Štěpán Kopřiva

Holomráz

Nakladatelství CREW

Praha 2010

Poděkování patří:

Davidu Horákovi, Pavlu Hönigschmiedovi, Petru Litošovi, Jiřímu Pavlovskému, Ludovítu Platovi, Jiřímu W. Procházkovi a Janě Truksové

– za jejich připomínkové triky

Štěpán Kopřiva v Nakladatelství CREW:

Zabíjení (2004)

Nitro těžkne glycerínem

(2006, komiksové album, společně s Jiřím Grusem)

Asfalt (2009)

Holomráz (2010)

© Štěpán Kopřiva, 2010

© Nakladatelství Crew s.r.o., 2010

ISBN 978-80-7449-008-8

Wolrich & spol.

Idol

„Ty vole, na takhle zmrdaný karty se můžu leda vysrat,“ oznámí Pung.

Pungovi jsou čtyři roky. O blafování toho ještě moc neví.

Kuguár se zazubí. Chybí mu přední dva řezáky. Vzniklá mezera mu umožňuje flusat nejdál z celého pasťáku, na což je Kuguár patřičně hrdý.

Zatímco tu díru mezi žlutými zuby vystavuje na odiv, obrací svoje karty, jednu po druhé. Tři esa.

Kuguárovi nejsou čtyři roky. Je mu osm a blafuje líp než kdekterý dospělý. Hrát s ním není moc velká zábava. Ale je kápo východního křídla a každý z kluků si dvakrát rozmyslí, než jeho pozvání odmítne.

Když ta esa dootáčí, kruhem hráčů projede znechucený povzdech – zahučení, které se vznese do tmy jako vyhozený míč. Všech šest sedí kolem Pungovy matrace; hrbí se nad poskakujícím plamenem svíčky jako trpaslíci v obří jeskyni. Chlapecká ložnice je gigantická – pasťák býval burzou s otroky a tady se nacházel hlavní dražební sál. Vejde se sem přes dvě stě matrací. Táhnou se do tmy jako nekonečné řady obložených chlebů připravených na monstrhostinu, na každém slamníku schoulená jedna porce mladistvého delikventa. Přestože jsou dvě hodiny v noci, nepanuje tu ticho. K hráčům ze všech stran doléhá kašlání, prdění, šustění neklidného převalování i noční pobrekávání prcků. A také dušené kňučení a údery z druhého konce sálu, kde kdosi dostává deku.

Kuguár se opět zazubí a natáhne se, aby shrábl bank.

„Já se teda v týhle hře moc nevyznám…“ odkašle si Hovnař, „… ale postupka je víc než esa, že jo?“

Vyloží karty.

Postupka. Čistá.

Kuguár strne uprostřed pohybu, ruce zamrzlé nad hromádkou rultů. Kmitající plamen načrtne na tvářích ostatních hráčů nevěřícný úžas – jako by je myšlenka, že pravidla hry platí i pro Hovnaře, dokonale zaskočila. (Na některých je vidět, jak pořád nechápou, proč mezi ně Hovnaře vlastně Kuguár zval. I když se samozřejmě neodváží ani ceknout.)

Hovnař podhrábne Kuguárovy ztuhlé ruce a přisune si bank.

„To neplatí, nedal si hlášku,“ vzpamatuje se Kuguár.

„Při lízaným se hláška nedává,“ odpoví okamžitě Hovnař.

To ví Kuguár taky. „Jasně že dává,“ ohrne ret. „To nevíš, jo? Že se při lízaným dává hláška, že jo, kluci?“ obrátí se k hráčům.

Jak jde o to, zatopit Hovnařovi, reagují všichni instinktivně:

„No jasně.“

„Pokaždý.“

„Bez hlášky to neplatí.“

„Hovnaři, ty seš prostě debil.“

„Sám seš debil,“ argumentuje Hovnař.

„Nene, ty seš debil!“

„Ty ses debil!“

„Tvoje matka je debil!“

„Vrať ty prachy do banku, Hovnaři,“ řekne Kuguár.

I v mihotavém světle je vidět, že Hovnař zbledne.

„Ne.“

Všichni ztichnou. Kuguár se dívá na toho špinavého mrňouse, jak rukama s rozdrápanými boláky svírá kupku mincí – a žasne. Copak mu není jasný, jak to dopadne?

Někteří lidé jsou předurčeni k tomu, aby vždycky dostali výprask. Nejenže je v nich něco zranitelného, co z nich automaticky dělá oběti, ale současně vyzařují cosi, co ostatní popuzuje, cosi, co jako by ospravedlňovalo i to nejhorší chování vůči nim – a Hovnař, ten nejšpinavější chovanec kinnijského Nápravného azylu řádu Milosrdné kápě, se svým uhýbavým pohledem, slizkým chováním a nafoukanými výmysly o tom, jak je jeho otec slavný a jak, až zase zavítá do města a dozví se, že Hovnaře dali do pasťáku, rozkopne dveře a odvede ho odtud, je učebnicovou ukázkou.

Přesto ho Kuguár pozval do hry, která je v rámci spletité hierarchie part uvnitř azylu vnímána jako prestižní. Pozval ho proto, že Kuguár si umí všímat věcí. A všiml si všech těch kšeftíků, obchůdků a službiček, které Hovnař u dna provozuje, a spočítal si, že by tenhle páchnoucí blbeček mohl mít nastřádanou slušnou hromádku rultů. Jasně, Hovnař není sám, kdo si v pasťáku dokáže vydělat, třeba Ryzden, co pomáhá v kuchyni, je taky ve vatě, ale protože si Kuguár umí všímat věcí, moc dobře ví, za co přesně Ryzden ty peníze od kuchaře dostává, a nedotkl by se jich ani hráběmi. Ale obrat o všechny úspory Hovnaře? S tím Kuguár nemá problém.

Je pravda, že s kartami mu to moc nevyšlo. No a co? Je to Hovnař. Ty peníze z něj dostane tak nebo tak.

„Podržte mi toho sráče,“ řekne Kuguár a vstane.

Bolest, která mu vystřelí do lebky, je důvěrně známá. Ještě si všimne, že hráči zkamení – a že pohotový Pung hodí na karty deku ale to už ho ruka v kožené rukavici táhne vzhůru a Kuguár slyší, jak mu v krouceném uchu praská chrupavka. „Tak co to tady máme?“ syčí Kápě.

„N-nic,“ vypraví ze sebe Kuguár. Bolest mu drnčí v hlavě jako napnutá ocelová pavučina. Vší silou zadržuje slzy, které se mu derou do očí. Nechce se před ostatními shodit.

„Nic? Jistě. Nic. Jak jinak. Myslím, že je vám známo, že dle řádu Milosrdné kápě jsou hazardní hry na půdě azylu zakázány.“ Kuguár se vyděsí, že je čeká kázání, ale to se výjimečně nekoná. Je to ještě horší: „Tudíž se vás šest bude zítra po dopoledním sčítání hlásit u služby a bude odvedeno do Sallmoru k výkonu trestu.“ Tahle Kápě má chraptivý, ale poměrně vysoký hlas – zřejmě byla předtím, než si nechala vypálit pohlavní orgány, ženou. „A teď spát. Ať vás nesebere Vorchšmejťák. Hybaj. Dobrou noc.“

Kápě Kuguára pustí a nakloní se ke svíčce. Prsty v černé rukavici sevřou knot: tssss.

Tma spadne na ložnici jako plyšová opona. V posledním záblesku, kdy se hráči rozprchávají na matrace jako hejno švábů, Kuguár stihne sklopit zrak a přesvědčit se, že je to tak, jak si myslel: peníze jsou pryč.

To si snad myslí, že mu je nechám?

Kuguár sebou hodí na slamník a přetáhne přes sebe štípající deku.

Leda hovno, Hovnaři.

* * *

Tržiště útočí na Kuguárovy uši tisícihlasým smlouváním, vřískáním žakéřů, zpěvavým vyvoláváním, nadávkami, smíchem, hýkáním patburů a na nos bahnitým odérem cejnů, vůní čerstvě nabarveného sukna a horce páchnoucím dechem stoky. Ramenatá Kápě vede spoutanou šestici ze Sallmoru, kde absolvovali trest za noční hru. Kuguár má před sebou Hovnařova záda a vidí, jak na místech, kde se halena lepí k tělu, prosakuje krev. Bičování mladistvých delikventů je delikátní činnost vyžadující specialistu – stačí, aby vám trochu ujela ruka, a máte na krku dalšího mrtvého fakana. Proto Kápě raději svěřují tento úkol precizním pažím bachařů ze sallmorské věznice.

Zbičovaná šestka klopýtá mezi Stánky a dokonce i Kuguár má co dělat, aby se udržel na nohou. Nejhůř je na tom Pung – chrčivě sípá a vypadá, že každou chvíli omdlí. Všichni jsou k sobě spoutaní dlouhým řetězem; říká se, že poslední dobou je prý čím dál víc útěkářů. Když míjejí zástup zubožených liliputských otroků, které Masodrti vlečou vstříc nedobrovolnému hornickému osudu ve Žlutých dolech, Kuguára napadne, jaký je mezi nimi a liliputány vlastně rozdíl. A hned si také odpoví: V týhle chvíli asi žádnej.

„Ty jsi vůbec nic nepochopil,“ otočí se na něj Kápě a Kuguár si uvědomí, že to asi musel zahučet nahlas. „Rozdíl je přece zcela zásadní: my vás vychováváme tak, aby z vás jednou nevyrostli právě takoví Masodrti.“ A je to tady, pomyslí si Kuguár. Tak jsme tomu nakonec přece neunikli. Kázání. „Snažíme se vám vštípit poctivost a úctu k ostatním, pokoušíme se vás naučit, že lidský život má nějakou hodnotu – což je přímý opak toho, co dělají Masodrti, kteří nutí své otroky živořit v opuštěných trpasličích chodbách, brodit se ve vlastních výkalech a živit se mrtvolami ostatních horníků. Jediné, co je pro Masodrty důležité, je ten jejich idol, jediné, co je zajímá je, aby na něj mohli nalepit co nejvíc diamantů. Život bez morálky vás zevnitř úplně vyžere. Vysaje z vás veškerou lidskost. A my se snažíme zabránit, aby se z vás stalo něco podobného – citově otupělého a s hroší kůží.“

„No, při bičování by nějaká ta hrošina celkem bodla,“ zašklebí se Kuguár a dostane takovou ránu, až mu před očima exploduje celý vesmír. Zapotácí se a málem strhne k zemi ostatní. „Jestli budeš takhle zlobit, přijde si pro tebe Vorchšmejťák, strčí tě do pytle a odnese pod zem,“ slyší z dálky Kápin hlas.

Hvězdy koktavě zhasínají. Kuguár spatří, jak se nad ním Kápě tyčí, vidí její oči lesknoucí se v průzorech kožené masky a má sto chutí odseknout, aby si ty pohádky o Vorchšmejťákovi strčila do prdele, tím může leda strašit prcky, jako je Pung, na Kuguára už vymyšlený bubáci dávno neplatěj.

Pak dostane další ránu.

Vztek je jako rozžhavený konec kovaného meče, který někdo Kuguárovi zanořil do mozku. Jednou je všechny zabiju, pomyslí si. Zapálím pasťák a všechny Kápě zabiju. Nenávist je tak silná, že ho v první chvíli zmate.

Kápě se beze slova odvrátí, zatáhne za řetěz a průvod se dá znovu do pohybu. Kuguár vykročí. Z nosu se mu po Kápině ráně spustila krev.

Což je koneckonců dobře, protože alespoň necítí sladkou vůni medových křachánků, pro které si dnes plánoval poslat za peníze z výhry. Ale samozřejmě nepošle: ani pro medové křachánky, ani pro bouchací pankšejtle, ani pro mobžovou žouželínu. Nic nebude. Dneska utře. A za to může Hovnař. Kuguárův pohled se zasekne do špinavých zad. Jen počkej, až se vrátíme. Všimne si, že Hovnař otočil hlavu a na cosi s pootevřenými ústy civí; Kuguár se také ohlédne, ale nevidí nic zajímavého: dva vazouni hrají na víku sudu vytloukačku, nedbale zahalené děvky lákají ke vstupu do lázní, čísi čuník důležitě ryje pod prahem, zelená větev značící tavernu šustí ve větru a pergamen oznamuje příjezd jakéhosi slavného kejklíře, podle obrázku kouzelníka (Kuguár pochopitelně neumí číst, pouze rozpozná, že kouzelníkovo jméno začíná písmenem W). Kuguár se otočí zpátky – a teprve v té chvíli spatří něco opravdu zajímavého.

Kvůli bičování dnes nikdo z kluků neměl čas, aby Hovnaře vyráchal v latríně. A přesto jsou Hovnařovy ruce pokryté čerstvou hnědou vrstvou. Proč by se dobrovolně hrabal v –

Kuguár se usměje tak široce, až mu krev začne kapat do pusy.

No jasně.

To dá rozum.

Kde jinde by někdo s přezdívkou Hovnař mohl ukrývat peníze?

* * *

Dveře chrlí tolik páry, že připomínají vchod do veřejných lázní. Oblaka se valí chodbou a vypadají jako tlustí dýchaviční duchové, které při sebemenším pokusu o strašení sklátí astrální mrtvička. Jak se Hovnař ke dveřím blíží, žaludek mu čím dál víc stahují obruče nervozity. Nechápe proč. Chretaj mu přece nikdy nic zlého neudělal. Což je v pasťáku asi jedinej. Přesto se obruče stahují dál.

Hovnař se nadechne a vnoří do vlhké mlhy.

V kuchyni je to ještě horší. Je tu smrtící dusno a jediný způsob, jak se pohybovat po slizké podlaze pokryté slupkami a odřezky kližek, je klouzání. Chretajovi pomocníci jezdí s nádobami z jednoho konce místnosti na druhý; celá vývařovna kmitá poobědovou frenetičností. Šéfkuchař se opírá o bourací špalek a šťourá se v zubech. Je obnažený do půl těla, měkké břicho se leskne potem a Hovnařovi připadá strašlivě starý. Možná mu bude dokonce i dvacet.

„Co chceš?“

Hovnař se potí jako myš. „Musim s váma mluvit.“

Chretaj ho zkoumá zadumaným pohledem, zatímco nehet dál ryje v mezizubí. „Půjdeme ven,“ rozhodne nakonec.

Vyjdou zadem do zahrady a Hovnař se nadechne čerstvého vzduchu. Voní zeminou a zvířeným prachem, co svědí v nose. Kuchyně za nimi vyfoukne dávku bělostných duchů, kteří se okamžitě rozpustí do potrhaných pavučin. Na zahradě se v zeleninových řádcích lopotí odpolední směna; slunce se překulilo k západu a třímetrové zdi nevrhají žádný stín. Z chovanců lije pot, kape z čel a nosů a stydlivě ťuká na listy kedluben. Chretaj kopne pod dveře úlomek živce a zablokuje je otevřené. Opře se, aby měl pomocníky pod dohledem, založí na hrudi svalnatá předloktí. „Tak povídej.“

„Zejtra,“ řekne Hovnař. „Zejtra tady má kouzelnický vystoupení.“

Chretaj trochu skloní hlavu – brada se mu utopí ve varhánkovitém podbradku. „Ale neříkej. Takže tvůj taťka konečně dorazí do města, jo?“

„No.“

„Dal si na čas, co? Jak dlouho tady nebyl? Sedm let?“

„Osm.“

„Osm?“ Chretaj se usměje širokým, dokonale prázdným úsměvem. „Takže tobě už bylo sedm let?“

„No.“

„Nevypadáš na to. To bude mít náš slavnej kouzelník radost, až zjistí, že tady po sobě při poslední návštěvě nechal víc než uspokojený fanynky a pověst práskanýho chmatáka, co?“

„On není žádnej chma-“ začne Hovnař, ale Chretaj si vede svou, jako by ho neslyšel: „Určitě bude celej štěstím bez sebe, že bude moct na svou hruď přivinout fungl novýho synáčka, o kterým doteď neměl ani šajna. Pomine se radostí.“

Přes to, co si o něm ostatní myslí, Hovnař není hlupák. Zná ironii – jenže nikdy neví, jak na ni při rozhovoru s dospělými reagovat. Osvědčené Tvoje matka je debil mu bůhvíproč nepřipadá vhodné. Sklopí zrak na špičky svých křusek a mlčí.

Kuchař na něj shůry svítí širokým úsměvem jako lehce přiožralý úplněk. „Prachy máš?“

„No.“

„V tom případě naše dohoda pořád platí. Dvě stě za to, že ti pomůžu utýct, padesát navíc, když zjistím, ve který putyce se tvůj fotr ubytoval, a pomůžu ti k němu dostat se přes město.“

Obruče s cinknutím prasknou. Hovnaře až zasvrbí v žilách, jak se mu uleví. „Děkuju vám, pane. Děkuju nastotisíckrát. Já se bál, že –“

Ale Chretaj vypadá, že Hovnaře už zase neposlouchá. Dívá se do kuchyně, kde se Ryzden ohýbá pro polena, a nepřítomnost jeho úsměvu se prohlubuje. Pak Hovnaře přeruší uprostřed věty: „Když má tatík vystoupení zejtra, to nejspíš dorazí dneska večer, co?“

„No. Asi.“

„Dobře. Až se dozvím, ve kterým pajzlu vyhodil kotvu, dám ti vědět. Takže se připrav.“ Kuchař stále sleduje Ryzdena. „Protože to vypadá, že tvůj slavnej útěk se uskuteční už dneska večer.“

Hovnař polkne.

„A prachy mi přines hned teď.“

* * *

Ruce se s mlaskáním boří do výkalů. Hovnař se nasoukal do latríny až po pás, horní polovinou těla visí nad jámou, puch se mu připlácl na obličej jako horká blána, po rtech mu lezou mouchy. Nic z toho nevnímá. Zoufale ryje v jímce, jeho ruce trhají pěnu na hnědé hladině, vlažná kaše mu klouže mezi prsty, tep buší za očima, krev syčí v uších, přehrabuje se v hovnech znovu a znovu, jeho ruce potisící klouzají v dutině, kterou vyhloubil pod sedákem, ale je to marné, je to marné, všechno je to marné:

Jeho peníze.

Tam.

Nejsou.

Konečně to vzdá – konečně si to přizná. Vysouká se ven a sklouzne na zem, čerstvé strupy z bičování si sedře o lavici latríny – ale ani tohle nevnímá. Sedí zhrouceně jako mrtvola, předloktí pokrytá výkaly, upatlaný obličej zkrabacený.

Nemusí dlouho přemýšlet. Je mu jasné, co se stalo.

A pak, jak šumění v uších odeznívá, uslyší hlasy zvenku.

„Já taky! Já chci taky!“

„Uhni, vole! Necpi se tam!“

„Klid, pánové, dneska je dost pro všechny.“

„A můžu si vzít dvě žouželíny, Kuguáre?“

„Jasně. Jen si berte, nechal jsem toho nakoupit tunu. Dyť říkám – dneska platím já.“

Hovnař se rozbrečí.

A současně se slzami ho roztřese chuť vyrazit z latríny, vrhnout se na Kuguára a bušit do jeho obličeje tak dlouho, dokud se nezmění na rozčvachtaný prejt, cítit pod klouby, jak se kůže trhá, lícní kosti praskají, zuby lámou. Udělat to bez ohledu na všechno, co s ním pak Kuguárovi drsňáci provedou.

Ale ani se nehne.

Ne že by se Kuguára a jeho party bál. V téhle chvíli se nebojí. Výjimečně. Brání mu v tom stejný instinkt, který mu pomáhal šetřit peníze na útěk dlouhé dva roky, který ho i přes omračující puch povzbuzoval v hloubení skrýše v latríně – instinkt, který mu umožnil v pasťáku přežít. Ten, který mu radí lhát, i když to není nutné. Hovnař neví, kde se vzal. Jako by byl v jeho hlavě odjakživa. Zvláštní, řezavá chladnokrevnost, díky níž vydrží věci, které by ostatní nezvládli. Hovnař ji cítí hluboko v mozku, je jako podzemní pramen protékající pod závity: skrytý a chladný, až trnou zuby. Hovnař má ten pramen rád. Líbí se mu myslet na něj jako na něco, co má po svém otci.

A pramen teď tiše bublá:

Zůstaň sedět. Na nikoho se nevrhej. K ničemu by to nebylo.

Hovnař popotáhne, utře si nudli a vstane.

Nech toho. Nechoď tam.

Hovnař má ten pramen rád. Ale to neznamená, že ho pokaždé poslouchá.

Vyjde na dvůr. Kuguára obklopuje řvoucí chumel – chovanci mu rvou z rukou barevné pletence a pocukrované bochánky plnými hrstmi. Když Hovnař uvidí tu hromadu dobrot, kterou Kuguár za jeho peníze pořídil, sliny mu v puse zhořknou do trnoucího pelyňku.

Kašli na něj. Nic tím nezískáš. Peníze už jsou pryč, šeptá pramen.

Kuguár spatří Hovnaře přes les natažených rukou a zašklebí se na něj. „Jé, hele, Hovnař! Nedáš si taky?“

Při hromadném výbuchu smíchu Hovnařovi vyprchá z obličeje veškerá barva. Zatne pěsti.

Nedělej to.

Slyší, jak mu srdce buší v hrdle: jsou to takové rány, až se mozek sulcovitě klepe.

Nedělej to.

Pramen klokotá, mrazí a přikazuje:

Otoč se a jdi pryč.

Hovnař stojí a zírá. Pěsti zaťaté tak silně, až mu bělají klouby.

Kuguár se šklebí a čeká.

Hlouček se ztiší. Prckové kulí oči a z úst jim visí žouželínové provázky. Větší kluci se culí dychtivě rozdlábnutými ksichty. Bude rvačka, bude bitka, Hovnař zase dostane přes držku a bude zase brečet, bude zase škemrat a –

Hovnař se otočí a jde pryč.

Hurónský řev. Povykování a posměšky. Buší mu do zad jako kroupy. Studí a štípou.

Dobře jsi udělal.

„Sra-be, sra-be!“

Jsem na tebe hrdý.

„Sra-be! Sra-be!“

Hořkost na jazyku je tak silná, až Hovnaře pálí v puse.

Kašli na ně. Musíš sehnat úplatek pro Chretaje. A fofrem. Chretaj je jediná cesta z tohohle vězení. Jinak se za tátou nedostaneš.

Hovnař si utře slzy a nepřítomně si rozmaže výkaly po tváři.

No tak. Mysli. Kde bys mohl rychle sehnat peníze?

Kdo tady má prachy?

Opět nemusí dlouho přemýšlet. V hlavě to klapne, svět se rozmaže a zaostří zároveň. A najednou už neslyší křik za zády.

Ví, co musí udělat.

Ví, co udělá.

* * *

Ryzdenova skrýš je v porovnání s Hovnařovou vysloveně trapná: uvolněný kámen ve stěně za matrací. To je ale ubožák. Hovnař se naposledy rozhlédne po chlapecké ložnici. Nikdo ho nesleduje. Těch pár lazarů, co se na slamnících potí do dek, má vlastní program. Hovnař zatne zuby a vyviklá kámen.

Dutina je oválná a překvapivě hluboká. Hovnařovi se na okraji mozku mihne, jestli Ryzden není příznivcem triků s nastraženým štírem nebo písečnou zmijí, ale než si to stačí promyslet, už má ruku ve zdi a hmatá po studených kamenech.

