www.palmknihy.cz

Byl jsem tam

Jan Košák

http://palmknihy.cz/index.php?x=2331

Byl jsem tam

Kapitola 1

Byl jsem tam

Jan Košák

KAMKOLI MIMO TENTO SVĚT

A. RIMBAUD

Ztěžka otvírám oči, denní světlo. Neskutečná bolest za ztuhlými víčky! Odněkud slyším hlasy, marně se snažím najít Ondřeje, kterého slyším. Vím, že tady je, jeho hlas zní mezi spoustou jiných! Míchá se mi tady spousta hlasů, něčí poznávám, jen si nedokáži vzpomenout, komu patří. Víčka mi klesají zpět. Spát, chci spát a nic jiného, nebo snad raději nebýt vůbec.

Cizí neosobní hlas chce, ať vstanu a proberu se, mám chodit a nespát. Nejde to, celý můj mikrosvět se se mnou točí a houpe. Neposlouchám rozkazy, nic už nechci!

Ležím v sanitce. PROČ? Jak jsem to mohl takhle zbabrat, proč jsem tady a ne na druhé straně?!

SEBEVRAŽDA JE VRCHOLNÝM AKTEM SVOBODY

A. Camus

Je ráno, datum ani čas nejsou podstatné. V tuto chvíli je důležité místo, kde se právě nacházím, a můj zdravotní a psychický stav.

Už je to několik dní, co moje náladové stavy dosáhly na pomyslnou střechu bytí. To ještě netuším, že existuje nemoc, která se jmenuje DEPRESE. Vlastně vím, jen netuším že se léčí i jinak, než práškama, ambulantně.

Byla neděle, ten den vyšel zrovna na můj svátek. Vše bylo OK a já se těšil domů, tehdy ještě za holkami do Přívozu. Cesta od Ondřeje, kde jsem byl nakrmit kočky a uklidit, probíhala bez jakýchkoli potíží. Nic nehrozilo, necítil jsem žádné nebezpečí.

A potom to přišlo, jako blesk z čistého nebe, žádné varování a moje reakce šílená! Prášky mám doma a v nejbližším obchodě kupuji alkohol. Mája s Ninuškou byly pryč a já měl volné pole působnosti. Sedám si na balkon a po tvářích mi stékají slzy jako hrachy. Brečím hysterickým pláčem a tělem mi poškubává nekontrolovatelný třes. Jsem na dně. Začínám po jednom polykat prášky a zapíjím je vínem, občas si dám hlt vodky a kouřím jednu cigaretu za druhou. Vůbec mi to nemyslí, mozek nepracuje, mysl se upíná pouze na to, jak odtud vypadnout. Sypu si do dlaně celou hrst prášků, házím je do úst a zapíjím je vínem. Najednou mi vše začne v ústech pěnit jako šumák, je to odporná směs a já ji polykám jen se sebezapřením. Je to odporné! Po této zkušenosti si přináším sklenici vody a hrsti bobulí, které polykám a zapíjím raději takto. Tak pokračuji, až celou nakřečkovanou sbírku prášků spolykám. Už mi zůstává pouze alkohol, ale to už pomalu začínám ztrácet pojem o čase a přítomnost se ztrácí v mlhách. Vše začíná mizet v příjemném pocitu nevědomí. Přestávám kontrolovat své pohyby a vlastně odlétám do říše snů. Chce se mi hrozně pryč! Už mi došly síly na další život tady na tomhle světě!

Teď sedím a potácím se v sedačce sanitky, která stojí za branou psychiatrie, a čekám, co se bude dít dál. Moc si přeji co nejdřív nějakou akci, chce se mi totiž pekelně na záchod! Přichází saniťák a pomáhá mi z vozu ven. Je to nutné. Jsem tak slabý, tak bezmocný, že bych to sám nezvládl, a nemít oporu, asi i upadl. Odvádí mě na přijímací pohovor, kde melu trvalé bydliště s přechodným dohromady, ale nakonec to nějak dáme do pořádku. Během celého rozhovoru stojím v ordinaci opřený o stěnu a strašně se těším, až to skončí, umístí mě na oddělení a já si konečně odskočím. Pořád jsem totiž nebyl na tom WC! Jsme s přijímacím dotazníkem u konce, opět do sanitky, jež mě odváží na oddělení. Je to přijímák, pavilon, kde se zavírají ti více či méně máklí. Tady něco končí, ale i začíná! Odtud už jsou pacienti rozděleni jinam, po zvládnutí základů trochu slušnějšího chování odcházejí na nová, polootevřená oddělení. Dříve nebo později odejde každý?!

Nemocnice. Jaká, to už dávno vím, jen pořád nechápu proč! Vždyť tady nemám být vůbec! Po prvních depresivních dojmech se uklidňuji. Nacházím se na uzavřeném oddělení 11B, to znamená žádné vycházky ani návštěvy, pouze rodinní příslušníci nebo opravdu někdo velmi blízký, což kamarád Ondřej je. Přijel tady na návštěvu a pověděl mi tolik věcí o mé přítelkyni Máji, že mám chuť mu uvěřit, ale jde to těžce. I přesto, co mi o ní navyprávěl, ji neustále miluji. Možná jsem byl pouze loutka a rozmar v jejích rukou, ale láska je slepá a já ji pořád miluji!

Je to tady dost šílené místo. Magoři, kteří přecházejí po chodbě a něco si melou pod nosem sami pro sebe, mě však nijak nedeprimují. Jediné povyražení je tady možnost koukat na TV, kde hraje jen jeden předem určený a ošetřovatelem zapnutý program, nebo zapálit si na WC, ale pro oheň si musíme za ošetřovatelem, protože u sebe nesmíme krom cigaret nic mít. No nějak mi prošel zápisník a tužka. Snad abychom něco nezapálili, jsou sirky zapovězeny! To znamená nutnost poprosit jej o oheň a rychle pelášit na záchod, což moc dobře nejde, protože do nás cpou prášky, aspoň někteří jsou opravdu dost mimo a rychlejší pohyb je zcela nemožný! Nebo si sirky půjčit, jít si zapálit a potom je rychle vrátit. Následuje udržování ohně, to znamená neustále si jeden od druhého připalovat a držet tak oheň co nejdéle! Dnes tady bylo malé vzrušení, kluci se pro nějakou hloupost poprali, a tak vidíme zasahovat místní tupouny.

Ráno si kreslím pohled z okna na louku a nějakou budovu v dáli, odpoledne se dovídám, že budu přeřazen na nové oddělení. Tím je ona budova. Jedná se o polootevřené oddělení 19B. Cloumá mnou nervozita! Co mě tam čeká? Nový nemocniční řád a noví spolupacienti!

Za celou dobu pobytu tady na uzavřeném oddělení mám několik návštěv:

Marci

Milči

moji matku

no a samozřejmě Ondřeje.

Ondřej tady za mnou jezdil každý den a vždy mi přivezl dobrou zprávu či něco k jídlu a samozřejmě cigarety Lucky Strike, které já tak rád. No a jednoho dne mi předal i dopis od svého otce, kterého i s jeho celou rodinou taky obdivuji a mám taky rád. A co mi vlastně psal?

Poruba, 30. 6. 2001

Milý Johane,

omlouvám se za podivný dopisní papír (dopis je napsán na listu papíru ze sešitu), nemohu žádný lepší najít. Je sobota ráno, máme nabaleno a jedeme do Václavova. Z Ondrových pozemků se stala noční můra, nejsme schopni posekat za jeden víkend pole i zahradu. Mnoho týdnů teď s námi jezdí náš přítel Patrik Crowhurst z Anglie, který trávu miluje, ale i na toho to bylo moc. Vysloužil si u nás tajnou přezdívku “Otrok z ostrovů”, ještě teď máme špatné svědomí, že jsme ho s tou trávou mořili.

Musíš přijet co nejdřív, abys všechny ty zázraky, které vytvořil Ondra s Lenkou, viděl a nafotografoval, chce to detaily, a na ty jsi jako stvořený.

Určitě Ti Ondra poví o velkém plánu, který mají s Kubou. Podmínkou ale je, že Jim zůstane na chalupě s Fany a naší maminkou. Už si představuji , jak pěkně ti dva psi zvlčí, než se Ondra vrátí.

Ode dneška už naše maminka zůstává na chalupě, budu celé týdny sám. Kuba 10. července jede s Ondrou, pak se chystá na dovolenou do Pobaltských republik a vrátí se v půlce srpna. Já žádnou dovolenou mít nebudu, chystám se v půlce října na Nový Zéland, tak si nemohu vzít ani den.

Stále na Tebe myslíme a přejeme si, abys co nejdříve vyzdravěl a zase jsme se mohli na chaloupce potkat.

Zdraví Tě všechna naše zvířata

a my dva zvlášť

Ch.

Tohle je výtah ze dnů, kdy jsem si sice psal deník, ale data neuváděl. A to z jednoho prostého důvodu - vůbec jsem neměl ponětí, kterého vlastně je! Nějak jsem totiž nestíhal dny, datum přijetí, nic si nepamatuji. Až následující dny jsou zaznamenány téměř přesně, jak jsem to cítil ve dnech mého prvního pobytu tady.

To, co jsem prožil v nemocnici na Fifejdách na JIP, si dokáži vybavit taky až po delší době pobytu tady. Pamatuji si na kapáky v mých žilách a rozmazané postavy sester, pípající přístroje a celý můj nemocniční pokoj. Později si vybavuji starostlivé mladé sestřičky, které mi měnily bažanta, i ty kapáky zavedené do mého tak zesláblého těla. Ale nikdy mi nedošlo, proč tam jsem, proč ležím v nemocnici. Co se stalo? Tehdy, v tu dobu mi nepřišlo na um, co jsem provedl. To vše přišlo až při převozu sanitou do Opavy.

Možná se Vám budou některé příběhy či dny zdát zmatené, ale tak jsem to prožíval a v tu chvíli i cítil. Moje v tu dobu neutuchající láska k Máji, smíšené pocity z Lucky a jejího přístupu ke mně, mého strachu z civilního života.

2. 7. 2001

Oddělení 19B. Polootevřené oddělení se spoustou skličujících dojmů. Nějak si nedokážu zvyknout na zdejší prostředí, sestry a hlavně pacienty kolem. Je fajn, že je tady telefonní automat, ze kterého můžeme volat, pokud jsou mince, komu chceme a kam chceme.

Polootevřené oddělení značí to, že po určitém čase prožitém tady je možná vycházka. Nejprve společná za doprovodu sestry a později v přítomnosti rodinného příslušníka, ale pouze po areálu.

První návštěvy zde: Marci a Milči, pobyli asi třicet minut.

Telefony: Volala Lucka, asi patnáct minut jsme hovořili o tom, jak je tady a jak se cítím. Líčím jí své dojmy a snažím se to tady popsat, ať má nějakou představu, jak to tady vypadá.

Volám Máji, rozhovor nestál za moc a trval asi pět minut.

První sezení s psychologem, rozbor obrázků a devadesátibodový test. a moje vyprávění o našem vztahu s Májou. Trochu jej zaskakuji slovem pin up a musím mu vysvětlit vo co go. Další rozhovor mám s ošetřující lékařkou, vše se točí kolem toho, jak se cítím a jaké mám pocity z oddělení. Ptá se, jestli jsme s Májou uvažovali o předmanželské poradně a co si od našeho vztahu slibuji.

Ještě několik hodin, a dám si první kávu tady! Na zdejším oddělení je možno nechat si v 16 hodin uvařit kafe, dnes musím někoho poprosit o dvě lžíce a zítra si ho nechám koupit. Každé ráno totiž vybraní déle pobývající pacienti chodí nakupovat do místního bufetu proviant.

3. 7. 2001

Budíček je v 6.00, následuje ranní hygiena a snídaně, máme dva rohlíky a čaj. Všechno jídlo tady roznáší pacienti, sestry ho chystají v kuchyni a odkládají na výdejní okno. Oběd končí, až jsou všechny příbory odevzdány podle počtu lidí. Tj. 30 pacientů - 30 nožů, 30 vidliček atd.

Na chodbě opět malý pohovor se staniční, jak spím, co mi tady vadí a opět co rodinné záležitosti, můj vztah k manželce, jak si rozumím se synem a jak často je oba vidím. Taky přišla řeč na můj nový život s Májou, jestli vidím nějaké řešení vzniklé situace a jak ji budu nebo budeme řešit.

Ráno přijela Marci, po chvíli rozhovoru byla celá uplakaná. Přiznala se, že jí nejsem zcela lhostejný! Zvlášť poté, co jsem TO provedl! Potom se dala do rozebírání Máji, nechce, ať se s ní stýkám! Jak tak zjišťuji, nikdo ji nemá rád, jen já ji miluji! A tím nikdo myslím všechny, kteří ji znají, kteří ji prokoukli. Ondřej s Lenkou a Lucka s Marci.

Už včera večer jsem našel tuny časopisů a vzpomněl si, že jsem v zimě začal fušovat do koláží, tak to zkusím i tady. Aspoň zabiju čas, když už neumím zabít sám sebe. Možná to bude v té nudě tady zábava a zpestření dne.

Odpoledne mám návštěvu, přijela opět Marci. Znovu si říkáme spousty nových zpráv. Taky si nepřeje, ať Miki spí u Máji! Když si tak vyléváme srdce, i já se přiznávám k jednomu podlému činu. Šokuji Marci zprávou, že jsem jí byl nevěrný! Tvářila se statečně, ale bylo vidět, že ji to ranilo! Tvrdila mi, že o mém románku nevěděla. Návštěvu ukončila žádostí, ať se nevracím do Ostravy k Máji. Je to zvláštní, ale všichni si přejí můj odchod, nevracet se zpět k ní samotné, ale mám odejít i z bytu v Přívoze! Prostě být co nejdál od jejího vlivu!

Jedna z mála zajímavých věcí je to, že vše, co vlastníš, je zde prodejné, od oblečení po různé přívěsky a náramky. Taky s cigaretami kvete čilý obchod, ale spíše každý somruje, než něco koupí. a tak jednoho dne koupíš triko a vysoké šněrovací boty a druhý den je s větším či menším výdělkem prodáš.

Středa 4. 7. 2001

Budíček doprovázený jekotem sester, který se rozléhá po celém oddělení a snad i celém ústavu!

Je den kompletního převlékání postelí a výměny pyžam. Musí se to zvládnout včas, vždyť je toho třeba tolik udělat! Jako normálně snídaně, dva rohlíky a kolečko salámu s čajem, cígo na kuřárně, pak nicnedělání, pokud člověk není v nějaké skupině psychoterapií nebo nechodí na vodoléčbu atd.

K zamýšleným kolážím budu potřebovat nůžky, a to se musí vyřídit se sestrou, která má na starosti kulturní vyžití pacientů. Nůžky mohu mít pouze v době, kdy je přítomna na oddělení! Jinak to zařídit nejde, taková jsou pravidla hry. Můžu tak stříhat do zásoby a pak lepit, nebo provádět trhanou koláž. Jako protiváha mi byl nabídnut keramický kroužek. Až později, přestože mi nic nevyšlo, jsem byl rád, že jsem dílnu navštěvoval. Člověka potěší, když vidí, co jde z kousku hlíny vytvořit, i když dílko někdy v peci praskne.

Komunita: komunitu vede Dr. Plachý. Vůbec jsem nevnímal, o čem je řeč, kdo co povídá. Potom jsem byl požádán, ať vstanu, představím se a povím, co mě sem přivedlo, proč jsem se sebevraždil. Představil jsem se a pohovořil o tom, proč tady jsem. Znovu si sedám a čtu si Týden.

Odpoledne začínám pracovat na kolážích, do odchodu arteterapeutky, potom přijel Ondřej s Lenkou, moc mě to potěšilo. Chvíli jsme mluvili o tom, co bude dál, jak to vidím s mým dalším životem ve společnosti. Na samý závěr Lenka sepsala seznam toho, co potřebuji, a připsala i spoustu dalších, méně potřebných věcí. Slíbili, že při návratu z chalupy vše přivezou.

Druhou návštěvou toho dne byla Lucka, Mája a Nina. Lucka s Ninuš byly OK, Mája něco tají a její zájem o mou osobu veškerý žádný. Jediné pozitivum je, že mi přivezla holení a ostatní hygienické potřeby.

Po jejich odjezdu dokončuji svou první koláž tady, trhanou, spokojenost tak 50 na 50. Ale nikdy nejde vše hned. PRVNÍ POZITIVNÍ MYŠLENKA TADY!!!

Proč zde vlastně jsem? Od osudového setkání s Májou mám pocit, že jsem někým manipulovaný, že mám v hlavě mikročip, kterým mě někdo ovládá!

K lidem tady: somráci, co chodí a tahají cigarety a jídlo se slovy: “Ty máš štěstí, za tebou pořád někdo jezdí.” Potom jsou tady vyložení somráci a vylízanci. A jako všude i lidi, co si půjčí a nevrátí.

Zdeněk Kovařík: 26 let, neustále chodí, kleká si a říká: “Pánové, chtěl bych se vám omluvit za to, co jsem provedl!”

Honza Hadámek: jediný člověk tady, se kterým si dokáži vyprávět. o buddhismu, filmu a knihách. Taky muzika je naším společným spojovatelem. A tak kam jde on, jdu i já, a naopak.

Kamil: kamarád z Havířova, půjčí si, ale vrátí. Dokáže hovořit o všem jako normální chlap!

A proč tady vlastně jsem? Od doby, kdy jsem potkal Máju, mám pocit, že jsem manipulovaný, že mám v hlavě mikročip, který mě ovládá. Tohle mi řekl i Ondřej, ten zažil něco podobného, a utekl před tím do Itálie. Názor na Máju je takový, že je to osoba, která potřebuje někoho k dětem, a takový člověk musí být dobře manipulovatelný. Takový, který podlehne jejím výstřelkům. Mája je sobec, který myslí pouze na své dobro a své zájmy upřednostňuje před vzájemným vztahem s druhou osobou.

Její hlavní chybou je její potřeba “pomáhat” druhým “řídit jejich život”. Rozhodovat o tom, zda je člověk soudný, či zralý na Opavu nebo Kroměříž.

Kde jsou její sliby o společných akcích a společném životě? Jeden víkend u Mery a Mirka a opilecké výlety do Oder, toť vše. Potom jí pomáhám sehnat byt, tehdy ještě nám, milá povinnost se zařizováním a konec v léčebně duševně chorých.

No a jelikož si vše moc beru k srdci, tj. pracovní neúspěchy a životní prohry, tak jsem od toho svazku očekával trochu víc. Víc, než mi bylo poskytnuto. Chtěl jsem a chci životní družku, která pochopí mé úlety, a já ji za to budu milovat.

Hned první den jsem dostal úklid jídelny. To znamená ráno, odpoledne a večer mokrým hadrem vytřít celou jídelnu. Nejdříve však zvednout židle a poprosit sedící a koukající na TV, ať se zvednou a vypadnou, že chci uklízet. Ne na všechny to však platí - někteří sedí po celou dobu mého úklidu a čumí dál.

Čtvrtek 5. 7. 2001

První sváteční den. Strašná nuda, kreslím si a přemýšlím, kde se stala chyba. Proč jsem skončil tak, jak jsem skončil? Opravdu jsem se zbláznil, nebo neunesl tu tíhu života? Nebo mám opravdu předpoklady samovraha v genech? Jsem snad tak slabý, že menší neúspěch dokáže s mou psychikou takové divy? Tak takové myšlenky se mi honily hlavou celé dopoledne a já hledal příčinu svého kolapsu.

Je mi líto mého bratra. Když se dověděl, co jsem provedl, tak se málem sesypal!

Odpoledne mám návštěvu, přijíždí znovu Marci, příjemně jsme pokecali, napsala si seznam všeho, co potřebuji, a připsala i nedůležité věci. Při loučení měla na mě jednu žádost, ať odejdu od Máji. Ať odejdu a nevracím se zpět, že život s ní bude má záhuba. Že sní mířím do pekel, je mou špatnou osudovou láskou. Zahleděl jsem se špatným směrem, tudy se můj život nemůže ubírat!

Je 16.40 a já definitivně dokončuji svou první trhanou koláž. Nejsem sice spokojen na sto procent, ale to přijde. Ještě jsem vytrhal nějaké obrázky z časáků a těším se na zítřek, kdy mi sestra přiveze nůžky.

Pátek 6. 7. 2001

Nový den, nový křik na chodbě a už staré grify při vstávání z postele a hygieně. Co bude následovat dnes? Čeho se dočkám, co prožiji a co přežiji?

Vstávám už v 5.00, je druhý sváteční den a asi opět pěkná nuda na uzavřeném oddělení! To člověk málem blázní z toho nicnedělání, přemýšlí, kde udělal chybu a jak měl postupovat, aby to nedošlo tak daleko! A tak každý tráví volný čas, jak mu jeho nemoc dovoluje, někdo sleduje TV, jiný polehává v křesle, někdo hraje stolní tenis.

Sestry nejeví zájem o pacienty, dokud míra drzosti a vlastně nemoci nepřeroste určitou mez. Prostě se snaží přečkat svoji pracovní dobu v klidu, nerušeny a nerušeně.

Odpoledne mám návštěvu, vysvobození! Přijela Marci a sestra Jiřina, kterou jsem upozornil a prosil, ať zatím neřeší problém s Májou, protože mi v té věci lítá celkem dost peněz, ať to tedy moc neuspěcháme. Raději vše řešit s klidem a rozvahou! Taky mi přivezly nůžky, které tady nesmím mít, lepidlo a tužky. No a Marci mi předává dopis od kamarádky Věrky, ze kterého jsem měl velkou radost, a vy máte možnost posoudit, co dokáže člověka na psychiatrii potěšit:

Ahoj Honzo,

zdravím Tě t.č. z kuchyně - jsem obklopena těmi největšími hrnci, které mám k dispozici, neb vyvařuji i pro svého otce, protože moje mamka je v lázních a můj otec si umí uvařit akorát čaj. Budiž mu přičteno k dobru, že vzhledem k tomu, že máti je v lázních už třetím rokem po sobě, se naučil si nakoupit základní potraviny a např. pokládat salám na housku. Byla to sice tvrdá drezura, ale nejsem otrok, ne?