Prsty se dotkne těla tlusté krysy.

Nebo takový má alespoň v první chvíli dojem: kožený měšec je nečekaně velký a naditý.

Hodí si ho za halenu a cítí, jak tvrdá boule jede po vnitřní straně látky, až se zarazí o provázek, kterým má stažené kalhoty. Snaží se rychle zasadit kámen zpátky, ale třesou se mu ruce a pořád se nemůže trefit.

Konečně šutr zapadne na místo. Hovnař vyskočí a překotně opouští místo činu. Shrbeně kličkuje mezi matracemi; váček s penězi nadouvá halenu příjemnou tíží.

Ve dveřích se málem srazí s Ryzdenem.

To hrknutí musejí slyšet všichni v okruhu deseti kilometrů.

Tak to bylo o „kundí fous“.

To občas říkává Kuguár. Hovnař sice neví, co to přesně znamená, a má pocit, že Kuguár taky ne, ale je mu jasné, že je to něco sprostého. Takže to oba používají co nejčastěji.

Vydrží, neohlédne se po Ryzdenovi a vyjde na nádvoří.

Světlo ho skoro oslepí. Den, který začal bičováním a ukradenými úsporami, je najednou tak nádherný, až vypaluje mozek bílým jasem. Slunce svítí, ptáčci cvrlikají, včeličky bzučí a škraloup zaschlých výkalů na Hovnařových předloktích voní jako fialky.

Stačilo jenom jednomu bambulovi šlohnout veškerý prachy.

Co na to řekne můj otec, až ho večer poprvý uvidím?

Hovnař zamrká. Ta myšlenka ho zasáhne úplně nepřipraveného.

Co na to řekne slavný kouzelník Hexagonu, o kterém se říká, že je to muž pevných mravních zásad, člověk cti?

Slunce pohasne. Včeličky zmlknou, ptáci odporně skřehotají a fialkový škraloup na rukou smrdí jako hovna.

Řekne, že jsi udělal dobře, přispěchá pramen s odpovědí. Že ses dostal do svízelný situace a neměl jsi na vybranou. Řekne, že seš šikovnej kluk.

Šikovnej kluk. Hořkost v ústech je zpátky. A horší než předtím. Hovnař nechápe proč.

Že by proto, že nikdy předtím nic neukradl? Jasně, lhal, švindloval, přirážel si na cenách, podváděl v kartách – ale nikdy nikomu nic natvrdo neotočil. Až teď. A navíc Ryzdenovi, který mu nikdy neublížil. Což je v pasťáku asi jedinej. Hovnař sklopí oči. Měšec dělá na látce hladkou bouli. Vypadá trochu jako ta bulka, co rostla Jurátovi nad okem, než umřel.

Nedělej si s tím hlavu, bublá konejšivě pramen. Je to v pořádku. Otec to pochopí. Odpustí ti.

Pramen je něco, co Hovnař zdědil po otci. Ten to přece musí vědět.

Ne?

Hovnař si zmateně uvědomí, že se zastavil – místo aby s lupem co nejrychleji zmizel od ložnice.

A aby toho nebylo málo, udělá další chybu: ohlédne se.

Trvá několik sekund, než jeho oči začnou rozeznávat v tmavé jeskyni ložnice detaily, ale pak Ryzdena uvidí naprosto jasně. Klečí na matraci a doluje ve své skrýši.

Jeho pohyby jsou úplně stejně horečnaté jako ty, kterými se Hovnař před deseti minutami hrabal v latríně.

Hovnařovi se sevře hrdlo. „Život bez morálky vás zevnitř úplně vyžere,“ naskočí mu z ničeho nic citát z kázání Kápí. „Vysaje z vás veškerou lidskost.“

Hovnař samozřejmě ví, že to jsou jenom kydy Kápí. Slyšel je miliónkrát a pokaždé je pouštěl jedním uchem tam a druhým ven. Jsou to kecy. Pitomosti. Zasraný kraviny. Tak proč jsem si na ně teď vzpomněl?

Netuší. Jenom cítí, že něco není správně, a snaží se přijít na to co.

Možná se jenom bojí Vorchšmejťáka.

Když budete zlobit, krást, lhát a podvádět, přijde si pro vás Vorchšmejťák, strčí do pytle a odnese pod zem – tím vždycky hrozily Kápě, když viděly, jak se při kázání chovanci začínají pošťuchovat. Před většíma klukama se Hovnař samozřejmě tváří, že se na nějakého pitomého Vorchšmejťáka může vyprdnout, už přece není malej, ale ve skutečnosti, ve skrytu duše…

No tak dobře: bojí se ho. Ale tím to není. Teď jde o něco jiného.

A Hovnař pořád neví o co. Stojí, dýchá otevřenými ústy a s nakrčeným čelem se snaží ze svého malého mozečku vyždímat kloudnou odpověď. A kupodivu se mu to nakonec povede:

Tohle není správný.

Copak ty už se nechceš dostat k otci? zaklokotá pramen. Jeho chlad je najednou mrazivý, řeže uvnitř kostí jako žíravina.

Chci, odpoví Hovnař. A taky se k němu dostanu. Ale ne takhle.

Je to zvláštní, ale z ničeho nic má v hlavě naprosto jasno. A myšlenka, která se v tom jasu zrodí, má tak ostré obrysy, až ho to samotného překvapí: Taková svině nejsem.

A nikdy nebudu.

Pramen v jeho hlavě burácí a řve, ale Hovnař ho neposlouchá. Vykročí zpátky do ložnice.

* * *

Ryzden nevzhlédne, ani když se u něj Hovnař zastaví. Doluje v prázdném otvoru se strojovou úporností, z níž naskakuje husí kůže. Ze skloněného obličeje padají do vyhrabané hlíny kapky. Protože mu výhled zakrývají vlasy, Hovnař netuší, jestli to je pot, nebo slzy. „Ryzdene?“

Kuchařův pomocník zvedne tvář. Takže to byly slzy. Oči má zarudlé a dívčí blond lokny přilepené k mastnému čelu. Ruce zašedlé od prachu, klouby odřené do krve. U nosu se v rytmu vzlykavých nádechů houpe sopl.

Hovnařovi dělá problémy vydržet Ryzdenův nepříčetně vyvalený pohled. Uhne očima a vyloví váček. „Tohle je myslím tvoje.“

Ryzden zírá a ani se nehne; neudělá jediné gesto, aby měšec převzal. Pohybují se jen jeho prsty, mimovolně se zatínají do kopečku hlíny, jako by ho chtěly zardousit. Olámané nehty skřípou o kamínky.

Sekundy odkapávají jedna za druhou. Hovnařova husí kůže se mění v hrubé struhadlo. Cítí, jak se začíná potit.

Ryzden vydá podivný zvuk: zní to jako hysterické zaštkání. Prsty ždímají hlínu. Omámený výraz se pomalu, ale jistě stahuje do zuřivé grimasy. Rty se rozchlípnou a odhalí zuby.

„Viděl jsem, jak ti to ukradl,“ řekne Hovnař. „Schoval si to pod matraci. Tak jsem mu to zase sebral.“

Ryzden mu váček vyškubne tak prudce, že Hovnařovi skoro utrhne prsty. „Kdo?“ zasípe a rudé oči mu svítí z obličeje. „Kdo?“

„Kuguár,“ odpoví Hovnař.

* * *

Kuguár nakoukne do dílen, dokonce i dozadu ke kompostu, ale ani tam Hovnař není. Kam se, kurva, zašil?

Říká si, že ho vlastně nehledá proto, aby mu to dal sežrat ještě jednou – ale pravda je, že Hovnařova reakce Kuguára neuspokojila: ten blbeček se klidně otočil a odkráčel si pryč, jako by se nechumelilo. Jako kdyby mu Kuguár za víc nestál. Úplně zkazil celou srandu – protože jakmile ho takhle zazdil, Kuguárovi samotnému začalo připadat, že ten nápad vlastně nebyl zas tak skvělej, a jekot chamradi dožadující se panškejtlí a žouželíny ho najednou spíš otravoval, než těšil.

Hovnař to prostě posral. Tak kde do prdele je?

Kuguár nahlédne do chlapecké ložnice, ale ta je skoro prázdná – kromě pár marodů se tam hrbí jen Ryzden. Ten blbec Hovnař snad úplně zmizel. Kuguár si všimne, že na něj Ryzden civí upřeným pohledem. Kdykoliv jindy by k němu Kuguár možná šel, zeptal by se ho, na co čumí, a pak by mu třeba dal válečky nebo tak něco, čistě aby byla zábava. Ale dneska nemá náladu.

Smráká se. Kuguár přejde přes zadní nádvoří, obejde roh a dostane se do zahrady.

Kde Hovnaře konečně najde. Právě s Chretajem vychází ze zadních dveří kuchyně.

Kuguár zacouvá za roh.

Sleduje, jak spolu kuchař s Hovnařem mluví. Mluví tedy hlavně Hovnař – cosi vysvětluje, zatímco Chretaj jen občas něco utrousí a zamyšleně si tře nos. Hovnařův hlas sice ke Kuguárovu rohu nedoléhá, ale oba hovořící stojí tak, že Kuguárovi nedělá problém odezírat jim ze rtů.

* * *

Hovnař nemůže samou úzkostí ani dýchat. Vysypal to ze sebe a očekává Chretajův ortel. Visí očima na kuchařově obličeji a krev mu buší v hlavě, jako kdyby tam bouřily válečné bubny. Napětí se prohryzává střevy jako nenažraný potkan.

„Takže ty nakonec žádný prachy nemáš, jo?“ Chretaj se šťourá v nose. „Jestli jsem to nečekal.“

Hovnař cítí, jak ho zaplavuje panika. Čeká, že se Chretaj otočí, vrátí do kuchyně a přibouchne mu dveře před nosem. Kuchař naštěstí vypadá zabraný do těžby nosního šedého zlata a nehýbe se. Zatím.

Zahradou se šíří soumrak jako černé myšlenky. Hicující kotle vydechují dveřmi puch vařené kapusty, ze kterého se Hovnařovi obrací žaludek. Zoufale hledá, co by Chretajovi mohl nabídnout, čím by ho uplatil, přesvědčil. Nic ho nenapadá.

Takže jediné, co odpoví, je obligátní: „No.“

Chretaj vyloví z nosu chuchvalec mazlavé hmoty a s filozofickým zájmem ho zkoumá. „Proč jsi za mnou vůbec přišel? Nemáš chechtáky – naše dohoda padá. Žádnej útěk, žádný dojemný shledání s tatíkem. To je ti snad jasný, ne?“

„No.“

„Tak proč mě otravuješ?“

„Já…“ Hovnař má v ústech vyprahlo a drsno. Sliny se lepí jako ševcovský pop. „Já jsem vás přišel poprosit.“

„Poprosit? O co?“

„Jestli byste mi i přesto nepomoh.“

Chretaj na něj zašilhá přes ukazovák obalený soplem. „Zadarmo?“

Ten pocit bezmoci je důvěrně známý. Utahuje Hovnařovi smyčku kolem krku, škrtí ho a zužuje dech do řezavé nitě. Je v koncích; všechny finty došly. Zbývá jediná možnost, neprovařenější trik dětí na celém světě: udělat ze sebe chudáčka. Musíš ho uprosit. Dojmout. Rozbrečet.

Problém je, že tohle Hovnařovi nikdy nešlo. Není ten typ. Nedokáže se proměnit v roztomilé ubožátko – vždycky když to zkusí a nasadí pláč a smutná kukadla, vzbudí v dospělých spíš chuť mu jednu fláknout. Abys měl proč brečet, hajzle. Není roztomilý a ví to o sobě.

A nic na tom nezmění fakt, že tentokrát má doopravdy na krajíčku.

„Prosím,“ vymáčkne ze sebe. „Prosím vás, pane. Já… Já…“ Marně hledá, co by si vymyslel – a nakonec z něj vypadne to jediné, co mu pořád rotuje v hlavě. „Je to můj táta.“

Je to můj táta. Jako by to pro Chretaje něco znamenalo.

Rozprostře se ticho rušené pouze frčením můřích křídel.

Pak kuchař promluví a jeho hlas zní nečekaně měkce.

„Hele, já tě chápu. Sám velkej Inasej ví, že ti naprosto rozumím. Bejt vychovávanej maškarama v koženejch kápích, u kterejch člověk neví, jestli to předtím byli chlapi, nebo ženský – to je jasný, že jeden prahne po fotrovský figuře jak blázen. Přesně vím, jak se cejtíš. Jenže…“

Další pauza pro třepotavý virbl můr. Hovnař se neodvažuje dýchat.

Potom si Chretaj povzdechne a odcvrkne sopl do šera. „A víš co? No tak jo. Ať jsem ten největší kořen. Dobře. Udělám to.“

Hovnař vyvalí oči. Dojal jsem ho!

Ty vole, já jsem dobrej!

Vyhrknou mu slzy úlevy. Rozmaže si je hřbetem ruky po obličeji spolu s nudlí.

Teď už nevypadá roztomile ani náhodou.

Chretaj mu položí ruku na rameno. Dlaň má těžkou a měkkou. Jak se k němu nakloní, Hovnaře ovane jeho dech: je zvláštně sladký.

„A víš, proč to dělám, chlapče?“

„Ne.“

Chretaj si olízne rty. „Protože jsem měkkosrdcatej.“ Hovnař si všimne, jak si ho kuchař prohlíží a jak se mu přitom lesknou oči. Páni, já ho dojal opravdu fest, pomyslí si. Úplně jsem ho sejmul. Měkká ruka mu začne hníst rameno. Hovnařovi je to nepříjemné, ale drží.

„Nevypadám na to, co? Jo, já vím. Vypadám jako drsňák. Ale je to tak. Jakmile vidím nějakýho hodnýho kluka, jak má problémy, nedokážu si pomoct. Chápeš?“

„No,“ popotáhne Hovnař. „Děkuju. Děkuju vám hrozně moc, pane.“

Ruka pustí Hovnařovo rameno a prohrábne mu vlasy. „Za dvě hodiny bude úplná tma. Sbal si svoje věci a přijď za mnou do zahrady. Sám.“

„Já – Ještě jednou děkuju, pane. Budu vám nadosmrti vděčnej.“

Chretaj se usměje. „A nikomu ani slovo, rozumíš?“

„Jasně,“ přikývne Hovnař. „Nejsem přece blbej.“

* * *

Kuguár odezřel všechno.

Obezřetně se sune pryč, dává pozor, aby nešlápl na suchou větvičku – jako by ho ti dva mohli na takovou dálku zaslechnout –, a v hlavě mu přitom bouchá ohňostroj prozření: takže takhle z pasťáku mizejí „útěkáři“.

Ani Hovnař ale nemůže bejt tak pitomej, aby mu nedošlo, co s ním Chretaj chce –

Pohyb za sebou spíš vycítí, než uslyší. Otočit se nestihne.

Násada od lopaty ho zasáhne za ucho.

Země se vyřítí vstříc. Zaduní tma.

* * *

Noc je tak neprůhledná, až má Hovnař dojem, že mu někdo přetáhl přes hlavu pytel – jako kat odsouzenci před oběšením. V azylu nesvítí jediná svíce; delikventi zalehli na matrace, většina Kápí zalezla do cel. Hovnař se plíží zahradou. Zpoza zdi mumlá ze spánku město: blábolivé hlasy opilců před putykami, štěkot, erupce manželských hádek, šplouchance nočníků z oken. Hovnař šátrá po stěně, dokud pod rukou neucítí zrezlý kov branky. Zalomcuje s ní. Samozřejmě zamčená.

A Chretaj nikde.

Hovnař si nejméně potisící přeje, aby mu nebylo sedm let. Kdyby byl větší, mohl by branku přelézt. Kdyby byl silnější, mohl by ji zkusit vypáčit. Takhle tu může jenom stát a natahovat uši, jestli už se kuchař blíží.

Ale v zahradě panuje ticho. Dokonce i cvrčci už to zabalili. Jen vítr se šustivě protahuje mezi listy kedluben jako noční had.

Jestli mě vypekl –

V tom Hovnaře v naprosté tichosti zahalí oblak sladkého dechu. Jako kdyby Chretaj stál přímo vedle něj. Což je nesmysl. To by ho přece musel slyšet.

Jenže ten pocit (a puch) je tak silný, že se Hovnař neudrží a zatápe rukou ve tmě. Nahmatá jen vlahý noční vzduch. „Pane?“ sykne. „Pane, jste to vy? Já už jsem tady.“

Žádná odpověď. Jenom vítr šumí.

Ale pak Hovnař zaslechne –

Nic. To nic nebylo.

– tiché zašustění dechu –

Něco se ti zdálo.

Hovnařovi bůhvíproč naskočí představa kuchaře, jak stojí pár centimetrů od něj, neslyšně dýchá otevřenými ústy a rozšněrovává si poklopec.

„Pane?“

Ke sladkému dechu se připojí nakyslý odér potu a Hovnař má najednou pocit, že kuchař stojí tak blízko, že cítí teplo vyzařující z jeho těla. Přitiskne se zády ke zdi, jako by se snažil zalisovat mezi kameny. „Pane?“ Slyší, jak mu nervózně přeskočí hlas. „Pane?“

„Neřvi,“ zašeptá mu Chretaj do ucha a Hovnař sebou trhne.

„Jak –“

„Pšt.“

Chretaj mu sevře dlaň vlhkým stiskem. Hovnař se nebrání, když mu kuchař vede ruku k sobě.

„Co – Co to je?“

„Sud s kuchyňskejma odpadkama. Vlez dovnitř.“

Hovnař nahmatá oblemtaný okraj a pokusí se vytáhnout, ale paže se mu třesou tak, že to nesvede. Chretaj ho netrpělivě popadne v pase (má překvapivě horké ruce) a hodí přímo do páchnoucího sajrajtu.

Mazlavá směs Hovnaře sevře jako ledová pěst. Zalapá po dechu. Ještě že má za sebou přípravku v podobě denních koupelí v latríně. Obalí ho kaše humusu, který se neodvážili chovancům předložit ani otrlí kuchaři azylu: lepí se na něj odřezky hnijících kližek, hladí ho mokvavě plesnivá zelenina, otírá se o něj shnilé ovoce, šimrají červi. Hovnař se vynoří s hlasitým nádechem – a Chretajova ruka mu hlavu okamžitě potopí zpátky. „Zavrtej se co nejhloubějc.“

Bouchne víko. Zápach v uzavřeném prostoru zesílí, až Hovnařovi vyrazí slzy. Ucpe si nos; ruku má opatlanou žlutohnědou hmotou. Může to bejt ještě horší?

Může.

Sud se dá pohybu.

Chretaj nádobu postaví na hranu a koulí k brance. Hovnař uvnitř lítá jak míček v dřevěném losovacím bubnu – přesně takovém, jaký viděl na oslavách založení města –, otlouká se o stěny, mlátí o ně hlavou, koleny a lokty. Během okamžiku schytá víc ran než od Kuguárovy party za dva měsíce. Točí se ve smrduté melase jako ve vodním víru, hnijící odpadky se mu třou o obličej, vtírají do vlasů, snaží se nacpat do nosu, do úst.

Když pohyb konečně ustane, má Hovnař akorát tak čas vyplivnout prasečí střívka. Potom nad sudem zachrastí Chretajův klíč, vrznou panty vnitřní branky a sud se koulí dál.

Po chvíli už Hovnař nedokáže říct, jestli je v sudu deset minut, nebo deset let: celý vesmír se změnil na rotující stoku, která ho chce umlátit a utopit zároveň.

Ale když se odpadková nádoba opět zastaví a vnitřkem zaduní hlasy, pochopí, že to nemohla být ani minuta. Protože jsou teprve u vnější branky a Chretaj mluví s Kápí, co má noční stráž.

„Co to zase je?“

„Tohle?“

„Jo, tohle.“ Klouby Kápě ostře zaklepou o dřevo.

„To je sud. A v něm schovanej útěkář.“

Hovnařovi se zasekne dech v ústech.

„Cože?“

„Ne, počkej. Útěkář ne. Vlastně je v něm ten diamantovej idol ze Žlutejch dolů. Ne, taky ne. Je tam celej darockej Chias i s palácem a visutejma terasama.“

„Špatné žerty nejsou hodné dobrého věřícího.“ Kápino napomenutí zní dotčeně.

„A co čekáš, když se tak blbě ptáš? Co tam asi může bejt? Sračky z kuchyně.“

„Hm. A jak to, že je vynášíš ty?“

„Protože jste idioti.“

„Prosím?“

„Jo. Vy s tou vaší brzkou večerkou. Potom pomocníci nestíhají a já musím vynášet sračky večer a sám. Tak odemkneš už?“

Pauza.

„Nebo snad chceš ten sud otevřít a osobně si zkontrolovat každou šlupku od cibule?“

V dlouhém tichu, které následuje, Hovnař zjistí, že zapomněl, jak se dýchá. Vzduch mu leží v ústech jako kus špinavého hadru, plíce splaskly a hrudní koš otéká bodavou bolestí. S vyvalenýma očima se drží za hrdlo, třeští pohled vzhůru a čeká, až se víko sudu odklopí a nad ním se objeví kožená maska.

Cvaknutí Kápina klíče působí jako životodárný elixír – kyslík zasyčí v průdušnici. Vnější branka skřípne a Hovnař se srkavě nadechne. Zápach hnijících odpadků mu ještě nikdy nepřipadal tak báječný.

„Děkuju,“ zabručí Chretaj a sud se vykulí z azylu a začvachtá v bahně ulice. „Jo a možná se dneska venku trochu zdržím. Mám ještě nějaký neodkladný vyřizování u Kolouška.“

Kápinu odpověď Hovnař přes hlomoz sudu neslyší, ale tón zní značně opovržlivě.

A další otloukání a chrstance odpadků do obličeje. Ale tentokrát to Hovnař snáší s připitomělým úsměvem. Nemůže si pomoct. Je venku.

Venku.

Sud se ještě víc nakloní, jak Chretaj zahne za roh –

– a místo aby otloukání skončilo, vesele pokračuje.

Neměl by mě už nechat vylézt?

Asi ještě nejsme dost daleko od pasťáku, uklidňuje Hovnaře pramen.

Další roh. Další otloukání.

Do žaludku se zahryzne had pochybností.

Po čtvrtém zahnutí přestane Hovnař rohy počítat. Nervozita v něm sílí minutu po minutě. Bojí se na Chretaje zavolat, nechce něco zkazit, třeba se prozradit v nejnevhodnější chvíli, ale…

… jestli ten sud okamžitě nezastaví…

Sud zastaví.

Víko se odklopí.

* * *

Dovnitř se vlije mihotavé příšeří a Hovnař si vytře červy z očí. Nad ním trůní černá busta zarámovaná kruhovým otvorem. Chretaje zezadu osvětlují odrazy plamenů, takže mu není vidět do obličeje. „Tak jsme tady.“

„Kde?“ zeptá se Hovnař a vzápětí ucítí ten pach: kyselý a trochu slaný. Není to pot a není to moč; Hovnař netuší, co to přesně je, ale ví, že tak bývají cítit bordely a veřejné lázně. Smrdíš jak žluklá mrdka, řekl mu kdysi Kuguár, a i když Hovnař opět nemá ponětí, co to je, mlhavě tuší, že to s tím pachem nějak souvisí.

Chretaj ho vyloví ze sudu.