Miki je u nás, to víš, ale mě se to s ním líbí, nejsem sice tak populární jako strejda, který mu půjčuje auto a vyvádí s ním na dílně, například z plechu vyrábí vojenské známky a jiné ptákoviny. Já ho nutím mýt si zuby a česat se např., ale Miki se nechal slyšet, že ani se mnou to není špatný. Včera mě dostal - byli jsme nakupovat v Carrefouru a jsou tam boxy, kam se mají vhazovat připomínky. Tvůj synátor se chopil tužky a papíru, svou připomínku definoval slovy “Více hraček pro chlapce” a vhodil ji do boxu.

Večer si hrál s vojákama, mně ta jeho bitva nakonec šíleně zaujala, protože mi přišlo, že to má dost vymakané, a ptala jsem se, jak na to všechno přišel. Suše konstatoval, že je to prostě strategie. Jo a taky už od sebe rozeznám SPYDERMANA a BIONYCLA, takže čas, který trávím s Vaším dítětem, mne nesmírně obohacuje a přináší mi nečekané zážitky.

Musím ho pochválit, rád čte a pokud potřebuje vysvětlit souvislosti ve filmech, které sleduje, má se mnou trpělivost. Vypadá to, že po obědě vyrazíme k vodě. Musím přerušit psaní, neboť nejsem Střihoruký Edvard.

Jsme opět doma. Největší zážitek dnešního dne - motokáry. No comment. Byli jsme i na koupáku, ale počasí si robí, co chce. Jestli bude pěkně zítra, šli bychom hned nějak dopoledne.

Jinak jde život celkem normálně. Jiří neztrácí nic ze svého optimismu a já bohužel ze svého pragmatismu.

Byli jsme v kině na Tmavomodrý svět- nechoď na to, škoda peněz. Nechápu, co si ten čurák Svěrák jr. o sobě myslí. Taky jsem byla na Vyhnání z ráje od Chytilové - jsem na ni nasraná, jestli si myslí, že divák český je idiot a kretén, tak ať točí pro Novu. Prostě průser. Co průser, hanba. Ještě jsem viděla Otesánka, ten byl dobrý. Možná trochu dlouhý, ale brilantní výkon podala jak Žílková, tak Hartl. No, jsou to mé názory, nemusíš na ně dát.

Jinak mě sere, že asi v dohledné době spolu nepojedem za obrazy. Ale budu trpělivá, doufám, že mi to vynahradíš!

Minimálně si u Tebe objednávám jeden keramický výtvor, slyšela jsem, že Ti to docela jde. Platím hotově.

Od Jiřího Ti mám vyřídit, že Tě moc a moc zdraví a že to pak půjdete spolu zapít. Potkal Libora, a ten Tě taky pozdravuje.

Já Ti přeji, aby se Ti v dalších dnech dařilo a abys dobře zvládal více či méně radikální rozhodnutí, která Tě možná čekají. Rozhodně na Tebe budeme myslet a přijď už co nejdříve na polévku, na pokec nebo se třeba s Jiřím můžete poslat navzájem tam, kde záda přestávají mít slušný název. My Tě totiž MÁME RÁDI.

Zatím ahoj,

Věrka a Jirka

P.S. Sorry za škrabopis, já to jinak neumím. Kdyby to psal Jirka, cha cha, to už bys vůbec nic nepřečetl.

Další návštěvou toho dne byla Lucka, která mi přivezla zippo a triko s riflemi do keramiky. Časem se ukázalo, že to byla jediná osoba, která dojížděla dvakrát v týdnu a snažila se naslouchat mým výlevům.

Byl jsem vedle z toho, co mi Lucka vyprávěla o Máji a situaci ve Spidu. Mám strach z návratu do civilu, opět vidím vše v černých barvách. Budu muset vyhledat psychologa a o všem mu povyprávět. Každá myšlenka na Máju mi přináší novou bolest do duše. Hned první dny, co jsem byl převezen sem, všem na firmě řekla, kde se nalézám, a to Lucku bolelo nejvíce. To, jakým tonem to vše vyprávěla, že prý si za vše mohu sám, že magor jsem a vždy už budu!

Taky mi slíbila telefonní číslo sociálky, ať si mohu nechat posílat nemocenskou do Ludgeřovic, protože bych nerad, kdyby ty peníze dostala do rukou Mája. Lucka mi však zároveň řekla, že Mirka nikomu mou poslední výplatu nedá, pouze tomu, koho sám určím. Tak jsem se trochu uklidnil a jsem rád, že aspoň něco na firmě funguje podle mého.

19.30. Dokončil jsem druhou koláž toho dne.

Už třetí den se snažím číst vytržený článek z MF Dnes, ale pořád někdo prudí, nebo není čas.

Z obavy z přistižení s nůžkami v rukou, za což je přeřazení na uzavřené oddělení, kde nechci znovu skončit, si raději kreslím pohledy z okna. Jsou to tužkou kreslené pohledy na okolí a budovy v blízkosti stanice.

Sobota 7. 7. 2001

4.45 ráno. První cigárko na kuřárně a káva zalitá vodou z vodovodu! Brr. Pak pokračuji v koláži, kterou uznávám za nedokončenou.

Dnes je tomu 11 dní, co jsem si zkusil vzít život, prostě se sebevraždil! A ani dnes necítím lítost, ani výčitky svědomí vůči lidem, kteří mě mají rádi, a netrápí to ani mě samotného, to že jsem málem zkazil život nejen sobě, ale i druhým. Beru to jako fakt, jako stav vysvobození z depresí a halucinací, které mě poslední dobou pronásledovaly a sžíraly. Tímto zvrhlým činem, sebevraždou, kterou celý křesťanský svět a jeho učení odsuzují jako hřích, jsem se snažil vysvobodit z depresivních nálad.

S kamarádem Honzou, pacientem s mně neznámou diagnózou, plánujeme, jak budeme po propuštění realizovat fotky, z kterých až mrazí. Jen je popisujeme a vymýšlíme. Paráda, konečně někdo mého ražení, mé krevní skupiny, někdo, s kým si rozumím.

Začínám si domlouvat focení tetování některých pacientů, zvláštní kousky, nic tuctového. Nakonec z plánu sešlo a jediné fotky, které vznikly, jsou zrovna Honzy. Ostatní se rozplynulo v mé nemohoucnosti a slabosti dotáhnout něco do konce!

Odpoledne mě vytočil jeden choroš. Na pokoji si četl můj zápisník, který si vzal ze skříňky! A ještě prý: “Mám rád cestopisy, deníky a vůbec záznamy všeho druhu! Je to moc zajímavý.”

Večer mě posedla idea, že sezvu všechny lidi, kteří sem přijeli a snad ještě přijedou, domů na malou zahradní slavnost. Koupím nějaké jídlo, pití, svíce proti komárům a zařídím odvoz pro lidi z daleka. Pokud vyjde počasí, mělo by to být u Milčiho na zahradě. Přijela sem spousta lidí, ale opět zůstalo jen u představy, nikdy jsem nikoho oficiálně nepozval, maximálně si to někteří odpili v hospodě!

Ještě se ozvala Mája, snaží se mnou manipulovat, tvrdí, že se nechci léčit a všude vidím jen samá spiknutí proti mně! Prostě šílenost!

“To, že si “podmuž” dá od “nadženy” líbit prakticky pro většinu mužské populace naprosto nepřijatelné, má podle psychologů nejčastější příčinu v tom, že muži tyto ženy přespříliš milují, obdivují a nikdy by se neodvážili na své bohyně vztáhnout ruku.”

Týden 18/2002 Týrání mužů str. 30-35

Neděle 8. 7. 2001, 4.50

Začínám mít pocit stihomamu! Košáci mi pořád plánují další život, jak se mohu přestěhovat do Ludgeřovic, tam mít svůj pokoj, a nakonec ani ta moje kočka Max jim nebude vadit, jen se nastěhovat!

Je odpoledne, máme po kávě a venku se schyluje k bouřce. Prima konec víkendu, ale co, ven jsem stejně nemohl a sluníčko, které tak pálí už několik dní, mi nescházelo. Nemám rád mnoho slunce!

Jedna koláž pro Mikiho, obrázek pralesa a auto Jaguar. Taky chci vytvořit koláž pro mou velkou kamarádku Věrku, námět už mám, jen jestli se jí bude líbit.

Pondělí 9. 7. 2001

Dnes mám přípravu na pohovor s paní primářkou jako nikdy, svůj poznámkový blok mám neustále u sebe a v něm připomínky a žádosti. Chci si totiž nechat přivézt foťák a rádio. No a pak jí chci říct, jak cítím starost mé rodiny o mě, jak to v mých očí přehání atd.

Je 6.45 a začíná normální každodenní zmatek a frmol. Vážení pacientů, odběry krve a moči, měření teploty a tlaku. Normální pracovní den v Psychiatrické léčebně Opava, stanice 19B.

Mám po vizitě. Vše je schváleno, pouze fotit pacienty na oddělení je zapovězeno. Dopoledne po vizitě máme keramiku a odpoledne budu ve svém světě koláží. Lucce kupuji v keramické dílně krokodýla, samo že zelené barvy, a Mikimu korálky, protože se trápím, když si vzpomenu na to, jaký má v šišce zmatek z toho, že jeho otec je tam, kde je.

Odpoledne tady byli na skok Milči s Jirkou, měli nějaké vyřizováni ohledně tábora ve městě, tak využili příležitosti k návštěvě pakoše v ústavu.

Odpoledne jsem měl taky malý svátek, první vycházka bez sestry. Sice s doprovodem, ale byl jsem venku! Přijela Lucka s Vladanem, a tak si jdeme sednout k bufetu. Dostal jsem novou várku Reflexů a dal Lucce koláž “Astor”.

Večer jsem dokončil další dílko a hned je pověsil, zatím je bez názvu. Ještě se pouštím do další věci, tam už název je - “Absolut London”.

Herr Horský, 130kilový kousek. Připomíná mi postavičku z Hrabalova filmu “Slavnosti sněženek”. Vše, nač přijde, sežere a ještě je to humusák, který, když to nestíhá na WC, tak se klidně vymočí na podlahu. Je to diabetik, který nesmí spoustu jídla, ale to mu vůbec nevadí. Sežere, nač přijde. Dnes v noci se ozývalo mlaskání a šustění papíru téměř po celou noční dobu, kdy jsem nespal.

Úterý 10. 7. 2001

Jsou tři ráno, sedím na záchodě a kreslím skici Krysaře do keramiky! Nemůžu spát, a tak si připravuji podklady pro tvorbu něčeho, co mám v úmyslu uplácat z hlíny. Nákresy nejsou špatné, uvidíme, co vyjde z mých rukou v ateliéru.

Dnes nikdo nepřijede, a to mohu v doprovodu návštěvy ven, smůla! Ale potěšila mě Hanka svým telefonátem. Jestli jí to vyjde, tak se o víkendu staví.

Těsně před večeří jsem stál u telefonu, počítal mince, když se ozval automat. Zvedl jsem sluchátko a v něm se ozval hlas Lucky. Telepatie. Ty mince jsem počítal, ať mohu volat jí! Chvíli jsme hovořili, nadiktoval jsem jí, co potřebuji, a potom mi sdělila novinu, před kterou jsem málem padl na zadek.

Ve čtvrtek chce totiž přijet i Dostál! Prý nás nechá samotné, teda až se mnou pokecá!

Je 20.45 a já dokončuji další koláž.

Středa 11. 7. 2001

Dnes vstávám až v šest hodin! Tak dlouho spát a hlavně dobře, to se mi tady ještě nepodařilo! Tlak 120/80.

Po všech ranních procedurách, jako je hygiena, snídaně a rozdělení do terapií, máme od deseti opět keramickou dílnu. Jsem moc zvědav, jak dopadl můj výtvor z minula, když jsem na již vytvořenou hlavu dodělával čepici a to celé jsem zapomněl přikrýt mokrým hadrem. Tak jsem napjatý, jestli to vyšlo, nebo mi výtvor popraskal.

Tak to přece jen nevydržel a praskl, snad samovolným vysycháním či v peci, ale není to důležité, aspoň jsem to zkusil. A tak doufám, že moje nové dílko vydrží a já si konečně něco odvezu domů z keramiky, na kterou jsem si nikdy netroufl, jen o ní věděl a toužil si ji vyzkoušet.

Čtvrtek 12. 7. 2001

Skoro celou noc pršelo, ale den bude určitě pěkný. Je 5.00 a cígo s kávou je to nejlepší probuzení, i když je to káva zalitá vodou z vodovodu! Tuto nechutnost mě naučili místní, kteří už tady nějaký pátek jsou a praktikují to svinstvo. Voda není totiž dostatečně horká a všechen lógr vyplave na povrch. No a potom samozřejmě křupe mezi zuby.

Včera mě přeřadili na menší, trochu intimnější pokoj. Jsme tam tři a nikdo nechrápe.

Dnes jsou opět elektrošoky, a to znamená, že jsou skříňky do 12 hodin zavřené!

Odpolední vycházka do muzea se povedla, kazili ji jen někteří jedinci, kteří výstavu proběhli a už chtěli do města, do tržnice na nějaké jídlo a pití. Nakonec se i mi zadařilo, koupil jsem si totiž klip-rám 40 na 50 antireflex, a to za pouhých 30 Kč.

Odpoledne opět tvorba koláží, někteří lidi nechápou, co to vlastně dělám a proč! Ty rovnou pošlu do háje, už si jich nevšímám a oni nechají v klidu pakoše s obrázky!

Už dávno chci hovořit s klukem, který něco kreslí pastelkami na výkres, a to vše vypadalá moc zajímavě. Dnes jej konečně oslovuji! Později nás společně ubytovali na pokoj otevřeného oddělení 17C.

Při jedné společné vycházce vzniká i toto dílko, všichni seděli u bufetu, jen já seděl pod velkým platanem a přemýšlel o životě:

O platan opřen

energii zenovou doplňuji

na ksichty pacientů a

jejich příbuzných tlemím

pozoruji hemžení

komáry štípajícími

jsem obtěžován

JAN

Opět začínám s dietou, nejím celé porce, vybírám si ta méně tučná jídla a když nechci jíst vůbec, celou svou porci věnuji Vlastíkovi. Ten je rád, protože má neustále hlad, a tak je za každé sousto navíc vděčný.

Vlastík V.: jedna z místních rarit, tedy aspoň pro mou osobu. Prý rozumí hlasům zvířat, dokáže jim naslouchat a vše potom tlumočí ostatním. Typický příklad schizofrenie.

Později se i s Vlastíkem scházíme na otevřeném oddělení.

Pátek 13. 7. 2001

Opět je před budíčkem, sedím v křesle a mastím další koláže. Mohl bych ještě spát, ale tohle mě uklidňuje víc než odpočinek na posteli.

Dopoledne volala Marci, chtěla by být jeden den o víkendu se mnou sama a ovšem si povyprávět, vše probrat a proprat náš vztah. Nedopadne to však jako obvykle? Spousty polovět a mraky nezodpovězených otázek?

Vizita proběhla příjemně ve společnosti krásné paní primářky, která mi oznámila, že příští týden přecházím na otevřené oddělení 17C! Dost mě tím zaskočila, vůbec to nečekám, ne tak brzy, vždyť se na to ještě necítím! Mám dojem, že pořád patřím sem! Nebo je opravdu můj stav, myslím zdravotní, tak dobrý, že můžu odejít? Jedinou vzpruhou je to, že jde i přítel Honza, jak se však později ukáže, pouze na dva dny, pak odejde na revers domů.

Dnes jsem byl prvně na autogenním tréninku. Pocity smíšené, uvolnit tělo, mysl a duši mi nějak moc dobře nešlo. Asi to chce opravdu trénink.

Odpoledne přijela Lucka, přivezla vše, oč jsem ji požádal. Dali jsme si u bufetu kávu a šli si sednout k jedenáctce. Já si sedl pod javor a opět dobíjel energii a Lucka se mi svěřila, že by byla ráda, kdybych odešel od Máji. Nemá k ní důvěru a myslí si, že jsem ve špatné společnosti. Pořád mě má ráda a ač o tom nemluvíme, cítím, že by byla ráda, kdybych se zase vrátil k ní. Dávno mi odpustila to, co jsem jí s Májou provedl, a její cesty sem jsou konec konců důkazem její lásky. Opět to bylo příjemně strávené odpoledne.

Sobota 14. 7. 2001, 5.35

Dvě cigára a káva zalitá vodou na záchodě, vyložený humus, ale člověk si řekne aspoň něco a v lágru to bylo určitě horší

Mám nakonec štěstí, že Marci přijede, může mi totiž odvézt spoustu věcí, které nepotřebuji a které by mi při stěhování na nové oddělení překážely.

8.15, jsme po snídani, Vlastík opět spí, jeho schopnost usnout kdykoli a kdekoli je úžasná. Později se dovídáme, že to vše je jen a jen práškama, které tady polykáme v úžasném množství.

Přijela Marci. Stalo se to, co jsem předpokládal. Vezla si mě sice domů, ale ani cestou, ani v Ludgeřích nic neřešíme. Prý příště, ale tohle si říkáme už několik let. Nic neřešíme, nehádáme se, prostě NIC. Vzdu-choprázdno.

Stále se nemohu přinutit číst noviny, jediné, co mě zajímá, je množství a kvalita obrázků v časopisech či novinách. Jinak politika, sport, to vše jde mimo můj zorný úhel pohledu. Snad pouze strany s kulturou ještě vnímám.

Malý pokrok, přestávám urputně myslet na Máju a upínat se na ni jako jedinou spasitelku. Když tak o tom přemýšlím, dříve nebo později bych tady skončil stejně, problémy se začaly kupit a náš vztah to jen urychlil!

Neděle 15. 7. 2001

Vstávám opět velice brzy, už ve 4.30. Nějak nemůžu spát jako druzí až do budíčku! No nevadí, hlavně že vydržím na nohou celý den a nepolehávám v křesle jako ostatní. A tak se pachtím s obrázky a píši úvahy do deníku, ale do téhle povídky se asi nedostanou.

Je po obědě a někdo odpočívá na pokoji, jiní koukají na TV, já si píši a jeden kamarád, příjemný kluk jménem Radek, si do sešitu píše svou povídku, vlastně to je scénář komiksu. Má v plánu, že jí vydá na internetu, nějakou praxi už v tom má, jednou se už o něco podobného s kamarády pokoušel.

Odpoledne mám návštěvu, přijíždí Marci a Věrka, jdeme na kafe do bufetu, všechny lavičky jsou obsazeny, tak si sedáme na trávník pod velký platan, cpeme se buchtou od máti a pijeme kafe. No a samozřejmě meleme hubama, co slina na jazyk přinese. Čas ubíhá velice rychle, je mi fajn, i přesto, že tady zůstanu a holky pojedou domů. Když se tak během řeči koukám po lidech a pacientech, zaostřím na jednu osobu. Připadá mi nějaká povědomá, a taky že ano. Je to Pepík, kamarád z Charity. Mají dílnu vedle Spida a kdysi dávno jsme dali řeč a zjistili, že si rozumíme a na spousty věcí máme stejný názor. Dnes je tady jako návštěva, má zde někoho blízkého, a tak využil pěkný den k potěše nemocného. Bere si telefonní číslo na oddělení a slibuje, že se ozve.

Holky odjely domů.

Sedím opřený o platan a dobíjím energii, ale je to asi starý a nemocný strom. Přišla na mě opět deprese, a to taková, že si nejsem jist, zda TO neprovedu opět. A tentokrát už dokonale, takže mi už nebude pomoci.

Mám takovou předtuchu, že černá barva opět začne vítězit, a to nejen jako barva oblečení, ale i má duše bude zahalena temnotou. Proč vlastně žijeme? Protože jeden druhému dokážeme zpříjemňovat život? A na oplátku chválit, třeba že se umíme pomilovat v posteli? Nebo že děláme dobře nějakou věc, která je nám blízká? HOVNO!

Sedím či spíše ležím v kruhu z peří z černých ptáků. Přitom by to měl být kruh z kamení, kruh uzavřený, odkud není úniku. Není v něm volné místo, kudy bych mohl ven, nebo někdo cizí dovnitř.

Je večer a já ztrácím chuť do dalšího života. Přichází deprese, z toho, že budu muset zapadnout do soukolí lidských strojů v nějaké fabrice a civilním životě. Mašin, které pouze vydělávají peníze. A co vlastně chci, vždyť peníze potřebuji taky! Černá opět vítězí, moje duše cítí jen smutek a prázdnotu.

Všichni si lezeme na nervy, nejen tady v ústavu, ale i venku. Ale do očí to neřekne nikdo nikomu. Celý život si jen lžeme, celý život jen lžeme! Sobě a všem!

Něco, někdo ve tvém životě rozhodne, jak se máš chovat ke svému okolí. Nastaví ti zrcadlo tvého života, a ty nesmíš ani o krok ustoupit z jeho zorného úhlu, sic bude zle. Celý ten posraný život se musíš vidět a hlavně být viděn v tom kusu leštěného skla. A ještě v tom lesku vidíš linky, úsečky a rovnoběžky, kterých se musíš držet jako berliček, ať neupadneš (nepadneš).

Vždy tam je ON - TO, co hlídá, jak žiji v tom pekle, odkud není úniku, pouze když…

Pondělí 16. 7. 2001

AKUTNÍ POLYMORFNÍ PORUCHA

Je pondělí, a to znamená jediné - ke snídani bude chléb se sádlem!

VIZITA: moje žádost o prodloužení pobytu tady na devatenáctce byla zamítnuta a po vizitě mě odvedli ještě s dalšími pacienty na nové oddělení. To moje je 17C! Vůbec se netěším, nevím, co mě tam čeká, a ani se necítím být v pohodě.

Je 14.00 a vrah se vrací na místo činu. Minulý týden jsem volal z tel. automatu, který je před budovou, a teď mám pokoj přímo nad budkou. Na pokoji je semnou Renda, kluk, který maluje automatickou kresbu, tak aspoň někoho známého už tady mám, a ještě na pokoji! Pomalu se zabydlujeme a začínáme poznávat chod oddělení, na kterém ztvrdnu až do svých narozenin. (Ale touhle dobou ještě nevím, že se můj pobyt tak protáhne).