Nacházejí se v úzké uličce, která je zavalena odpadky a zvířecími zdechlinami. Od ohně je pozorují tři podivně oblečené postavy, o nichž Hovnař nedokáže říct, jestli jsou to páni, nebo paní. V odpadcích štrachají malí tlustí psi, a teprve když se na ně Hovnař koukne líp, zjistí, že to nejsou malí psi, ale velké krysy.

„Padej.“ Chretaj postrčí Hovnaře do hloubi uličky.

Hovnař se snaží v šeru rozpoznat nějaké obrysy. „Kam?“

„Za kahalarskym králem asi. Za tvým tátou, ne?“

„On se ubytoval tady?“

Chretaj ho začne tlačit před sebou, takže Hovnařovi nezbude nic jiného než vykročit. „Tohle je taková zkratka.“

Jak se vzdalují od ohně, jedna z postav na Hovnaře cosi zavolá; zbylé dvě se tomu nadšeně zachichotají. Mají ječivě vysoké hlasy. Hovnař se po nich raději ani nepodívá. S Chretajem za zády kráčí do tmy.

Cesta vede mezi zadními trakty domů a čím dál víc se zužuje. Když se Hovnař po chvíli ohlédne, zjistí, že se k sobě zdi přiblížily natolik, že o ně Chretaj tře rameny. Vyplňuje teď celou uličku. Kdybys náhodou chtěl vzít roha, tak se kolem něj už neprotáhneš, ozve se nevzrušeně pramen.

Ale proč bys chtěl brát roha, že jo?

Všechno je přece v pořádku.

Hovnař se šourá dál. Tma i kyselý puch sílí. Z děravých zdí vykukují krysy – nocí září rudá souhvězdí jejich očí. Na stěně se vlní cákanec světla: vpravo je průchod na hlavní ulici a záře pochodní dopadá až sem. Ve chvíli, kdy průchod míjejí, Hovnaře zaskočí, jak je ten osvětlený, hlučný a běžný svět blízko; jako by byl Hovnař pouze na špatné straně kulis a od jeviště ho dělilo jen pár milimetrů plátna. V tuto noční hodinu už po hlavní ulici neproudí davy – jen pár opilců se drží kolem ramen a vyškytává Majdalenčinu mokřinku, žebráci ukoptěnými prsty přepočítávají mince v miskách, pekaři před svými krámy čekají, až vykyne těsto, pukají z dýmek a klábosí o politice, zbylé holky se snaží ulovit nějaké kunčofty.

Není to moc lidí, ale stačilo by to. Dalo by se mezi nimi zmizet. Možná by Hovnaře dokonce i ochránili. Kdyby k nim stačil doběhnout.

Ochránili? Před čím? diví se pramen. Vždyť ti nikdo nic nedělá. Chretaj tě vede za tátou, jak slíbil.

Hovnař odvrátí hlavu. Pod vlasy mu vyrazí pot a kreslí na špinavé tváři světlé stružky. Uvědomí si, že se u průchodu zastavil – a Chretaj taky. Hovnař cítí, jak se za ním kuchař mlčky tyčí; masité tělo sálá, jako by stál Hovnař příliš blízko táboráku. Temeno mu zahřívají vlny sladkého dechu.

Hovnař si olízne oschlé rty. „Já žádnou zkratkou jít nechci.“ Hlas má slabý a roztřesený. „Já chc-“

Chretaj ho popadne.

Jako by se kolem Hovnaře stáhl těsný kokon. Obejmou ho dlouhé paže, přirazí mu ruce k tělu. Na ústa se mu připlácne kluzká dlaň a zdusí vřískot dřív, než opustí hrdlo. Hovnaře zalije hrůza čirá jak broušený křišťál. Úplně ho ochromí. V hlavě mu duní jediná myšlenka, děsivá ve své nesmyslnosti: Vorchšmejťák. Dostal mě Vorchšmejťák. Možná by se nemohl pohnout, ani kdyby ho Chretaj nesvíral.

Nehybný stav netrvá dlouho: panika natlakuje žíly a rozvibruje svaly a Hovnař sebou začne hystericky mrskat. Zmítá se, kope, vyráží mumlavé pazvuky, vší silou se pokouší vyprostit.

Nemá šanci.

Chretaj ho bez námahy zvedne: Hovnařovy nohy plandají nad zemí a rozmetávají odpadky do širokého okolí. Krysy neutečou: některé naopak přicupitají blíž a se zájmem civí, jak sebou Hovnař ve vzduchu hází. Divadlo pro hlodavce zdarma. Dnes na programu: Kterak kuchtík přihlouplému hošíkovi pel nevinnosti svou mocnou tvrdou měchačkou protrhl. Taškařice k popukání.

Přímo před Hovnařem je průchod na hlavní ulici. Pár metrů od něj chodí lidé, smějí se, hádají, líbají, zvracejí a ani je nenapadne se podívat mezi domy, kde Hovnař zápasí o život. Nikdo ho nevidí. Jenom ty krysy.

A ty vypadají, že se dobře baví.

Chretaj ho vleče do tmy. Rozesmátí a halekající lidé se vzdalují. Osvětlená ulice odplouvá do dáli. Hovnař se svíjí, snaží se kuchaře kousnout do ruky, vyklouznout mu spodem –

Jak už bylo řečeno, nemá šanci.

Tma se přes Hovnaře spouští jako divadelní opona. Konec představení. Krysy spokojeně cukají fousky, Hovnař skoro čeká, že se postaví na zadní a začnou tleskat růžovými tlapičkami.

Opona spadne. Hovnaře pohltí tma.

* * *

Díky čemuž ho ty tři Kápě nespatří.

* * *

Kráčejí po hlavní ulici a rozhlížejí se. I na tu vzdálenost Hovnař vidí, jak se jim světlo pochodní odráží v očích – průzory v maskách se kalně blýskají. Hovnař se rázem přestane zmítat. Spolu s Chretajem se promění v neforemné sousoší: dvouhlavý obrys utopený v přítmí.

Kápě jdoucí vlevo pohlédne do průchodu.

Podívá se přímo na ně.

Hovnař zavře oči. Cítí, jak mu po obličeji kloužou kapky potu, tečou na Chretajovu ruku přitisknutou na puse. Tělo má napnuté, jako by čekal prudký náraz. Je mu jasné, že každou sekundu uslyší Hele, tady jsou! a dusot, jak se k nim Kápě ženou. Teď. Teď. Teď.

Teď.

Hovnař oči opatrně otevře. Jen na malou škvíru – aby kdyžtak mohl nepříjemný obraz rychlým zavřením zase smazat.

Kápě jsou pryč.

Tak to bylo o kundí fous.

„Co dělaly tak pozdě ve městě, kurva?“ zachraptí Chretaj. „A navíc v naší čtvrti?“ Jako by mimochodem Hovnaře pustí a ten dopadne na zem, nohy se pod ním podlomí a Hovnař sebou žuchne do odpadků, obličejem do zelenkavých kočičích vnitřností.

„O-oni nás…“ Hovnař zvedne umazanou tvář. Nemůže popadnout dech, zuby mu jektají. „… hledají?“

„Prd. To byla náhoda.“ Chretaj Hovnaře postaví, náznakově očistí a postrčí do uličky. „Jdem. Rychle.“

Hovnař roztřeseně klopýtá kupředu. V hlavě mu buší chaos, už vůbec neví, co si má myslet: jen přihlouple mžiká a jeho tělo kráčí vpřed samo od sebe, Hovnař jako by ho z dálky jen pozoroval, neschopný mu předat jakýkoliv pokyn – a hlavně ani přijít na to, jaký pokyn by to měl být.

Ve tmě zasvítí bílá skvrna. Dveře. Sbité z jasanových prken, bytelné a nesmyslně masivní – ty by snad vydržely i přímý náraz obléhacího patbura. Škvírami mezi prkny se tlačí mazlavé světlo jako zářivé želé. Chretaj se natáhne přes Hovnařovu hlavu a zaklepe: dvakrát rychle za sebou, pauza, třikrát rychle, pauza, jednou.

Světlo za dveřmi zhasne.

Absolutní ticho.

Čekají. Hovnař cítí, jak se mu vztyčují slepené chlupy vzadu na krku. Tahá to.

Šramot. Odšoupávání závory. Praskání vyschlých kožených pantů.

Dveře se otevírají pomalu, s kvílivým vrzáním, které působí, že nikdy neskončí.

Muž ve dveřích je sukovitý pořízek a vlasy má spletené do tenkého copánku, co mu obtáčí krk jako mastná užovka. Oči má blankytně modré, a když se na Hovnaře upřou, bůhvíproč ho začne svědit po celém těle.

„To je von?“ zeptá se muž Chretaje.

„Ne, to je cvičenej gubub. Co myslíš? Jasně že je to on.“

Muž si špinavého a humusem omatlaného Hovnaře prohlíží. „Hm. Představoval jsem si něco trochu jinýho, jestli mi rozumíš.“

„Rozumím. Krvácí mi pro tebe srdce. Pustíš nás dál, nebo co bude?“

Muž si jediným mohutným výdechem povzdechne a krkne zároveň. Uvolní jim cestu a Chretaj Hovnaře vtlačí dovnitř; Hovnař už se ani moc nebrání. Dveře se zavřou s tím samým táhlým skřípěním. Muž zasune závoru a dorazí ji pěstí. Znovu zapálí fakuli.

Hovnařovi do tváře vlhce dýchne chodba s řadou dveří po každé straně – jen místo dveří povlávají v otvorech sešité králičí kožky. Vedle vchodu stojí křeslo s oblýskaným jelenicovým potahem; na všechny strany z něj trčí žíně jako štětinatě vousy. V křesle sedí malý muž, nohu přes nohu, překvapivě přepychově oblečený. Vypadá netrpělivě, a jakmile uvidí Hovnaře, otevře ústa – ale muž s copánkem rychle zakroutí hlavou a draze oblečený chlapík beze slova sklapne.

Chretaj Hovnaře jemně postrčí do chodby.

Nakyslý puch je tady tak silný, až štípe v očích.

Hovnař se ohlédne. Pochodeň barví obličeje mužů do temně rudé, a jak se plamen třepetá v průvanu, přelévají se po tvářích cákance tmy: jako by se vlnily, smršťovaly a křivily.

Co mám dělat, co mám děla-

„Na co čekáš?“ odkašle si muž s copánkem. „Tvůj táta je tam.“

Teď už nemáš na vybranou, odpoví pramen.

Hovnař jako ve snu vykročí.

Upírá pohled před sebe, snaží se nedívat na nedoléhající závěsy, ale nedokáže zabránit, aby koutkem oka nezachytával rytmicky se pohybující stíny, nedokáže zamezit, aby k němu nedoléhaly vlhké zvuky, mlaskání, přirážení, vzdechy, vzlyky, polykání, konejšivé šeptání. Aniž si to uvědomuje, začne zrychlovat. Zvuky ho ovíjejí, bahnitě omotávají, chtějí ho spoutat, stáhnout pod hladinu –

Na rameno mu dopadne ruka.

Chretaj jde celou dobu za ním. Teď nasměruje Hovnaře do jednoho z otvorů. „Tady to je.“

Odhrne před ním závěs. Hovnař se zastaví. Třese se, dýchá otevřenými ústy. Nedokáže se pohnout. Chretaj ho pod kožkou musí prostrčit.

* * *

Za závěsem není místnost s flekatým slamníkem, ale schody vedoucí vzhůru. Drhne je světlovlasý sluha, jen o málo starší než Hovnař. Projdou kolem něj; Hovnař si všimne, že sluhovi u uší zbyly šmouhy nesetřeného pudru.

„To je von?“ zeptá se sluha.

„Sklapni,“ zavrčí Chretaj.

„Já jenom, že nevypadá jako kouzelníkův syn.“

„Hele, starej se o svůj vykloktanej prďák a nás nech bejt, jo?“

Vystoupají do prvního patra, prolezou hrubě vyraženým otvorem do sousední budovy, zahnou doprava a zastaví se před pokojem číslo osm. Pod vypálenou číslicí visí plakát, který Hovnař viděl na tržišti: jeho otec v rozevlátém plášti. Levituje a z rukou mu srší blesky. Chretaj zabuší na výplň.

Zevnitř zazní tlumený hlas. „Kdo je?“

Chretaj neodpoví: místo toho plácne Hovnaře do zad. „Tak a je to,“ prohlásí. „Co jsem slíbil, to jsem splnil. Tady máš svýho fotříka. Užij si ho.“

Otočí se a vrací se, odkud přišel.

Hovnař za ním zírá jako opařený. Z blábolivého zmatku v hlavě se vynoří touha něco říct – poděkovat, poprosit za odpuštění, že Chretajovi nevěřil –, ale hrdlo se svírá tak, že nedokáže vydolovat slovo. Nakonec se mu to přece jen podaří.

„Pane –“

Chretaj se ohlédne. „Hm?“

„Já… Vy… To…“ Sice ze sebe nějaké to slovo vymáčkl, ale moc smyslu to nedává. Jediná věta, na kterou se zmůže, je: „Vy… Vy jste mě sem opravdu dostal.“

Chretaj se nechápavě zamračí. „No dyť jsem říkal, že to udělám.“

„To jo, ale ono to…“

Kuchař ho pozoruje. „Co?“

„No, jak jsme šli dole přes ten…“

„Hošobordel? To byla zkratka.“ Chretaj očividně ztrácí trpělivost. „Dyť jsem ti to říkal.“

„Jo, to jo, ale já… já myslel…“

Chretaj si odfrkne. „Myslel, aha. Jasně. Myslel. No v tom případě bude problém spíš v tvý hlavě, ne? Špinavýmu všechno špinavý. Přestaň uvažovat jako podrazák, a všechno bude v pořádku.“ Kuchař si odplivne a zmizí za rohem.

Hovnař za ním civí. Podrazák? Já?

Co je to za blbost?

Pak si vzpomene na Ryzdenův měšec.

To se nepočítá, namítne pramen. Nakonec jsi mu ho vrátil.

Jo… Nakonec jo.

„Tak je tam někdo?“ ozve se zpoza dveří.

Hovnař sebou trhne.

A najednou jako by mu teprve teď došlo, kde vlastně stojí.

Přesně tak. Přestaň uvažovat o nesmyslech. Za pár sekund se poprvé setkáš s vlastním otcem.

Hovnař ucítí, jak se mu po těle přelije vlna husí kůže. Zamravenčí to, jako by ho někdo pošimral na obnaženém mase.

Můj otec.

Nadechne se a otevře dveře.

* * *

Jeho otec nevypadá šťastně, že ho vidí.

Nevypadá šťastně obecně.

Možná proto, že ho drží dva hromotluci a třetí mu láme prsty.

* * *

Hovnař vytřeští oči. A než se stačí vzpamatovat a promyslet, co by měl dělat, rozkřikne se na celý pokoj: „Nechte ho!“

Hromotluci k němu otočí potetované obličeje. Dokonce i lamač přeruší svůj prstoklad.

„Co – co se děje?“ optá se dezorientované Hovnařův otec a zvedne hlavu z podlahy. „Co tady dělá to dítě?“

„Jak to máme, kurva, věděť?“ osopí se na něj lamač. „Je to snad náš pokoj?“

„To bude nejspíš poslíček,“ řekne svalovec vlevo.

„Asi něco přinesl,“ vylepší úvahu svalovec vpravo.

Hovnařovi žhnou tváře, žár mu pumpuje v lebce, úplně ho ohlušuje; neslyší šeptání pramenu, že tohle možná není dohry nápad. Postoupí a namíří na vymahače špinavý ukazováček: „Neslyšeli jste? Okamžitě ho pusťte!“

„Nebo co?“ zaujme to lamače.

„Nebo to bude hošan vedle z bordelu,“ napadne svalovce vlevo.

„Nebo hasič,“ přikývne svalovec vpravo.

„Nebo to na vás řeknu!“ vykřikne Hovnař.

„Komu?“ vyjeví se lamač. „Tohle je legální vymáhání dlužný částky, povolený na základě králova dekretu z –“ Vzpamatuje se, na tváři zaskočený výraz proč se s tím fakanem vůbec bavím? a sám sebe přeruší: „Co seš zač, prcku?“

„Hasič?“ pohlédne svalovec vlevo na kolegu. „Proč by to měl bejt hasič? Vidíš snad vědro s vodou? Řehtačku? Jak tě taková chujovina mohla napadnout?“

„Hele, nenavážej se do mě, jo?“ urazí se svalovec vpravo. „Já jsem se ti taky neposmíval, když tě napadlo, že je to kurvík odvedle.“

„Napadlo mě to, protože to bylo logický!“

„Napadlo tě to, protože seš teplej!“

„To, že mrdám chlapy do kaďáků, ještě neznamená, že jsem teplej!“

„Já jsem jeho syn!“ vynese svůj trumf Hovnař.

„Syn?“ zopakuje lamač, jako kdyby se učil nové slovo v cizí řeči.

„Syn?“ přidají se svalovci jako při sborovém kánonu.

„Syn?“ zeptá se Hovnařův otec a pokouší se zaostřit. „Tohle?“ Znechucený úžas v jeho hlase projede Hovnařovou hrudí jako ostrý paprsek.

„Co to má znamenat?“ otočí se lamač k Hovnařovu otci. „To je nějakej tvůj další trik? Co to na nás zkoušíš?“

„Nic! Nic nezkouším! Přísahám!“ Zmatenost dodá projevu Hovnařova otce hysterickou intenzitu. „V životě jsem toho smrada neviděl! To není můj syn! Žádnýho syna nemám! Nikdy jsem neměl!“

„Hm.“ Lamač mlaskne jazykem. „Kdybych tě neznal, tak bych ti snad i věřil.“

„Ale já jsem jeho syn!“ Hovnařovi hoří tváře, až má pocit, že mu každou chvíli chytnou vlasy. „Narodil jsem se devět měsíců po tom, co byl naposledy ve městě!“ chrlí. „Šenkýřce od Tuplovanýho pazdráta!“

„Šenkýřce –“ Hovnařův otec vyvalí oči. „Jaký šenkýřce?“

„Od Tuplovanýho pazdráta!“

Vymahači otáčejí hlavy z otce na syna, jako by sledovali nějakou dosud nevynalezenou míčovou hru.

„Hele, hochu, já si teda nepamatuju, jak se jmenovala ta putyka, kde jsem před osmi rokama přespával… ale vím určitě, že jsem s tamější šenkýřkou nepíchal!“

Hovnař polkne. „To není pravda!“

„Snad si ještě pamatuju, s kým jsem – Říkám ti, že jsem s žádnou tuplovanou pazdrátkou nic neměl!“

„A měl!“ Hovnařovi přeskočí hlas. „A měl a měl a měl a měl a měl!“ A než si stačí promyslet, co říká, vyletí z něj: „Kecáš!“

„Co si to dovoluješ, šmejde?“

„A kecáš a kecáš a kecáš!“ Hovnař dupne nohou. „Kecáš! Seš prolhaná žluklá mrdka!“

„Vidíte?“ otočí se lamač ke svým kumpánům. „Ten kluk přišel během minuty na to, co nám trvalo hodiny.“

„Možná bysme ho měli vzít do party.“

„To nejde, už dělá u hasičů.“

„Podívej, chlapče.“ Hovnařův otec se pokusí se zaťatými zuby o rozumný tón – což je v situaci, kdy je přikleknutý k podlaze a pravačku má mezi lamačovými koleny, celkem úctyhodný výkon. „Věř mi, mně se tohle děje v jednom kuse. Nějaká kravka se nechá zbouchnout na dožínkách hnojníkem, co po sezóně zmizí z města jak smrad, a holka pak synáčkovi radši nakecá, že jeho otec je slavnej kouzelník, místo aby přiznala, že je jenom obyčejná flundra, která –“

„Kecáš! Máma by mi nelhala!“

„Vsadím se s tebou, o co chceš, že když za ní půjdeš a zpříma udeříš –“

„Umřela, když mi byly tři roky –“

„Aha. To je mi líto, ale –“

„Tak dost,“ zasáhne lamač. „Konec. Sklapněte. Oba. Já myslím, že zapomínáte na jednu dost podstatnou věc.“

Hovnař s otcem na něj pohlédnou. „Na jakou?“

„Na zkurvený prachy, co nám tady kouzelník dluží!“ vybuchne lamač. „Mně je úplně u prdele, kdo je čí syn! Já na to seru, jasný? Chci svý dvě stovky!“

„Jenže já je nemám!“ zaúpí Hovnařův otec. „Celou dobu vám to říkám! Když mi počkáte do pozítřk-“

„Žádný do pozítřka! Teď! Naval!“

„Jak je mám navalit, když je nemám?“

„Jo, to meleš pořád dokola! Jenže všichni vědí, jakej jsi zasranej lhář!“

„I hasič tě prokoukl!“

„Nebo ti mám znova připomínat, jak jsou prsty pro takovýho kouzelníka důležitý?“

„Dobře!“ zaječí Hovnařův otec. „Dobře! Tak do toho! Jen mi je zlomte! Klidně na obou rukách! A nohy k tomu! Ale stejně se nic nezmění – já ty peníze mít nebudu. Ale pozítří –“

„Drž hubu!“ Lamač si otře čelo a vymění pohled se svalovci: celá parta vypadá najednou trochu bezradně. Pak lamačův zrak padne na Hovnaře.

„Když ti nezáleží na prstech, možná ti záleží na něčem jiným.“

„C-“

„Jak by ses tvářil, kdyby se něco stalo tvýmu synáčkovi, co?“

„To – není – můj – syn!“ zařve Hovnařův otec. Oči mu lezou z důlků a na koncích vousů se třpytí pot.

Lamač vytáhne nůž. „Aha, takže by ti nevadilo, kdybysme si ho na chvíli půjčili a trochu si s ním pohráli, jo?“

Hovnařův otec neváhá ani sekundu. „Klidně!“ Hlasem se mu rozlije nefalšovaná úleva. „Vemte si toho parchanta a dělejte si s ním, co chcete!“

Hovnařovi se roztřese brada. Má pocit, že se mu rozpouštějí všechny kosti v těle: měknou, tají, mění se v mobžovou žouželínu. Země mu ujíždí pod nohama.

Lamač mu s malým, tvrdým úsměvem ukáže nůž. „Tak co, hasiči? Seš jeho syn, nebo nejseš?“ Světlo svíce klouže po ostří v medových záblescích. „Rozmysli si to dobře, na tvý odpovědi závisí, na kolik jizev budeš v dospělosti balit holky.“

Hovnař couvne. Nedokáže spustit oči z muže na podlaze. Celý pokoj se s ním točí.

„Jsem,“ řekne slabě.

Lamač na něj zírá, úsměv vyražený do pórovitého obličeje jako cejch. Nůž se mu měkce blýská v ruce.

„Ne, hochu, je mi líto, ale to teda vážně nejseš,“ zasípá kouzelník. „A jestli ti nestačí moje slovo, tak jsi právě podal jasnej důkaz: můj syn by nikdy nebyl takovej kretén, aby si dobrovolně koledoval o nakládačku. Takže jen do toho, chlapi. Dejte tomu hovádku za vyučenou.“

A v tu chvíli se v Hovnařovi konečně něco zlomí.

„Hovádko? Ty sám seš hovádko!“ vyvřískne.

„Jo, možná,“ zamumlá muž. „Jenže ty seš navíc debil.“

„Sám seš debil!“

„Ne, ty seš debil!“ Na mužově náhlém záchvatu infantility je něco děsivého.