Pomalu se musím začít věnovat novinám a časopisům, začít číst knihu o judaismu, kterou mi přivezla Hanka, když tady byla a já tou dobou seděl doma v Ludgeřích. Ještěže ji nechala na sesterně. Příště ji musím zaplatit.

V 19 hodin tady mají nějakou komunitu, účast je povinná, a tak jsem zvědav, co to bude za opruz. A taky že ano, musím vstát z křesla a všem říct, proč tady jsem, co čekám od léčení atd. Prostě kompletní představení se.

Potom začíná vlastní kulturní komunita, když končí, můžeme na cigáro nebo civět na zprávy a ve dvacet hodin jsou léky. Potom rajony a až do večerky osobní volno.

Tak začíná a končí můj první den na novém oddělení.

Úterý 17. 7. 2001

První budíček na 17C! A hned šoky! Sestry chodí po pokojích a budí nás, do toho z rozhlasu nějaká muzika. Prostě nic podobného oddělení 19B! Následuje rozcvička a raní komunita. Už ráno si můžeme uvařit kafe, a tak tuto možnost využívám. Srkám horkou kávu při komunitě, kde si musím opět stoupnout a znovu se představit, teď i novým sestrám a psycholožkám, které večer neměly službu. Mám to za sebou a show pokračuje. Musí se totiž zpívat a hrát na nějaký hudební nástroj, stačí pouze vyluzovat nějaké zvuky a sestry jsou spokojeny. Komunita končí, následuje snídaně. To vše trochu jiným tempem než na devatenáctce.

Je úterý, a to je den vizity, dnes je společná s MUDr. Hlavinkovou. Ve čtvrtek je individuální vizita s primářem. Doktorka společně s psycholožkami rozdělí přírůstky do skupin, jsou dvě. Jedna je více o práci hlavou a ta druhá má i nějaké dílny, čili pracuje se i rukama.

Mé zařazení - skupina C1. To znamená více práce hlavou, ruce klid. Každý jsme nějaký, já prostě makat nebudu! Jako každé úterý, i dnes odpoledne jsou sportovky. Jde se do tělocvičny a tam trpíš, protože je to pěkná otrava sportovat, když tě to nebaví. A tak si po úvodní rozcvičce zalezu na záchod a tam se snažím číst knihu, kterou si prozřetelně beru s sebou. Ještě jde venku dáchnout cígo, taky to zabije čas.

A opět ŽENA, nevím proč, ale platonická láska zahořela v mém srdci při pohledu na jednu menší brýlatou pacientku z našeho oddělení. Jmenuje se Kamila a je z Ostravy, to jediné zatím vím určitě. Už po pár prohozených větách mám dojem, že si můžeme rozumět. Až později se dovídám o roční dcerce a muži, kterého miluje, to ale nic nezměnilo na našem přátelství, které bylo krásné a oboustranné. Nejednou jsme vyhledali jeden druhého, abychom se mohli vyplakat, když nám bylo ouzko.

Co člověka trochu zaskočí, je to, že tady sestry oslovují pacienty jménem.

Jako všude i tady je díra v plotě, kterou “utíkají” pacienti do reality všedního dne. Ač je to teprve druhý den mého pobytu na oddělení, už i já využívám příležitosti k opuštění areálu PL.

Ondřej mi odpoledne přivezl fotky z minulého týdne, tedy ještě z 19B. Jsem spokojen, téměř všechny vyšly. Mezi řečí mi taky prozradil, proč jsem přeřazen na sedmnáctku. Taky to, že mohu mít speciální psycholožku, pokud budu chtít. Taky že si mohu vybrat terapie, no a v nejhorším se můžu ozvat, a on to nějak zařídí.

Středa 18. 7. 2001

Ranní ptáče - 5.00.

Do budíčku vytvořím jednu koláž a neprozřetelně si dávám cigárko na WC. Jak se ukázalo později, nebyl to nejlepší nápad! Už na komunitě byla nařknuta černá ovce, která porušuje řády oddělení!

Venku prší, a tak máme rozcvičku na chodbě. Celé je to fraška a jde jen o účast, protože cvičím jen některé cviky a ještě vynechávám.

Je 7.30 a už výše zmíněná výtka za kouření na WC přece jen zazněla! Hrdinství nepatří mezi mé silné stránky, a tak mlčím jako hrob, i když personál asi tuší, kdo byl tím, kdo porušil přikázaní! Opět musíme vyjádřit dojmy z předešlého dne, následuje zpěv a hra na rozličné hudební nástroje, jako jsou bubínky, rumba koule atd.

Jak se ty časy mění. Před dvanácti lety to byla indexová písnička a zpěvák emigrant, zpíváme totiž Anděla od Karla Kryla.

Na stěnách společenské místnosti a jídelny visí obrázky pacientů! Jsou to práce z arteterapií, to nejlepší, co pacient dal a psycholožka vybrala! Je to sluníčko s očima a ústy, domeček s dýmem z komína a kolem krásná zahrádka. Prostě jako od dvanáctiletého dítěte! Asi tak vidí budoucí čas, až budou zdrávi a znovu budou žít jako ostatní, normální lidi

Začíná nám skupina, rozebíráme včerejší výtvory z arteterapie, kde jsme měli nakreslit tužkou, pastelkami, nebo voskovkami špatný a dobrý pocit. Výkres je rozdělen na dvě části, levou s negativními pocity a pravou, kde jsou přání a jaká má být skutečnost, když je člověk zdravý. Celé mě to dost štvalo, lidi i pindy o obrázku. Mně se buď líbil výtvarně, nebo stál za hovno i po straně výkladové.

Psychodrama, moje milované! Na vyvýšeném pódiu, které se nachází na denní místnosti, se hrají skeče ze života tam venku. Dnes budeme hrát akci, kterou si už pamatuji, zkoušíme ji doma s Májou, přesně 22. června, čili dva dny před tím, než jsem se zkusil zabít! Tehdy to byl můj problém, otec-syn! Moje trauma z otce, jak si myslí Mája. Hrajeme to u Ondřeje v bytě, kde tou dobou hlídám kočky. Po téhle zkoušce se nervově sesypu a Mája mě musí uklidňovat. Co hrajeme v léčebně, si nepamatuji, ale věc tak starou si vybavuji dokonale!

Chvíli po zahájení terapie odcházím ven na chodbu, udělalo se mi nevolno, a tak využívám možnost vzít si neurol na uklidnění, taky ještě zvládám malou procházku a cigárko, než se vrátím zpět na terapii.

Dnes je středa, to máme vycházky mimo oddělení. Protože dnes Lucka nepřijede, půjdu se flákat po “city” sám, nebo skončím někde v hospodě. Nakonec sám nepůjdu, připojila se pacientka, shodou okolností taky Lucie. Její diagnóza zní schíza. Už dávno přestalo pršet a nic nám nekazí náladu. Po cestě objevujeme sekáč, a tak se chvíli hrabeme ve starých hadrech. Lucie objevila baloňák za 80 Kč a já jej kupuji, mám dobrou náladu a celkem vysokou nemocenskou, proto mě těch pár korun nerozhází. To ještě netušíme, že čistírna bude stát korun sto! Po tom všem běhání končíme v hospodě, dáváme si pivo a dvojku červeného.

Večer volala Mája, chvíli mi vypráví o všem venku a já jí líčím, jak je tady. Přestože ví, že jedu o víkendu domů a rád bych byl s ní, odpověděla, že má nějakou pařbu a nebude doma. Snad jindy.

Je 21.30, poslední dnešní cigáro, Lucie jde se mnou, vlastně kam se hnu, tam je i Lucie. Už jsem trošku mimo, jak to vše skončí? Později vše nabralo úplně šílené obrátky a nedorozumění se vysvětlilo, v mezích ústavu.

Ani špatné svědomí, ani zločin, ani strach, ani bída se neumějí smát. Smích je řeč lehkosti, čistoty, svobody.

JAN ČEP

Čtvrtek 19. 7. 2001

Den opět začíná rozcvičkou. Následuje úklid na pokojích a snídaně, dva rohlíky a bílá káva.

Dnes je primářská vizita s MUDr. Hlavinkou, to znamená, že chodíme jednotlivě do kanceláře, kde sedí i psycholožky. Moje požadavky a připomínky:

a) stavy neklidu trvají

b) napětí a nervozita při terapiích, když si vezmu

neurol, do 10 min. jsem OK

c) mám nepříjemné pocity manipulace, jako by se

celá má rodina proti mně spikla

d) znovu mě vytočí i maličkost

Po vizitě máme terapii, ze které mě pro nevhodný komentář k výtvorům ostatních pacientů vykážou. Odcházím tedy, dělám si nové kafe a jdu si sednout ven na lavičku, tam si zapaluji jednu lucku (strike) za druhou. Na odpoledne mám předvolání k psycholožce, myslím, že se bude probírat mé chování dnes dopoledne a taky se určitě zeptá, jak si představuji vztah k Lucii, když jsme oba pacienti! Skoro se trefuji, výstup je zamluven, jen mi ještě navrhla, ať příště přinesu i složku s kolážemi, že je ráda uvidí a udělá si obrázek o mně a mém egu.

Pokus o povídku, pod prášky a v citovém vakuu.

Opět se vydal za kamarády ze skupiny. Ale už cestou na tramvaj měl svíravý pocit v žaludku. No a když jej v šalině překvapil revizor, upevnil se v dojmu, že tento večer bude ve skupině zlý. Bude stát za starou bačkoru.

Celý život má pocit, že je Ahasver, ten věčný tulák světem, tím širým smutným světem, tulák, který nikdy nenajde svůj cíl.

Když vešel do klubovny, ujistil se pohledem, že jsou dnes ti lidé opravdu jiní. Ale jsou jiní jen dnes? Jako by tady nikoho neznal, chovali se tak nějak divně! Nebo že by on vybočoval a byl jiný? Vše, co v tu chvíli dělali, mu bylo cizí. Měl dojem, že sem nepatří, a dojem přecházel v jistotu. Nepatřím sem! Oni přece nemohou pochopit, že chce být sám, že potřebuje klid, že vše, po čem touží, je intimní pohlazení a objetí. Potřebuje cítit teplo osoby, která mu rozumí.

Pátek 20. 7. 2001

Heslo dne: KONEC DOBRÝ, VŠECHNO DOBRÉ.

Dnes je odjezdový den na dovolenky a pro některé taky den “D”. Odchází totiž domů, už navždy, snad jako vyléčení. Jak se ukáže časem, ne vždy to vyjde a dotyčná osoba se v lepším či horším stavu vrátí zpět!

Po obědě se začali lidi vytrácet z oddělení, pro mě přijel kamarád autem a rovnou z Opavy jsme jeli “domů” do Přívozu, kde žiji s Májou. Jak už bylo zmíněno, nebyla doma a já BYL manipulovaný a tím časem i manipulovatelný pacient psychiatrie. Tak se mohlo stát, že jsme vše vystěhovali, jedno auto osobních věcí, víc tam toho nebylo! Jen strašný zmatek v duši, jestli je správné, co dělám, jestli to chci já nebo VY, ONI, TY, PROSTĚ…

Jak se ukázalo později, Mája se ještě večer vrátila domů, ač do telefonu tvrdila, že přijede až v neděli večer. Už je asi jedno, co cítila v pátek večer, když doma nenašla moje věci, je jedno, co by cítila v neděli večer v bytě, kde by ty věci stejně nebyly.

Tak znovu Ludgeřovice!

Neděle 22. 7. 2001

Sedím sám v neosobním Futuru, piji kávu a džus, prostě si užívám poslední den dovolenky. Až odsud vypadnu, musím k Lence pro papír do léčebny, na který měl někdo, s kým jsem trávil nejdelší část dovolenky, napsat, jakým dojmem jsem působil, jaký jsem měl přístup k životu v civilu. Lena vylíčila můj stav v takových barvách, že mám dojem, že zůstanu v Opavě aspoň rok.

V sobotu dopoledne návštěva města, tam na náměstí u stánku s indickými a nepálskými výrobky dostávám malý zvoneček pro štěstí, který neustále nosím v pravé kapse kalhot. Taky jsem se samozřejmě stavil za Hankou do Artfora, dal si kafe, jako pokaždé, když tam přijdu, a pohovořil o tom, jak je v Opavě. Vylíčil jsem jim své zážitky a potom má cesta mířila domů.

A tak to uteklo, zítra jedu zpět, jak dlouho to bude ještě trvat, nevím, ale určitá obava ze 4. října. tady je a lékaři to taky vědí.

Na sám závěr neděle důležitá zvěst: Spike s Ondrou mi chtějí pomoct při realizaci výstavy mých koláží a fotografií z psychiatrie! To znamená přidat ve výtvarném úsilí, krájet koláže a fotit. Z 36 snímků se dají použít tak dvě až tři fotografie, selekce musí být.

Pondělí 23. 7. 2001

Opět v sanatoriu. Po příjezdu si vybaluji tašku s věcmi a hlavně se svačinou, protože co opavská nemocnice stojí, v pondělí je ke snídani chléb se sádlem. Brrr. Sádlo nesnáším a nejím, mám potom problémy se žaludkem.

Následovala psychoterapie ve skupině, kde líčíme dojmy z dovolenky. Jelikož ta má stála za kočičí prd, mám ten dojem, že to mohlo být lepší, tak jsem to i tak podal. Někteří básnili, jak báječné to nebylo, jen trochu krátké, prostě většina byla s dovolenkou spokojena a nic zlého nepociťovali, jen se jim nechtělo zpět.

Po obědě následuje odpolední program, který je zcela zmatečný, a mám chuť se někam vytratit.

Jsem zvědav, kdo bude volat dřív, jestli Mája, nebo to nevydržím a budu volat já? Začínám mít pocit, že se cítím líp, už na ni tolik nemyslím a jsem klidnější.

Pořád více se dokáži svěřit Ondrovi i s intimními problémy a vrchol bylo mé objetí Ondřeje.

Dnes jsem dokončil dvě koláže.

Úterý 24. 7. 2001

Heslo dne: PRÁCE KVAPNÁ MÁLO PLATNÁ.

Dnes mám malé výročí, už je tomu měsíc, co mě přestal bavit tenhle svět a já chtěl odejít, otázka je, jestli to bylo dobrovolně! Chápal můj mozek, co dělám, nebo to bylo pudové rozhodnutí, pokus zachránit sám sebe před tímto hnusným světem, který mě ubíjel? Kde byly moje smysly? Zalézt do nějakého kanálu a tam chcípnout jako pes a ne trávit se doma, kde bylo riziko nálezu a zachránění vyšší, to jsem měl udělat!!!

OPĚT VIZITA, moje dojmy jsou asi takové: stav se nelepší, soustředím se maximálně dvacet minut a pak utíkám do svých snů. Tak to líčím i ošetřující MUDr. Hlavinkové. Celá vizita byla odlehčenější, protože v úterky je společná a Hlavinková se přece jen chová lépe než primář!

Odpoledne akutní atak deprese! Neskutečný smutek, odevzdanost osudu a třes po celém těle! Snažil jsem se dlouho ten stav rozchodit, přežít “to” bez použití prášků, ale nakonec podléhám a jdu si na sesternu pro jeden neurol, prášek mírně návykový, ale pomáhající.

Kresba i AM - bylo mi moc mizerně, depka.Vše se na mě valí (informace do středu mého já).

Středa 25. 7. 2001

Ani dnes to není lepší, už od samého rána myslím na sebevraždu. Je to tím, že na sobě málo pracuji? Že se mi nechce? Je to lenost a status quo mi vyhovuje? Je to nesnesitelná bolest duše, snad trest za minulé hříchy!

Lucka dnes nepřijede, a tak vyrážím na vycházku sám, se svou malou depresí. Chvíli bloumám po městě a nakonec v jedné ulici objevuji Dům hudby. Na chvíli zapadnu, abych si poslechl ze stojanu novou muziku. Hned vedle je hospoda, která mi interiérem a muzikou, kterou tady pouští, připomíná puby na ostravské Stodolní ulici. Napětí po dvou deckách červeného povoluje a už plánuji, jak sem příště půjdu znovu, tentokrát i s Luckou.

Čtvrtek 26. 7. 2001

Včerejší úzkost se vrátila, nic nejím, jen piji kávu a kouřím jednu cigaretu za druhou. Proč mám takové výkyvy nálady?

VIZITA: úprava léků, jinak vše normálka.

Dnes přijela Lucka a já ji nadšeně líčím objev nové hospody. Potom dlouze mluvíme o věcech milých i těch méně příjemných. Jsem moc rád, že tady je, že přijela. Trochu jsem se tak dostal z depresí, ale nej to taky není.

Na večeři máme krupičnou kaši, ta sice nasytí, ale jen tak na dvě hodiny. Potom přijde opět hlad. Vyhrává ten, kdo má nějaké sušenky nebo vůbec něco k jídlu.

Jisté je jen jedno, že totiž jisté není nic.

Lao c

Pátek 27. 7. 2001, 5.00

Sedím jako druhý v kuřárně, jediné potěšení - hned ráno si zapálit cigaretu.

Budíček, úklid pokojů, tj. vytřít podlahu, vyklepat koberce a vynést odpadkový koš. Následuje rozcvička a po ní znovu ranní komunita. Potom snídaně, makovník a bílá káva. V 8.00 jsou ranní léky a pak už normální provoz.

Dnes se budeme opět loučit, pár pacientů odchází domů. Někteří se těší a nic, žádné nebezpečí si nepřipouštějí, jiní malé obavy z návratu do civilního života mají.

Dnes mám na skupině těžký výstup s Lucií, naše hádka u ní přerostla v atak a ještě toho dne ji odvedli na ženské uzavřené oddělení č. 5. Když jde člověk kolem a slyší občas ty neartikulované skřeky, jde mu z toho až mráz po zádech.

S Kamilou jsme si lidsky čím dál bližší. Když máme chuť, jdeme na schodiště pavilonu, který je v přestavbě, a tam si sedneme, dáme cigárko, někdy si přineseme i kávu a bezstarostně hovoříme o svých problémech, rodinách nebo jen tak mlčíme a koukáme na korzující blázny. Je fajn mít někoho, komu se můžeš svěřit, říct, jak ti zrovna je, a on tě poslouchá a podá ti pomocnou ruku, nebo vrazí políček, a tím ti taky pomůže.

Mám strach z toho, až půjde Kamča domů. Nezůstane tady nikdo, s kým si můžu povyprávět nebo jen tak posedět na schodech.

Dnes jsem dostal pochvalu od psycholožky, za ztvárnění STRACHU, hrál jsem prý celým tělem, a proto to bylo “jednoduchý” na uhádnutí.

No a v arteterapii jsem vysvětlil svůj obrázek jako tunel, na jehož konci je světlo s otazníkem.

Víkend si nijak neplánuji, vše nechám na momentální náladě toho dne, do kterého vstanu. Pouze zítra ráno mám ujasněný program, na Opavském nádraží se setkám se svým synem, který tady bude přestupovat při přesunu na tábor a budou mít půl hodiny čas. Jedou do Žimrovic na dva týdny letního tábora, a jak mi říkal, moc se těší.

Je devatenáct hodin a máme kulturku. Bohužel o lidové architektuře nebude a náhradní téma zní Karlův most. I tak to ale bude zajímavé, protože vypráví vystudovaný architekt.

Přestávám kreslit a malovat a opět se vrhám na koláže.

Sobota 28. 7. 2001

Musím jít požádat sestru, ať odemkne vchodové dveře na oddělení a kuřárnu, je pět pryč a já mám chuť na cigárko. Kouřím a přitom si opět kreslím skici Krysaře do keramiky.

Na pokoji se už zase věnuji jiné činnosti, kreslím na A4 motýla a la 60. léta. Pastelky se míhají po papíru, ale moc hluku nenadělají a Renda je velký spáč, tak jej probudit nemůžu! Vždyť má problém vstát normálně a teď je teprve šest a budíček o víkendu je až v sedm ráno.

Po snídani se oblékám a pomalu odcházím na nádraží čekat na vlak od Hlučína, kterým přijedou táborníci. Vlak přijíždí a na Mikim je znát, že mě rád vidí a že je na tábor opravdu natěšený. Po odjezdu jdu zpět na oddělení, kde ještě pokračuji v kresbě motýla. Následuje oběd a volno, návštěvy a nuda. Co je komu libo.

Pomalu dokouřím a půjdu dokončit koláže, které mám rozpracované. Taky seřadím kresby a malby podle data vzniku.Vyčte nějaká vědma z těchto prací, co se se mnou děje? Jaký jsem a kam směřuji?

Je večer, opět mě přepadla deprese, a tak přecházím po chodbě jako hladový vlk v kleci, mám třes a jsem zlý. Mohl bych jít na pokoj a tam na posteli vše zaspat, ale mám obavu z toho, že si zvyknu polehávat i přes den a začnu být úplně apatický ke všemu, co se tady děje a ještě bude dít.

Neděle 29. 7. 2001

Dnešní den byl tak tuctový a ani návštěva manželky jej nespasila. Nestálo za to udělat si nějakou poznámku do zápisníku

Pondělí 30. 7. 2001

Budíček, rozcvička atd. jako každý běžný všední den tady v PL. Komunity ve skupinách, větší či menší nervy, oběd a ve třináct hodin léky, potom společná vycházka. Jdeme na výstavu Klub konkrétistů v opavském Domě umění. Svými pracemi tam jsou zastoupeni Dalibor Chatrný, Jan Ambrůz, Tamara Klimová, Jan Vojnar a jiní. Byly tam zajímavé věci k vidění, i mí známí umělci vystavovali, např. Eda Ovčáček, jeden ze zakládajících členů klubu, a některé serigrafie stály za zakoupení. Vystaveny byly i sochy, objekty, počítačová grafika a jiné artefakty. Výstava je mezinárodní a obsadila tři podlaží Domu umění a rozsáhlý prostor odsvěceného kostela sv. Jakuba.

Návrat byl samostatný, a tak jsem si stačil vyzvednout fotky z minilabu a ještě si udělat radost nákupem vodovek a skicáře se štětci. Snad dostanu chuť malovat i akvarely.

Je pozdní odpoledne a chlapi hrají ruské kuželky. Koukám na jejich počínání a myslím na to, proč to dělají. Opravdu je to baví, nebo pouze zabíjejí čas v léčebně? Další a s nimi i holky sedí na lavičkách a debatují o tom, až odsud vypadnou, jak si to v tom civilu zařídí, jak začnou znovu žít! Padám při poslechu na prdel, takové hovadiny, co tady melou!

Já sedím stranou všech a pořád se nemůžu zbavit myšlenek na sebevraždu, neustále se mi vracejí myšlenky na to, jak to zopakovat, tentokrát bez chyby. Pořád nemám cíl života a marně jej hledám i ve dnech, kdy je mi lépe!

Už několik dní si slibuji, že začnu psát povídku, silně autobiografickou, tak ve stylu normálního manželského trojúhelníku.

já

manželka milenka

Nezodpovědný člověk, který má syna, rozvrací rodinu, neví si rady sám se sebou a ani neví, jak dál. Koncept, jak má toto notoricky známé obsazení vypadat, už nosím v hlavě, mám osoby, které v tom budou vystupovat, jen ta odvaha začít psát, dát to ze sebe ven na papír mi chybí.

Úterý 31. 7. 2001

První cigárko si dávám na dámském záchodě, kuřárna je ještě zamčená a oddělení taky, poučen o zákazu kouření na patře stojím u otevřeného okna, vychutnávám ráno!

Ale to probuzení! Za dobu mého pobytu tady mám tři sny, dva první si nepamatuji, ale ten dnešní je čerstvý a vlastně mě vyhnal z postele, tak strašný byl! Do pokoje vstoupil Spiďák, což je můj šéf, tak mu totiž říkáme, něco mi začal vyprávět a pak mi hodil na postel karton červených marlborek. Brrr!

Dopiji kafe, už si kupuji nescafé, protože po zalití vodou, která zdaleka nedosahuje bodu varu, líp chutná, a půjdu si ještě do budíčku lehnout.

Dnes nám odpadla vizita, taky dobře.

Odpoledne máme společný výlet na Otickou sopku, venku je příšerné horko, moc se mi nechce, ale musím se podřídit kolektivu. Po obědě, v tom největším vedru, vyrážíme, jdeme po rozpálené asfaltce, kde není ani trocha stínu. Není to až tak daleko, ale v tom parnu je to sebevražda. Po příchodu se většina dala do opékání buřtů a vůbec jim nevadilo to dvojnásobné teplo. Všichni se baví, jen já se procházím po okolí a hledám něco, co musí připomínat tu zatracenou sopku. Pořad nedokáži pochopit či přijmout to, že jsou to už miliony let a teď je to pouze kopec a ne nějaký kráter s vystupující sirnou párou. Procházím se tedy a hledám zajímavá místa k fotografování. Mimo poletující motýly a spoustu rozkvetlých květin však nenacházím nic kloudného.

Po všem tom pachtění i já usedám k ohni a aspoň tady fotím.

Dnes mi definitivně kleklo zippo, ulomil se i druhý pantík.

Středa 1. 8. 2001

Další nový den tady, znovu mezi prvními v kuřárně, nějak tady nemůžu spát až do budíčku. Popíjím kafe a dělám dutou vrbu hned několika lidem.

Protrpím komunitu s jejími zpěvy, vryji si do paměti heslo dne V ZDRAVÉM TĚLE ZDRAVÝ DUCH a jdu si místo snídaně zapálit. Dnes máme vizitu, budeme prosit o dovolenky, ale s tím by neměl byt problém.

Měl bych zmínit téma sex, ta zapeklitá věc. Už jsem hovořil s několika lidmi, kteří měli chuť a odvahu na to téma otevřeně mluvit. Všichni se přiznali, že jim sex vůbec nechybí a vlastně ani netouží po ženě, jak je úplně normální v civilním životě, když je člověk zdravý. Ti, kteří nikoho nemají, ti to mají celkem jednoduché, větší problémy nastávají u ženatých, na které čeká doma nenasytná žena toužící po sexu. Jak se vymluvit, jednou či dvakrát to jde, ale potom? Někdo tvrdí, že za to mohou prášky. Ty prý utlumují sexuální apetit!

Je středa, a tak jsou opět vycházky, čekám na Lucku, která mi znovu přivezla tunu Reflexů, a vyrážíme do města. Vedu ji do hospody, kterou jsem náhodou minule objevil, a tam se při několika dvoudeckách červeného chlubím kolážemi. Taky jen tak klábosíme o věcech ve firmě, o nás dvou, co prožíváme za příhody a o mně samotném až odsud vypadnu, co míním podnikat. Tak nám příjemně utekla vycházka, teda mně.

Večer jsem měl špatnou náladu, která vyvrcholila mým podrážděným útokem na jednoho pacienta. Ten byl v nesprávnou chvíli na nesprávném místě. Zrovna jsem neměl náladu na to, aby mě někdo sekýroval, a dotyčný měl zase chuť vše řídit. Proč? Co ho k tomu přimělo, jeho nemoc, nebo usurpátorské ambice?

Čtvrtek 2. 8. 2001

Heslo dne: DOBRÝM RÁNEM VŠECHNO ZAČÍNÁ.

Na každé ranní komunitě musíme vyprávět zážitky z předcházejícího dne, i dneska. Jelikož byly vycházky, lidi mají víc zážitků, vyprávějí déle a nezbývá čas na stupidní zpěvohry. Holky většinu vycházky procamrají po obchodech, no a chlapi jdou procházkou do hospody, kde si dají kolu nebo kafe, na prášky pít “nesmíme”. Většina si to pivo stejně dá, a ne jedno! A některé holky si pivečko taky dají, když jim chutná, tak co!

Při terapii došla řada na můj obrázek, kresba z předešlého dne. Každý z lidí řekl, co tam vidí, jak na něj působí, a já nakonec přitakal, protože mi bylo úplně fuk, co si myslí a co říkají.

Je doba oběda, následují léky a potom chvíle klidu. Odpolední program začíná úklidem celého oddělení. To znamená srolovat koberce, venku je vyklepat, taky dobrá zašívárna, a mezitím další skupina drhne chodbu. Kuchyň většinou uklízí děvčata, denní místnost vyluxovat, utřít prach a zalít květiny. Sprchy vyšůrovat a WC taky vzít mokrým hadrem s mazlavým mýdlem.

Když to vše skončí, máme ještě sportovní odpoledne, kam se většině nechce, ale co se dá dělat.

Odpoledne volám kamarádovi Romanu Šafránkovi, který měl zahájení výstavy ve Mlejně. Je to mladý výtvarník, malíř žijící nyní na jižní Moravě.

Dnes večer mám kulturku - každý večer někdo vypráví o svém povolání či koníčku, může popsat zážitek z dovolené a taky může něco přečíst z knihy nebo časopisu. Já si nahlásil jako téma “Maroko”. To bude propadák, už teď se třesu, jak dopadnu! Nakonec mé vyprávění s fotkami a trochou písku ve skleničce, který jsem si přivezl, sklidilo bouřlivý aplaus! Samolibě to ze své židle sleduji a nakonec jsem byl rád, že to tak dobře dopadlo. Někteří mi přišli poděkovat a ještě dodatečně říct, že to muselo být opravdu nádherné dobrodružství. Díky!

Odpoledne jsem si opsal z nástěnky toto:

NEUROLEPTIKA - potlačují bludy, halucinace, zklidňují, integrující vliv na psychické funkce

RISPERDAL, TISERCIN, PROSULPIN DOGMATIL, THIORIZADIN, PROCHLORPERAZIN, STELAZIN, HALOPERIDOL, PLOGOMAZIN, LEPONEX, ZYPREXA

ANXIOLYTIKA - odstraňují strach, úzkost, stav napětí

NEUROL, LEXURIN, DIAZEPAM, GUAJACURAN, OXAZEPAM

ANTIDEPRESIVA - odstraňují deprese, depres. příznaky, tj. neklid, neschopnost prožít radost, nezájem, poruchy chuti k jídlu, nevýkonnost, poruchy spánku

DEPREX, SEROPRAM, FEVARIN, PROTHIADEN

HYPNOTIKA - odstraňují nespavost

ROHYPNOL, NITRAZEPAM

HYMOPROFYLAKTIKA-léky, které předcházejí větším výkyvům nálady, tj. mechanickým a depresivním

RIVOTRIL, BISTON, LITHIUM

Pátek 3. 8. 2001

Dnes je opět odjezdovka, všichni, kteří mohou, jedou odpoledne domů. Tak i komunity jsou tomu trochu podřízeny.

Nic moc na víkend neplánuji, jen jestli pojede Tom na tábor, svezl bych se taky, podívat se, jak se vede Mikimu a všem tam.

Pokud mám správné výpočty, jsem tady na psychiatrii už 50 dnů! Malé jubileum, ale asi není důvod něco slavit.

Opět se loučíme s lidmi, co odcházejí domů, někteří natrvalo, někdo, a to podstatná část, se někdy v lepším či horším psychickém stavu vrátí.

Heslo dne: NECHVAL DNE PŘED VEČEREM.

Znovu zpíváme, Nedvědovu písničku U stánků na levnou krásu. Shitus gigantus!

Po snídani následuje výdej léků, fraška! Ale když to musí být! Snad to pomůže.

Nejhorší ze všeho je tvářit se mile na ty, kteří vadí nejen mi, ale i více lidem tady. No a potom jsou tady lidi, na které jsem zlý pořád.

Fotit pacienty začínám velice pozvolna, nejdřív se potřebuji otrkat a potom to spustím. Je ale třeba fotit i takové jakoby normální lidi. Vždyť i oni jsou pacienti a mají právo v dokumentu figurovat. Nejen ti vyložení blázni. Musím dotáhnout, jak je fotit, nevím, nakolik si jsou vědomi toho, že je fotím, a jestli jim to nevadí. Proto některé situace dělám zpod čepice. Nejlepší klienti jsou na dvacítce. Tam je to ráj. To jsou opravdoví blázni, kteří neví nic o tomto světě.

Teď tady sedím s Kořínkem, který mi vypráví že tohle je jeho třetí pobyt a prý nedobrovolný. Ale kdo ví, jak to je. Že jej okrádají o peníze a že je hyperaktivní. Tvrdí mi, že moje karma je zůstat tady, prášky prý nejsou můj osud.

Pondělí 6. 8. 2001

Je osm ráno a my se vracíme z dovolenky. Jako obvykle odevzdávám papír o svém stavu přes dovolenku čistý, protože ji trávím sám, teda po většinu víkendu. A stejně nechci, ať mi tam někdo něco píše.

V sobotu jsem byl s Tomem v Žimrovicích, podívat se za lidmi a na Mikiho na táboře. Věnoval mi asi pět minut a potom opět zmizel za dětmi v prostoru tábora. Lidi, myslím tím vedoucí, se taky dvakrát nepřetrhli s vítáním a věnováním se nám. Prostě mám z toho všeho smíšené pocity a když po dvou hodinách odjíždíme, vůbec mě to nemrzí.

V neděli schůzka s Májou, ani ta však nedopadla nejlépe. Dali jsme si kávu a potom začali hovořit o našem dalším bytí. Asi po hodině mi bylo jasné, že jsem jí už dávno lhostejný a netouží po mém návratu a ani ji nijak nepřesvědčím, že se vše spraví a opět to bude fajn být spolu. Tak tedy definitivní konec, přesto cítím, že bych tak rád byl se všemi, Májou i Ninou, Vandou i s Martinem. Prostě opět celá rodina.

Byl jsem tam

Kapitola 2

Absolvuji ještě další návštěvu, tentokrát jdu k Honzovi Šmolkovi, opět káva a debata o současném umění, kam spěje a co je ještě umění a co je pěkná hovadina. Naznačuji, že bych rád koupil nějaké věci od Edy Ovčáčka a Zbyňka Janáčka, kteří mě nadchli na výstavě konkrétistů v Domě umění.

Tak mi dopolední program utekl bez stresů, úzkostí a potřeby vzít si prášek na uklidnění. Neděle a vlastně celý víkend ušel.

Dnes v podvečer volala Mája, že o nás přemýšlela a že to opravdu nemá smysl protahovat, že se nezmění a jen bych trpěl jejími útěky. Hodně mě to sebralo, i když o tom včera mluvila, nemohu to překousnout. Přišel na mě smutek, cítím se zbytečný, nic nedokážu. Je mi strašně špatně, a tak se jdu projít areálem, při procházce potkávám před pavilonem XX nějaké lidi, kteří hrají na trávníku petanque. Sedám si na lavičku, zapaluji si cigaretu, oddávám se pohledu na hru a snažím se nemyslet. Pozoruji hráče a vžívám se do jejich bezstarostnosti a chuti bavit se. Jak jsou pohlceni hrou! Cítím se vyčerpaně a dutě, opět na dně, pohlcen depresí a nechutí žít, znovu vítězství beznaděje!

Úterý 7. 8. 2001

Po včerejší krizi dostávám dvojitou dávku rivotrilu, taky uklidňovák!

Je den vizity, ale MUDr. Hlavinková tady není, primář má na starosti dvě oddělení, naše 17C a třináctku, kde jsou odloženi dlouhodobě léčení pacienti, ležáci, kteří netuší, jak dlouho tady v léčebně ještě budou. Tak se neví, jestli vizita vůbec bude.

Podle rozvrhu délky pobytu na stanici bych tady měl být ještě pět týdnů. Ale pořád mi lítá hlavou datum 4. 10. a to, jak chci v ten den ukončit své trápení. Myslím, že i personál je s tím obeznámen a dříve než po tomto datu mě odtud nepustí!

Je odpoledne a s ním i stav depresí a smutku. Mám před očima pořád Máju, zvykl jsem si na ni, mám ji rád a chybí mi. Jediná vada na našem vztahu byla a je, že po mně požadovala, ať se bavíme každý sám, jenže tou dobou jsem potřeboval oporu, cítit rodinné zázemí a být s ní. Proč si stále namlouvám, že…

Až teď s odstupem času vím, že moje trápení a nemoc už byly nastartovány dávno před tím, než přišla Mája. Byla v takovém stádiu, že se už nic nedalo dělat, a dříve nebo později bych tady skončil stejně. Práci jsem už dávno nezvládal tak jednoduše, začínaly se objevovat problémy s myšlením, jen si to nikdo nepřipouštěl, nikdo neměl ani ponětí o mém psychickém stavu. Pravdou je, že ani já netušil, kam tahle cesta vede!

Dnes ve tři odpoledne první návštěva výtvarné dílny! Tak dlouho čekám, tak moc se těším! A výsledek? Namalovat či nakreslit svou rodinu! Tak mě to znechutilo, že jsem vodovkami namaloval naprosto poblázněný obrázek a zařekl se, že sem více nepáchnu. Tvořit dle příkazů terapeutky, to si mohu malovat na pokoji sám, co budu chtít, a nikdo mi nebude přikazovat, co mám dělat!

Až později mi vysvětlili, že první hodina je vždy taková a v dalších si už člověk může malovat, kreslit či modelovat dle libosti sám, podle nálady či představ a tužeb.

Škoda. Neměl bych všechno vzdávat tak brzy, ukvapeně, rychle, jinak to ale ani neumím!

Středa 8. 8. 2001

Nové ráno, opět ještě před budíčkem, pomalu lezu z postele. Předsevzetí ranního sprchování studenou vodou vzalo už za své! Čím déle spím, tím menší je šance, že budou společné sprchy volné, většinou je okupují děvčata, a my musíme čekat.

Je den vycházek, ještě bude volat Lucka. Jestli přijede, mám společníka do hospody. Pokud budou pracovat déle, půjdu sám. Ale s nikým z oddělení ven nejdu, opravdu se pořád cítím lépe sám než ve společnosti spolupacientů.

Vycházka byla samostatná, Lucka nemohla přijet, a tak vyrážím na prohlídku města a objevování nových kvalitních restauračních zařízení bez doprovodu.

Je večer a opět rekapituluji. Pokud přestanu myslet na Máju jako svou družku, přestanu se trápit, nálada se opět vrátí k bodu 0 a potom začne zase stoupat.

Jenže za ty tři měsíce, co jsme byli spolu a zažili tolik příhod, jeden zapomenout nemůže. Pravda, některé akce byly o hubu, ale potom byly i takové jako Velikonoce, kdy jsme měli k sobě tak blízko a vše se zdálo neskutečně krásné.

A tak nezbývá než udělat tlustou čáru za vším, co mě k Máji poutá, a je třeba začít znovu. Žít svým životem, nikým nesvazovaný a k nikomu nevázaný.

Čtvrtek 9. 8. 2001

Opět padl rekord. Jednou mě budí sestry při budíčku a pak, jako dnes, vstávám už ve čtyři hodiny. Nevím, jak si ty výkyvy vysvětlit. Musím počkat, než se otevře kuřárna, potom to už do budíčku uteče.

Jako každý čtvrtek i dnes bude vizita, s primářem je individuální, tj. on a psycholožky vs. pacient, u něj v kanceláři.

Jinak bude normální čtvrteční program, jen odpoledne jdeme s Jarkou do Kateřinek. Je tam jezdecký oddíl a máme domluveno ježdění na koních. Hypoterapie, jako léčba pacientů psychiatrie. Prý to odbourává strachy, jenže ten můj z koní asi do háje nepůjde.

Vizita dopadla celkem dobře, o mém odchodu se zatím nemluví a volno na neděli, můj jediný požadavek, bylo schváleno.

A špatná zpráva, aspoň pro mě, je, že příští pátek odchází Kamča domů. Samozřejmě jí to přeji, ale bude mi smutno a schody napůl osiří.

Večer ještě tvořím, stíhám dvě koláže, jedna nese název “Srdcová dáma,” ta druhá zůstala bez názvu. Jedno však mají společné, jsou z podkladů Lucky Strike.

Je skoro deset večer, jdu si uklidit svůj rajon, který tady má po dobu svého pobytu každý pacient. Protože je tak pozdě a předpokládám, že mi bude ještě chvíli trvat, než usnu, tak budu doufám spát až do budíčku!

Pátek 10. 8. 2001, 4.40

Opravdu je brzy, a to jsem šel spát tak pozdě. Nějak to vydržím, chuť na cigárko zaháním, teď se jen převaluji na posteli a hlavou nechávám proudit myšlenky. Myslím na včerejší koně, plánuji, jak vyzvednout fotky z minilabu, přemýšlím o smyslu života, o odpoledním sezení s psycholožkou, prostě frmol. Je pět pryč, zvedám se z postele a jdu si zapálit.

Na kuřárně už sedí lidi z vedlejšího oddělení a baví se o tom, co je sem přivedlo, co změní, až odsud vypadnou, a že už to nenechají dojít tak daleko. Neskutečně mě tím serou, proč o tom kecají, proč se nebaví o ženských nebo fotbale? Proč vytahují tyhle věci ven, je mi z toho špatně, raději típnu cigárko a jdu na pokoj.

Je oběd, máme brambory s nějakým masem, a jelikož je to červené maso, dávám je Vlastíkovi. Jím pouze ryby, kuřata, no prostě jen bílé maso a ještě si vybírám. V jednu jsou léky a při nich se rozdávají dopisy. Dnes mám psaní i já, píše mi Miki z tábor, tady je jeho dopis v plném znění, jak jej napsal:

Ahoj Honzo jak se máš? Co děláš?Jase mam dobře. Byl jsem na stezce odvahy co myslýš udelal jsem stezku? Udelal to je super že. Jinak pohoda a jaaz.

Už se teším na tebe zase. Poslouchám vedoucí. Píšu ti ve středu a ve čtvrtek se dozvíme vísledky taboroveho bodovaní. Už nevím co psat tak až se zase uvidíme tak si popovídáme tak

Ahoj Honzo !!

Odpoledne byla soukromá seance s psycholožkou, celé to trvalo jen hodinu. Víc než kolážím se věnujeme mému soukromému životu, zvláště můj vztah k ženám ji zajímal. Tak se musím rozpovídat o všech dívkách a ženách, které prošly mým životem a náručí. Po ukončení mi navrhla další sezení, aspoň jednou týdně po jedné hodině. Zatím souhlasím, něco mi říká, že je načase něco se sebou dělat.

Uvařím si kávu a jdu si sednout ven na lavičku, naštěstí jednu volnou objevuji. Nemám náladu poslouchat řeči druhých a sám nemám chuť se svěřovat.

Pořád nevím, co vlastně chci! Být s nějakou slečnou, nebo být sám a jen občas si zajet pro kus lásky? Vždyť to ani jinak nejde nazvat, jedna přítelkyně, jmenuje se Hanka, je, ale něco mi v tom vztahu vadí, snad to, že jsme si kdysi něco slíbili! A další taky nebude ta pravá, je to takový podivný případ našeho přátelství. Poslední dobou mám pocit, že je to o mém příjezdu, sprše, jídle a večer troše sexu. Trochu mi takový způsob bytí vadí, chtěl bych plnohodnotný vztah, kdy vše funguje podle nějakých pravidel a norem. Měla by být trochu víc sama sebou, neviset mi tolik na rtech a dělat vše, co vypustím z úst. Můžu říct sebevětší hloupost, a ona všechno splní!

Nebo snad najdu novou lásku? Chci se opět vodit za ruce po městě, sedět s ní na lavičce a mít ji na klíně, občas jít na kávu nebo do kina.

Je 21.30 a skoro všechny fotografie z akce “koně” jsou prodány, zůstaly mi jen dvě poslední, ale snad si je někdo vezme zítra.

Sobota 11. 8. 2001

Jako každé ráno i dnes pořád ten samý rituál. Pravá noha do trepky, potom i druhá, nahmatat brejle a kuřácké potřeby. Jít na WC, zvednout prkénko a ulevit si. Zatáhnout za motouzek, umýt si ruce a pokračovat v chůzi na kuřárnu. Protože včera odjeli lidi z vedlejšího oddělení na dovolenku, jsem tady sám a nemusím poslouchat ničí kecy.

Dnes máme den “D.” Koná se totiž rodinná terapie, to znamená, že přijedou rodiče a sourozenci pacientů a v první části představujeme cvičené opice, budeme totiž předvádět, jak vypadá ranní komunita, a to i se zpěvy! Potom bude malá přestávka a budou pokračovat jen terapeutky s rodiči, my máme mít volno. Rodiče mají možnost zeptat se lékařů, jak pokračuje léčba toho či onoho pacienta a jestli je už připraven na život venku za plotem léčebny. Konec má být někdy kolem oběda a potom je osobní volno, vycházky s rodinou nebo samostatně.