„Ty seš debil!“

„No tak to by stači-“ vstoupí do toho lamač.

„Tvoje matka je debil!“ vynese muž poslední trumf.

„Chcípni!“ Hovnař se otočí k vymahačům. „Sejměte ho! Ztlučte ho! Zlámejte mu všechny hnáty!“ Se vzteklými slzami v očích vystřelí ven, jako by mu za patami hořelo.

Poslední, co slyší, je praskot kostí a řev.

* * *

Při ranním sčítání Kápě zjistí, že chybějí dva chovanci. Hovnař i Kuguár jsou zaneseni do seznamů jako útěkáři.

Až na to, že Kuguár pochopitelně nikdy neopustil azyl. Poté, co ho Ryzden omráčil násadou od lopaty, se probral spoutaný v udírně. Ryzden s Chretajem přišli nad ránem; Ryzden mu roztloukl obličej paličkou na maso a Chretaj ho třikrát znásilnil do konečníku. Pak ho Ryzden podřízl a společně s Chretajem rozporcoval do polévky.

Chovancům docela chutnala. Pung si dvakrát přidal.

* * *

„Ty vole, na takhle vykurvený karty se můžu leda vymrdat,“ řekne Shytet.

Blafovat moc neumí – v koutcích úst mu pobublává spokojený úsměv. A když po Hovnařově dorovnání svůj list konečně vyloží, úsměv vykypí po celé tváři. Čtyři esa. „Promiň, kámo.“

„Já se teda v týhle hře moc nevyznám,“ poškrábe se Hovnař, „ale čistá postupka je víc než esa, ne?“

Shytet kartami vztekle švihne o zeď. Pikové eso zůstane přilepené, ostatní popadají Hovnařovi na hlavu. Hovnař si rychle cpe bank do kapes.

„Já se na to vyseru,“ Shytet vyskočí na nohy. „Ty švindluješ!“

„Nešvindluju!“

„A švindluješ, švindluješ! Pět her za sebou? Myslíš, že jsem blbej?“

Přesně to si Hovnař myslí, takže raději mlčí.

„Řeknu to klukům. A nikdo už s tebou hrát nebude.“ Shytet rázuje k otevřeným dveřím; Hovnař v dopadajícím světle postřehne, že si pořád nesetřel zbytky pudru kolem uší. „A koukej se pakovat, nebo prásknu, že tu přespáváš!“ Prostitut by za sebou rád demonstrativně třískl jasanovými dveřmi, ale jsou tak těžké, že je s námahou dovře.

Zaduní závora a Hovnař zůstane v uličce za bordelem sám. Dřepí mezi horami odpadků na kameni, který studí do zadku, a počítá, kolik vyhrál.

Včerejší noc přečkal tady, schoulený u zdi, zahrabaný ve svinstvu. Třeštil oči do tmy a naslouchal hlasitému šramocení krys a tichým krokům zákazníků bordelu. Přes den se mu podařilo postupně obehrát pět hošů z bordelu o dýška – což bylo jednoduché, protože všichni hráli jako ponocní.

Hovnař sice hraje skvěle, ale přece jen je mu teprve sedm let. Což znamená, že mu nějak nedochází, že by odsud měl zmizet. Vůbec ho zatím nenapadlo, že kluk jeho věku, co se potlouká kolem vchodu do hošobordelu, si pořádně koleduje.

Pravda je, že i kdyby na to nějakým způsobem přišel, asi by stejně odejít nedokázal. Přes to všechno, co mu muž v pokoji číslo osm včera řekl, nedokáže přetrhnout poslední pouto, které ho s ním – alespoň vzdáleně – spojuje.

A kromě toho má strach.

Je mu teprve sedm let. Ještě nikdy nebyl mimo zdi azylu sám. Slyší, jak město kolem něj hučí a brumlá jako gigantické zvíře; z jeho velikosti jde na Hovnaře závrať. Má pocit, že on sám se zmenšuje, a že jakmile opustí svou uličku, město ho vcucne a on navždy zmizí v jeho kamenném břiše.

Pečlivě omotá sloupek mincí hadříkem a uloží do kapsy.

„S tou postupkou to bylo slušný,“ ozve se ze tmy hlas.

Hovnař zvedne hlavu. V přítmí se rýsuje silueta. Hovnař nemá ponětí, jak dlouho už se tam kouzelník opírá o zeď a pozoruje ho. „Ale příště rozdávej shora a sekaně. Takhle to bylo skoro vidět.“

Hovnař cosi zamumlá. Netuší, co by měl odpovědět – stejně jako se nevyzná v tom, co po včerejším výstupu vlastně k tomu muži cítí. Vnímá jenom, že naděje, k níž se dva roky upínal, je pryč a místo ní je v něm díra. A na dně té díry se převaluje zklamání a vztek. Ale také zvláštní úleva. Jako by ho něco osvobodilo. A z toho je Hovnař zmatený nejvíc.

Zahučí: „Jako jak sekaně?“

Stín u zdi se pohne; kouzelník se vynoří ze tmy. Má na sobě černý plášť, který si vzadu nadzdvihne – a bez okolků si sedne do největšího humusu. Natáhne pravačku a Hovnař zaznamená, že si zlámané prsty přivázal k dlaze. Kouzelník si to se zpožděním uvědomí taky, ušklíbne se a vezme pakl levačkou.

Míchá jednou rukou a tak rychle, že se karty slijí ve vířivou šmouhu. Hovnař otevře pusu.

„Když rozdáváš, drž balíček shora – takhle. Tím zakryješ práci prsteníku a ukazováku. Palcem přitom odsekáváš, takže to vypadá, jako bys opravdu rozdával náhodný karty.“ Kouzelník to předvede ještě jednou a pomaleji: rozdá Hovnařovi čtyři dvojky a sobě čtyři esa. „Jasný?“

Hovnař přikývne a zkusí to. Moc mu to nejde – palec má neohebný a karty lítají všude kolem. Kouzelník ho sleduje a Hovnař se na něj snaží nedívat; přesto mu neujde, jak mužův pohled sklouzne ke zdi, kde si Hovnař vyhrabal v neřádstvu pelech.

„Mně to ze začátku taky nešlo,“ poznamená kouzelník. „Musíš cvičit. To je jediná cesta. Protože nikdo ti nic zadarmo nedá.“ Pohled opět zalétne k Hovnařovu hnízdu. „Ale myslím, že to ty už víš.“ Náhle se zvedne – tak prudce, až se Hovnař lekne a rozsype karty. „No nic. Já zase půjdu.“ Pokusí se očistit; samozřejmě neúspěšně. „Vidím, že ty se neztratíš. Tak sbohem.“ Rychle zmizí ve tmě.

Co to, sakra, jako mělo bejt? Hovnař civí skelným pohledem na rozházené karty.

Pomalu, jako v mátožném polospánku, je začne sbírat. Křížová sedma. Kárová osma. Pikový král. Hovnaře maně napadne, jaká je škoda, že neumí vykládat karty. Zajímalo by ho, jestli tahle kombinace něco zname-

„No ale kdybys náhodou dal přednost spánku v pořádný posteli,“ prohodí ze tmy jakoby mimochodem kouzelníkův hlas, „tak mám v pokoji jednu volnou.“

Tu noc usíná Hovnař poprvé po čtyřech letech v čistých peřinách.

Spí se mu božsky.

* * *

Probudí ho náraz na podlahu.

Někdo ho skopl z postele. „Vstávej!“

Hovnař si protírá oči. Kdo – Zamžourá vzhůru.

A krev mu zkamení v žilách.

Nad ním stojí dvě Kápě.

„Myslel sis, že tě nenajdeme? Oblíkej se!“

Tyčí se nad Hovnařem jako černé útesy: přepásané kožené sutany, celoobličejové masky, pěsti v rukavicích zaťaté, až kozinka vrže. Hovnař na ně z podlahy zírá, oči zalepené, jazyk zdřevěnělý, v těle mu ještě rezonuje bolest nárazu a v hlavě idiotsky tepe ať se probudím ať se probudím to je jenom sen ať mě někdo štípne.

Nikdo ho neštípne. Zato ho menší Kápě nakopne.

Funguje to stejně: Hovnař se probere.

Kápě jsou tam pořád.

Tak to asi nebude sen.

Další kopanec s ním smýkne ke zdi. „Neslyšel jsi? Oblékni se.“

Hovnař se pod oknem schoulí do klubíčka. Já už nechci. Jděte pryč.

Menší Kápě k němu nakročí. Hovnař ze sebe vyrazí vyděšené kviknuti a hrabe se na nohy. „Už se oblíkám! Už se oblíkám!“

Kápě se zastaví. „A rychle.“

Hovnař jí vyhoví:

Když se dá do pohybu, je vážně hodně rychlý.

Ale než stihne vyskočit oknem na přilehlou střechu hošobordelu, Kápě ho čapne a stáhne zpátky. Taky není nejpomalejší, svině.

Hodí ho přes celý pokoj – Hovnař překotí nočník a dopadne ve žlutém cákanci.

Teprve ve chvíli, kdy se zvedá na všechny čtyři, si všimne, že kouzelníkova postel je prázdná.

„Stačily dva dny, a už jsi takhle zvlčil,“ zahrozí ukazovákem menší Kápě. Hovnař slyší, jak pod maskou rychle oddechuje. „Copak jsi zapomněl, že za každý prohřešek následuje trest?“ Odváže od opasku důtky.

Jak kráčí k Hovnařovi, kovové háčky na koncích pramenů jemně cinkají.

Známý zvuk rozjektá Hovnařovi zuby. Zkusí po všech čtyřech utéct, ale druhá Kápě mu zatarasí cestu.

Škoda že tu není krysí publikum ze zadní uličky. Při tomhle představení by nadšením zbouralo sál.

Důtky zasviští.

Hovnař zařve. Háčky se mu zaseknou do ramene. Bolest rozedře mozek jako rezavé hrábě. Kápě trhne rukou. Vyrve důtky z těla i se žmolky masa.

Hovnař se přitiskne ke zdi. Kápě opět pozvedne důtky. Spletené prameny se chaluhovitě vlní. Dveře se otevřou.

„Zbláznily jste se?“ vyhrkne kouzelník.

Obě Kápě se otočí. Ruka s devítiocasou kočkou ztuhne v nápřahu.

„Tohle je můj pokoj! Tady nemáte co pohledávat! Tím míň tady někoho zkoušet umlátit k smrti!“

„Ano. Je to tvůj pokoj, mistře.“ Větší Kápě skloní hlavu s provokativní mírností. „Jenže tohle je zase náš uprchlý chovanec. Sirotek z Nápravného azylu řádu Milosrdné kápě. A my máme právo dělat s ním, co pro jeho výchovu uznáme za nezbytné. Zajisté nemáš v úmyslu zpochybňovat královo destinatio?“ Kápina ruka se významně zahákne za opasek, kde se houpe obušek z tvrdého třešňového dřeva.

„Nechceme zbytečně vyvolávat spory,“ zasáhne menší Kápě a dá důtky dolů. „Přijmi naši omluvu za narušení soukromí. Vezmeme si, co je naše, a odejdeme. Už nás nikdy neuvidíš.“

Kouzelník se na obě Kápě upřeně dívá. Možná až moc upřeně. Skoro jako by se vyhýbal pohledu na Hovnaře schouleného u stěny. Není jasné, jestli mu Kápě zírání oplácejí: zbývá pár minut do svítání a díky šeru nejsou v průzorech masek vidět oči; jen civějící tma. Jako by uvnitř kožených sutan nikdo nebyl. Kouzelník si nervózně jazykem navlhčí rty.

Potom beze slova uvolní dveře.

Větší Kápě kývnutím poděkuje. Zatímco pomáhá Hovnařovi vstát, menší Kápě zastrčí důtky a vezme ze židle hromádku Hovnařových svršků.

Vedou Hovnaře z pokoje; trochu se motá, ale nevzpírá se. Necítí zoufalství ani strach: jen otupělost. A samozřejmě bolest. Prořezává se ramenem jako nůž měkkou pečení.

Ale ani kouzelník se nezastaví – přejde ode dveří k truhle s vyvýšeným pultem a vyloví z ní pergamen, kalamář a brk. Píše levou rukou a dělá kaňky.

Kápě s Hovnařem vycházejí ze dveří.

„Stát!“ štěkne kouzelník a Kápě se k Hovnařovu úžasu na prahu skutečně zastaví. Brk doškrábe po oslí kůži; kouzelník ho odhodí. Jak se od truhly otáčí, zavíří pláštěm a závan pero smete z pultu. Klouzavě se snáší k podlaze.

Ještě než se jí dotkne, je kouzelník u vyšší Kápě. Vrazí jí list do ruky – s osušením textu se nezdržuje. „Umíš číst?“

„Trochu,“ připustí Kápě.

„Na tohle snad stačíš.“

Vyšší Kápě zřejmě nemá dobrý zrak, protože musí zvednout pergamen až k očím. Hovnař zatají dech. Dívá se z jednoho dospělého na druhého. Bojí se doufat, protože ví, že další zklamání by mu rozervalo mozek jako starý polštář. Cítí, že stisk vyšší Kápě na jeho rameni povoluje, jak se soustředí na čtení. Kdybych se jí vytrhl a proklouzl na chodbu –

Ale neudělá nic. Poslušně stojí, čeká a po zádech se mu řine studený pot a teplá krev; slévají se do nesnesitelně vlažného soutoku.

Kápě doslabikuje, předá pergamen kolegyni a pohlédne na kouzelníka. „Jsi si tím jistý, mistře?“

„Splňuje to prohlášení všechny formální náležitosti?“

„Ano.“

„V tom případě si ho vemte a vypadněte.“

Menší Kápě je rychlejší čtenářka – prolétne text a zamyšleně přikývne.

Obě Kápě Hovnaře pustí a couvnou. Hovnař zavrávorá, ale neupadne.

Dvojí zapraskání kožených sutan: Kápě se obřadně ukloní. „Jménem řádu Milosrdné kápě oficiálně přijímáme tvé místopřežné prohlášení, že jsi otcem zde přítomného chlapce a že za něj přebíráš plnou odpovědnost. Touto chvílí počínaje ti náleží veškerá otcovská práva i povinnosti s tím spojené.“

„Vypadněte,“ opakuje kouzelník.

Kápě odšustí.

V pokoji zavládne ticho. Takové ticho, že je slyšet šelest zvířeného prachu, který se točí v prvních paprscích. Místností se plíží svítání; krade noční stíny lehkou zlodějskou rukou.

Hovnařův otec svěsí hlavu a promne si oči. „A teď si dáme snídani,“ prohlásí vesele.

* * *

„Samozřejmě jsem lhal. Jasně že se na tvoji mámu pamatuju.“

Ve vývaru ze soleného masa plavou mastná oka, majestátně a lehce zároveň. Lepí se na sebe a spojují se do bublinových rojů. Hovnař na ně civí, pořád tak trochu v šoku, a ony mu vracejí pohled se slizkou vševědoucností.

„Pamatuju se, že měla dlouhý kaštanový vlasy. Jmenovala se Laih, že jo?“

Dlouhý kaštanový vlasy. Hovnařovi se cosi vybaví – sám neví, co to je, stín dávného pocitu, povědomá vůně, záblesk tepla, něčí úsměv? Vážně neví: je to natolik nehmotný závan, že ho nedokáže pojmenovat.

A přesto má bůhvíproč v krku knedlík tak velký, až mu připadá, že se každou sekundu udusí.

„No,“ řekne. „Laih.“

„Jo, tu si pamatuju,“ pokračuje zasněně Hovnařův otec. „Byla tlustá jako prase. A když jsme spolu píchali, tak to sádlo se na ní třáslo a mlaskalo, jako kdybys tancoval odzemek v kraelským močálu.“

Hovnař vyvalí oči.

Jeho otec si uvědomí, co právě vypustil z úst. Nejistě zamžiká. „Teda…“ odkašle si. „Hele… Já jsem nechtěl říct… Teda chtěl jsem říct… Jako… Nic proti udělanejm ženskejm, jasný? Každýmu jeho gusto. Nechtěl jsem tě urazit. Ty máš třeba tlustoprdky rád. To je v pořádku. To ti schvaluju. Klidně s nima píchej.“ To to teda vylepšil. „Teda ne se svojí matkou. To jsem nemyslel. Se svojí matkou nepíchej. I když ona je vlastně mrtvá. Ale nepíchej s ní, ani když je mrtvá. To se nedělá.“ Nadechne se a řekne důrazně: „S mrtvejma se nepíchá. Chápeš? Protože je to hrozná nuda. Ale s tlustejma ženskejma píchat můžeš. Nebo i s tlustejma chlapama. To je taky v pořádku. To ti taky schvaluju. Jako otec. Dneska je jiná doba. Já nejsem prudérní.“ Otře si pot z čela. „Chápeš?“

„Mně je teprve sedm let,“ řekne mu na to Hovnař.

„Jasně,“ vzpamatuje se otec. „Jasně. Je ti teprve sedm let. Na rozhodnutí, jestli budeš píchat s ženskejma, nebo s chlapama, máš ještě dost času.“ Rázně přikývne. „Takže zatím můžeš píchat s oběma.“

Hovnař se zašklebí. „No.“

„To poslední jsem nemyslel vážně, víš,“ vysvětluje otec.

„No. Já vím.“

„To byl jenom takovej vtip, jasný?“

„Já vím. Ha ha ha,“ snaží se Hovnař.

Otci se také podaří roztáhnout ústa a nevypadat přitom úplně křečovitě. Skoro. „Ha ha ha.“

„He he.“

„Hi hi.“

„Che che.“

„Cha cha.“

Zubí se na sebe přes stůl tak dlouho, dokud ten nucený smích nevydojí do poslední kapky.

Potom se opět rozhostí ticho.

Hovnař zběsile vymýšlí, co by řekl. Nic ho nenapadá.

Problém je, že vůbec netuší, jak se s takovým otcem hovoří. A o čem. Je to jeho první otec a první rozhovor. Bohužel veškeré vědomosti, které Hovnař o otcích má, pocházejí od jiných chovanců pasťáku a v jejich vzpomínkách se otcové vyskytují jako stvoření ve dne úsečná a přísná, v noci vrávorající a hulákající, která zpravidla končí s kudlou vraženou do zad – ať už k tomu dojde v hospodské bitce, domácí hádce, nebo už ji tam zapíchnou ruce dotyčných chovanců samotných.

Tyhle informace teď Hovnařovi zřejmě moc nepomůžou.

Jediná věta, která ho v zoufalství napadá, je Ta polívka stojí za hovno – ale dokonce i sedmiletý chovanec pasťáku pozná, že takhle se žádná rozumná konverzace začít nedá.

„Ta polívka stojí za hovno, co?“ řekne jeho otec.

„No,“ usměje se Hovnař.

Další ticho ho poučí o tom, že myšlenka Takhle se žádná rozumná konverzace začít nedá byla velmi pravdivá.

A pak ho konečně osvítí inspirace. Napadne ho, o čem mluvit. Mají přece společné zážitky.

„Hele,“ řekne. (Původně chtěl říct Hele, tati, ale nedokáže to ze sebe vypravit.)

„No?“ zvedne otec hlavu.

„Proč jsi je to… nezačaroval?“

„Koho?“

„No ty vymahače včera. A Kápě dneska. Seš přece kouzelník, ne? Nejmocnější mág Hexagonu. Mohl jsi je proměnit v ropuchy. Nebo v žížaly.“

„V žížaly. Jasně.“ Otec si odkašle. „Víš, ono to není… tak jednoduchý, někoho začarovat. Ono to úplně takhle nefunguje. Víš?“

Hovnař přikývne. „Jako že sis šetřil kouzla na představení?“

„Tak… nějak. Až na to,“ Hovnařův otec ukáže ovázanou ruku, „že představení jsem stejně musel odříct, takže…“

Hovnař vykulí oči. „A kde vemeš peníze? Ty dvě stovky pro vymahače? Když je nedostaneš za představení?“

Hovnařův otec mávne zdravou rukou. „Neboj, já je seženu.“

„Ale musíš je vrátit už dneska!“

„Já vím. Budu je mít, neměj strach. Už na něčem pracuju. Odpoledne na to vlítnu a večer ty blbečky vyplatím.“ Ukáže na vývar: „Budeš ještě jíst?“

„Ne,“ řekne Hovnař. „Ta polívka stojí vážně za hovno.“

Otec přikývne a sklidí obě misky ze stolu. U dveří se ještě otočí. „Hele, je možný, že se to shánění peněz dneska trochu protáhne, takže se vrátím pozdě v noci. Ale možná by bylo lepší, kdybys přes den nikam nechodil. Kápě už tě nechají být, ale… Prostě zůstaň tady na pokoji a počkej na mě. Jo?“

„Dobře.“

Hovnařův otec si loktem otevře dveře – ale na prahu se ještě jednou zastaví.

„Podívej… asi nemá cenu chodit kolem horký kaše. Já to řeknu natvrdo.“ Pevně se Hovnařovi zadívá do očí. „Vůbec nevím, jak jednat s dětma. Neumím s nima mluvit, natož abych je uměl vychovávat. Nikdy jsem žádnýho syna neměl. Ani dceru, teda. Tím chci říct…,“ otec se nadechne, „… že jako fotr budu asi nějakej čas stát za to samý, co tahle polívka. Chtěl bych, aby v tom mezi náma bylo jasno. Abys nebyl ze začátku zklamanej. Protože bych to teď už nechtěl,“ otec pokrčí rameny, „no, posrat.“

Hovnař cítí, jako by mu z hrudi padalo něco velkého a těžkého.

„Bez obav, tati,“ řekne. „Já to taky nevím. Poserem to společně.“

* * *

První dvě hodiny, co je sám, trénuje Hovnař sekané rozdávání.

Další hodinu plive na chodce ze severního okna.

Den moc neutíká.

Odpoledne už to nevydrží a začne šmejdit po pokoji. Nejdřív se podívá do almary: zaprášené jezdecké boty, cestovní plášť se sobolí srstí dovnitř, oblýskané sedlo. Komínek plátěného prádla.

V truhle najde kalamář, sadu seříznutých husích brků, osm na první pohled stejných balíčků karet, lacině působící rituální dýku, kůží potaženou trubici na pergameny a parádní kouzelnické roucho. Roucho si vyzkouší (je z látky, kterou v životě neviděl, a štiplavě páchne, až se z toho Hovnař rozkýchá), trubici neotevře. Přece se otci nebude hrabat v soukromých věcech.

Vydrží vzdorovat skoro dvě hodiny.

V trubici je jedenáct stočených pergamenu: šest dlužních úpisů na různé částky, čtyři absolventské certifikáty Hexagonu. Vypadají úžasně. Zlatomodré iluminace, krasopisně zaoblené písmo, těžké pečetě. Na všech certifikátech je otcovo jméno a každý potvrzuje, že absolvoval hexagonskou kouzelnickou akademii. Až na to, že každý tvrdí, že se tak stalo v jiném roce a s jiným titulem. Hovnař si je nechápavě prohlíží. Pak rozvine jedenáctý pergamen. Je to mapa.

Okamžitě pozná, co na ní je. Sevře se mu žaludek.

Mapa Žlutých dolů.

Mapa Žlutých dolů?

K čemu tady má mapu Žlutých dolů?

Ale ve chvíli, kdy si tu otázku klade, už Hovnař zná odpověď – jenom si ji ještě nechce připustit.

Ve skutečnosti ale dobře ví, proč má jeho otec mapu Žlutých dolů, proč na ní vyznačil polohy stráží Masodrtů a zakroužkoval místo na opevnění, kterým se dá dostat dovnitř. A nepotřebuje vysvětlovat, co znamená znak diamantu a tlusté „I“ načmárané v místě jeskynního chrámu.

Hovnař pohlédne na čtyři padělané certifikáty Hexagonu a pak zpátky na mapu.

Nemá smysl dál si na něco hrát.

Jeho otec není žádný kouzelník. Je to lhář, podvodník a zloděj.

A Hovnařovi je jasné, jak dneska hodlá získat peníze.

Chce ukrást idol.

* * *

Hovnař se žene lesem. Zakopává o kořeny, větve ho švihají do obličeje, klouže po mokrém jehličí, padá, vstává, utíká dál; bez dechu, vyschlé hrdlo hoří, sliny v ústech se změnily ve slizkou hroudu – ale poslední záblesky naděje mu nedovolují zastavit: Třeba ještě není pozdě.

Třeba to stihnu.

Nemá představu, co udělá, až ke Žlutým dolům dorazí – jestli otce dokáže najít, co mu řekne, jak ho přesvědčí, aby idol nekradl.

Jedno ví ale jistě: jestli otce ztratí, sotva ho našel, tak se zblázní.

Řítí se z kopce, nohy mu podjíždějí, strhává laviny kamení, chytá se kmenů, hlasitě funí.

A když se ti nepodaří otce přemluvit? zeptá se pramen.

Tak…

Tak mu idol pomůžu ukrást.

Netvrdil jsi náhodou ještě předevčírem, že nejsi žádný zloděj? Pramen zní výsměšněji než kdy předtím. Že taková svině ty nejsi? A nikdy nebudeš?

„Seru na to, co jsem říkal předevčírem,“ zasípe Hovnař. Jeho hlas se rozlehne lesem s nepřirozenou hlasitostí; veverka se lekne a upustí ořech.

Seru na předsevzetí.

Seru na všechno.

* * *

Slabé místo opevnění najde bez problémů: je to větev vzrostlého smrku, která přesahuje hradby. Zdola si všimne čerstvě sedřené kůry.

Takže jde pozdě.

Vyškrábe se na strom. Chytne se větve. Nohy mu visí čtyři metry nad zemí, kůra ostře voní a škrábe do dlaní. Na ruce se lepí smůla.

Nadechne se a začne ručkovat.

Za polovinou málem spadne.

Ale dokáže to. Spíš žuchne, než seskočí na zvětralé cimbuří.

Když vstoupí do strážní věže, chlad vzlínající ze stěn mu rozjektá zuby. Nebo to možná není chladem. Plíží se po vlhkých schodech dolů.

Venku málem narazí do zad hlídkujícího Masodrta.

Zastaví se ani ne dva metry od něj. Zuby mu jektají dál, přestože už je na slunci, srdce buší, až má dojem, že se mu třese půda pod nohama a že Masodrt ty vibrace musí zachytit.

Co nejtišeji couvá, dokud ho neskryje roh ubytovny pro kajícníky. Proběhne mezi haldami vytěžené hlušiny, vyhne se dalším dvěma Masodrtům a udýchaně se přikrčí za převráceným důlním vozíkem. Před ním se rozkládá holé prostranství s křížícími se kolejemi a bránou dolu. Vpravo je vchod do jeskynního chrámu. Otce spatří okamžitě.

Stojí na chrámových schodech a mluví s hlavním knězem. K Hovnařovi dolehnou útržky hovoru … bez obav… … to klapne… … návnadu jsem připravit dokonale… a pak spatří, jak ke knězi přistoupí Masodrt s kapitánskými jizvami a cosi mu pošeptá do ucha. Kněz přikývne a vycení na Hovnařova otce dásně v černém úsměvu: … jsi pravdu… … už je tady.

Masodrti se kolem Hovnaře vyrojí, jako kdyby vyskákali ze země.

Popadnou ho a vlečou k bráně dolu.

Hovnař ještě zahlédne, jak za něj kněz vyplácí otci peníze, uslyší… děti se na práci v dolech hodí víc než liliputáni, ale legálně je obtížné je sehnat… a… bez obav, mám plné právo vám ho prodat, jsem jeho otec… – a pak konečně pochopí, co znamenala ta nastražená mapa a kde otec plánoval sehnat dvě stovky na splacení dluhu, a začne řvát jak smyslů zbavený.

Když ho táhnou do studené tmy, v hlavě mu v nekonečné smyčce, znovu a znovu, pořád dokola, běží ty nablblé útržky z kázání Kápí o tom, jak člověka život bez morálky zevnitř úplně vyžere a jak z něj vysaje veškerou lidskost. Ty jejich kecy. Pitomosti. Zasraný kraviny. Na nic jiného myslet nedokáže.

Otec čelí jeho řevu s klidným, bodrým úsměvem. „Lidi lžou, Wolrichu,“ řekne Hovnařovi. „Všichni. Vždycky. Zapamatuj si to. Protože to je jediná rodičovská lekce, kterou ode mě dostaneš.“

Hovnař na něj chrlí ty nejstrašlivější nadávky, jaké se v pasťáku naučil, a slzy se mu vypalují do obličeje jako žíravina.

Brána za ním zapadne s tlumeným zaduněním.

Bedna

Mží tak jemně, že je to spíš dešťová halucinace. Svět se rozdrobil do kapiček; v korunách stromů se přelévá šumění.

Vyjedeme z lesa a před námi se rozprostře náhorní plošina. Konečně vidíme Terdmor.

Město se na pláni nafukuje jako chcíplý ježek: trčí z něj bodliny věží a páchne na sto honů. Zhluboka ten smrad vdechnu. Nemůžu si pomoct: jsem městský člověk.

„Vůně civilizace,“ oznámím.

Niril si odfrkne. „Jestli je civilizace cítit takhle, tak jsem nedávno do jedný šlápla. Nějaký prase se vycivilizovalo přímo před dveře.“ Niril nemá města ráda. Nemá ráda cestování. A nemá ráda mě.

Sedím na kozlíku a ona se mi naklání přes rameno; cítím na zátylku její dech. Skrz šaty z ní sálá teplo a mně se na krku vztyčují chlupy jako stvoly slehlé trávy před bouřkou. Nechápu proč. Už čtyři měsíce spolu nechodíme. A skoro dva nespíme.

„Náhodou – Terdmor byla vždycky moje nejoblíbenější štace,“ lžu. Ani nevím proč.

Asi ze zvyku.

„Nechtěli tě tu posledně oběsit?“

„Pouhé nedorozumění.“

Že nešlo o nedorozumění, ale o Hanvorendovy bouchače, si nechám pro sebe. Takovými známostmi se člověk nechlubí.

Jedeme přes pláň a Terdmor se zvětšuje před očima. Leskne se za závojem deště jako mokrá kamej. Kopyta obou patburů mlaskají v blátě, kola se boří. Na korbě hrká Ostří Noci a Temná Bouře. Povoz je zastříkaný bahnem. Nacákalo dovnitř a obalilo mé propriety mazlavou vrstvou. Jsme na cestě už třetí týden.

Můj a Nirilin dech se sráží do huňatých obláčků. Dívám se, jak se k sobě tisknou a výsměšně splývají, a v krku mám najednou sucho a prázdno.

* * *

Terdmor nás sevře.

Od mé poslední návštěvy se rozrostl. Dokážu to posoudit – ještě si živě vzpomínám na ten výhled, kdy jsem visel z Hanvorendova okna, chrčel a kopal nohama. Ne že bych měl čas se kochat.

Kodrcáme se úzkými uličkami, suneme se proudy Terdmořanů. Kupci v podvečerním mrholení sklízejí stánky se suknem, kořením a kožešinami, řezničtí tovaryši myjí špalky, pekaři balí nůše, rybáři na poslední chvíli nutí chodcům nejzasmrádlejší líny. Děti zahánějí prasata zpátky do domů. Dva kapesní zloději pomáhají opilému zeměměřiči vstát, a ten je dojatě zve k sobě, že prý bude mít žena – škyt – vohromnou radost. Mladíci zdvořile odmítají a odcházejí prohrát zeměměřičovy peníze ve vrhcábech. Do bažiny vytékající z veřejné latríny zapadl povoz a zpomalil dopravu. Nikdo vozkovi nepomůže, všichni sedí na kozlících, práskají biči, hulákají a hvízdají. Koně řičí, prasata kvičí, kočky vřeští. Ten hluk nedělá našim patburům dobře: Hovado pohazuje hlavou, Hajzl klape zuby. Chlácholím je neurčitým mumláním. Před nevěstincem se do sebe pustili dva barvíři – modré pěsti se jen míhají. Tlustá matróna na ně z okna chrstne plný nočník. Je skvělé být zase ve městě. Nasávám atmosféru plnými doušky a Niril si zacpává nos a šklebí se.

Tlačíme se davem a lidé zastavují a ukazují na mě. Mé jméno se nese od úst k ústům, od krámku ke krámku, od dílny k dílně. Pár pověrčivých měštek padne na kolena, ruce se natahují, aby se dotkly našeho vozu. Už od brány se za mnou táhne houf dětí a pokřikuje „Wolrich! Wolrich je tady! Wolrich přijel!“ Rozhodím mezi ně pár měděných rultů a jejich řev málem vysklí okna. Nejlevnější reklama, co znám.

„Kde se ubytujem?“ Se zacpaným nosem zní Nirilin hlas huhňavě.

„U Soga.“

„U Soga?“ opakuje. „A to si jako myslíš, že tam dostaneš pokoj?“

„Jsi slepá?“ ukážu na dav. „Jsem tu hvězda. Jsem Někdo. Slavná osobnost může bydlet jen v nejlepším podniku.“ Zašklebím se. „Sog bude mít určitě radost.“

* * *

Sog má radost.

Stojí se založenýma rukama, obočí svraštělé, ústa pevně stisknutá, potetované svaly se vlní, pěsti zatínají.

Je to tak dobře ukrytá radost, že kdybych ho neznal, klidně bych ji mohl zaměnit za nevrlou nakvašenost. Jenže já ho znám. Znám ho jako boty. Popil jsem v jeho podniku pokaždé, když jsem byl v Terdmoru, to znamená už… téměř… třikrát – a jednou jsme si spolu dokonce skoro i málem vyměnili pohled!

Což nám, rychločtenářům lidských povah, bohatě stačí.

Sog má radost. Dejte na mě.

Niril se k brunátně rozradostněnému krčmáři naklání a hučí do něj. Nálevna je zavřená, služky ji připravují na večer: utírají stoly, vymetají shnilou podestýlku, vyhazují rozmlácené židle. A obcházejí mě obloukem.

Stojím uprostřed šenku. Kápi staženou do čela, tvář zachmuřenou. Má pověst kolem mě visí jako těžký mrak. Nechám ji, ať se šíří lokálem, ať ho zaplní dusnem; nehýbám se, mlčím a dávám najevo, že podřadným vyjednáváním se zatěžovat nebudu.

To přenechám Niril. Niril je v těchhle věcech dobrá.

„Ne,“ odpoví Sog.

I když na druhou stranu, možná už trochu ztratila cvik.

„Rozmysli si to dobře, krčmáři,“ varuje ho Niril.

„Ne,“ odpoví Sog.

„Welmistr Wolrich je největší kouzelník Hexagonu. Nositel Vlčího křišťálu. Krotitel Karmínového draka. Mág, který se dvakrát střetl s ďábelským černokněžníkem Saytherem a pokaždé mu vyprášil kožich.“

„Jestli chce, abych ho ubytoval zadarmo, tak je to obyčejnej švorcák. Ať zaplatí. Pak dostane pokoj.“

Niril poodstoupí. „Znáš přece jeho moc. Víš o nestvůrných magických silách, kterými vládne. Musím líčit, co všechno by mohl udělat?“

„Ty… mi… vyhrožuješ?“ Sog rozplete potetované pracky, opře se o stůl a brunátnost přejde do temné červeně. Tohle už není radost. To je přímo extáze.

„Vyhrožuju? Já? Ne,“ usměje se Niril. Je to jeden z úsměvů, které mám rád, trochu nevinný a hodně jízlivý. „Jenom upozorňuju. Aby ses pak nedivil, až tě Welký Wolrich jediným mávnutím promění v chromé kvičící sele. A tvou vyhlášenou tavernu v pomočený krtinec.“

Sogovy prsty zatnuté do dřeva zbělají. Stůl zapraská.

Moje boty zašustí ve slámě, jak udělám první krok.

Služky strnou.

Udělám druhý krok. Třetí, čtvrtý, pátý. Jdu k Sogovi. Služky couvají. Krčmář se na mě dívá – ale neodváží se mi pohlédnout do očí, a tak vytrvale upírá zrak na mou levou nosní dírku. Snaží se nemrkat, jenže já dobře vidím, jak rudá barva z jeho obličeje mizí. Bledne.

Zastavím se těsně před ním. „Sogu,“ oslovím ho. Temný, dunivý baryton. V duchu se pochválím – spodní rejstřík mi obvykle takhle hezky nezní.

„N-no?“ Hostinský si olízne rty. Prsty zatnuté do stolu mu služky budou muset vypáčit kleštěmi.

„Sogu,“ řeknu.

„N-no?“

„Sogu, ty nás ubytuješ.“

„Proč,“ řekne a mrknutím se zbaví potu, který mu nateče do oka, „proč myslíš, mistře Wolrichu?“

„Protože nejsi hlupák. Až se rozkřikne, že bydlím u Soga, nahrnou se sem lidé z celého Terdmoru. Večer budeš mít narváno.“

Sogovy napjaté rysy povolí. Začne vypadat zamyšleně.

„Sogu,“ řeknu. „Copak jsi to ještě nepochopil? Jsem dar z nebes. Štědrá ruka samotného Inaseje, kynoucí ti shůry. Když nám pronajmeš pokoj –“

„Dva pokoje,“ řekne Niril.

„– dva pokoje a poskytneš jídlo a pití zdarma, bude to ta nejlepší investice, jakou jsi kdy učinil.“

Sog pátrá pohledem v mé levé nosní dírce, jako by čekal, že z ní každou chvíli vykvete cosi obrovského a krásného. Mám chuť se vysmrkat, abych mu to přání splnil.

„Doufám…,“ odkašle si Sog.

Usměju se. Zuby nemám hnědé ani černé, ale zářivě bílé – ráno jsem si je natřel šuviksem. Úsměv osvítí nálevnu jako zář pohřební hranice.

„Doufám…,“ řekne Sog, „… že se ti u nás bude líbit, pane.“

Natáhnu se a poplácám ho po tváři; směrový kouzelnický náramek mi zachřestí na zápěstí. „Věděl jsem, že mě nezklameš, Sogu, starý brachu. Věděl jsem, že naše přátelství je pevné a nerozborné.“

Sog se zatváří zmateně – ale to už jsem na cestě ven.

Vyjdu před hostinec. Dav, který se mezitím shromáždil, se uctivě rozestoupí. Projdu k našemu vozu, uchopím Hajzla za postroj a mezi lidmi to zašumí.

Co asi čekají, že udělám? pomyslím si. Že ho proměním v patnáctimetrovou slepici? Že ho malíčkem zdvihnu nad hlavu? Že ho vezmu za postroj a odletím s ním do nebe?

Vezmu Hajzla za postroj a odvedu ho do dvora krčmy. A náhle, úplně z ničeho nic, to na mě dopadne. Klasická účková triáda: unavený, utahaný a v útlumu. Zkouším si zvednout náladu představou, že budu poprvé v životě bydlet u Soga, ale nějak to nezabírá. Přitom bych měl mít radost. Dneska večer žádné spoléhání na milosrdenství, žádné přespávání v senících.

Měl bych mít radost, ale nemám. Hajzl s Hovadem mi dusají po boku a soucitně frkají. Uprostřed dvora se zastaví. Čeledín za námi zavře bránu. Čumilové se na ni tlačí, někteří vysazují děti na ramena, aby lépe viděly. Poplácám Hajzla, obejdu povoz a namlouvám si, že jsem prostě jenom vyčerpaný po cestě.

Ale dobře vím, že to tak není.

Vyhoupnu se do vozu a kopnutím proberu Eldena.

„Už jsme v Terdmoru?“ protírá si oči.

„Jo.“ Nedívám se na něj. „Přestaň se válet a vstávej.“

„Hmrch.“ Drbe se na tváři.

„Řekl jsem, aby ses přestal válet.“

Sluha si prohrábne světlé vlasy a posadí se.

„O patbury se tentokrát starat nemusíš – Sogovi služebníci je ustájí,“ řeknu mu.

„Takže mám volno?“ Blbec.

„Očistíš všechny mé nástroje,“ přejedu rukou po vrstvě bahna na Ostří Noci. „Umyješ je, vydrhneš, vydlabeš bláto ze všech rýh a otvorů. Rozuměl jsi? Všechno se bude blýskat jak psí kulky.“

„To mi zabere celou noc.“

Podívám se na něj. „No a?“

Na tváři se mu divně pohne stín vozové plachty. Nebo se opravdu ušklíbl? Najednou mám chuť ho popadnout za vlasy a mlátit mu hlavou o Drahokam Soumraku tak dlouho, až z lebky zbude jen rozčvachtaný prejt. Odvrátím se.

„Dobře,“ pokrčí Elden rameny. „Udělám to. Podle tvého přání.“

„Co jsi říkal?“

„Že to udělám, pane. Podle tvého přání, pane.“

„Rovnou začni.“ Seskočím z vozu. Sogův stájník je u mě, ani nemusím lusknout. „Smím se postarat o tvé patbury, pane?“

„Ať mají plný žlab a čistou podestýlku. Jsou to dobří tahouni.“ Hodím stájníkovi rult tak rychle, že ho nechytne. „Není divu, že je moje asistentka pojmenovala po mně.“

* * *

K večeři si dám jelce proudníka naloženého ve šťávě z nezralých hroznů, opékané fíky na listech z vavřínu a kapouní paštičku. K pití klaret parfémovaný citvarem. Přestože je v lokále natřískáno, dostanu stůl jen pro sebe. Měl jsem pravdu: jakmile se rozneslo, že jsem se utábořil u Soga, nahrnulo se sem celé město. Sog se radostně chmuří u sudů, šenkýřky kmitají, hosté se tlačí jeden přes druhého, cpou se závarem z kližky, lijí do chřtánů pšeničné pivo a civějí na mě, jako bych byl cvičený opográt. Předstírám, že si jich nevšímám, ale když mi šenkýřka zapomene přinést lžíci, lusknu jen tak mimochodem prsty a v prázdné ruce se mi jedna stříbrná objeví. Sálem to zahučí, hosté se navzájem šťouchají lokty.

„Viděls to –“

„Vyčaroval ji jen tak ze vzduchu –“

I přes ty komentáře, opilecké pořvávání, mlaskání, srkání a bouchání korbelů o stůl to slyším naprosto jasně. Rychlé, hladivé šustění.

Chlápek, který takhle míchá, musí být zkušený valchař.

Slyším, jak rozdává. Neotočím se, ale podle rytmu, v jakém začnou karty hráčů pleskat o stůl, odhadnu, že se hraje mlejn nebo ovčí hlava. Cítím, jak mi v konečcích prstů mravenčí – známý, příjemný pocit a vím, že bych měl dneska úspěch. Někdo by mě pro začátek určitě založil. Potí se mi ruce. Otřu si je o nohavice a vstanu.

Hráčský stůl je vzadu v rohu.

Otočím se k němu zády a zamířím ke schodům.

Zvuk karet mě provází celou cestu.

Můj a Nirilin pokoj jsou vedle sebe. Zajdu k sobě, odstrojím se, opláchnu. Lehnu si na postel a při svíčce listuju spiskem „O ukrutném řádění zlopověstného černokněžníka Saythera a strašlivých jeho skutcích, které v eksotických jižních královstvích páše“. Uvažuju, kolik za to Sayther asi má a kolik by to hodilo mně, kdybych taky prodal licenci na používání jména. Zkoumám kresbu na obálce. Sayther je nakreslený dobře: rysy, o které by se člověk pořezal, zahnutý nos, prokvetlé skráně, uhrančivý pohled. Tak má vypadat kouzelník. Ne jako já.

Jedna z mých bývalých přítelkyň označila mou tvář jako „pozoruhodně všední“, druhá zase použila slova „příjemně tuctová“. A to mám podezření, že mi chtěly lichotit. Niril ji asi před měsícem charakterizovala jako „rozšláplý kravský lejno, na který se už nevydržím koukat ani minutu“. A to mám podezření, že mi chtěla lichotit.

Sfouknu svíčku.

A pak ležím ve tmě a koukám do stropu a poslouchám, jak za zdí vrže postel a Niril vzdychá a Elden heká.

Usnout se mi podaří až k ránu.

* * *

Dopoledne se začnou trousit zájemci.

Přijímám je v zavřené nálevně a cpu se přitom kuřecími křídly v šalši a košíčky z lístkového těsta plněnými paštikou z kolouchů. Jeden zájemce nabízí rynek na Ryghbelově vršku, druhý palouk v Aksamitovém parku, třetí Kozí plácek. Ryghbelův vršek zamítnu rovnou, protože je v Hanvorendově čtvrti a do té nemám v úmyslu vkročit: rád bych návštěvu Terdmoru přežil ve zdraví. Chvíli váhám mezi Aksamitovým parkem a Kozím pláckem. Nakonec se rozhodnu pro park.

Majitel mi na stůl vysází zálohu a odspěchá nechat po městě vybubnovat, že slavný Rituál Welkolepého Wolricha se bude večer odehrávat v Aksamitovém parku a že vstup je pouhé čtyři rulty, děti polovic.

Po obědě (čtvrtka kůzlete, račí huspenina a matolinový koláč) udělím audienci zástupcům cechů. S cukrovinkáři to jde jako vždycky nejlíp, dohodneme se na osmi procentech. Z rybářů se mi povede dostat jenom šest. „Jste kluzcí jako úhoři,“ poznamenám a ti smraďoši cení nazelenalé chrupy, protože si myslí, že to je pochvala. Tkalce rovnou vyhodím, protože začnou vyjednávání na jednom a půl procenta. Uvědomují si vůbec, kolik se na Rituál přijde podívat lidí? Jaký tam budou mít prodejci obrat? A moje povolení jim nestojí za víc než za jeden a půl procenta? To by nevzala ani jednonohá šlapka. Možná tak já před třemi roky.

Pak se odeberu do svého pokoje. Ale ještě než se začnu převlékat, zaklepe někdo na dveře. Niril.

Rozmluva, která následuje, je krátká a nepříjemná.

Po jejím skončení Niril odkráčí k sobě a já sejdu do nálevny a poručím si u Soga tuplovaného panáka anýzovky.

Kopnu ho do sebe bez nadechnutí. Alkohol mi sežehne hrdlo jako ohnivá koule.

Zatracená Niril.

Ale co – mně je to jedno. Kašlu na ni. Nezáleží mi na ní.

Za očima mi cosi lepkavě praská.

Nezáleží mi na ní.

„Říkal jsi něco, pane?“ zeptá se Sog.

„Ne, nic.“

„Ještě jednu?“

„Ne,“ odpovím a odejdu se připravit na večer.