Po rodince mi několik lidí přišlo ještě jednou poděkovat za fotky z koní, v očích rodičů ještě více povyrostli, když je viděli sedět na koních. Jsou zase o kus dál. Tak i taková maličkost dokáže potěšit.

Je pět třicet a venku to vypadá na slunečný den. Tak i ten můj syn bude mít pěkné počasí při balení tábora. Půjdu se umýt, než tam vtrhnou ženský a bude aspoň na půl hodiny obsazeno. Rozhodnutí otužovat se zase platí, je to pěkná fuška vydržet pod ledovou vodou.

Tak i já mám návštěvu, přijíždí sestra, jsem nakonec celkem rád. Aspoň odpoledne můžu chvíli s někým normálním ven. Po skončení akce jdeme procházkovým tempem na vlakové nádraží a v malé kavárničce si dáváme zmrzlinu a kávu, přitom mluvíme, teda více sestra, o tom, co se doslechla a vyptala o mé nemoci.

Zpět na stanici se vracím rovněž pěšky a pomalým tempem, jde na mě totiž opět smutek. Jdu si rovnou sednout na schody a nechci být nikým rušen. Volal jsem totiž Máji a asi v nevhodnou dobu! To mě rozhodilo. Mám pocit, že mi vadí lidi, kteří jsou šťastní a mají koho milovat. Prý se to znovu naučím, ale nejsem si tím jistý. Je mi moc špatně z představy, že jednou odsud vypadnu a vlastně nevím pořádně kam, do Ludgeřovic bydlet, pracovat do Spida? Nevím si rady, co je pro mě lepší!

Špatná nálada trvala až do konce sobotního dne, mám pocit, že chci mluvit se samotným satanem, tak zlé to místy bylo. Opět přišly myšlenky na sebevraždu, proč to tak je?! Ty výkyvy nálady jsou nejhorší, z vcelku pohodového dne se během chvilky propadnu.

Je těsně před večerkou, udělám svůj rajon, dám si kávu, vyčistím si zuby a jdu spát, jestli to ovšem půjde!

Neděle 12. 8. 2001, 5.30

Opět na kuřárně, ještě hodinka a vypadnu za rodinou do Ludgeřovic, za Mikim, za Marci a taky za máti. Dostal jsem od Kamči trochu hlíny, a tak budeme s Mikim tvořit. Taky musím s Marci probrat to, jak bude pokračovat náš vztah, co bude dál. Rozvod, nebo budeme žít odděleně bez rozchodu?

Ještě pár dní a budu na 17C celý měsíc. Podle svých odhadů to ještě nějaký pátek tady vydržím. Jdu se umýt a oblíknout, celkem natěšený na to, až všechny uvidím. Venku to vypadá na pěkné počasí, den plný sluníčka, jen je trochu zima. Ale jak se říká, Svatá Anna, chladná rána.

Den byl opravdu slunečný, jen trošku větrný, ale v závětří bylo krásně teploučko.

Vše bylo fajn, modelovali jsme z hlíny, dělali opičky, ale to vše jen s Mikim. Na připravovaný rozhovor s Marci nedošlo, dopoledne nevyšel čas a odpoledne jsem opět upadl do stavu nervozity, začal pochodovat po zahradě jako lev v kleci a těšil se zpět do blázince! A tak už v 16 hodin přemluvám Marci, ať mě odveze do Opavy. Tam ještě chvíli mluvíme o ničem před Hypernovou, pak se rozloučíme a já odcházím za plot, domů.

Teď čekám, jestli se po cestě zpět z chalupy nestaví Ondra s Lenkou, pověděl bych mu o pěkné komodě ve starožitnictví a zkusil se jej zeptat na možnost půjčení mobilu, než si koupím svůj.

Ještě budu možná kreslit či malovat vodovkami, možná i koláž zkusím, a pak už jen léky a další den bude za námi. Jenže to vše bylo jen zbožné přání, můj stav se zhoršil a já si začal přát divné věci, ať mi zavolá:

Mája - pěkná blbost,

Lucka - to už je lepší, povzbuzující,

Hanka - proč? Budeme si mít co říci?

Je mi pekelně zle, ze všeho, ze všech a hlavně štvu sám sebe! Proč to přišlo, proč to tolik bolí, ta bezmoc, ten smutek a beznaděj?! Už aby byla večerka, musím to zkusit zaspat, prášky taky pomůžou, doufám!

Dokážu ubalit cigáro, vypít sám láhev vodky, ale vybojovat rovnocenný souboj se životem mi nejde. Pořád prohrávám na body. Nejde o to, že mi v práci ubírá sílu šéf a tupí spolupracovníci. Jde o to, že sám nemám sílu postavit se proti té ubíjející samotě, nudě každodenního pachtění za penězi. Byly časy, kdy i foťák Zenit byl v mých očích Nikon a kvalita fotek se rovnala těm ze zahraničních časopisů. A teď? Nikon na krku, 34 roků na zádech a životní elán v tahu.

Pondělí 13. 8. 2001, 5.30

Zatím se cítím dobře, sedím na kuřárně, piji nesco a čekám, jak začne nový týden. Do budíčku zbývá ještě hodina, a tu umořím tady na kuřárně a hygienou.

Po běžných každodenních procedurách přijdou na řadu komunity, kde budeme opět hovořit o prožitém víkendu, co říkali rodiče u těch, kteří byli doma, a jaké máme pocity my. Nechám mluvit aktivisty a ve svém světě si spřádám plány na další úsek života tady. Teď mě napadlo, že bych si mohl nechat narůst bradku, tak jako kdysi.

Taky plánuji, že až pojedu na víkend do Ludgeřovic, sednu si s Mikim a pěkně po lopatě mu pomalu vysvětlím, proč se tady nacházím a jaký to má vedlejší účinky na můj život a náš další společný s Marci. Ten sice žádnou další budoucnost nemá, ale Mikiho máme oba rádi a nikdo mu nechce nijak ublížit.

Pokud dnes přijede Hlavinková, musím za ní zajít, mám dojem, že odpolední léky nejsou to pravé a spíš mívám deprese než uvolnění a pohodu.

Je večer, jdu udělat svůj rajon a nechávám stranou přitroublou televizi, kde dávají Natoč to! Prostě bednu tady opravdu nemusím!

Úterý 14. 8. 2001

Budíček, vytřepat koberec, vytřít podlahu a vysypat koš, to vše ještě před rozcvičkou. Teda pokusu o rozcvičku, stojím totiž na místě a kouřím svou první dnešní cigaretu. Následuje komunita a snídaně. Potom je společná vizita a pokračujeme v programu podle plánu.

Vizita dnes byla sice s MUDr. Hlavinkovou, ale samostatná u ní v kanceláři. Na řadu se dostávám až někdy kolem čtyř odpoledne. Měla divnou náladu, protože prohlásila něco v tom smyslu, že se mi to tady krátí a příští týden už snad půjdu domů!!! Doufám, že ji to přejde, vůbec se totiž necítím na opuštění lodi. Pořád se cítím jako na začátku a problémy mám taky skoro shodné. Někdy mám pocit, že ještě horší.

V arteterapii dnes kreslíme naše povinnosti, práci a druh zábavy, tedy to, co nás v civilu živí a baví. Proč tu vlastně na tom světě dýchám?!

Středa 15. 8. 2001

Je šest dvacet, vstávám o hodinu později než normálně! Ale zase pro změnu s myšlenkou na sebevraždu. Vzbudil mě totiž brutální sen. Zdálo se mi, že jsem to dotáhl až do konce, a to na oddělení, i přes kontroly pokojů by sestry se mnou už neměly co dělat! To je radost, probudit se s takovou myšlenkou.

Máme psychodrama, můj strašák! Většinou to řeším práškem nebo útěkem pryč. Dnes to však zvládám celkem pohodově, bez léků a větších žaludečních neuróz. Hraji jako o život, sice prkenně, ale hraji. Tyhlety modelové situace mi připadají zcela absurdní, odtržené od reálného života. Je zvláštní, že za celou dobu, co tady vystupuji a léčím se, si nepíši, jaké téma je a jak kdo zvládal tu kterou roli. Asi jsem byl tolik vytřepaný a nebyla chuť a elán zaznamenat si, co tady vlastně hrajeme.

Oběd, prášky a hodina spánku na pokoji. Raději spánek přerušuji a přemáhám nechuť jít ven, Lucka dnes nepřijede, vyrážím do města sám, návštěva Domu hudby, naposlouchat trochu bigbítu a jít ven, mezi lidi. Protože nosím foťák neustále s sebou, dělám pár snímků kanálů a potom si na chvíli sedám na schody divadla a pozoruji cvrkot města. Na schodech se schází skejťáci a taky se občas ukáže překupník trávy. To je dobré vědět, člověk nikdy neví, kdy přijde chuť. Tak tady sedím a myslím na Kamču, které se to krátí, už jen dva dny a jde domů, za maličkou a svým milujícím mužem Ondřejem. Moc jí to přeji, ale chybět mi bude, to ano! Ten samý pátek ještě končí i Bohdan Frnka - architekt, důchodce a uzlík nervů. Taky odchází Petr Dušek, malý medvídek, klid a pohoda, hlavně nic neřešit rychle!

Je po večeři i lécích, půjčuji si discmana od Fredyho a poslouchám CD Toyen, které jsem si koupil na odpolední vycházce.

Fredy, člověk, kterého mám strašně rád. Je to milá dívka, s jistou diagnózou, která má ještě jeden velký problém, prostě se narodila v nesprávném těle a její přání je operace a pocit, že je tím, v co se vžívá celý svůj život.

Je 21.00 a pomalu se chystám spát. Ještě jedno cigáro na kuřárně, vyčistit si zuby a umýt znovu zpocené nohy, a jde se na kutě.

Čtvrtek 16. 8. 2001

Znovu malé výročí, první měsíc na 17C! Už začíná být trapné udávat hodinu mého probuzení, je pět ráno, opět vzhůru na kuřárnu. Dnes si tady lebedím sám a sázím se sám se sebou, kdo přijde jako první, muž, nebo žena? Někdo ze 17C nebo 17B?

Po delším čase se opět vracím v myšlenkách k tématu povolání. Situace ve Spidu je podle vyprávění Lucky horší než lepší, mám dojem, že čím déle tam pracuji, tím víc vidím do karet majiteli a tím víc se stávám nepohodlnější. Nebo to je pouze můj dojem? Prý ne. Ale kam jinam jít, zrovna dvakrát velkou odvahou nedisponuji, abych opustil potápějící se loď. Snad vyjde Charita, s tou myšlenkou koketuji už nějaký pátek.

Poprvé vedu ranní komunitu, musím si připravit řád a vymyslet nějaký heslo. No a potom to vše řídit, naštěstí to uvádějí vždy dva, tak v tom nejedu sám. Dnes se bude málo zpívat, včera byly ty vycházky, a tak se hlavně holky rozpovídají o svých zážitcích. Chlapi si budou akorát vymýšlet, jak si v restauraci či hospodě dali kolu nebo kávu. Slib “nepožiješ,” je přece svatý!

Včera k nám na oddělení přibyli noví, takže se budou taky představovat, jako já. Mezi nimi je i dívka jménem Klárka, která ovládá hru na klavír a flétnu. Tak byla přemluvena, ať něco zahraje na klavír, a příště může zase hrát na dechový nástroj, flétnu.

Později se z Kláry vyklubala holka, která nezkazí žádnou legraci, ráda i nějakou vymyslí a na klavír hraje často a moc pěkně. Taky vznikne mezi ní a Vlastíkem malý románek, který naštěstí oba ustojí.

Opět primářská vizita, konečně jako každý týden ve čtvrtek. Je skupinová, a tak jako C1 začínáme. Moje požadavky a připomínky: víkendová dovolenka, proč se musí žádat, když se každý těší domů, prášky jsou OK, domů zatím nespěchám, mám pocit, že ještě nejsem připraven na…

Po vizitě opět jeden z mých úletů, snažím se zapomenout, přesto volám Máji do zaměstnání. Každá vzpomínka bolí, když slyším její hlas, je to ještě horší. Cítím v jejím hlase ironii a přezíravost, povýšení nad někým, jako jsem já, přesto jako trouba volám.

Odpoledne přijede Lucka, moc se na ni těším, ty telefony od ní mi taky pomáhají, ale fyzický kontakt, to že je tady, je hrozně fajn. Zase uslyším novinky ze Spida (fuck), ale hlavně něco normálního ze života zpoza plotu. No a samozřejmě se taky těším na další várku Reflexů na nové koláže. Škoda jen, že nemůžeme do města, ale jen si sednout k bufetu na lavičku, nebo někam pod strom. Ale co, hlavně že bude tady!

Když odpoledne přijela, byly lavičky plné, kupujeme nějaké pití a jdeme si sednout pod vrbu, která roste u devatenáctky. Tam jí začínám líčit, proč si myslím, že jsem tady, že se cítím jako na spirále, která sestupuje dolů a já po ní kloužu k samotnému dnu. Všude kolem je vysoká stěna, bez jediného výstupku, abych se zachytil a zkusil přeskočit a tím si to usnadnil a stoupal výš, NAHORU K NOVÉMU ŽIVOTU zdravých lidí. Asi si ještě musím něco vytrpět, smazat hříchy, a potom to, když budu chtít, půjde.

Tvářila se, že mi rozumí, že mě chápe a chce mi z toho balastu pomoci. Neví sice jak, ale aspoň tím, že mě vyslechne.

Znovu nenacházím odvahu povědět jí, že se zatím necítím na to začínat nový život s někým, koho mám sice hodně rád, ale teď je mi lépe jako vlku samotáři. Nemohu někoho trápit svou náladovostí, svou nerozhodností při rozhodování o sobě samém, natož abych se staral o spolu soužití s někým dalším.

Je večer, jsem opět sám se svými myšlenkami a je mi smutno. Pořád se nemohu najít! Proč budovat svazky, proč zařizovat pokoj, když to není můj domov? Proč něco nového začínat, když to jednou bude mít svůj konec? Proč všechno to trápení, proč ta námaha, která bude zničena mou osobní nechutí něco budovat a hlavně něco udržet vcelku?

Pátek 17. 8. 2001

V pět na kuřárně, debatujeme o životě, na pokoji se učím automatickou kresbu, vlastně se učím od Reného, ten je mistr a já žák. V té změti čar musí člověk umět nalézt obrázek, tvar. Je to o obrazotvornosti. a zároveň je to jako život sám, žádná rovná linka, pěkně zahnuté čáry života na dlani.

Ještě před budíčkem hygiena a znovu rozcvička. Následuje komunita a snídaně. Po snídani terapie a opět rozloučení s odcházejícími. Odpoledne jedeme domů i my, ale pouze na dovolenky. Miki je v Ludgeřích na prázdninách a moc se na něj těším. V sobotu musíme do Přívozu pro Maxe, který po dobu mého pobytu v léčebně bude na Hranečníku u Jirky Froňka. Ondřej to tak domluvil, co bude potom, to se ještě uvidí.

Loučím se s Kamilou a slibujeme si, že se v Ostravě určitě setkáme. Dlouho si koukáme do očí a snažíme si zapamatovat jeden druhého. Odchází mi někdo víc než kamarádka, ale nic víc než člověk, na kterého se mohu spolehnout a těšit se na příjemná setkání.

Pondělí 20. 8. 2001

Návrat po víkendu není nikdy příjemný. Opět jsme narukovali na oddělení 17C. Po vybalení tašky provádím opět hloupost, volám své Máji! Chci ji slyšet a zeptat se, jak se má, jenže se mi akorát přitížilo, prostě je mi zase blbě a nechci ani žít! Nemám sílu to ukončit, udělat za vším tlustou čáru a říct DOST!

Víkend, tak plánovaný, jak jej prožiji se svým synem, se až tak moc dobře nevyvedl. Nějak jsem to opět nezvládl, myslím rodičovství.

Akce Max se také nekonala, a tak to byl opravdu smutný a nevydařený víkend.

S Luckou je to vše opravdu těžké, nevím, jestli není ještě příliš brzy, mám pocit, že se vše točí pořad jen kolem sexu a nic dalšího tam není. Možná je ještě předčasné dělat závěry, možná to nemá smysl vůbec! Proč pokračovat v mnou přetrženém vztahu?

První den bez Kamči tady, jak jí závidím tu pohodu být doma, mít radost z milujícího muže a své malé dcerky Karolínky. Já tady zatím hniji, bičován vlnami neuróz a myšlenkami na Máju a smrt. Toto spojení mám neustále v myšlenkách a pořád na to myslím, možná jsem - ano, jsem - takový slaboch, že neunesu rozchod s dívkou. Možná jsem to byl já, kdo dosud dával kopačky, nebo to dosud nebyl vztah na té srdcervoucí úrovni a já nebyl nikdy tak těžce zaláskovaný.

Opět začínám psát nesmysly, vždyť téma Mája a já je napsáno v každém dni, co jsem tady. Jenže rozkaž srdci! Pořád se nemohu zbavit závislosti na mojí Májence.

Úterý 21. 8.2001

Bude šest hodin a začne další den čistění mozku a urovnávaní myšlenek. Ale to vše po procedurách, jako je rozcvička atd.

Každý den začínám sprchou, smýt pot a špatné myšlenky, které ze sebe za celou noc vypotím. Dávám si tedy studenou sprchu, to v rámci otužování. Čekám na budíček.

Máme výročí okupace, ale vycházky jsou až zítra a na oddělení nepiji. Zítra už to nebude to pravé ořechové.

Taky je den vizity, jako tradičně společné. To sedíme v křeslech, terapeutky, sestry a doktor proti nám, taky v křeslech nebo na židlích. Postupně, jak sedíme, se lékař ptá na naše problémy a pokračuje, dokud se všichni nevypovídají.

Je ráno a já opět myslím na Máju a její rodinu, chci zapomenout, mít na ni vzpomínky jen jako na kamarádku a nemyslet na to zlé, co jsme spolu prožili! Ty myšlenky mě trápí. POUZE KAMARÁDKA, POUZE KAMARÁDKA, ANO, POUZE A JEN KAMARÁDKA!

Vizita: kolísání nálad, nezájem o koníčky, třes a nesoustředění se, nevydržím u rozdělané práce.

Vlastička, postavička z vedlejšího oddělení, starší paní ověšená stříbrem na krku a spoustou prstenů. Neustále se vyptává, jestli jí sluší mašle ve vlasech, většinou rudá, nebo jestli ji má sundat a jít si k holiči obarvit vlasy, zase samozřejmě na černo. No a jeden z největších požitků měla, když si polila cigarety šamponem a údajně jí krásně vonělo z úst.

Máme sportovní a uklízecí odpoledne, úklid mi tolik nevadil, spíš ta plácaná, kterou lidi hráli v tělocvičně. Prý to byl volejbal, no nevím, asi tomu nerozumím. Celé sportovky jsem proseděl na žíněnkách v koutě tělocvičny.

Volá mi Mája, pokud budu chtít a budu mít náladu a čas, můžu se v neděli stavit na kafe. Ještě mi však v pátek zavolá a vše upřesní. Chci tam vůbec, neženu se opět do záhuby? Jsem ze všeho tak vyšinutý, že ani nevím, jestli se dokážu vrátit do všedního dne, ta největší obava však panuje z návratu do zaměstnání. Při představě, že to bude opět Spido, mě až mrazí. Vždyť tam je člověk, který dokáže zkazit náladu a vzít chuť do života nejen mně, ale i více lidem, kteří jednou raději dobrovolně odejdou!

Ani dnes ještě nemám odvahu či chuť jít si sednout sám na schody. Pořád mi tam Kamča chybí. Snad zítra už to risknu!

Sebechvála smrdí, ale můžu se trošku pochválit, přečetl jsem celý několikastránkový článek v Xantypě. Na druhou stranu nebyla invence na koláže!

Středa 22. 8. 2001

Ráno před rozcvičkou patří procházce, kupuji si ve stánku lidovky a balíček cigaret. Přicházím tak akorát včas před barák, kde začíná rozcvička, jako obvykle jen o účasti a cvičí jen aktivisti. Následuje fraškovitá komunita se zpěvy.

Ve skupině budeme rozebírat obrázky ze včerejší arteterapie. Už se docela těším, až přijdu na řadu se svým výtvorem, kreslil jsem totiž voskovkami něco, čemu vévodila lidská lebka. To zase budou řeči!

Je středa, to znamená jediné, opět vycházka! Od 15 do 20 se můžeme flákat po městě a tvářit se tam jako zdraví. Musím ještě do galerie, Honza mě poprosil o dva katalogy z výstavy konkrétistů.

Jedno výročí: Miki má deset a půl roku.

Po terapii máme psychodrama, tam vystupuji v roli manžela Ireny, a zrovna dobrý pocit nemám. Připadalo mi to moc umělé a já sám jsem hrál dost prkenně! V reálném životě to tak určitě vypadat nebude!

Je 20.45 a nálada nic moc, bylo mi úzko už na vycházce, přišla deprese a já ani nedokončil celou vycházku, raději jsem zvolil návrat zpět do léčebny. Tady si chvíli kreslím, chvíli trhám, co mi vyšlo! Potom se vrhám na perokresbu.

Čtvrtek 23. 8. 2001

K dnešku: budíček, úklid pokoje a rozcvička. Následuje komunita, opět jsem zašitý v koutě, snídaně a C1 plus C2 video. Po videu pokračují skupiny, snad dokončíme rozebírání obrázků. Včera se to nestihlo a ani můj nebyl na řadě, tak tedy až dnes, už se těším, až Roman, nový muž ve skupině, spustí vodopád slov. Je to totiž takový dost velký mluvka, teda že hodně a rád mluví. A ta moje lebka! Nic, vše proběhlo v klidu.

Právě probíhá vizita skupiny C2 a pak jdeme na řadu my, naše skupina. René, můj společník na pokoji, v pátek končí. Jak dopadnu já, budu vědět tak za hodinu. Nejhorší je, že se vůbec necítím lépe, než když jsem nastoupil na sedmnáctku. Ten vnitřní neklid, úzkost a deprese z TOHO jsou naprosto šílené. Jestli si nezačnu povídat s psychologem o tom, co cítím, budu pořád takový. Jenže to si slibuji každou chvíli, ale radši se užírám zevnitř sám. Ten problém musí opravdu ven! Ale mám tolik sil říct to?

Bojím se TOHO VENKU, stav úzkosti je šíleně deprimující a bolí mě žaludek, celý se třesu. Co mě tam čeká, jaká pozitiva, jak se tam vlastně žije, když je člověk zdravý?

Tak pokračujeme v léčbě, zvýšení dávek léků, a jak řekl primář, musím překousnout nechuť k psychoterapii a psychodramatu. Dle osobní potřeby vyhledat pomoc některé psycholožky.

NEJHORŠÍ JE ABSOLUTNÍ NECHUŤ DO JAKÉKOLI ČINNOSTI!

Odpoledne jdeme s psycholožkou Jarkou na vycházku do Městských sadů a navštěvujeme útulek pro psy, ke dnešku jich tam měli 36 kousků. Zpět se vracíme jinudy a po cestě míjíme restauraci, Jarka nic nenamítá proti kávě či limonádě, a tak si sedáme na zahrádku před hospodu a každý upíjí to své.

Proti včerejšku mám lepší náladu. Jen ten mozkožrout mi pořád nahlodává, zda dělám dobře, že chci zpět k Máji!

Pátek 24. 8. 2001

Večer volá Marci, chvíli jen tak kecáme a potom jsem jí položil otázku CO DÁL ohledně našeho společného života. Řekla mi, že plánuje rozvod a tím že se mnou končí a žádný další společný život si nedovede představit. Tak se mi trošku ulevilo, ještě jak dopadne rozhovor s Májou. Myslím, že ji tlačím tam, kam ona sama nechce, a proto to nikdy nemůže klapat podle mých představ a asi si společný život představuje jinak i Mája.

Tak a je to. Je třináct třicet, je po lécích, ti, kteří jsou propuštěni, pomalu opouštějí oddělení a zůstává jen smutek a vzpomínky. Tento víkend trávím zde na psychiatrii, jen v sobotu máme společnou dopolední procházku a odpoledne je už volné, návštěvy nebo vycházky.

Ve dvě hodiny mi volá Mája a předběžně se domlouváme na neděli dopoledne. Ale ten problém ohledně vyrovnání se po finanční stránce bude složitý, pokud ho budeme vůbec řešit!

UŽ O TOM RADŠI NEPÍŠU!

Dnes si z tabule opisuji relaps, tj. návrat nemoci, a tak jsem dopadl:

RELAPS - NÁVRAT NEMOCI

- nepohoda, napětí, nervozita!

- podrážděnost, popudlivost (nadměrná)!

- uzavírání se do sebe!

- nesoustředěnost, roztržitost!

- pocit vnitřního neklidu!

- nespavost, nadměrná spavost

- smutek a deprese, beznaděj, ztráta zájmů!

- úzkost!

- podivné chování

- nadměrná váhavost (týkající se běžných věcí)!

- snížený zájem o kontakt s přáteli

- nadměrné zaujetí náboženskými tématy nebo

filozofií

12 bodů - 8 z nich splňuji!

Mám neskutečnou depku, strach, jak to vše dopadne. Myslím tím hlavně neděli a svou léčbu tady. Pořád si připadám jako na mrtvém bodě. Že jsem ještě ani nevykročil na tu správnou cestu své nápravy. Pořád se motám v bludném kruhu, či spíš na spirále, teď na samém dně, a nemůžu najít sílu k výstupu na vrchol!

NIC MĚ NEBAVÍ, U NIČEHO NEVYDRŽÍM!

20.35. deprese mírně pominula, ale na vyskakování to není. Pořád mě užírá, že se Máji nutím do života a postele! Vlastně bych se jí měl zeptat, jestli ke mně něco cítí, má mě ráda, nebo to je jen stereotyp? Společně k psychologovi.

Sobota 25. 8. 2001, 13.30

Až teď mám chuť a sílu psát.

V 7.00 byl budíček a následovala procházka jen do Hypernovy, která je kousek od léčebny, jako dozor máme totiž zdravotního bratra, který je už starší pán a chůze mu působí problémy. Jdu do sekáče, kde si kupuji košili, a tak bylo dvojí praní, kapsáčů a staronové košile, kterou jsem si koupil za tři pětky.

Odpoledne mám jít s Vlastíkem a Uršulou na vycházku k Foxovi. Venku pálí sluníčko jako šílené a vůbec to nevypadá na zhoršení, jak předpověděli. Zatím se mi moc nechce, ale třeba se to vše zlepší (nálada) a já půjdu s elánem. S radostí asi těžko, radovat se mi nějak nedaří.

Včera jsem před depkou začal kreslit obrázek brouků tuší a dnes před obědem jej dokončuji barvami. Musím říct, že mám náladu na hodně depresivní malůvky, prostě znovu úzkost, napětí a obavy z toho, jak dopadnu zítra. Opět mám černé předtuchy a obavy.

Na vycházku nakonec jdu, pravda vyrážím až později, ale ploužím se tam. Jenže u Foxe se znovu rozjela deprese, začínám mít pocit, že se udusím a poposedávám jako na trní! Nakonec to vzdávám a odcházím zpět na oddělení, kde si beru prášek na uklidněnou.

Blázním, pořád myslím na Máju a na to, jak to skončí, a to nejen zítra, ale vůbec celý vztah. Pořád tady brečím nad rozlitým mlékem, to není deník, ale plačník! Ať už se to vyřeší, už nemám sílu pokračovat v nejistotě a ve stavech nalhávání si.

Nechápu některé lidi tady. Když je vidím, mám dojem, že jsou tady na rekreaci, tak pohodově vypadají. Vůbec nedávají najevo nějakou nemoc, nebo to, že mají problémy.

A já jako nějaký zamilovaný puberťák žeru prášky, jsem podrážděný, nervózní a pořád myslící na… Měl bych si říct, že takových holek je na světě spousta, a co nejrychleji zapomenout a začít žít klidně nový život. Jenže já Máju pořád neskutečně miluji. Čím mě přitahuje, proč to je tak složité? Proč doslova přitahuji svazky tak komplikované a pro mě nebezpečné? Dokážu žít normálním životem?

Neděle 26. 8. 2001

Jako vždy když pomine deprese, je mi i teď OK. Jinak celý ten posraný život stojí za starou belu, ale možná bude…

Ještě před budíčkem odjíždím do Ostravy, mám namířeno k Máji, platí pozvánka na kafe a samozřejmě že budeme propírat náš vztah. Zvoním u bytu, vcházím a vítáme se polibkem. Plkáme o všem a nakonec to přišlo! Dnes se mnou opravdu definitivně Mája rozešla! Elegantně ukončila náš společný pokus o soužití! Teď záleží na mojí mozkovně, jak vše vstřebá. Právě jsem přišel o holku, kterou tolik miluji a na které mi tolik záleží a vlastně mi záleží i na celém svazku, jak tenhle rozchod přežiji!? Cítím, že budu muset vyhledat pomoc psycholožky, abych se z toho bahna dostal ven!

Odjíždím na zbytek jednodenky do Ludgeřovic.

Je podvečer, balím si nové věci, přibaluji něco k jídlu a vyrážím na autobus a vlak, který mě odveze zpět.

Pondělí 27. 8. 2001, 6.50

Začíná další den mého pobytu tady v Opavě. Doufejme, že to bude dobrý den. V 9.15 začíná psychoterapie, to ještě snesu, ale potom přijde na řadu psychogymnastika, a to je pakárna na entou.

PSYCHOGYMNASTIKA - strach + nač se těšíme. Svůj part odehrávám jako vyhazov ze Spida a druhou část jakože vystupuji ze začarovaného (bludného) kruhu žen a dívek a že už rozhodně nemíním sednout na lep. Ani jim svým vyzývavým chováním nechci dát příležitost lapit mě. Chci teď mít kolem sebe přátele, nebo být sám, ale rozhodně nechci žádné další milostné avantýry. Ale přitom pořád myslím na Máju, chci ji jen pro sebe. Lucku mám však taky rád, a tak se motám v kruhu, ze kterého chci vypadnout.

Zatím nepociťuji žádné příznaky nervozity nebo deprese, je mi fajn, myslím sice, že něco krásného skončilo, že mi Mája už “nepatří” a asi si najde někoho nového, ale já se osvobodil. Znovu sám a svobodný. Opět budu moci jezdit na Ondřejovu chalupu, hlídat mu kočky a moci si dělat, co chci, bez výčitek svědomí, že nejsem tam, kde bych měl být, tam, kde na mě někdo čeká. Možnost zajít si na kafe třeba s Hankou, nebo pokud bude v Ostravě, tak i s Luckou. Prostě jít si, kam budu chtít a s kým budu chtít, bez výčitek svědomí.

Je 17.15 a pořád se držím. První příznaky mírné nervozity přicházejí až teď, ale myslím, že to zvládnu, cítím se silný!

Dnes odpoledne přichází na můj pokoj místo Rendy noví spolupacienti. Byl jsem tam tak dlouho sám a už si zvykl na jistý druh pohodlí samoty, kdy si můžu dělat v kteroukoli hodinu, co chci, a nikdo necamrá, že se mu to nelíbí. Přišli dva, a ten, který leží na posteli proti mně, je opravdu dáreček. Neustále je zalezlý v posteli, odkud se vyptává na kdejakou kojotinu a nemůže uvěřit, že tady má být pět až osm týdnů, podle kvality jeho léčby. Jmenuje se Petr a myslím, že si s ním ještě užiji.

Druhý klučina se jmenuje Roman. Ten vypadá kapku aktivněji, nepolehává tolik v posteli, a když ano, tak studuje knihy do školy.

V osm, přesně podle dohody, volala Lucka, je to moc příjemné, když zavolá.

Den končím jako normálně na kuřárně a definitivně ho zakončuji úklidem. Potom už jen spánek v zabedněném pokoji, protože Péťa má obavu, že budeme mít na pokoji plno komárů.

Úterý 28. 8. 2001

Procházka do stánku pro noviny a cigára, příchod tak akorát na závěr rozcvičky, kterou máme venku, protože počasí přeje. Následuje komunita - snídaně - léky. Zatím se cítím dobře a moc si přeji, aby mi to vydrželo až do večera.

Na vizitě se zatím o mém odchodu nemluvilo. Opět úprava léků, Hlavinková byla spokojena s mým stavem a měla radost, že se těším na dovolenku, kterou mi potvrdila. Znovu nastala situace, kdy odchází lidi, kteří nastoupili až po mně, ale není to nijak deprimující. Zase nastupuje nový materiál.

Je dobře, že jsem tu nedělní návštěvu absolvoval a zbavil se tak břemene a závislosti na dívce. Teď mě ke dnu táhne pouze nevyřešená situace s prací ve Spidu. Nastoupit, nebo to raději ukončit?

K obědu máme brambory a řízek, maso tady nejím, a tak je opět věnuji nějakému pažravci.

Odpoledním programem je společná akce v tělocvičně s hlavní sestrou. Ještě předtím však musíme uklidit celé oddělení od špíny.

Je 18.45 a pořád se cítím dobře. Koukám na Simpsonovy, kteří jsou dnes výjimečně dobří. Ještě nás čeká kulturní terapie, v osm možná opět někdo zavolá a pak to bude do večerky utíkat jako příslovečná voda.

Středa 29. 8. 2001

Další ráno s rozcvičkou, komunitou, snídaní a léky. Dnešní program je pouze dopolední, opět jsou vycházky.

První hodinu máme arteterapii, to ještě ujde, poslední hodinu před obědem je tolik neoblíbené psychodrama.

Je 8.45 a příznaky deprese nebo nervozity nemám. Pomalu ale jistě začínám nemyslet a neřešit problémy v civilním životě, zvláště pracovní záležitost ve Spidu. Vůbec si nedovedu představit návrat do firmy a Dostálovo vyptávání, jaké to tam bylo. Když si vzpomenu, že pár dnů předtím jsem se nedokázal soustředit ani na ty nejjednodušší úkony, mám mírné mrazení v zádech. Vlastně ani nevím, jestli ví, že měl skončit můj život na tom zatraceném světě.

Je odpoledne a Lucka přijela, jak mi slíbila. Teď sedíme v Pepíno pubu a dáváme si své oblíbené nápoje, presso a dvojky červeného vína. Příjemná rocková hudba a hosté, kteří popíjejí pivo nebo nealko.

Sedíme na malém balkoně a máme tak přehled o lidech, co přicházejí nebo odchází, a povídáme si o životě. Někdy si připadám, že sedím u psycholožky, protože vedu neskutečně dlouhé monology. Návštěva je to příjemná, a tak mě mrzí, že čas tak rychle běží a už se musíme loučit, to proto, aby Lucka stihla vlak a já jsem byl včas na oddělení.

Dnes je to čtvrtý den, co se držím, depka ale číhá v úkrytu na nečekaný a zákeřný útok, útok smrtelnější než sama apokalypsa. Proč mám takové výkyvy nálad? Co jsem komu udělal, že tak trpím?

Čtvrtek 30. 8. 2001

Je 12.40 a část dne máme za sebou. Ráno video, arteterapie, rozbor a vizita. Tam se mě zeptali, jestli si hledám lékaře-terapeuta. Jinak nic nového, o propuštění opět ani zmínka. Ani nevím, jestli je to dobře, protože si nejsem jistý, že to 4.10.2001 nebudu chtít zopakovat, a tentokrát lépe, prostě dokonale až do samého konce.

Dnes opět nemám depresi, jen vnitřní neklid z odpoledního programu, kterým budepsychogymnastika. Divadlo v tělocvičně!

Ani se mi vlastně nechce psát.

Pátek 31. 8. 2001

Je 21.20. Píšu až tak pozdě, a je otázkou, jestli se mi chce vůbec něco škrábat.

Dopoledne to probíhalo celkem normálně, měli jsme soutěž - skupina proti skupině - a potom primář pouštěl video ze své cesty po Austrálii. Na úvod řekl, že to nabízeli televizi a že je to stejně dobré jako Cestománie. Něco tak slabého i v surové nesestříhané podobě jsem už dlouho neviděl! Velice slabé a použitelné jen jako vzpomínka na to, že byl v Austrálii.

Dnes jedeme domů, na skok se stavuji v Ludgeřovicích a potom rychle do Ostravy k Ondřejovi, který jel na chalupu a já mu hlídám kočky. Musím vyřídit telefonát s Májou, ohledně přestěhování Maxe!

Večer do Přívozu s přepravkou, doma je pouze Vanda. Dáváme si cigárko na balkoně, kecáme a chytáme Maxe, který se zrovna vrací z toulavých. Ani nemusím Vandu moc přemlouvat, abychom šli na pivo, po cestě do Rokle ještě potkáváme Ninuš, byla se projít po městě. Doufám, že tam Max vydrží celou noc a holky jej nevypustí znovu ven. No a ráno pojede Maxmilijánek na Hranečník, kde bude mít dočasný domov.

Ráno vezmu přepravku a půjdeme na nové bydliště. Kolik takových už bylo a ještě bude?

Sobota 1. 9. 2001

Je 7.50 a je mi trochu blbě, nevím, jestli z toho vypitého vína, nebo protože se dnes budu loučit s Maxem. Beru si neurol (asi týden jsem abstinoval) a kladu si otázku, jestli Max zůstal doma, nebo utekl.

Venku docela dost prší, dělám si novou kávu a beru další cigáro. Ranní dávku léků zapíjím kávou. Vyrážím k Máji domů, odpoledne má totiž přijet Lucka, se kterou vždy trávíme hlídání koček společně. Vše klaplo, Max je doma, nastupuje do přepravky a vyrážíme směr Hranečník, k Jirkovi, který byl tak hodný a ujal se ho na dobu neurčitou. Bude tam v bezpečí a milován jako ostatní zvířata, která Jirka s ženou doma mají. Je odpoledne a já chvátám domů, ať Lucka nečeká před barákem.

Neděle 2. 9. 2001

Máme neděli, a proto nikam nespěcháme, vstáváme s Luckou až v deset dopoledne. Většina mého hlídání koček probíhala ve společnosti nějaké dívky, buď Romany, nebo Lucky. Záleželo na tom, s kým jsem měl zrovna chuť spát. Nebo jsem celý víkend trávil sám, to pokud jsem na žádnou neměl náladu či chuť se s někým milovat. Taky bych rád věděl, jestli Ondra něco tušil, nebo se domyslel, že se v jeho bytě dějí takové nepravosti. Po snídani a hlavně kávě a několika cigaretách se naše cesty rozdělily, Lucka jela domů do F-M a já po úklidu odjíždím do Ludgeřovic. Nikdy jsem neměl sílu to vydržet po celý den ve společnosti dotyčné, vždy se dalo vymluvit na něco nebo někoho. Stačil mi večerní nebo noční sex, nikdy jsem však neměl chuť na ranní.

Ještě po cestě na autobus nesu házenkářský míč od Lucky, který je pro Ninuš do Přívozu, a opouštím Ostravu.

Ještě k našemu vztahu s Luckou. Mám dojem, že to nejlepší už máme za sebou, jako by to pomalu, ale jistě bylo jen o sexu a množství spotřebovaného alkoholu. Máme si ještě co říct, máme nějaký společný zájem, můžeme vedle sebe žít?

Pondělí 3. 9. 2001

Tak opět v léčebně. Hned po příjezdu musím vystěhovat jednu skříňku, kterou okupuji jaksi navíc. Je potřebná pro nováčky, kteří přijdou odpoledne na naše oddělení, a proto ji budeme stěhovat na jiný pokoj.

Ranní komunita s primářem, který mě doslova vyškolil ohledně mého pobytu tady, prý to uměle natahuji. Doporučuje mi napsat referát o chodu na psychiatrickém oddělení, protože tady dlím už dost dlouho na to, abych o tom něco věděl, a hloupý prý nejsem vůbec. A až bude konference psychiatrů, mám se svým příspěvkem vystoupit. Mám psát o pocitech pacienta který je sice nemocný, ale mozek mu v určitém smyslu slova pracuje dobře. Vidí pod ruce lékařům a terapeutkám a je vlastně nezávislým pozorovatelem.

Psychogymnastiku jsme měli s Jarkou. Dostali jsme za úkol ztvárnit, jak zacházíme s problémem, který se vyskytne. Moje vize byla tato: odsunout stranou, potom se nechat zavalit a nakonec volat o pomoc. Teda tak to cítím, občas se snažím balvan hodit na někoho jiného.

Mezi novými příchozími je i klučina jménem Honza. Schizouš s hlasy, které mu namlouvají že je SPASITEL a dokáže věci jako Ježíš.

Dnes začíná školní rok a Miki šel prvně sám. Dosud jsme byli zvyklí chodit spolu a po uvítání ve škole někam vyrazit na oběd, já mu koupil nějaký dárek jako památku na zahájení školy. Hračku, knihu nebo to, co si sám vybral. Letos se to tedy obešlo beze mě. Abych pravdu řekl, trochu mi to chybí.

Úterý 4. 9. 2001

Tak ještě měsíc, a mám narozeniny.

Jako normálně, budíček - úklid pokojů - rozcvička a komunita, potom snídaně a další program. Dnes vizita s MUDr. Hlavinkovou. Datum mého odchodu je pořád ve hvězdách.

Dnešní arteterapie byla taky s doktorkou, úkol zněl: nakreslit naši nejmilejší hračku z dětství a něco o ní povyprávět. Mojí hračkou kdysi byla veverka, tak ji kreslím na výkres a vyprávím malý příběh. Byla kupodivu zelená a já ji měl radši než nějaké autíčko. Je to normální, nejsem vlastně nějaký úchyl?

Odpoledne je sportovka, hrajeme kopanou a já šel do brány. Nechtělo se mi běhat s míčem mezi magorama, kteří fotbal vůbec neovládají, a tak při ojedinělé střele na bránu házím nějakou frajeřinku, a je vystaráno.

Poslední týden mi došla invence na koláže, Reflexy a podklady tady mám, ale nejsou síly a chybí nápad. Vlastně už od víkendu se necítím nějak v pohodě. Možná mě rozhodili lidi, se kterými sdílím pokoj, zvláště Petr mi dokáže zvednout mandle a adrenalin. Pořád jen leží a spí a vše mu vadí. Má 29 let, ale připadá mi svým chováním tak na sedmnáct. Vůbec netuším, co má za stíhu, že jej tady drží.

I to moje psaní mi jde ztuha, je to tak trochu z donucení, prostě opět a znovu dole. Nějak kloužu zpět do údolí! Než se dostanu k práci, pro kterou se rozhodnu, už mě přestane bavit, začnu si namlouvat, že nemá smysl, a je konec!

Středa 5. 9. 2001, den vycházek

Ráno terapie a v jedenáct vypuklo psychodrama! To patřilo jen a jen Uršule a jejím rodičům, kteří byli na dnešek pozváni, aby Ule pomohli sehrát kus, který se má stát, až přijde domů. Naprosto šílený zážitek a spousty slz! Kdysi podnikala a napůjčovala si peníze, které nestíhala vracet. Do toho rozvod, prostě samé průsery. Teď má problémy s vyděrači a nějak se jí podařilo ztratit sílu do dalšího života. A tak celý problém řešila dost tvrdou metodou pokusu o sebevraždu podřezáním se.

Teď tedy hrají setkání s vymáhači a jednání na soudě a dalších úřadech. Prostě jak si myslí, že to bude probíhat, a my plus primář jí radíme, jak se má v té či oné situaci zachovat. Rodiče jí mají pomáhat a v těch nejhorších chvílích ji podržet! Já osobně se debaty neúčastním, mám totiž dojem, že realita tam venku je přece jen jiná.

Je 14.00 a za hodinu vyrážím na vycházku. Kam půjdu a s kým, ještě nevím. Možná vyrazíme s Honzou Ř. někam do hospody. Nějakým způsobem jsme se setkali, přestože si nijak zvlášť nerozumíme, Honza toho napovídá míň a pro mne je přeci jen trochu neslaný a fádní. Ale přece jen to zkouším a vyrážíme.

Jdeme do divadelního klubu, objednáváme si sedmičku červeného vína a já si dal ještě kávu. Během našeho vyprávění si dělám o Honzovi obrázek - v některých názorech je opravdu jako malé dítě. Na závěr si ještě dal pivo, já panáka vodky, a vyrážíme směr léčebna.