* * *

„Ti se tady ušlapou,“ sbíhá Elden po schodech a Niril se dívá mezerou v oponě: „Jo, víc lidí na něj snad nikdy nepřišlo.“

Neposlouchám je; do začátku Rituálu zbývá pár minut a já se snažím vyprázdnit hlavu a zklidnit ruce. Nechvějí se – ale jako by v nich jiskřily drobounké řezavé výboje. Což je v pořádku. Trocha trémy člověka nakopne. Stojím za pódiem a vítr kolem mě ovíjí cáry mlhy a zvedá cípy černého pláště.

V zákulisí není kromě Eldena, Niril a mě ani noha. Přísný zákaz vstupu.

Elden seběhne dolů, popadne rukojeti Kola Smrti a vleče ho na jeviště. Hřídel na každém schodu zaduní. Niril stojí za oponou, na sobě tyrkysové šaty princesového střihu, které jsem jí koupil ve Stelddaru. Hluboký dekolt, vlasy vyčesané vzhůru. Dívám se na její bílou šíji, a veškerá soustředěnost je v pekle.

Do zákulisí nakoukne majitel Aksamitového parku. Zachytí můj pohled a potřese měšcem. „Čtyřikrát větší návštěvnost, než jsme čekali, Welmistře!“

„Hlavně tím hodně mávej, člověče. Tak žádné zloděje rozhodně nepřivábíš,“ řeknu. Zrozpačití a následuje mě k povozu; pod kozlíkem mám pokladnu z pancéřovaného likkinu. Tlusťoch mi podíl ze vstupného předá a s úklonou vycouvá. Vhodím měšec do schránky. I když je pěkně naditý, vypadá na dně tak nějak ztraceně. „Neboj, dlouho sám nebudeš,“ utěšuju ho. „Brzo dostaneš bratříčky.“ Zástupci cechů mě mají vyplatit po Rituálu.

K pódiu se vrátím ve chvíli, kdy Niril zmizí za oponou. Na druhé straně ji uvítá zaburácení davu, hvízdání a pochvalné oplzlosti.

Nařasím si kouzelnické roucho a oklepu z bot piliny.

„Dámy a pánové, ctěný lide vznešeného a majestátního Terdmoru!“ vykřikne Niril.

Položím nohu na první schod. Prkno zapruží. Vůně čerstvě ohoblovaného jasanu je ostrá a opojná.

„Je mi nesmírnou ctí, že dnes mohu uvést…“

Stoupám po schodech a plášť šustí.

„… největšího kouzelníka Hexagonu, nositele Vlčího křišťálu a krotitele Karmínového draka…“

Stoupám po schodech a boty vrzají.

„… mága, který se dvakrát střetl s ďábelským černokněžníkem Saytherem a pokaždé mu vyprášil kožich…“

Dotknu se opony. Na omak je hrubá. Nevím, k čemu ji Terdmořané používají, ale je cítit kadidlem, kouřem a kočičími výkaly.

„… Welkého a Wšemocného Welmistra Wolricha!“

Opona se rozjede.

Přede mnou se rozprostře oceán lesklých očí.

Rozpřáhnu paže, jeviště exploduje a Rituál začne.

* * *

Nejdřív předvedu pár triků s kartami, pak kouzlo se svázanými šátky. Potom mizení vody ze džbánu a levitující míček.

Niril nosí rekvizity, s úsměvem ukazuje, že jsou naprosto obyčejné, pyrotechnika v rozích jiskří a já se dostávám do tempa. Mé ruce se míhají v nacvičených pohybech; vykonávají činnost samy, nezávisle na mozku – takže hlava má volno a může se v ní postopadesáté odvíjet odpolední rozmluva s Niril.

Chtěla bych ti něco říct.

Poslouchám.

Není to pro mě jednoduchý, ale – Proč se usmíváš?

Já se neusmívám.

Culíš se jako měsíček na hnoji. Ty si myslíš, že víš, co ti řeknu, viď?

No…

Myslíš si, že jsem se s Eldenem rozešla a chci se vrátit k tobě. Že jo?

Podívej… holce, jako jsi ty, přece takovej prosťáček nemohl –

Jenže já jsem od Eldena neodešla.

Vážně?

My s Eldenem odcházíme od tebe.

Program dospěje k prvnímu vrcholu: Kolu Smrti. Elden ho přisune do pravé části a já k němu Niril připoutám. Přejdu na druhý konec pódia a nechám náhodnou divačku kontrolovat šátek, jestli je opravdu neprůhledný.

Elden kolo vší silou roztočí. Zavážu si oči a sáhnu za opasek. Vějíř nožů mě zastudí v ruce.

Rozhodli jsme se s Eldenem, že Terdmor bude naše poslední štace. Promiň, Wolrichu, že ti to říkám až teď, ale báli jsme se, že vymyslíš nějakou fintu, kterou nás –

To byl jeho nápad, že jo?

Není důležitý, čí to byl nápad.

Takže to byl jeho nápad.

Půjdeme na sever. Na statek k Eldenovu strýci. Pro začátek nás u sebe nechá bydlet.

Jo, rozhodně jeho nápad. Tak pitomej plán se nemůže vylíhnout v hlavě nikoho příčetnýho.

Dobře, když to chceš slyšet, byl to můj nápad.

To ti tak věřím. Proč bys to dělala?

Proč? Vážně se mě ptáš proč?

Jistěže se ptám. Protože mě zajímají tvoje pocity, víš? Záleží mi na tobě.

Slyšíš se, jak to říkáš? Ani se nenamáháš lhát tak, abych ti věřila.

To není –

Kdyby ses někdy zajímal o moje pocity, nemusel by ses ptát. Dávno bys věděl, že toho mám plný zuby.

Čeho?

Všeho. Tohohle života. Já už takhle dál nemůžu.

Proč bys nemohla?

Jsem prostě unavená. Chci se usadit, mít vlastní domek, časem možná i děti… a ne se do konce života harcovat od města k městu ve voze taženým smradlavejma patburama, pořád někomu něco bulíkovat, dělat z lidí blbce… Jasně, ty si to užíváš, jenže já už toho mám dost.

Nevěřím, že tak chytrá holka jako ty –

A taky, Wolrichu, mám dost tebe.

Hodím první nůž.

Zabodne se Niril mezi prsty pravé ruky. Vidím to docela dobře, protože jsem neprůhledný šátek zaměnil za obarvenou síťovinu.

Sáhnu pro druhý nůž.

Nejde o to, že jsi lhář a podvodník. Jde o to, že nejsi nic jinýho.

Já – Niril, to přece…

Zajímají tě jenom dvě věci: prachy a švindly. Kromě toho v tobě není vůbec nic.

Druhý nůž se zasekne mezi prsty levé ruky.

Když si vzpomenu, jak jsem tě žrala… Ty tvoje fórky a chytrácký poznámky… Jo, dokážeš bejt docela okouzlující, to ti neberu. Jenže na mě už to neplatí.

Ne. Na tebe teď platí Eldenovo péro.

Nebuď nechutnej.

Nejsem nechutnej. Jenom nedokážu najít jinej důvod, proč s tím mamlasem –

Wolrichu, prosím tě –

Vždyť ani nedokáže spočítat, kolik je deset a pět!

Myslíš, že to nevím? Ale je hodnej. A má mě rád a postará se o mě. Pro tebe jsem byla jenom další rekvizita.

To není pravda.

Ne? Choval ses jak hajzl. Pamatuješ, jak jsi mě pověsil na Temnou Bouři kvůli zátěžový zkoušce a pak na mě zapomněl a já tam visela osm hodin? Nebo jak jsem si při nácviku Dračího Chřtánu vykloubila rameno, a tobě to ještě přišlo vtipný?

Když ono oteklo do tak legračního tvaru… Ty vůbec nemáš smysl pro humor.

Třetí nůž proděraví sukni a zabodne se Niril mezi roztažené nohy, tři centimetry od rozkroku. Niril zalapá po dechu.

Věděla jsem, že to nepochopíš. Ale já to s tebou nechci probírat. Jenom jsem ti přišla říct, že po tomhle vystoupení u tebe končíme. Elden ti ještě pomůže naložit vůz.

Niril, to přece – Já –

Co?

Já tě potřebuju.

Cože?

Chci říct, že tě potřebuju jako asistentku. Když odejdeš, kdo bude mizet v Ostří Noci?

To je jediný, co tě zajímá? Kdo bude mizet v Ostří Noci?

Čtvrtý nůž zadrnčí u Nirilina pravého boku.

Víš co, Wolrichu? Někdy si přeju, abys v Ostří Noci nechal zmizet sám sebe. Ale doopravdy. Žádným trikem.

Pátý nůž se Niril zabodne těsně vedle hlavy. Odsekne jí pramínek vlasů.

Aby ses prostě rozplynul. Jako bys nikdy ani neexistoval.

Z ruky mi vyletí poslední nůž. A tentokrát se netrefím.

Minu Niril, minu kolo, nůž se odrazí od trámu, zarotuje divákům nad hlavami a zabodne se do nohy neplatícího výrostka na větvi kaštanu. Kluk zařve a spadne. Publikum bouřlivě aplauduje.

Odvážu Niril a oba se s úsměvem klaníme.

* * *

Pak Niril uříznu hlavu.

(Starý trik se zrcadlem nakloněným v úhlu pětačtyřiceti stupňů.)

Nechám z jeviště zmizet živého koně.

(Skládací maketa koňského krku pod plachtou, soustava zrcadel a oslňující světelné zdroje.)

* * *

Díky Temné Bouři se vznesu dva metry nad jeviště.

(Začerněná lanka připnutá na korzet.)

* * *

S pomocí Drahokamu Soumraku projdu stěnou.

(Stínohra na plátně s využitím mrtvých úhlů.)

* * *

A potom Elden přiveze zlatý hřeb.

Ostří Noci.

Klíčová kouzla musíte vždycky opentlit vznosným titulem. Lidé chtějí romantiku. Chtějí, aby z názvů sálala dunivá osudovost, rozmáchlá epičnost, zasněná pohádkovost, ponurá tragičnost, dech starých mýtů, pradávné věštby, kouzelné prsteny, draci chrlící oheň, všechny tyhle pitomosti. Chtějí slyšet slova jako Soumrak, Bouře, Stín, Osud, Hora, Noc, Temnota, Brána, Meč, Ostří, Draci, Vlci – pokud možno s velkým písmenem na začátku, ať je to co nejbombastičtější, protože jejich fantazie sedí na zadku jako tlustá žába na lopuchu, a když ji pořádně nenakopnete, ani se nehne.

Zkuste předvádět trik s bednou a pojmenovat ho Bedna. Nikdo nechce upřímnost.

* * *

Ostří Noci se rozevře.

Spolu s Niril ho divákům předvedeme. Na vlastní oči se mohou přesvědčit, že je to jen obyčejná bedna, metr sedmdesát vysoká, půl metru široká, metr hluboká. Něco jako menší rakev postavená na výšku.

Niril do ní s úsměvem vstoupí. Zaklapnu víko. Zamknu.

Když do Ostří Noci zarazím první Meč Osudu, bedna se zakývá – jako by něco nebylo v pořádku.

Divačky v předních řadách uvidí krev jako první.

Začnou vřískat.

* * *

Tohle zabere vždycky.

* * *

Stupňuju napětí každým detailem. Zatímco Niril uvnitř vymačkává falešnou krev, předstírám, že se zabodávané meče setkávají s odporem. Legrační je, že dneska ani moc nepřeháním: meče jdou zasouvat opravdu špatně. Zřejmě proto, že všechny otvory jsou ucpané zaschlým bahnem. Elden se pochopitelně na čištění rekvizit vykašlal.

Zanořím do bedny poslední Meč Osudu. Obcházím ji a mumlám zaklínadla.

Přitom si všimnu, že louže falešné krve je větší než obvykle.

To už cítím, že něco není v pořádku.

V té chvíli ale nemám na výběr. Divačky přestaly vřeštět, všechno ztichlo. Natáhnu ruku a klapnutí zámku zaduní jako dopad sekery na popravčí špalek.

Odklopím víko.

Meče křižují vnitřek bedny jako stříbřitá pavučina. Niril je pryč.

Zabouří potlesk. Klaním se, zavírám bednu a začínám ji znovu obcházet. Další várka zaklínadel. Obřadně vytahuju Meče Osudu a vracím je do stojanu. Všechno co nejpomaleji, abych Niril poskytl dostatek času – protože mám pořád pocit, že je něco špatně.

A potom už se to nedá odkládat. Poslední meč je venku, bednu jsem obkroužil víckrát než zmatená včela úl. Nadechnu se, dramaticky Ostří Noci otevřu –

A Niril tam pořád není.

Rychle víko přirazím, blýsknu do publika úsměvem (To jsem vás dostal, co?) a začnu třetí kolo kroužení a mručení. (V tomto momentě už mi zaklínadla došla, takže brumlám dětskou říkanku Jak hrál malý Héťa maňáskové divadlo.) Když míjím zadní stěnu, zaklepu. „Co se děje?“ zasyčím. „To má být dárek na rozloučenou, nebo co? Vylez.“

„Nemůžu.“ Hlas uslyším, teprve když přiblížím ucho těsně k bedně. Zní dutě a bez dechu – Niril je vmáčknutá za falešnou stěnou v prostoru čtyřicet krát dvacet centimetrů. „Zástrčka je zalepená bahnem. Nedokážu ji zevnitř otevřít.“

„Zasranej Elden,“ vydechnu pod čtvrtou slokou malého Héti (uřízl sestřičce makovičku, nasadil si ji na ručičku). „Vydrž. Skončím to tady co nejrychleji a dostanu tě ven.“

Mávnu na Eldena a diváci překvapeně sledují, jak sluha táhne Ostří Noci z jeviště. Poprvé za představení se ozve zvuk, který jsem v začátcích kariéry slýchal často: nespokojené mrmlání.

„Dámy a pánové! Byli jste svědky nového kouzla! Zázračného Zmizení Asistentky Z Jeviště!“ zvýším hlas, abych reptaly přehlušil, ale někdo zahuláká: „A to je jako všechno?“

„Jo!“ zařvu na něj zpátky. „To je všechno! Nebo chceš, abych ti předvedl Zázračné Objevení Pěsti V Obličeji?“

Moje reakce mě zaskočí stejně jako diváky. Nějak si to beru.

Měl jsem s těmi dvěma něco dělat – a ne jen sedět a čekat, až se ke mně Niril vrátí. Myslel jsem, že spolu nemohou vydržet dlouho, že nemusím hnout prstem a ono to vyhnije samo. Měl jsem jim něco nalhat, poštvat je proti sobě, namíchat Eldenovi do pití třídenní uspávák, zahrabat ho ve stáji a namluvit Niril, že se na ni vykašlal.

Teď už je na všechno pozdě.

Zbytek představení beru hopem: kostky, holubi, mince, kovové kruhy, všechno mi sviští v rukou tak rychle, že to nestíhám sledovat ani já sám.

Závěrečný potlesk není úplně vlažný – ale sotva poloviční než obvykle. Tohle představení se nepovedlo, to mi nemusí nikdo vysvětlovat.

Opona se zavře. Pádím z jeviště a schody beru po dvou.

Bedna je pryč.

* * *

Zírám na obdélník vytlačený do pilin a nic nechápu. To vzali Niril s Eldenem roha už teď a přibalili si do ranečku i můj nejlepší trik?

Ne, to je nesmysl. Elden neví, jak se falešná stěna otevírá – neví ani, že tam nějaká falešná stěna je. Což o jeho chytrosti něco vypovídá: ten člověk mě sleduje ze zákulisí skoro rok a nikdy mu nedošlo, že Niril během kouzla zůstává v bedně.

Muselo se stát něco jiného.

Ve víru pilin proletím prázdným zákulisím.

Vyřítím se do parku. Po bedně, Niril a Eldenovi ani stopy. Točím se na místě jako káča, můj pohled skáče po tesařích, co čekají, až budou moct rozebrat pódium, strážných, kteří hlídají, aby do parku neproklouzl nikdo bez placení, prodavačích, co sedí na prázdných nůších a hrají oudolí, Eldenovi, který si vykračuje po cestě s kornoutem kořeněného cukroví v ruce –

„Eldene!“

Zmateně se rozhlédne. „Co –“

„Kde je Ostří Noci?“

„Ostří Noci?“

„Jo!“

„Přece tam,“ ukáže do zákulisí. „Ale neboj, pane, postavil jsem ho na rovinu, takže se nepřevrátí jako posledně. Šel jsem jen koupit cukroví, víš přece, jak ho má Niril rá-“

Otočím se na nejbližšího strážného. „Hej, ty!“

Už chvíli mě zvědavě pozoruje. „Mistře Wolrichu?“

„Stojíš tu celou dobu?“

„Ano a díky tomu mi bohužel unikl tvůj úžasný a dechberoucí Rituá-“

„Hele, do zadku mi lez, až ho nebudu mít tak staženej, jo?“ poškrábu se zuřivě ve zpocených vousech. „Neviděl jsi, že by ze zákulisí někdo táhnul velkou bednu? Asi metr sedmdesát vysokou?“

„Jistěže viděl.“

„Jistěže?“

„Byli tři. Sotva ji nesli.“

„Tři?“

„Ano. Říkali, že jsi je poslal, aby ji přednostně dopravili –“ Strážný otevře ústa a zůstane na mě civět. „Mistře Wolrichu… Chceš snad říct… Chceš snad naznačit… Že se někdo odvážil tě okrást?“

Hrudní koš se mi stáhne kolem srdce a zastaví ho uprostřed úderu. Cítím, jak ho žebra svírají jako kostnatá pěst, slyším, jak praskají. „Navrhnu tě starostovi za detektiva městské hlídky. Taková mozkovna by neměla zahálet. Jo, někdo mě okradl.“

Nestává se to často. Má pověst obvykle zloděje odradí. Ale tu a tam se najde někdo dostatečně šílený – nebo zoufalý komu je to prostě fuk.

Bylo by dost zlé, i kdyby ukradli jen Ostří Noci – protože by přišli na falešné dveře a odhalili, že nejsem skutečný kouzelník. Jenže oni neukradli jen Ostří Noci, ukradli i moji jedinou –

„Kde je Niril?“ vypochoduje Elden ze zákulisí, stále s tím pitomým kornoutem v ruce. „Neviděli jste Niril?“ dotazuje se. „U pódia není. Kam mohla jít? Věděla přece, že jí přinesu cukroví. Má ho hrozně ráda, víte.“

Stojím uprostřed rozbahněné cesty a myšlenky se řítí hlavou jako lumíci ze srázu. Jedna věc je jasná: tohle budu muset hrát hodně opatrně. Kdybych se obrátil na městskou hlídku, první otázka bude, proč se svými schopnostmi zloděje nevypátrám sám. Naštěstí mám čas si promyslet strategii. Niril to sice nemá v bedně pohodlné, ale může to brát jako takový trest za to, co mi dneska provedla. Nic vážného jí nehrozí. Zloději o ní nevědí, díky větracím otvorům může dýchat a –

Žebra se srolují do pergamenové ruličky a moje srdce s pšouknutím praskne.

Větrací otvory. Elden Ostří Noci neočistil. Jsou zalepené zaschlým bahnem. A Niril je zevnitř nemůže prošťouchnout, protože na ně nedosáhne.

Srdeční šlichta pleská ze žeber. Jak dlouho bude trvat, než se Niril udusí?

Dutina za falešnými dveřmi je velká sto sedmdesát krát čtyřicet krát dvacet centimetrů, to znamená, že se tam vejde tři sta šedesát… ne, čtyři sta třicet pět litrů vzduchu. Jenže větší část zabírá Nirilino tělo. A když vezmeme v úvahu, že Niril na jedno nadechnutí natáhne do plic nanejvýš tři litry vzduchu… a že jednou vydechnutý vzduch může upotřebit ještě dvakrát… to znamená to celé krát tři… tak jí zbývá…

Necelých dvacet osm minut života.

Otočím se a málem porazím zástupce cechů. Přicházejí v hloučku a každý nese pokladničku nebo alespoň měšec.

„Welmistře Wolrichu! Přinášíme ti podíly ze zisku. Můžeš je přepočítat.“

Zastavím se.

Podíly ze zisku.

„Podíly ze zisku,“ řeknu, „si strčte do prdele.“

Rozeběhnu se.

* * *

Urazím sotva patnáct metrů.

Zastaví mě vlastní úspěšnost.

Kdybych nebyl tak známý, nepřišlo by tolik lidí a z parku by se teď nevalily davy. Nemám proti nim šanci. Lavina těl mě pohltí a vleče pryč. Snažím se skrz ni prodrat, zápasím s proudy, které mě strhávají, vykřikuju S dovolením a Udělejte místo, odhrnuju diváky napravo i nalevo, ale není to nic platné. Jediným výsledkem jsou nadávky a šťouchance a – poté, co mě lidé začnou poznávat – pokusy si na mě sáhnout. Což mě zdržuje ještě víc.

„Mistře Wolrichu, má žena je nemocná, nemohl bys –“

„Ztratila se mi holčička, unesli ji do nevěstinců v Drašově čtvrti, bylo jí teprve osm, zapřísahám tě –“

„Jenom jeden podpis, pro neteř –“

Ze všech stran se natahují ruce. Odstrkuju dychtivé obličeje, dupu po bosých nártech – ale nepostupuju ani o centimetr. Bezmocně se zmítám, lapený v davu jako moucha v medu. Těla mě svírají a blábolící řeka nese dál a dál.

Kdybych byl skutečný čaroděj, jako třeba Sayther, nebyl by to problém. Vznesl bych se, prorazil si cestu silovým štítem, přemístil se do jiné ulice… prostě bych použil magii. Jenže já nejsem skutečný čaroděj. A tak přestanu bojovat a poddám se davu – protože vidím, že mě vleče správným směrem: do ulice u jižního východu z parku. Tudy museli zloději s Ostřím Noci projít. Pokud nezmizeli v některé z budov. Těkám zrakem po sgrafitových fasádách, alabastrových okenních výplních, kovaných dveřích. Tyhle domy nevypadají jako zločinecká doupata. Ale to samozřejmě nic neznamená.

Dav dorazí na náměstí, lidé se rozlijí po ploše. Sevření povolí.

Zahlédnu věžní hodiny. Niril zbývá dvacet pět minut.

Z náměstí vede šest ulic. Jako na potvoru tu nestojí žádná městská hlídka, v žádném okně není vyložená zvědavá bába. Kde jsou čumilové, když je člověk potřebuje?

Pak se muchlující párek přede mnou posune a já ho uvidím. Sedí u zdi s hlavou skloněnou a puch ho obklopuje jako obranný val. Když mu v misce cinkne můj předposlední rult, jen pokývne, jako by už ani neměl sílu žebrat. Do obličeje mu padají dlouhé šedé vlasy.

„Sedíš tu dlouho?“

„Od rána božího, pane,“ zachraptí, „a ty jsi jeden z mála, kdo se slitoval a –“

„Před chvílí tudy šli tři chlápci. S bednou. Viděl jsi je?“

„Ne, pane.“

„Vyšli tady z té ulice. Museli projít kolem tebe.“

„Neviděl jsem je, pane.“

Ručička na věžních hodinách poskočí.

Niril zbývá dvacet čtyři minut.