Je večer, venku prší a já rekapituluji dnešní den. Ráno opět po delší době vytvářím jednu koláž, použiji fotku J. Saudka a dodám nějakého dřevorubce z ukrajinských lesů. Zkouším kreslit tuší, kreslím pastelkami a voskovkami.

Příští vycházku chci zkusit Etnoclub, to na doporučení několika lidí, kteří tam občas zabrousí a referují pouze v dobrém. Jako hudbu pouští pohodový Chill out a může se tam dokonce kouřit, takže to není jako v normální čajovně.

Čtvrtek 6. 9. 2001

Ráno komunita + video. Vizita s primářem, můj zdravotní problém se má řešit ve skupině, vyhnat ďábla z těla ven a hajdy domů. Odpoledne máme ještě psychogymnastiku, dnes mimořádně na oddělení a v křeslech k tomu. Co nás asi čeká?

Byla to malá seance pod názvem Šestý smysl. Jarka nás svým hlasem vedla pryč z budovy, z tohoto světa, někam do říše snů a pohádek. Přes pole a louky, po lesních pasekách přicházíme k zámečku, kam vcházíme a pořád vedeni hlasem Jarky procházíme onou budovou, kterou jsme si vytvořili ve vlastní fantazii. Kráčíme chodbami kde po stranách na zdech visí obrazy, a pomalým tempem míjíme spousty zavřených dveří. Kdo chce, může vyzkoušet některé z nich otevřít. Ale hlavní jsou ty poslední, až za těmi se ukrývá tajemná komnata a v ní… Tady si může každý ve vlastní fantazii vytvořit svůj malý příběh, za jakým důvodem do oné místnosti vstoupil. Po nějakém čase přerušila Jarka svým laskavým hlasem náš pobyt v pokoji a tou samou cestou se vydáváme zpět, opět louky a potůčky, znovu letní paloučky, až na samotný začátek cesty. Po návratu si vyprávíme, kdo se kam dostal, a ve spoustě věcí se shodujeme. Velké úseky výpravy máme skoro totožné. Kdo se dokázal uvolnit a dostal se v myšlenkách “tam”, prožíval a cítil teplo letního počasí, kdy se celý příběh odehrával. Mě osobně trochu vadil pocit letního tetelivého vzduchu nad loukami, poletující motýli a žár poledního slunce. Osobně totiž nemá léto až tolik rád. Byla to moc zajímavá zkušenost.

Je 17 hodin a den se nám krátí, v šest budeme mít večeři, potom následuje kulturka, po ní léky a večerka.

Dnes maluji dva obrázky, jsou v dost depresivních tmavých barvách, no a ještě chci začít tvořit nějaké koláže.

Pátek 7. 9. 2001

Opět přišel den, kdy se propouštějí polepšení - polidštění pacienti domů. Proto se v tom duchu nesla i dopolední terapie, mluvilo se o tom, co komu z nás může pobyt tady dát a co přinesl dobrého pro život za branou.

Když tak přemýšlím nad svou léčbou tady, jediné pozitivum vidím v tom, že nemám takový silný pocit depresí. Avšak léčit se nechci! Připadá mi to totiž jako šťourání se v mém nitru před lidmi, kterým nevěřím, a stejně těm stresovým situacím tam venku podlehnu. Vlastně mi je v tom mírně depresivním stavu dobře. Přijde setkání s Májou, nástup do zaměstnání, kde chování bosse k lopatám je pro mě absolutně nepřijatelné, nervy s ženami - Luckou - a samozřejmě bytová otázka. To vše se na mě sesype a bude mě to ničit!

Odpoledne nás ještě čeká sportovka a kulturka, to je vše z programu ošetřovny, večer je v televizi pořad Za dveřmi je A.G., a tak doufám že bude volná telka a budu se moci podívat na trochu kultury.

Dnes ještě čekám telefon od Ondřeje, pokud se však neozve, jedu zítra na celodenní propustku do Ludgeřovic. Využiji příležitosti a odvezu si věci, které jsem tady nikdy nepoužil a už ani nebudu potřebovat.

Taky musím začít řešit otázku, kam chodit na ambulantní léčení. Jediné přijatelné řešení vidím v MUDr. Hlavinkové, má totiž o mém stavu neustálý přehled z karty a taky je vlastně můj ošetřující lékař tady. Doufám, že s ukončením nemocenské taky nebude spěchat.

Sobota 8. 9. 2001

Dnes jsem jel domů poprvé sám vlakem, předtím mě vždy vzal někdo autem.

Venku je ošklivo, fouká studený vítr a poprchává. Hodinu a půl spím, prochlazení je špatná věc! Teď už mi je trošku lépe!

Ještě nevím, jak pojedu zpět do Opavy. Vlakem nebo s Ondřejem autem. Mám zavolat ve čtrnáct hodin, to už bude vědět svůj další program a možná bude mít čas hodit mě do cvokárny vozem.

Tak tedy sedím v obýváku, popíjím kávu a přemítám o svém dosavadním zbabraném životě. Vše nechám být ladem a v nikom nebudu živit falešné naděje.

Od pondělí mám přislíbené soukromé seance, kde bych se měl zbavit zbytků negativních myšlenek. Tenhle návrh padl v pátek a vyslovila jej psychoterapeutka Jarka.

Je 14.20 a opět jsem nervózní, přecházím z pokoje do pokoje a nemám nic, čeho bych se chytil. Dřív mě bavily mraky věcí, pro tu spoustu zájmů jsem nevěděl, co dělat dřív. A teď? Asi mi opravdu přeskočilo. Nebo mi hrabe z toho, že se vracím zpět? Nebo mám předtuchu, či zlé tušení, že se někdy v budoucnu vrátím zpět do léčebny jako pacient?

Naštěstí přijel Ondřej s Lenkou, a to mě trochu rozptýlilo. Nejdříve jedeme nakupovat do Baumaxu cibulky tulipánů, a tam na mě Ondřej vybalil, že má v úmyslu rozjet obchod starožitným nábytkem, a pokud budu mít zájem, že mě zaměstná jako prodavače. Tak mám o čem přemýšlet. Nebude to na škodu našeho přátelství, mám tu nabídku přijmout?

Pomalu se blížil závěr dne, a to znamená návrat do… Ondřej měl nějaké vyřizování na chalupě, a tak mně mohl nabídnout ono svezení zpět.

Neděle 9. 9. 2001

Máme rodinnou komunitu a brácha slíbil, že tentokrát přijede on. Jsem zvědav, jestli se bude ptát na průběh léčení.

Blíží se doba návratu Máji z dovolené, a tak musím začít řešit otázku ubytování mého kocoura, pořád se stěhovat nemůže, už toho zažil tolik a taky to není pro kočky dobré. Bratr je totiž proti, abych měl Maxe v Ludgeřích, a tak snad jen můj vlastní byt jej zachrání od peripetií s neustálým stěhováním.

Odpoledne mám nečekanou návštěvu, přijel totiž Jirka a Věrka Ch. Mohu ven na vycházku, a tak vyrážíme do El Pasa na kávu a dvojku červeného. Přišla spousta keců o všem a dokonce i já se rozvyprávěl o svém pobytu tady. Svůj příběh začínám od příjmu na JIPku a pokračuji po součastný pobyt na 17C.

Je večer a opět cítím, že to není ono, nějak mi nejde zasmát se od srdce, už si nevím rady, jak z toho balastu ven. Doufám tedy, že zítra s Jarkou při našem prvním sezení na něco přijdeme. Že spolu uděláme ten první společný krok, který mi pomůže při odchodu do civilu.

Pondělí 10. 9. 2001

Nové ráno, po delší době vstávám s pocitem naprostého klidu a pohody, prostě cítím se free a vůbec si nepřipouštím nějaké problémy. Večer jdu spát s pocitem určitého napětí, a ráno pohoda. Ale vím, že ty negativní myšlenky přijdou, a to je zničující. Nesmím podlehnout, jako by se něco ve mně zlomilo a já se chtěl léčit, i když ještě pár dnů zpět tomu tak nebylo!

Mezi 12. až 13. hodinou vytvářím dvě koláže, nejsou úplně to pravé, necítím tu tvůrčí radost, ale jsou na světě, a to je důležité, opět se chytám.

Po druhé hodině odpolední jdu za Jarkou do kanceláře na svou první psychoseanci. Začínáme rozbor mého mozku. Jsem docela napnutý, jak to bude probíhat a jak to celé skončí. Téměř se dá říci, že se těším!

Tak mám první hodinu a čtyřicet pět minut monologu za sebou. Ve zkratce jsem řekl téměř vše, proč si myslím, že se tady nacházím. Jen mě trochu zaskočila věta: “Ještě máme měsíc práce před sebou.” Že bych tady opravdu zůstal až do toho 5. 10.? Zítra pokračujeme, po pravdě řečeno odcházím opravdu naprosto vyčerpaný, ale s dobrým pocitem v duši. Co vše ještě nezkusím?

Je podvečer, kupodivu volná televize, a tak mohu nerušeně sledovat zajímavý dokument o J. Hutkovi, který se z valné části odehrává ve Francii. Hovoří v něm o knihách básní a zpívá ve fránině. Po delší době mám opět příjemný pocit ze sledování televize.

Tak nám pomalu končí den.

Úterý 11. 9. 2001

Znovu budíček, který nás vyhání ven z pelechů a nutí nás vykonávat nějakou činnost. Pokud se účastním rozcvičky, tak stejně většinou kouřím, to je to nejsladší probuzení. Někdy se jdu projít areálem a pozoruji pomalu přicházející podzim. Do vizity se snažím zašít, ale jsem nápadný a všichni hned poznají, že nejsem tam, kde bych měl být. No nějak to do vizity protrpím, stejně si většinou píší sem do deníku nebo něco kreslím.

Zhruba za hodinu budeme mít vizitu, žádné připomínky a požadavky taky nejsou, jen jsem dnes vstával s mírným neklidem. Vnitřní třes a neklid neustal ani po prášcích, nedovedu si vysvětlit, co se znovu děje. Žádné rušivé vlivy nevnímám. Možná za tím stojí to, co mi řekli lidi z vedlejšího oddělení o Zuzce, to je pacientka dost nepřehlédnutelného vzezření v tom dobrém smyslu slova! Nosí stříbrné šperky, volné šaty a sukně, má krásné dlouhé černé vlasy a je jí všude plno. Tak hyperaktivního člověka už dlouho nepamatuji.

Večer návštěva Domu umění, kde má autorské čtení Marian Palla. Zároveň je zahájena výstava (vernisáží) fotografií z kalendáře spisovatelů, přičemž ty fotky jsou pojaty jako akty. Foto Jana Noseková, námět Martin Pluháček.

Po návratu z vernisáže se z televizní obrazovky dovídáme tu neskutečnou tragédii, která postihla New York. Dvěma letadly byly napadeny výškové budovy Světového obchodního centra. Celý záznam je děsuplný a zprávy o tom, kdo stojí za tou celou tragédií, se zatím různí. Každou půlhodinu jsou připraveny nové vstupy a nové záběry na nyní už trosky WTC a v panice a chaosu pobíhající lidi, kteří se pletou do cesty záchranným týmům.

Několikrát jsem měl výstup se sestrou, která měla noční službu. Chtěl jsem totiž koukat na TV a hltat nové zprávy ze Států, jenže pro ní byla večerní kulturka přednější, a tak se stalo to, že jsme si vjeli do vlasů.

Jedenáctého září se tedy zapíše do světových dějin černým písmem! Jak se později ukáže, za vším stojí arabští teroristé. Ke všemu napadli i centrum bezpečnosti USA, Pentagon. Je to šílené a mnohem větší magořina, než si dokážeme představit.

Středa 12. 9. 2001

Normální ráno v psychiatrické léčebně, jdu do stánku pro Lidové noviny, které jsou plné záběrů a článků ze včerejšího hrůzného odpoledne! Je to absurdní divadlo několika maniaků. Kupuji i cigarety a přicházím akorát na závěr rozcvičky. Po všech každodenních ranních povinnostech je klasický program, který vrcholí před obědem. Máme totiž psychodrama, dnes čtení povídky od skvělého spisovatele W. Saroyana a pak její rozbor. Zuzka a já jsme hlavními aktéry vystoupení. Předčítáme krátkou povídku a přitom hrajeme postavy z ní. Celkem mě to chytlo a tak jsem se odvázal, že mi ani nevadili lidi kolem pódia. I ten nešťastník primář byl spokojený.

Odpoledne před vycházkou opět soukromé sezení s Jarkou. Znovu se snažíme společnými silami dopracovat k nějakému závěru. Dnes melu o životě v mém - teď už skoro bývalém - manželství, vyprávím, co jsme se ženou vše zažili, referuji o synovi, jak jej mám rád, ale zároveň není mou brzdou v tom, abych znovu nekoketoval se sebevraždou.

V rámci vycházky je další kulturní akce, tentokrát výstava fotografií s portréty J. Koláře. Venku poprchává, po prohlédnutí vystavených prací, které byly velice slabé, zapadnu do malinké hospůdky.

E. Křenek je sice blízký přítel Koláře, ale vystavil jen slabší fotografie, většinou záběry z ateliéru, portréty a několik originálů koláží, a zbytek výstavní plochy zaplnil reprodukcemi.

V příjemném prostředí restaurace si objednávám kafe a obligátní dvojku červeného. Prohlížím si malinkou kavárničku a její zařízení a duchem se nořím do příjemné hudby, která se line z reproduktorů. Je to hudba nevtíravá a její hlasitost je tak akorát, zní tak, aby se lidé sedící u jednoho stolku slyšeli a nemuseli na sebe křičet. Lidí je tady taky tak akorát.

Malým oknem pozoruji spěchající lidi, tu bez deštníku kráčí starší muž se psem, některé dámy kamsi míří s deštníky a mladí jsou bez jakékoli ochrany před deštěm, neboť se tolik promoknutí neobávají a kráčí pomalu, nikam nechvátají. Opava je malé město a všude je to kousek.

Usrkávám kávu a nechávám se ukolébat snivou hudbou. Pomalu se nořím do myšlenek na lidi TAM, venku, v Ostravě. Na své známé a kamarády, kteří mají taky spoustu problémů, ale nikoho nenapadlo řešit někdy bezvýchodné situace tak razantně a kategoricky jako já. Snad jsem opravdu slabý a nic ve svém životě nedokáži dotáhnout do konce. Ani tu sebevraždu, tu jsem taky zmrvil. Připíjím jim všem červeným vínem a myšlenkami mířím ke své lásce Lucce. Moje láska je však nějaká churavá a nedomrlá. Je to ještě láska, nebo jen nevyřčený dík? Mám ji ještě rád?

S pohledem upřeným na starce, který přišel chvíli po mně, mě napadá tato neumělá báseň, kterou si zapisuji na kousek papíru, jenž vždy nosím po kapsách, tak jako spousty jiných, pro mě důležitých pomůcek pro přežití ve městě.

Tak sám v pubu Lidi hovoří, čas běží

Plném hostů, u stolu a kříže na zádech

Stařec s mnoha křížky Těžknou

Na zádech, popíjí kolu I za tu chvíli malou

Mince počítá - vyjde ještě Člověk to cítí

Na jednu Napětí trvá, osamocen

Smetana do kávy ze s mincí a chutí něco

Džbánku nerez Povědět

Sluší se říci - Kříže těžknou a ústa

Bez peněz do hospody Mlčí, úsporné pohyby

Nelez Ruka posouvá po

Dvacku z portmonky Desce stolu peníz

Vylovil Pohled kradmý na

Venku prší a oba tu Hodinky a ten

Hledáme azyl Zlověstný obolus,

Charita těch, co mají Mizí v kapse a

Peníze - hospůdka malinká Stařec ve dveřích

Dnes se Mája vrací z dovolené, to znamená, že musím volat ohledně bydlení Maxe. Pokud nebude mít chuť a zájem, budu muset ukecat Milčiho, nebo poprosit Jirku o prodloužení azyl

Čtvrtek 13. 9. 2001

Opět vizita s primářem, který mi řekl, že se mám pomalu připravovat na propuštění z léčebny. Ale stejně počítám s tím, že dříve než 5. 10. to nebude!

Zítra se jede na dovolenky.

Večer je v muzeu výstava obrazů V. Komárka. Budu tak silný, abych si zažádal o mimořádnou vycházku? Celé to bude za přítomnosti autora a pak následuje i autogramiáda! Seš strašpytel a nakonec jsi žádost nikomu nedal, raději budeš trpět na oddělení při úklidu a necháš si zajít chuť na kulturu!

Pátek 14. 9. 2001

Je osm hodin večer a já odpočívám “doma” v Ludgeřovicích.

Dnešní program v PL byl celkem zajímavý a tvůrčí.Ve skupině jsme dostali za úkol dopsat povídku, kterou do určité části přečetla psycholožka a my pokračovali. Tady je moje verze:

Li se vydala pro ni novou neznámou cestou. Po nějakém čase došla do malé vesničky, která byla chudá a lidé v ní smutní. Každý rok v době sklizně přicházeli z hor bandité a vybrali téměř vše, co se podařilo vesničanům za tu dobu vypěstovat a sklidit. Nechali jim pouze tolik, aby mohli přežít do další sklizně.

Když to Li viděla, snažila se přimět vesničany k tomu, ať se nájezdníkům postaví na odpor a brání svoje domovy. Jenže jejich strach byl větší a nechtěli věřit mladičké Li, že pouze odvaha a jednota dokáže přemoci hordu nájezdníků.

I přes vyprávěni Li, jak přemohla strach a díky tomu zachránila ve své vesnici život další mladé dívky, nic to nepomohlo. Vesničané byli smíření s tím, že až do skonání světa budou ohýbat záda pro druhé.

Smutná Li se tedy pustila cestou pryč z vesnice, dál od svého domova, dál od vesnice, kde lidé mají strach udělat něco pro svou svobodu. A tady někde se ztrácí stopa po Li ve veliké Číně.

Odpoledne návštěva Ondřeje, který mi neustále nabízí místo ve starožitnictví. Otázka Maxe je taky vyřešena, může zatím zůstat na Hranečníku.

Neděle 16. 9. 2001

Téměř celý víkend jsem strávil ve společnosti Ondřeje. V sobotu na návštěvě u Froňků za Maxem a potom procházky. Byli jsme v Šilheřovicích v parku, na Slezkoostravském hradě hledat poklady, bohužel přišli jsme trochu pozdě. Tak před několika léty snad, ale dnes… Aspoň se vyběhal Jim a my se prošli. Přitom jsme debatovali o Ondrově plánu vybudovat nový obchod a tím vytvořit i nové pracovní místo, pro pošuka jako já.

Dnes byla v Porubě aukce, naše návštěva přinesla ovoce úspěchu v podobě nákupu obrazů a porcelánu. Bude to základ prodejní sbírky do Ondrova nového obchodu. Celá akce se protáhla až do pozdního odpoledne. Po skončení se vracíme zpět do centra, k Ondrovi domů, vyzvedáme Lenku a společně jdeme do restaurace na oběd. Je 17.00 a víkend pomalu končí, nálady byly střídavé, ale dá se říct, že více melancholické, a k tomu velká nerozhodnost, která převyšovala.

Pondělí 17. 9. 2001

Začínám další týden v léčebně. Snídaně - chléb se sádlem. Kolik takových snídaní ještě bude, kolikrát odmítnu jíst něco tak ohavného?

Ráno normální komunita na oddělení a odpoledne psychgymnastika v tělocvičně. Byla pojata relaxačně. Rozdělení do skupin, kdy jedna část stála otočena zády k druhé a ta přejížděla rukama (prsty) po zádech partnera. Potom jsme se prohodili. Když skončila i druhá skupina, sedli jsme si a začali vyprávět, co komu vadilo či naopak bylo příjemné. Někdy bylo opravdu těžké určit, jedná-li se o muže, který ti jezdí po zádech, či ženu.

V další části jsme všichni opravdu zaujali relaxační polohu v leže a mohli uletět, kdo kam chtěl. Já směřoval své myšlenky směrem k Ondrově chalupě, pod platan s výhledem na pole a louky, kopce a horu Praděd.

Venku to vypadá na předčasný podzim, zima a déšť, minimum slunce, to je obraz posledních dnů. Tak teda uvidíme, jestli ještě přijde babí léto, nebo to pozvolna přejde do podzimních dnů plných plískanic.

Dost přemýšlím nad Ondřejovým návrhem, že budu jeho dalším zaměstnancem, teď však u další firmy, kterou míní založit. Jen mám obavu, že kšefty nepůjdou a já budu přítěží a namydlený, bez práce a peněz.

Odpolední sezení s Jarkou se protáhlo na dvě hodiny a ještě přišel domácí úkol. Napsat vše, co ještě můžu ve svém věku začít dělat. Prý ten můj věk ještě žádné neštěstí neznamená a dá se toho tolik dělat, např. začít znova se školou, navázat nový upřímný vztah s nějakou dívkou, najít si nové zaměstnání. Je toho spousta, jen musí člověk chtít začít žít

Úterý 18. 9. 2001

Vizita, pomalu se připravovat na odchod do normálního života - pracujeme na tom. Arteterapie - nač poslední dobou myslíme.

Zpracovávám starý domácí úkol. Dostávám nový, lámu si nad ním hlavu a nechápu, co chce básník říci:

Byl jsem tam

Kapitola 3

“Člověk je odsouzen být svobodný, protože se sám nestvořil. Je svoboden proto, protože je vržen do světa a je zodpovědný za vše co dělá.”

Rozumíte tomu, co tím chtěla Jarka říct? Vůbec to nechápu.

Středa 19. 9. 2001

Budíček, rozcvička…

Dnešní psychodrama proběhlo celkem klidně, malý štěk při představení, kdy můj kus spočíval ve vtělení se do role číšníka.

Odpolední vycházka - sám. V restauraci Domu umění dvojka červeného a káva. Pak šupky na vernisáž, která byla v odsvěceném kostele sv. Jakuba. Ostravský výtvarník a pedagog Petr Lysáček aktuálně zareagoval na dění v USA a mírně pozměnil performanci. Předložil ke složení puzzle (12 000 kusů) s obrázkem WTA na Manhattanu. Ty věže už vlastně několik dnů nejsou! Sám vysypal první pytlík, a dílo bylo vytvořeno! Lidi roztrhali i zbývající sáčky a dali se do skládání. Na této akci jsem se potkal se Zuzkou, taky občas vymetá akce, kde se dá zadarmo opít.