A já najednou držím žebráka ve vzduchu, svírám ho pod krkem a třesu s ním, až jeho kosti a můj směrový kouzelnický náramek chrastí v libozvučné harmonii. „Přestaň lhát, ty zatracenej –“

„Podívejte, Welmistr Wolrich léčí nebohého mrzáka!“

„Nelžu, pane, namouduši,“ svíjí se mi drbán v rukou. „Neviděl jsem je. Nemůžu vidět nikoho. Jsem slepý.“

Odhrne si vlasy z obličeje: bulvy bez panenek. Vypoulená mléčná bělma.

Pustím ho a dám mu takovou ránu pěstí, až mu to trhne hlavou dozadu.

„Tak ty si ze mě budeš dělat srandu?“

„N-ne, pane, já opravdu –“ Z nosu cáká krev.

„Myslíš, že tenhle trik neznám? Pára z duřmánu a srulíku zlolistého, aby oči vypadaly slepé. Za koho mě máš? Za nějakého kořena?“

„Jenže já jsem doopravdy slep-“

Tentokrát mu ubalím opravdu pořádnou. Narazí temenem o zeď. Zaduní to. Nos získá podobu rozmačkané brambory.

„Podívejte, jak sebou ten mrzák čiperně mrská!“

„Ať žije Welkomyslný Welmistr Wolrich!“

Welkomyslný Welmistr zvedne pěst, aby dokončil výrobu bramborové kaše, a žebrák si kryje obličej rukou. „Dobře! Dobře! Viděl jsem je! Zabočili na Gnaakův bulvár!“

Hodím mu rult.

Slepec ho chytí v letu.

* * *

Gnaakův bulvár září jako královská pokladnice. Zapadající slunce mění kvádry opuky v osmačtyřicetikarátové cihly, paprsky splétají z krajek mlhy žhnoucí náhrdelníky. Řítím se prostředkem ulice a je to, jako bych krauloval v řece roztaveného zlata.

V dohledu žádní chlapi s bednou.

Ženu se jak o život a lidé mi uskakují z cesty. Černý plášť za mnou vlaje a stírá vzrušený šepot: Viděli jste – To je Wolrich – Asi zase zachraňuje svět před Temným Zlem –

Na konec bulváru dorazím ani ne za minutu. Kam teď?

Chodci se po mně ohlížejí. Zbývá dvacet tři minut. Můj zrak divoce lítá po okolí.

Krámek v podloubí se tváří silně nenápadně – jako by chtěl kolemjdoucím namluvit, že si ho nemají všímat, že si tu jen na okamžik dřepl, že hned zase půjde. Že na nějaké obchody nebo černoty nemá ani pomyšlení.

Dveřmi proletím tak rychle, že je málem vyvrátím.

* * *

Zastavárna je velká, temná a neuklizená, zastavárník malý, bledý a jako ze škatulky.

„Ty dveře jsou zhotovené pro činnosti poněkud nižšího řádu, pane,“ upozorní mě. „Například vcházení či odcházení. Ne pro přírodní pohromy.“

Na tohle nemám čas. „Před chvílí sem vešli tři muži.“

„Je mi líto, pane.“

„S bednou. Jo, nebo ne?“

„Je mi líto. Mlčenlivost je nezbytnou podmínkou mého řemesla. Jistě pochopíš, že se k tomu nemohu vyjadřovat.“

„Ani když tu bednu od tebe koupím?“

„A na kolik si ji ceníš, pane?“

„Cena pro mě není důležitá.“

Z přítmí zasvítí oči jako svíčky v oltářní lebce. „Jsi tedy ochoten za ni zaplatit jakoukoliv částku?“

„Ano.“

„Jaká to úžasná příležitost pro šťastného zastavárníka –“

„Přestaň mlít a –“

„– kterým, žel, já nejsem. Protože jsem nabídku těch tří ctihodných obchodníků odmítl. Onen předmět, který jsi tak výstižně nazval bednou, vyhlížel, že se ještě nedávno nacházel v majetku osoby značné magické moci. A takovým nákupům se každý zastavárník cenící si svého zdraví vyhýbá obezřetným obloukem.“

„Takže ti tři tady byli.“

„Nikdy jsem netvrdil nic jiného.“

„Kdy?“

„Dvě tři minuty.“

„Víš, kam šli potom?“

„Doporučil jsem jim kolegu, který podobná přehnaně bázlivá bezpečnostní opatření nevyznává.“

„Koho?“

„Pane, má předchozí zmínka o mlčenlivosti nebyla pouhou rétorickou figurou. Zajisté chápeš, že za stávajících podmínek ti tuto vědomost nemohu poskytnout.“

„Tak ty podmínky změníme.“

Sáhnu do opasku a zarazím se. Zapomněl jsem si odsypat z podílu ze vstupného – a poslední rult jsem dal falešnému slepci. A v tom, abych to ze zastavárníka vytřásl, mi brání mříž dělící obchodníka od zákazníků. Vytáhnu prázdnou ruku z opasku. „Víš, kdo já vůbec jsem?“

„Snad to nebude příliš odvážná dedukce, ale dle tvého šatu soudím, že jsi kouzelník, pane.“

„Wolrich. Welký Wolrich. Slyšel jsi o mně někdy?“

„Bohužel nikoliv, pane. Trávím volný čas četbou klasických spisů. Současná zábava je na můj vkus příliš hlučná a povrchní. Jsi snad slavný?“

„To teda jsem.“

„Blahopřeji. Shodou okolností mám na skladě překrásnou tonevrtinskou vázu, která je vhodným doplňkem do příbytku přesně někoho tak slavného –“

„Jestli okamžitě nevyklopíš, ke komu jsi je poslal, tak tě,“ odkašlu si, „začaruju.“

Ke svítícím očím se přidá zažloutlý úsměv. „Zaplatil jsem nemalou částku za rozličné ochranné amulety, pane. A jelikož ještě nikdy nebyla příležitost je vyzkoušet, jistě chápeš, že jsem teď napnutý, zda jsem své peníze utratil rozumně.“

Vykročím tak prudce, až zastavárník couvne. Dojdu až k mříži. Sevřu ji. Železné tyče zastudí do rukou.

Zastavárník mě fascinovaně pozoruje. Je zvědavý, co udělám dál. Já taky.

Jak to z něj dostat? Co mu nalhat? Jaký trik použít? Mám vytáhnout Bezrukého Sirotečka nebo Valoun? Či snad dokonce Hřímavého Jasnovidce?

A co kdybych mu…

… řekl pravdu?

Zvláštní nápad.

Niril na mě má špatný vliv.

„Prosím tě,“ zamumlám. „Potřebuju to vědět. Ti chlapi mi omylem šlohli holku.“

Zastavárník vyprskne a já si přeju, aby tu Niril byla a na vlastní oči viděla, kam se člověk s pravdomluvností dostane.

„Když mi to prozradíš, dám ti cokoliv,“ apeluju na spolehlivější stránky lidské povahy.

„Cokoliv?“

„Jo.“

„To je směrový kouzelnický náramek, co máš na ruce, pane?“

Pohlédnu na zápěstí. „Jo.“

„Náramek, kterým kouzelník zaměřuje magické síly? Náramek, který pro kouzelníka zhotovuje na míru Onnysumský klan? Náramek, který kouzelník nesmí vydat do rukou nezasvěcence pod trestem smrti?“

Beze slova náramek strhnu a skrz mříž mu ho podám.

„Poslal jsem je do zastavárny starého Jonacha. Tři ulice na jih.“

Tentokrát ty dveře opravdu vyvrátím.

* * *

Venku vletím přímo do hloučku dětí. Okamžitě mě poznají a začnou řvát: „Mistr Wolrich! To je mistr Wolrich!“ Pokouším se z jejich klubka vymotat, ale nahrnou se kolem mě, tahají za plášť a ječí: „Ukaž nám nějaké kouzlo, mistře Wolrichu! Udělej kouzlo! Prosím!“

„Hele, támhle je drak!“ Hlavičky se přitrouble otočí, já těm smradům vyklouznu a dám se do běhu.

Fakani vyrazí za mnou. Hrnou se ulicí jako poblázněný vosí roj a povykují, až padají tašky ze střech.

Mají výdrž. Uteču jim až po dvou stech metrech.

V běhu si navléknu další kouzelnický náramek. Ve váčku u pasu mám ještě tři, jeden falešnější než druhý.

* * *

Niril zbývá osmnáct minut a zastavárna U Štědrého Jonacha má zavřeno. Co zavřeno – přímo zabedněno.

Zabuším na okenice, ale nikdo neodpoví. „Hej! Jonachu! Chci ti prodat pravý kouzelnický náramek!“

Nic.

Začnu kopat do dveří.

„Vylez, kurva!“

Okno v prvním patře se otevře a někdo na mě vychrstne vědro vody.

Studené vody. Velmi studené. Udeří mě do hlavy jako kvádr ledu. Zalapám po dechu.

Vnímám, že se kdosi vyklonil z okna a ječí: „Přece jsem vám jasně říkala, abyste –“ Hlasité polknutí. „Jé! Nastotisíckrát prosím za prominutí, pane, myslela jsem, že to je –“

Zvednu oči. „M-musím mluvit s Jonachem,“ zajektám. Šaty mám promočené skrz naskrz.

„Tatínek není ve městě. Včera odjel do Hollqelu odkoupit pozůstalost. Máme celý týden zavřeno.“ Dívka je zrzavá jak požár Jellindoru. Má pihy, vyšpulené rty a poprsí, které odmítá být svazováno konvencemi, natož ledabyle zašněrovanou blůzou. Prohlédne si mě pozorněji a vykulí oči. „Nejsi ty náhodou –“

„Jo, jsem,“ symbolicky ždímu plášť. „Nedobývali se sem před chvílí tři chlapi? S bednou?“

Vyvalí oči ještě víc. „Jak to víš, mistře? Zahlédl jsi to snad ve své křišťálové kouli?“

„Kam šli, když zjistili, že máte zavřeno? Kam jsi je poslala?“

Trochu zrudne. „No, já je poslala do…“

„Chápu. A nedívala ses aspoň, kterým směrem si to namířili?“

Začne si prstem nakrucovat pramen rudých vlasů. „A víš, že bych si nikdy nepomyslela, že jednou poleju někoho tak slavného?“

„No vidíš. A nejenže jsi mě polila, ale dokonce mi i můžeš odpovědět na otázku: kterým směrem ti chlapi odešli?“

„A víš, že jsi hezčí, než jsem slýchávala, mistře Wolrichu? Máš takovou zvláštní tvář… Tak… tak… obyčejnou!“

Musím se vší silou držet, abych zase nezačal kopat do dveří. „Snažím se nevyvyšovat nad prosté smrtelníky. Tak kam šli?“

„Zdá se, že máš naspěch.“

„Jsi všímavé děvče.“

„Můj tatínek říká, že spěch je nepřítelem muže v lásce i válce. Nechtěl by ses u mě usušit a zahřát? Připravila bych ti horkou lázeň –“

„Možná někdy jindy,“ usměju se s pevně stisknutými zuby. „Na kterou stranu šli?“

„Nelíbím se ti snad?“

„Líbíš,“ řeknu. „Moc. Jenže, víš, problém je, že ti tři jsou kromobyčejně běsní vlkodlaci, a jestli je nesetnu, než vyjde úplněk, roztrhají strašně moc Terdmořanů na cucky.“

Zrzka se nadechne; blůzka slyšitelně zapraská. „A já s nimi jen tak mluvila!“

„Ano, jsi odvážná, a až to budeš vyprávět kamarádkám, tak přijdu a všem potvrdím, že tak statečnou a krásnou pannu jsem jaktěživ nepotkal. Na kterou šli stranu?“

„A čím je setneš?“

„Cože?“

„Čím je setneš, když nemáš meč?“

„Rukou.“

„Ach!“

„Kterým směrem?“

„Tímhle,“ ukáže – a blůza nevydrží a jedno ňadro se – samozřejmě čistou náhodou – konečně osvobodí z diktatury výstřihu. Ať žije revoluce. „Opravdu u mě nechceš před tím lítým soubojem nabrat sil?“

„Je mi líto,“ odpovím. A výjimečně nelžu.

Niril by ze mě měla radost.

Nebo taky ne.

* * *

Tak rychle jsem v životě neběžel. Plíce planou skelnatým žárem, hrudní koš exploduje, dech řeže, místo slin mám v ústech lepkavou hroudu. Mokré oblečení mrazí. V botách čvachtá.

Každou chvíli je musíš dohnat, tvrdí mi někdo v hlavě. Nemají tak velký náskok. A táhnou těžkou bednu. Už za tímhle rohem na ně narazíš. Nebo za tímhle.

Nebo za tímhle.

Šero se vsakuje do mlhy jako inkoust do hubky. Slunce zapadá; svět tmavne a chladne. Vyrývám v něm tepelnou brázdu jako kometa.

Zatočím kolem dalšího rohu. Teď je uvidíš. Teď.

Ale jediné, co vidím, je holý plácek. Zdupaná zem obkroužená zchátralými budovami. Odsud se mohli vydat kterýmkoli směrem. Doběhnu doprostřed, otáčím se kolem dokola a chrčivě sípu – dochází mi dech.

Stejně jako Niril.

Ta myšlenka mě vybičuje: začnu chytat kolemjdoucí.

„Neviděli jste tři chlapy s bednou?“

„Promiňte – neviděli jste tři chlapy s bednou?“

„Neviděli jste –“

Zaskočené pohledy, vrtění hlav, užaslé Hele, nejsi ty náhodou –, posměšné úsměvy, podrážděné odštěkávání: Ne.

Ne, nikdo je neviděl.

Poslední chodec se ponoří do mlhy a já zůstanu na holém plácku sám.

Niril zbývá patnáct minut.

Ve spáncích mi tepe krev; mám pocit, že se mi každou chvíli rozskočí hlava. Nemůžu si přece jen tak náhodně vybrat směr.

Stojím, třesu se zimou a sekundy se rozpouštějí ve vzduchu s tichým pufáním.

PUF-PUF-PUF-PUF-PUFPUFPUFPUFPUFPUF –

Zaskřípu zuby a rozeběhnu se nazdařbůh do mlhy – a okamžitě zakopnu o mladíka, který šacuje vytuhlého opilce. Leknu se stejně jako on.

„Neviděl jsi tu – počkej – tři chlapy s bednou? Neutíkej, já ti nic neudělám!“

Ale už je pryč.

Jen z míst, kde zmizel, se ozve hlas: „Jo, viděl. Zašli do ulice přímo před tebou.“

Není to ulice, spíš ulička. Úzká, páchnoucí, zaházená odpadky. Čvachtám shnilými kedlubnami, kloužu ve výkalech, skáču po mrtvých kočkách jako po drnech a třeštím oči do mlhy, protože doufám, že každou chvíli zahlédnu –

– velblouda –

Velblouda?

Dusá uličkou, tři podivně tlusté nohy, hranatý hrb, a jak se k němu zezadu blížím, silueta se v mlze zaostřuje a já vidím, že to pochopitelně žádný velbloud není.

Jsou to tři muži.

S bednou.

* * *

Vletím do nich plnou rychlostí.

* * *

Prvního doslova smetu. Jednu chvíli si zloděj bezstarostně vykračuje s bednou na rameni, další sjíždí po zdi. Druhého napálím pěstí za ucho, než stačí otočit hlavu. Miluju útoky zezadu. Lebeční kost zaduní, zloděj číslo dvě zavrávorá. Skočím na něj a začnu ho škrtit. Promyšlená strategie. Vůbec nejsem mimo. Naštěstí třetí zloděj chytá bednu a první stále jede obličejem po zdi a natírá ji na červeno. Nevnímám nic než skákající ohryzek pod rukama. Vší silou zmáčknu. Chlap chroptí a hroutí se. Spadneme spolu do bláta; výbuch hnědého gejzíru. Třetímu zloději bedna klouže z rukou, první se u zdi hrabe na nohy: chce mě napadnout z boku. Nepřestanu tlačit soupeřovu hlavu do bahna a naslepo vykopnu. Prasknutí holenní kosti. Třetímu zloději se bedna konečně vysmekne, žuchne z výšky a se zapraštěním se rozletí.

Mrtvola vypadne ven.

* * *

Strnu tak, jak jsem: v kleku na protivníkovi, s jeho hrdlem v rukou, s mokrým pláštěm omotaným kolem těla – a zírám na tělo, které se vykutálelo z bedny. Není to Niril. Je to nějaký chlap. Který je po smrti nejmíň několik měsíců. Podle zápachu hodně horkých měsíců. V důlcích se mu hemží tak velká klubka červů, že vypadá, jako by na mě koulel vyvalenýma očima. Sklouznu pohledem na bednu a teprve teď si všimnu, že to není Ostří Noci, ale obyčejná rakev.

Tihle hoši nejsou mí zloději. Jsou to poctiví vylupovači hrobů.

Trapný omyl.

Pode mnou se v bahně ozve zabublání a já toho nebožáka rychle pustím. Nadechne se. Ostatní dva vylupovači – ten, co upustil bednu, i ten, co jsem mu zlomil nohu – mě ostražitě pozorují.

Co v takovéhle situaci říct? Umrlčí patrola! Máte na toho tuhoně povolení?

„Já… Omlouvám se,“ odkašlu si. „Možná jsem se trochu… unáhlil.“

„Že by?“ Zabahněnec vyplivne kus mrtvé krysy.

„Ano. Zřejmě tu došlo k menšímu nedorozumění. Taková žertovná záměna, víte – spletl jsem si vás s jinými třemi muži s bednou. Doufám, že se na mě nezlobíte, koneckonců nic tak hrozného se –“

„Šli k Sogovi.“ Zabahněnec smrká bláto.

„Co?“

„Ti tři s bednou. Potkali jsme je před minutou. V první chvíli jsme mysleli, že je to konkurence a že byli na Zeleným hřbitově. Ale nebyli – táhli nějakou pomalovanou truhlu a říkali, že mají namířeno k Sogovi.“

„K Sogovi?“ opakuju připitoměle. V hlavě mi zuří uragán.

„Jo, u něj v putyce jedou obchody s kradenejma věcma ve velkým. Tam prodáš všechno.“

„Děkuju,“ vymrštím se z bláta.

„Rádo se stalo,“ odpoví zabahněný vylupovač a jeho kolegové se na něj podívají.

* * *

K Sogovi? Šli k Sogovi?

Je možné, že je v tom namočený Sog? Že za vším stojí on? Že to není náhodná krádež, jak si celou dobu myslím?

Kličkuju uličkami a můj mozek se zalyká možnostmi.

Zbývá dvanáct minut.

* * *

Když vrazím do Sogova hostince, celý lokál ztichne. Všechny hlavy se otočí – a oči vyvalí a ústa otevřou. Ano, nevypadám nejelegantněji: mokrý, udýchaný a s rozježenými vousy. Jak stojím ve dveřích, odpadávají ze mě kusy bahna. Už jenom shnilé zuby a pomazat tvářičky koňským trusem, a budu pravý Terdmořan.

Žádná bedna na dohled.

„Sogu,“ zaburácím na celou místnost.

Tedy mám v úmyslu zaburácet – ale vyjde ze mě jen hvízdavé zasípění. Tak alespoň namířím na krčmáře prst a ukážu do kuchyně.

Sog si mě změří neproniknutelným pohledem. Neuspěchaně si utře ruce do utěrky. Přikývne.

A potom se pomalu, velice pomalu usměje.

A protože jsem ten znalec lidských povah a Sogův nejlepší kamarád, ihned poznám, co to znamená: starý dobrý Sog je bez sebe vzteky.

Nebo možná ne on, ale já.

* * *

Sog vyhodí z kuchyně veškeré služebnictvo. Přesvědčí se, že nikdo neposlouchá za dveřmi, a pak se ke mně otočí, na rtech stále úsměv. Úsměv, který na někom tak holohlavém, svalnatém, zjizveném a dva metry velkém působí poměrně výhružně. „Čekal jsem, že přijdeš.“

Jenže nu mě momentálně výhružné úsměvy moc nezabírají. „Kde je Niril, hajzle?“

Zatváří se tak překvapeně, že na okamžik znejistím. Ale jen na okamžik. „Nehraj to na mě, prasopse,“ vmetu mu. „Co jsi s ní provedl? Proč jsi ji unesl? Co ode mě chceš?“

Úsměv mizí; potápí se do moře jizev jako zasažená válečná plachetnice. „Netuším, o čem mluvíš.“

Pátrám po té zbrázděné kožnaté hladině pohledem a to, co tam vidím, mě děsí: mluví pravdu.

Ne. Lže. Musí lhát. Protože jinak jsem na špatné stopě a to – Musí lhát. Prostě musí. „Říkal jsi, že jsi mě čekal. Tak se teď nevykrucuj, hovado.“

„Před pár minutami se tu nějací tři chlápci snažili prodat tvou kouzelnou truhlu. Poznal jsem ji na první pohled. Proto jsem věděl, že dorazíš.“

„Ještě abys nevěděl! Sám jsi jim nařídil, aby ji ukradli!“

„Cože?“

Dívám se na něj a cítím, jak se mi mozek mění v ledový balvan. Ne, Sog nelže. On ty zloděje nenajal. Nemá s tím nic společného a já tu jen ztrácím drahocenný čas, zbůhdarma plýtvám Nirilinými posledními nádechy – „Kde jsou? Kam šli? Ti tři?“

„Vyhodil jsem je. I s bednou. Nestojím o problémy.“

Otevřu ústa. „Věděl jsi, že ta bedna je moje. Proč –“

V obličeji se mu opět cosi pohne – ale tentokrát to není úsměv. Spíš úšklebek. „Proč jsem je nezadržel?“ Sarkasmus se šíří obličejem jako krvavé svítání. „Vzpomínáš, na čem jsme se domluvili? Na ubytování a jídle zdarma, je to tak? O chytání zlodějů nebyla řeč.“

Ne, Sog s tím nemá nic společného. Ale to neznamená, že si mě nevychutná. Při smlouvání jsem ho přitlačil ke zdi a on na to nezapomněl. Navíc už něco tuší. Takže mi teď dává loknout mé vlastní medicíny. Co loknout – lije mi ji do hlavy trychtýřem. „Je to, jak jsi řekl, mistře Wolrichu – když tě ubytuju, přijde mi do krčmy víc lidí. Kdybych ti pomohl, přišlo by těch lidí ještě víc? Asi ne, viď. Tak proč bych to dělal?“ Vítězoslavně se na mě šklebí. „Jen se prostě důsledně řídím tvými radami. Radami velkého a moudrého muže.“

Hodím do sebe ten kalich hořkosti na jeden lok, ani nemrknu. Koneckonců si to zasloužím. „Kam šli?“

„No… Slyšel jsem, jak se domlouvali.“

„Kam, sakra!“

„Proč bych ti to říkal? Co bych z toho měl?“ Sogův úšklebek už pohltil celý obličej, třikrát se obtočil kolem hlavy a teď stéká po pařezovitém krku. „Zjisti si to sám. Jsi největší kouzelník Hexagonu. Nositel Vlčího křišťálu. Krotitel Karmínového draka. Vládneš nestvůrnými magickými silami. Rozhlédni se vnitřním zrakem po městě a najdi je. Vyšli astrální špehy. Vyčti to z mé hlavy. Dostaň to ze mě.“

Přeměřím si ho. Je o hlavu vyšší a asi tak o dvacet ramen širší. Nemám proti němu sebemenší šanci – a je mi to úplně jedno.

Chyba. Nenech se ovládnout vztekem. Tím Niril nepomůžeš. Uvažuj. Mysli.