Následovala vernisáž K. Gebauera v Domě umění. Vystavoval sochy, fotografie a taky pár kreseb.

Na zpáteční cestě do léčebny šílená mánie. Vsugeroval jsem si, že každé za mnou jedoucí auto mě pronásleduje! Úplně se mi rozbušilo srdce, už abych byl za plotem blázince. Už mi opravdu hrabe, nebo přetahuji pobyt. Čeho se tady ještě nedožiji.

Pátek 21. 9. 2001

Včera tady byl docela hektický den, ráno vizita, přeřadili mě do skupiny C2, pomalu si zvykat na práci - dílny! Potom příprava na klub, který se koná každý měsíc, mimo prázdniny. Je to společenská akce, s živou hudbou a tanečky pro pacienty vybraných oddělení. Začátek je stanoven na osmnáctou hodinu. Každý nově příchozí se zaregistruje u vchodu a potom si zabere místo u nějakého stolu, kde může prosedět celý večer a debatovat, popíjet kofolu nebo kávu, zakusovat to tyčinkami, nebo si opravdu jde skočit na parket. K tanci hraje živá hudba, aktivita to Jarky, která tuto akci pořádá už několik let. A za to jí někteří bývalí pacienti chodí děkovat, protože tak mají příležitost setkat se s kamarády, s nimiž tady prožili nějaký čas léčby. Celý večírek skončil v deset večer, ještě uklidit sál, poslední cigárko na kuřárně a večerka.

Naše řady opět trochu prořídly, znovu jdou lidi domů. A kdy půjdu já? Můj tip je, že mě pustí opravdu až po 5. říjnu, po tom všem, co jsem tady navyprávěl, to ani jinak nemůže být.

Odpoledne úklid oddělení a sportovky.

Sobota 22. 9. 2001

Ráno společná vycházka na výstavu do kláštera minoritů. Samostatný přesun na oddělení.

Odpoledne přijela Lucka a celou vycházku jsme strávili v El Pasu. Vodky a víno. Po celou dobu jsme si příjemně vyprávěli o všem možném i nemožném. Potom mě napadlo půjčit si od Lucky mobil a zavolat Ondřejovi, právě byli s Lenkou v opavském OBI, a tak se stavili na kafe, jeli zrovna na chalupu.

Večer začalo pekelně pršet, a tak byla cesta do léčebny pěkně mokrá, no a Lucka promokla samozřejmě taky. A to ji čekala cesta až do Frýdku!

Neděle 23. 9. 2001

Mám celodenní propustku, sedím v Ludgeřích a medím si. Problém je jen v tom, že už v 16.45 musím autobusem do Svinova, ať stíhám včas přijet zpět do Opavy. Doba návratu je jediná nevýhoda celodenky. Ani se pořádně nerozkoukáš, a už abys jel zpět.

Pondělí 24. 9. 2001

Tak mám první den ve skupině C2 za sebou. V psychoterapii kresba srdíčka a úkol uvnitř je dělit na místa pro lidi, které máme rádi. No a odpoledne mám první dílny!

Včera jsem cestou vlakem do Opavy začal číst knihu k oddychu “Pantaleón a jeho ženská rota”. To je ten nejlepší začátek, to nej, co mohu udělat, ať můžu začít číst knihy s trochu hlubším obsahem. Doufám, že tomu tak bude a konečně začnu používat mozek jen na tu či onu práci. Že se budu plně věnovat jen jediné činnosti a nebudu se rozptylovat.

Úterý 25. 9. 2001

Až do 18.00 byl fajn den, pak přišla zpráva, která nevěstila nic dobrého. Volala Lenka, ať se jí ozvu co nejdříve na veterinu. Začal jsem tušit, že je s Maxem zle! A taky že ano! Už od pátku je nějaký divný a začalo se to horšit. Tak Jirka s Janou a Zbyňou jako zvěrolékařem dělají vše pro to, ať jej nemusí uspat. No jasně, že navždy! A tak celkové vyšetření, odběry krve a ostatní vzorky s injekcemi už přišly na 1000 Kč. Díky za takové přátele, každý den jezdit na injekci z Hranečníku do centra a zpět je pěkný výkon! Dnes už mu bylo údajně trochu lépe a snědl trošičku vařeného kuřete. Prý to znamená, že se stav stabilizuje. Jen aby to byla pravda!

Vím, že nemám sílu a odvahu zavolat Froňkům a poděkovat za to, jak se mi starají o Maxe. Poprosím Ondřeje, ten to zvládne a vše vyřídí.

Při dnešní vizitě opět nepadlo ani slovo o datu mého odchodu z PL.

Středa 26. 9. 2001, 11.00

Rozcvička - komunita - terapie. Od devíti do jedenácti byly dílny, Zdenek si vyřezával a asi se tím bavil, Roman něco sekal a já smirkoval a potom i lakoval nějaká dvířka a poličky pro mistra. Ještě nás čeká psychogymnastika a potom jsou vycházky. Moc se mi nechce, tak přemýšlím, že zůstanu na oddělení.

Je večer, sedím na kuřárně a myslím na civil. Co mě tam venku čeká, jak se aklimatizuji a co vlastně budu podnikat ve věci zaměstnání. Je jasné, že zpět na Spido nemohu, to bych tady skončil znovu! Snad půjdu opravdu na pracák a mezitím se vyvrbí otázka mé práce u Ondřeje v jeho starožitnictví. Jen mám pořád obavu, že tím utrpí naše přátelství, nikdy jsem si nepřál být zaměstnaný u nějakého kamaráda a Ondřeje zvláště!

Čtvrtek 27. 9. 2001

Dnes jsou tomu tři měsíce, co mě sem přivezli.

Budíček a rozcvička.

Jako každý den i dnes následuje komunita, opět se budou líčit včerejší vycházky a potom si zase zapějeme.

Následuje snídaně a každodenní program, čili různé terapie, a v deset začíná vizita, dnes primářská.

Na vizitě se rozhodlo - 5. 10. odchod za brány tohoto ústavu!

Dnes mám za sebou další psychotesty: citově vyprahlý jedinec, neschopný udržet jakýkoliv svazek, rozkolísaný, nekontrolovatelné výkyvy nálad. Je si vědom, čeho je schopen zneužít ve svůj prospěch, určitá vypočítavost. Nedoporučuje se po určité časové období navazovat jakýkoliv citový vztah.

Máme prodloužený víkend, nebo vlastně dovolen- ku, jakým způsobem ji prožiji, ještě sám nevím. Jediná jistota je, že budu hlídat Ondřejovi kočky, protože jedou na chalupu. Snad půjdu zaplatit dluh na veterinu, který tam Max nechal, ale jak a s kým ten čas prožiji, nemohu dnes říct.

Pátek 28. 9. 2001

Je třináct třicet a jdu se projít směr Přívoz. Jeden telefon Máji, a ta mě pozvala na kafe. Budeme si mít o čem povídat, nebo budeme na sebe jen koukat a občas prohodíme nějakou hloupost, ze slušnosti? Fajn jsme si povyprávěli o všem možném a Jim, pes mého kamaráda Ondřeje, kterého jsem měl s sebou, byl taky spokojen.

Mám téměř jistotu, že pokračování vztahu s Lucií nedává smysl. I přes časté návštěvy v Opavě, za které jsem jí moc a moc vděčný, mám pocit, že je někde chyba. Mám totiž neustále pocit, že to je jen o sexu, a nic víc v tom nevidím. Nejspíš to budu já, kdo vidí ve všem problém a dělá chyby. Vlastně chci být sám.

Neděle 30. 9. 2001, 11.00

Návrat z pařby na Stodolní ve čtyři ráno. Začalo to setkáním s Hankou a klábosením u Daniela a skončilo to s Jirkou a vodkami v Mírově. U Černého pavouka seděla Mája a její nový přítel. Dost mě to zabolelo, možná bych to vzal, kdyby mi o něm řekla už v pátek, když jsme klábosili u ní doma!

Tak zítra odjíždím na posledních pět dnů do léčebny. Nevím, jestli se mám radovat z návratu na svobodu, nebo se toho obávat. Je pravdou, že léčebna opravdu poskytuje určitý azyl a pocit jistoty. Nemáš žádné problémy, nic nemusíš řešit a vysoké zdi tě chrání. Možná taky délka mého pobytu je příliš dlouhá a já zaujal negativní stanovisko ke všemu venku. Tak se nechám překvapit tím, co vše mohu od života v normálním prostředí očekávat.

ŘÍJEN

Pondělí 1. 10. 2001

Dnes se opět otočím zády k místní snídani, vařím si pouze kávu a potom do první skupiny sedím venku, popíjím kafe a kouřím. Prohlížím si okolí stanice a snažím si zapamatovat co nejvíce. Vždyť tady končím! A tak nakonec nejdu ani na dnešní aktivity.

Vše jako stará pasta bojkotuji! Pouze sezení s Jarkou, které se protáhlo na jeden a půl hodiny, jsem absolvoval. Probírali jsme, co mi pobyt tady dal, ptala se, jak vidím svůj další život a nemám-li pocit zbytečnosti všech terapií.

Úterý 2. 10. 2001

Rozcvička.

Vizita a potvrzení mého přijetí do spárů Hlavinkové. Budu k ní docházet na pravidelné kontroly jednou za měsíc, ona sama ví, jak na mě.

Psychodrama bez mé účasti. Nechce se mi tam a ani terapeutka nic nenamítá, když se z této frašky vykrucuji.

Tak sedím venku na lavičce, debatuji se Zuzkou, které se taky nechce sedět na terapii, a dopisuji poslední úvahy do tohoto deníku.

Odpoledne protrpím úklid oddělení a mou poslední sportovku. Ani dnes jsem se žádné míčové hry neúčastnil. Nehrál jsem nikdy, tak proč dnes?

Středa 3. 10. 2001, 99 dnů tady

Komunita - dílny, parodie na práci, mistr je pohodář a vůbec mu nevadí, že chodíme kouřit nebo pracujeme tak, aby se neřeklo (natírání křesel), a od 13.30 psychogymnastika - hodnoty života.

Vycházka - poslední. Jdu se projít Opavou a v radostném rozpoložení mi ani nechybí alkohol, který je téměř pravidelným společníkem mých vycházek. Jdu se rozloučit s Domem hudby, kam jsem si tak často chodil poslechnout muziku, potom se přesouvám do Pepino pubu, kde si dávám kolu a kafe a přemítám, jestli jsem v PL opravdu prvně a naposled. Nakonec vše házím za hlavu a odcházím pokračovat v loučení s místy mě tak blízkými.

Opět myslím na Máju, proč?

Domácí úkol - rozepsat si, co budu po propuštění dělat. Kašlu na to, už mám dost nalinkovaného života!

Je večer, už po lécích, sedíme na kuřárně, hovoříme o všem a o ničem a já sám mám legraci z lidí, kteří tady ještě zůstanou. Ale není to zlomyslný humor, nikdy totiž člověk neví, jak se ten druhý a doposud pacient zachová.

Čtvrtek 4. 10. 2001, “100”

Budíček a z reproduktorů se line hlas folkového zpěváka P. Dobeše. Vstávám a myslím na zítřek. Zítra totiž odcházím domů. Jdu si opět místo rozcvičky pro lidovky a cigára. Přicházím po cvičení a vařím si dnešní první kávu. Potom si jdu sednout na kulturku, kde při čtení vyčkám příchodu sester a terapeutek, aby mohla začít ranní komunita. Znovu se budou líčit zážitky ze včerejších vycházek. Nějak to povídání odbudu a po zpěvech odcházím na cigáro před snídaní.

Dnes mám poslední vizitu s primářem a moc se těším na jeho propouštěcí řeč. Zase bude pindat, jak jsem to uměle natahoval a dělal si z personálu a jej samotného prdel. Je to starší pán a má právo být takovým morousem.

Vizita - platí zítřejší propuštění, dvakrát v týdnu dojíždět na stacionář sem do Opavy, nemocenská pokračuje, dokud ošetřující psychiatr neuzná za vhodné, většinou však trvá po dobu stacionáře.

Dojíždět na stacionář obnáší přijet do 8.00 sem na oddělení a vydržet na komunitách s pacienty do dvou odpoledne.

Dnes odpoledne mimořádné sezení u Jarky, za špatně seřazené hodnoty života. První část by ještě šla: práce - peníze - hobby - studium, ale potom: - droga - alkohol - léky - nemoc - lékař! Nemohla pochopit, že to tak cítím a nechal bych to tak daleko dojít, úplně zlostí zbrunátněla! Opravdu vím, že jsem náchylný k tomu, abych si takhle zpackal život. Vím, že jsem kdykoli schopný opět si něco střelit, a chlast je můj druhý bratr. Na lékaře se obracím až v nouzi nejvyšší, až se nemoc rozjede.

Blahopřání k mým dnešním narozeninám: sestra, Lucka, Uršula, Marci a Miki.

Pátek 5. 10. 2001

Budíček, tak jsem se konečně dočkal, dnes jsem propuštěn domů! Ale nemám zároveň taky tak trochu strach? Co mě tam čeká a nemine? Co práce, budu mít sílu něco si najít? Nebo půjdu opravdu k tomu Ondrovi pracovat jako prodejce starožitností? Zvládnu toto zaměstnání? A co naše vztahy, budou pořád tak pěkné jako doposud, nezmění se nic ? K horšímu samozřejmě? Nějak se toho venku bojím. O mých obavách ze ztráty přítele jsem již psal, když mi tuto práci nabízel, a teď mi opět vyvstala na mysl. A co lidé venku? Co taková Lucie, co ta od mé svobody očekává? Raději si už nic nepředstavuji!

Vstávám z postele a pomalu svlékám povlečení. Potom si jdu místo rozcvičky zapálit, teda kouřím a koukám, jak ostatní cvičí. Po rozcvičce poslední komunita, poslední písničky a snídaně.

Tak máme poslední komunitu, tedy my odcházející. Z naší skupiny jdeme dnes tři, dva kluci a jedna dívka. Celá komunita se nese v rozlučkovém tónu, úvod obstarává moje několik dnů nová psychoterapeutka Eva a potom dostává slovo každý, kdo se přihlásí. Je to milé, ale i trapné zároveň, tedy pro mě, já tyhle věci nemusím. Pomalu se blíží čas ukončit skupinu, a tak se ti, kteří tady zůstávají, chopí tužek a na kousky papíru nám píší přání na rozloučenou. Jako každý odcházející pacient i já dostávám na lístečku napsaná přání do dalšího života TAM venku:

Hodně štěstí a málo starostí.

Hodně pozitivních myšlenek.

Přeji Ti hodně štěstí, zdraví, pohody a aby Tě už nepotkaly v životě žádné nehody.

Chlape, vem si karton stařen a běž se na všechno vysrat pod nějaký strom.

P. S. Pokud nenalezneš strom, zkus panelák.

Ať se ti daří.

Honzo, ať ti to jde s těma tvýma kolážema a vůbec s tím, co se ti líbí a baví tě.

Hodně štěstí.

Těžko říct, prostě: drž se!

Mám poslední oběd tady, maso znovu dávám většímu jedlíku a sám jím pouze brambory. Pro někoho poslední úklid kuchyně a léky na rozloučenou.

Tak poslední ahoj, s holkami políbení a poslední výměny adres a čísel mobilních telefonů.

Stojím venku před barákem, na zemi položenou tašku s věcma, kouřím a rozhlížím se kolem sebe. Tak tady jsem prožil něco málo přes sto dní. Kolik depresivních zážitků a neuvěřitelných osudů vyslechl.

Čekám na odvoz, nebudu se tahat s tak velkou a pekelně těžkou taškou vlakem.

Je jedna hodina odpoledne, sedám k Ondrovi do auta a odjíždím domů. JSEM ZDRAVÝ?!

DOSLOV

A jste u konce. Právě jste dočetli deník, který vznikl za mého prvního pobytu v Psychiatrické léčebně Opava. Následovaly ještě další, ale staronové prostředí mě už tolik nezaskočilo a svou nemoc již znám. Vždy to první je nej, tak i první pobyt byl něčím novým, tak jako zjištění, že mám nějakou nemoc a nejspíš se se mnou potáhne celý život.

Mnohým se můžou zdát mé věty kostrbaté a mají pocit, že se často opakují a já se vracím pořád ke stejným tématům. Ale tak to je, tak cítil v tu dobu život kolem sebe pacient! Neustálé návraty k jedné ženě, moje nerozhodnost a určité zaskočení situací, ve které se náhle ocitám, se promítly do poznámek! Nic není přibarveno, spíš je spousta příběhů vynechaných, zdály se mi při přepisu nepodstatné. Sám syrový deník obsahuje mnohem víc útoků na některé osoby v deníku uvedené, někde jsou ponechány v plném znění. Někde zase chybí víc chvály na život nebo i lidi, kteří v příběhu vystupují.

Nejsou tady žádné literární ambice, sepsat tuto knihu jsem se rozhodl na základě svého osobního rozhodnutí a po jistém naléhání mých přátel. Pouze trocha recese a sebechvály může za to, že jste četli zápisky blázna. Děkuji, že jste vydrželi až sem, teda doufám, že jste jen nelistovali!

Nemůžu tvrdit, že budu rád, když si z knihy něco odnesete pro svůj další život. Nemám právo moralizovat a udílet rady, nemíním však ani skládat účty. Všichni, kdož jsou zdrávi, nikdy nemůžou pochopit nemocného, který neví, že v tom lítá! Taky je těžké rozeznat psychickou poruchu. Někdy je dokonale ukrytá pod povrchem lidské jedinečnosti.

Jak je to někdy složité poznat a připustit si svou chorobu. A stejně si člověk nevezme ponaučení. Většinou to nechá až na poslední chvíli, než se sesype a odvezou jej! Jen málo z nás má sílu přiznat se k něčemu takovému a jen někteří uvěří svým přátelům a jdou včas k lékaři.

Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že budu mít tolik síly a odvahy a pro někoho snad i zbabělosti, abych to dotáhl až do konce! Můj psychický stav se však natolik zhoršil, že nebylo jiného východiska. Problémy, které jsem si nechal přerůst přes hlavu, mě k tomu aktu dohnaly! Bolest duše je tak silná, že si člověk chce pomoci za každou cenu, i života! Vůbec nemáte strach, nevadí vám vaše děti, které tady necháte, které tolik milujete! Máte jedinou potřebu, jediné přání, POMOCI SI od bolesti! Ta se nedá srovnat s žádnou jinou, kterou znáte, s kterou máte zkušenosti. Možná si říkáte, že jsem slaboch, když jsem provedl něco tak zlého! Ale já neměl NIKOHO, kdo by mi aspoň naznačil, v čem jedu! A podal mi tu už zmíněnou pomocnou ruku! Chtěl jsem pouze navždy všem těm problémům zmizet.

TRAGEDIE NENÍ, JAK ČLOVĚK UMÍRÁ, ALE JAK ŽIJE.

S. Rushdie

Už je to pár měsíců od doby, kdy se mi chtělo odejít, a od té chvíle jsem už několikrát měl záblesk pokušení opět to vzdát! Dnes mohu povědět jen tolik, že už nikdy nemohu říci: UŽ NIKDY!

ODCHÁZAT JE RADOST. VĚŘÍM, ŽE UŽ SE NIKDY NEVRÁTÍM.

F. Kahlo

????????????????????????????????

DODATEK

Už jsou to dva roky, co jsem opustil Psychiatrickou léčebnu v Opavě. Za tu dobu jsem tam skončil ještě sedmkrát, s více či méně poškozeným egem. Já osobně jsem si zkoušel vzít život jen tak, pouze z recese, jen jednou. Vlastně se ani nedá říct, že to byla recese, sesypal jsem se, jako domeček z karet a já neměl jiné východisko. Vše dopadlo dobře, jsem tady. Ne všichni však měli to štěstí, dá-li se v případě duševní choroby, těžké duševní choroby, mluvit o štěstí, že přežili. Radek se zabil minulý rok, na podzim 2002. Marek, o kterém se v denníku nezmiňuji, s pokoušel o totéž. Další se vrátili zpět, jako já, a zakusili další pobyt. Možná jsou další oběti, o kterých nevím, protože nejsem v kontaktu s lidmi, kteří se účastní každoměsíčních klubů. Přeji si však, aby tomu tak nebylo. Je smutné i to, že se naše pobyty opakují, dostáváme důchody na…, a hledáme důvody nebo příčiny, proč tomu tak je. Je to dobou, v které žijeme? Nebo opravdu pracují geny? Tyto a další otázky necháme radši lékařům a filozofům…

Radujme se, že žijeme a snažme se nepodlehnout. Vím, co říkám, já osobně mám velmi často sklony k černému vidění reality. Nevidím žádné východisko z malicherných situací a často si říkám, že lepší už to nebude. Často podlehnu svým depresivním náladám, které si tak rád a jednoduše přivodím. Je mi v tom stavu příjemně a snad bych v něm dokázal i žít, za předpokladu, že mě bude někdo hlídat, ať opět něco neprovedu. Sám sobě. Jsem totiž sebedestrukční typ a vůbec mi na sobě nezáleží.

Budu se snažit žít, důvod se vždy najde, jen je tak těžké přesvědčit se. Teď ten důvod mám, ale za týden, měsíc, kdo ví, co bude.

7. 12. 2003

______________________________________________

Mým přáním bylo a vlastně pořád je, vydat tuto novelu knižně. Myslím si, že koláže, kresby a fotky které vznikly za mého pobytu TAM, by jen dokreslily mé prožitky z té doby.

Snad se najde nějaký způsob, jak je i Vám, s doplňujícím komentářem představit. CD je v pracovní verzi na světě. Doufám že to vše dobře dopadne a vy budete mít možnost nahlédnout, aspoň trochu, do duše člověka trpícího depresema.

Jan Košák

JAN KOŠÁK

(c)

Fotografie na obálce: Jan Košák

Redaktor: Břetislavčenda

Vaše otázky a připomínky rád zodpovím

na e-mailové adrese: jan.johancentrum.cz

105

Table of Contents

Kapitoral 1

Kapitoral 2

Kapitoral 3