Zrak mi padne na hrnec s bublající polévkou. Prsty se mi samovolně zachvějí. Sevřu je v pěst.

Tos toho teda vymyslel. Když mu chrstneš do ksichtu vřící zelňačku, jediná informace, kterou z něj dostaneš, bude Uááhúáá, moje oči!

„No?“ posměšně protáhne Sog. „Tak co bude? Čekám na ta úžasná kouzla.“

Dobře. Tak jo. „Zkus si představit…,“ řeknu, ale v ústech mám tak sucho, že musím polknout a začít znovu. „Zkus si představit, že nejsem opravdový mág.“

Úšklebek dotekl Sogovi k prstům u nohou. Pohltil celé tělo. Už není žádný Sog, jen jeden velký, jízlivý škleb. „Něco takového si snad ani představit nedokážu.“

„A zkus si představit, že ta bedna není kouzelná.“

„Tak na to už má fantazie prostě nestačí.“

„A zkus si představit, že to ti zloději zjistí. Zkus si představit, že si takovou lahůdku nenechají pro sebe. A zkus si představit, co udělají Terdmořané, až zjistí, že jsem podvodník.“

„To si naopak dokážu představit velice živě.“

„A zkus si představit, co udělají s krčmářem, co v tom jel se mnou.“

Úšklebek ztuhne. „He?“

„Jo, s tím tichým společníkem, co mi s celou habaďůrou pomáhal. Za podíl ze zisku. Proč by mě jinak nechal u sebe zdarma bydlet a hostil vybranou krmí?“

„To – To bys mi přece –“

„Ale to víš, že udělal. A s gustem. Takže radši koukej klopit, hajzle. Protože jestli tu bednu nedostanu okamžitě zpátky, ještě dneska ti rozběsněná lůza vypálí hospůdku do základů. A poslední specialitou tvé kuchyně budou Oběšencovy bulvy. Ani je nebudeš muset servírovat, vrány si je z tvé hlavy vyklovou samy.“

Polkne. „Šli k Taharaajanovi.“

Zbývá devět minut.

* * *

Vyběhnu na ulici a z výklenku na mě cosi skočí.

„Kde je Niril?“ zaječí to.

„Fuj,“ odplivnu si, „málem mě klepla pepka, Eldene.“

„Kde je Niril?“ cloumá se mnou. „Co jsi s ní udělal?“

„Nech toho, nemám čas,“ vytrhnu se mu a chci se pustit ulicí dolů. Ale on mi zastoupí cestu.

„Nepustím tě, dokud nepřiznáš, cos jí provedl. Řekla ti, že chceme odejít, a tys jí něco udělal, že je to tak? Neunesl jsi to ponížení. Žárlil jsi na naši čistou lásku. Ty stvůro!“

„Jasně, jasně, přesně tak to bylo,“ odstrčím ho. „Jsem morální kreatura, to přece ví každý. A teď tady seď a hlídej naše věci. Musím něco rychle vyřídit.“ Než bych tomu pitomci všechno vysvětlil, byla by Niril hodinu po smrti.

Elden mě popadne za rameno a trhnutím zastaví. „Nikam nepůjdeš, prohnilý netvore! Už nikdy nikomu neublížíš! Ve jménu křišťálově průzračné lásky, kterou jsme já a ona –“

Otočím se a jednu mu napálím.

S udiveným výrazem zahučí zpátky do výklenku.

Protřepu si ruku a poprvé za večer pocítím uspokojení.

Zbývá osm minut.

* * *

Je to jako ve snu. Jako v sirupovité noční můře, ve které pořád utíkáte a nemůžete se hnout z místa, v zahuštěném světě, kde máte nějakou věc na dosah, natahujete se po ní, ale nikdy ji neuchopíte.

Běžím a tma kolem mě vazce mlaská.

Připadám si, že jsem se propadl v čase. Jako bych se vrátil o deset let, když jsem ještě hledal otce – kdy jsem štval koně od města k městu, jen abych se vždycky dozvěděl bohužel, pane Wolrichu, zrovna včera odjel.

Vzadu v lebce se mi jako těžký kal usazuje jistota, že Niril nezachráním.

Není mi to prostě dáno. Nebylo to tak předurčeno. Osud to nechce. A tak podobně. Všechny ty mystické bláboly, které cpu lidem do hlav, se dneska vyplní.

Niril zemře a já se do konce života budu štvát za něčím, co nikdy nedostanu.

Uháním jako šílenec.

Mlha houstne.

* * *

Rozkopnu dveře Taharaajanovy hospody a schváceně zaryčím: „Tak! Tři chlapi s bednou! Kde jsou?“

A okamžitě pochopím, že jsem udělal chybu.

Protože tohle není slušný podnik typu Sogova hostince, kde byste za takové chování dostali leda tak džbánkem do obličeje. Tohle je nejhorší pajzl narvaný výkvětem terdmorské lůzy. Hlavy, které se ke mně otočí, jsou výstavkou těch nejbizarnějších jizev, uřezaných uší, vypíchnutých očí, ukousaných nosů, vykotlaných chrupů, mokvavých nádorů a bobulovitých bradavic. U některých hostů tvoří až dvě třetiny hmotnosti špína, po stolech i po zemi se válejí těla, u nichž se nedá s jistotou říct, jestli jsou tak ožralá, nebo tak mrtvá (zvratky rozmatlané po tvářích hovoří pro první, nože trčící ze zad pro druhou možnost). A obsluha působí dojmem, že pokud se odvážíte požádat o nějaké jídlo, dostanete na talíři vlastní ufiknuté koule.

Čili se tu má zdvořilá prosba nesetká s dvakrát přívětivou odezvou.

„Co je to za hadráka –“

„Na koho řveš, ty šmejde –“

„To vskutku není příliš vychované, takhle bez pozdravu vrazit do dveří –“

Pár drsnolínů vstane, aby mi osvětlilo základy etikety, a u stolu vpravo se začnou sázet, za jak dlouho půjdu k zemi. Převažuje názor, že během pěti sekund. Nedostatek jejich důvěry mě dohání k pláči.

„To jsem nevěděl, že bedny jsou tak dobrej kšeft,“ poznamená kdosi polohlasně. „Nejdřív ji vod těch tří chtěl koupit ten kripl a teď tenhle.“

„Kripl?“

„Ten chromej tlusťoch. Chodí sem často – jak se sakra jmenuje?“

„No to je přece –“

„Wolrich!“

Všechno ztichne.

Muž v oděvu z lidské kůže (s praktickou blond čepicí) se zvedne od stolu a namíří na mě hnědým nehtem. „To je Wolrich!“

V životě jsem ho neviděl, ale to samozřejmě nic neznamená. Daň za popularitu. Tentokrát si to její výběrčí načasoval opravdu dobře.

Desítky pohledů se do mě opřou, div se mi nevznítí oblečení. (Ještě že jsem ho prozíravě nechal napustit ledovou vodou.) A mně teprve v té chvíli dojde, že jsem v Hanvorendově čtvrti.

„Ale ne, to není von,“ odporuje někdo.

„Máš recht. Ten by si sem přece netroufnul vtrhnout a takhle vyřvávat.“

„Přesně tak,“ ujistím je a udělám krok zpátky. „Nejsem to já.“

„Tak vidíš. Není to von.“

„Já jsem si to myslel. Takovej šílenec von není.“

„Ale je mu děsně podobnej…“

„Hovno!“ praští do stolu muž v blond čepici. „Je to von!“ Zkoumavě si mě změří. „A jestli není… No, taková podoba stejně nemůže zůstat nepotrestaná.“

Couvnu – a narazím na hradbu těl. Chlapi, co seděli u vchodu, mi zatarasili cestu.

Ještě nikdy v životě jsem si víc nepřál umět nějaké kouzlo. Lusknout prsty a zmizet. Vypařit se v oslepujícím záblesku.

Někdy si přeju, aby ses prostě rozplynul, zarezonuje mi v hlavě Niril.

Zatnu zuby.

Jako bys nikdy ani neexistoval.

Do tváře se mi zaboří první pěst.

* * *

Vrhnou se na mě všichni najednou.

Pohřbí mě vlna smradlavých těl. Topím se v moři pěstí a vzteklých skřeků, údery prší odevšad, je to úplné krupobití, nebo spíš wolrichobití, snažím se bránit, rozdávám rány na všechny strany, otloukám si klouby o cizí čelisti, koleno se noří do žaludků a rozkroků, ale není to nic platné, je to, jako bych spadl do obrovské mlýnice plné rukou a nohou, svět se kolem mě vlní, omotává mě, naléhává na mě, stahuje dolů, do pekla, potácím se, z roztrženého obočí crčí krev, někdo se mi zakousne do pravačky, někde jinde v těle něco praskne, doufám, že jsou to žebra, a ne noha, protože bych nemohl běžet za Niril –

A najednou ležím na zemi, chráním si hlavu, kopance mnou smýkají po shnilé slámě, narážím na nohy stolů, bolest burácí jako příboj a zuřivě tluče do útesů vědomí, tvář mi zkrápí mořská tříšť, a je to moje krev, nebo na mě někdo močí, nevím. Nevím ani, jak dlouho to celé trvá.

Pak mě chytnou ruce, je jich tolik, že to nedokážu spočítat, vrznou dveře a z ničeho nic jsem volný, letím, já letím, to je krása, mlha mi olízne tvář jako rozjívený labrador, do plic se mi zařízne večerní vzduch a já –

PLESK.

Zapadnu do bahna jako do hrnčířské hlíny.

Ležím a nehýbám se. Slyším rozjařené poznámky, slyším šourání nohou zpátky do hospody, slyším, jak dveře zapadnou a hlasy utichnou. A já pořád ležím a nehýbám se.

A celou dobu se pokouším vstát.

Bolest je všeprostupující dunící hřmění, které vibruje kostmi, řve masem, řičí v lebce. Ohlušuje mě a ochromuje. Je masivní a jednolité. Žádné škvíry, žádné mezery, žádné pauzy pro nádechy.

Kdesi v dálce odbije kostelní zvon tři čtvrtě.

Niril zbývá pět minut.

Moje levá noha zamlaská v bahně. Ruce sebou cuknou. Zatnu prsty do bláta a s praskajícími klouby se zvedám na všechny čtyři.

Vydrž, Niril. Už jdu.

Začnu zvracet, na ruce mi pleskají polostrávené žvance račí huspeniny a matolinového koláče – můj oběd před několika staletími. Dávím v prudkých křečích, tělo sebou škube, ruce povolí a já spadnu tváří do vlastních zvratků.

Příjemně hřejí.

Z jednolité bolesti se vylupují nejpalčivější ohniska: obličej, žebra, pravá noha, rameno. Roztřesenou rukou si na rameno sáhnu a nahmatám zabodnutý nůž. Vytrhnu ho, upustím do bahna.

Vydrž, Niril.

Znovu se pokusím dostat na všechny čtyři. Svět je šmouhovatý a protažený a houpe se a kývá. Na rohu nějaké děti s radostným výskotem ukopávají štěně, vidím, jak na mě zpoza kmitajících nohou poulí uslzené oko; ze zadku mu lezou karnevalově červená střeva.

Doplazím se ke zdi, šátrám po ní zakrvácenými prsty a snažím se postavit. Sunu se vzhůru, slepené vousy šustí o kameny, břidlice voní. Mlha se kolem mě svíjí v plstnatých spirálách, trhá se a zase spojuje a v jednom okamžiku, kdy se na pár sekund rozerve, zahlédnu v dálce kulatou postavu, jak pajdá k východu z uličky.

… nejdřív ji vod těch tří chtěl koupit ten kripl…

… ten chromej tlusťoch…

Vrhnu se za mrzákem a okamžitě upadnu. Na obličej. Bolest mě udeří mezi oči jako kovářské kladivo, vytrysknou mi slzy, málem se pomočím – ale přesto se nepřestávám hrabat kupředu, nejdřív lezu po čtyřech, pak se šourám v předklonu, potácím se za stínem, který kulhá k ústí uličky, hlouběji do Hanvorendovy čtvrti, a najednou mi dojde, že pokud za ním půjdu, zřejmě odsud živý nevyváznu.

Na té myšlence mě vlastně překvapí jediná věc: že můj pohyb nezpomalí ani na sekundu.

Možná proto, že pomaleji už to nejde.

Pak štěně konečně chcípne a děti se rozhlédnou, jestli není nablízku jiná zábava.

„Jé, mistr Wolrich!“

„Udělej kouzlo! Mistře, udělej kouzlo!“

„Vyčaruj mi něco! Prosím! Mistře, prosím!“

Obklopí mě, žadoní, navzájem se odstrkují, zahradí mi cestu. Pokusím se je rozhrnout, ale málem upadnu a spratci se kolem mě cpou, rvou mě za plášť a hulákají. Potácím se na místě a zoufale se dívám za tlusťochem: už je skoro na konci uličky. Ještě chvíli, a zmizí mi za rohem.

„Aspoň jedno kouzlo, mistře! Prosím! Vyčaruj mi koníka!“

Normálně děti nebiju. Ať si Niril říká, co chce – nejsem zlý člověk. Ale tentokrát mám vážně co dělat, abych těm parchantům jednu neubalil.

„Vyčarujte si ho sami, smradi,“ zaskřehotám a zalovím ve váčku. „Tady máte!“ Falešný kouzelnický náramek zasviští vzduchem. Hodím ho co nejdál.

Smečka se na něj vrhne s ďábelským jekotem:

„Ten je můj!“

„Já ho viděl první!“

Klopýtám pryč.

Tlusťoch mi zmizí za rohem.

Naštěstí se kvůli svému zmrzačení taky nepohybuje nejrychleji – doufám, že až zahnu za roh, bude pořád v dohledu.

Zahnu za roh a Elden mě složí levým hákem.

* * *

Země mi letí vstříc, bahno mě přivítá mlaskavým polibkem. Už ani nevím, kolikátý hubanec to dneska je. Vsadím se, že takhle se cicmáš s každým, co, ty špíno?

„To máš za Niril!“ poskakuje nade mnou Elden. „Pomstím ji! Pomstím andělské stvoření, které jsi zahubil, zrůdo!“

Ochromeně mrkám a sleduju, jak se mi tlouštík vzdaluje. Celý svět mám nakřivo: tlusťoch kráčí po šikmé stěně.

Vydrž, Niril. Už jdu.

Překulím se a podtrhnu Eldenovi nohy. Rozplácne se na zemi s tak udiveným výrazem, až mě to rozesměje. A když mu ten výraz vylepším kopancem do obličeje, mám dojem, že se snad v životě nepřestanu chlámat. Elden se bezvládně rozvalí uprostřed ulice a já se s hysterickým hihňáním pokouším vstát.

Když otočím hlavu, smích mě rázem přejde.

Tlusťoch je pryč.

* * *

Doplahočím se na konec ulice, ale zbytečně: mrzák je v tahu. A žádná stopa, kam se poděl. Ulice je prázdná; když se ohlédnu, vidím v mlze ležet Eldenovo tělo, jinak nikde nikdo. Mezi domy skučí vítr. V dálce chraplavě štěká pes.

Tak. To je konec. Zírám tupě do tmy a cítím tíhu, jako by mi někdo nalil do žil mangan. Niril zbývá už jen… Co na tom vlastně záleží, kolik jí zbývá minut? Jestli čtyři, nebo tři?

Stejně je to, jako kdyby už byla mrtvá.

Možná by na tom byla líp, kdyby byla doopravdy mrtvá. Protože poslední minuty nebudou nic hezkého: tlak v plících, bulvy lezoucí z důlků, křečovité svíjení v malém prostoru, bušení, které nikdo neslyší… Snad bude mít dost odvahy, aby spolkla vlastní jazyk a unikla tomu.

Přejedu si rukou po obličeji. Moje paže váží několik tun.

„Wolrichu.“

Tlustý mrzák vypajdá ze stínu.

Dojde mi, proč jsem ho nepoznal. Když jsem ho viděl naposledy, vážil padesát pět kilo. A nebyl kripl.

„Roussarde?“

„Bednu máme my,“ řekne.

Je to, jako kdyby z oblohy sjel blesk a rozčísl mi mozek na zářivé bubliny. „Takže to vy jste najali ty tři, aby –“

Zakroutí hlavou. „To byla náhoda. Ještě před pěti minutami jsem o celé záležitosti neměl ani tušení. Ale jakmile jsem tu bednu u Taharaajana uviděl, okamžitě jsem ji poznal. A napadlo mě –“

„– že je to skvělá příležitost, jak mě k vám nalákat,“ zamumlám. V ústech mám sucho jako po zavírací hodině. „Počítal jsi s tím, že tě v hospodě popíšou, a pak jsi mě za sebou vedl jako na provázku. A ti tři?“

Pokrčí rameny. „Obyčejní zlodějíčci. Řekl jsem jim, že bydlím kousek odtud, ať jdou se mnou pro peníze. Leží támhle.“ Teprve teď si všimnu, že v ruce drží břitvu. Odcákne ji a zaklapne. „Půjdeme?“

Vykročíme ulicí. Klopýtám jako omámený – ale přesto jdu třikrát rychleji než Roussard. Ohlédnu se po něm. Beze spěchu se batolí tou zvláštní kývavou chůzí lidí, kteří nemají na nohách všechny prsty. K zešílení pomalu. Před oči mi skočí Nirilin tmavnoucí obličej, její chrčící ústa, nehty škrábající na prkna, poslední zalykavé nádechy – a musím vynaložit veškerou vůli, abych se na Roussarda nevrhl a s řevem ho nekopal před sebou.

Zaryju nehty do dlaní, zpomalím a zeptám se zdvořile: „A co se ti vlastně stalo, že teď vypadáš takhle blbě?“

Pohlédne na mě. „To máš jedno.“

Dům, kam směřujeme, je naštěstí hned ve vedlejší ulici.

Když vcházíme do Hanvorendova sídla, zbývají Niril přesně dvě minuty.

* * *

Hanvorend se na rozdíl od Roussarda nezměnil ani trochu. Sedí za herním stolem s nějakými nóbl oblečenými lidmi, a když mě spatří, nadšeně se rozzáří. Je mu devatenáct, ale pořád vypadá na čtrnáct. Jako kdyby od chvíle, co se stal vládcem části terdmorského podsvětí, přestal stárnout.

„Welmistr Wolrich! Konečně!“ zajásá.

Ale já se na něj nedívám. Nevěnuju jeho pihovatému obličeji ani zlomek pozornosti.

Ostří Noci stojí vzadu u stěny.

Hanvorendovi tělesní strážci mě zastaví až po sedmi metrech. Sesype se jich na mě pět, všichni těžší a svalnatější než já – a přesto je s sebou dva metry vleču, než se jim podaří mě znehybnit. A to jsem ještě před chvílí sotva stál na nohou. Drží mě a všichni ztěžka oddechujeme.

K Ostří Noci mi zbývá pouhý metr.

„Ne, ne, takhle to nepůjde,“ vycení Hanvorend chrup. „Vím, že ti na tvém majetku záleží – ale jestli ho chceš zpátky, musíš na oplátku něco dát ty mně.“

Neposlouchám ho. Natáhnu ruku. Skoro se bedny dotýkám. Mám ji na dosah. Když napnu prsty, škrábnu nehty o dřevo.

Divoce se zazmítám v sevření.

Takhle ji nezachráníš. Uklidni se. Mysli.

Nemůžeš Hanvorendovi prozradit, že je Niril v bedně, protože by ji nechal umřít, jenom aby se ti pomstil. Musíš vymyslet něco jiného.

A hodně rychle. Niril zbývá minuta a půl.

Zatnu zuby. Zavřu ruku. Stáhnu paži. Přestanu sebou trhat a otočím hlavu k Hanvorendovi. „Co?“

„Prosím?“

„Co ti mám dát? Co ode mě chceš?“

„Odvetu,“ řekne.

A když vidí, jak se tvářím, dodá: „Satisfakci. Ještě jeden souboj. Možnost nad tebou vyhrát. Srovnat skóre.“

„Proč?“

„Protože posledně jsi podváděl.“

„Nepodváděl.“

„Čistá postupka sedmkrát za sebou?“

Jo, to jsem trochu přehnal. „Znáš to – štěstí v kartách, neštěstí v lásce.“

Jenom se zazubí.

Niril zbývá minuta.

„Dobře,“ řeknu. „Tak jo. Odveta. Ale jen jedno kolo. Buď, a nebo. Souhlasíš?“ Přikývne, stráže mě pustí a já se upravím: rozmažu si po plášti bahno a z brady se pokusím setřít zvratky. Neúspěšně. Zaschly ve vousech jako barva v malířské štětce. „Co budeme hrát? Boží požehnání? Plátýnko? Jedenadvacet? Ovčí hlavu?“

„Víš, musím se k něčemu přiznat,“ mrkne na mě Hanvorend. „Když jsem říkal ještě jeden souboj, tak jsem nemyslel karty.“

Jeden z mužů u herního stolu vstane. A vykročí ke mně.

V životě jsem ho nepotkal, a přesto je mi strašně povědomý: Ostré rysy. Skobovitý nos. Prošedivělé spánky. Tmavé oči.

A pak mi dojde, odkud ho znám.

Ztuhnu.

Sayther mi podá ruku. Slabě ji stisknu.

„My jsme spolu ještě neměli tu čest,“ řekne. Vypadá líp než na obálkách dobrodružných spisků. Důstojněji. Vlídněji. Nebezpečněji. „I když jsem slyšel, že jsi mi prý ‚vyprášil kožich‘. Dvakrát.“

Něco zablekotám a rychle jeho ruku pustím. Sayther se usměje.

„Jakmile jsem se dozvěděl, že sem míříš, ihned jsem se s mistrem Saytherem spojil.“ Hanvorend vypadá rozveseleně. „A mistr byl tak laskav, že se do Terdmoru neprodleně přemístil. Prý se s tebou chtěl už dlouho seznámit. Chystali jsme se tě navštívit dnes v noci, ale když jsi nás díky Roussardovi poctil svou návštěvou už teď…“ Uši vládce podsvětí vzrušením sálají, jako by měl k hlavě připlácnuté dvě plotny. „Takovýhle souboj jsem měl na mysli, Wolrichu. Souboj dvou největších čarodějů všech dob.“

Hráči ustoupí ke stěnám. Hanvorendovi strážci couvnou. Udělají kolem nás kruh. Sayther si prolomí prsty.

„Nebudu bojovat,“ zakroutím hlavou. „Jsem mírumilovný, násilí si ošklivící kouzelník, který svou magii používá jen pro dobro lidí.“

Pár mužů se uchechtne. „Je pozoruhodné, jak moc připomínáš svého otce,“ poznamená Sayther.

To neměl říkat.

Můj pohled zaletí k bedně.

Zbývá půl minuty.

„Máš to mít, Hovnorende,“ řeknu a rozkročím se proti Saytherovi.

Čaroděj pozvedne ruce a z prstů vyšlehnou fialové plameny.

* * *

Zvednu ruce stejně jako Sayther.

A pochopitelně z nich nevyšlehne nic.

Taky nemůže: nejsem přece skutečný kouzelník.

Takže na Saythera prostě jen ukážu.

A fialové plameny, které se na mě valí, se kolem mě ohnou, zakřiví a obtočí uctivým obloukem. Rozevlají mi plášť. A vystřelí zpátky na Saythera. Jako fialové tornádo.

Kouzelník vyvalí oči. Brada mu poklesne. Už nevypadá líp než na obálkách dobrodružných spisů. Vypadá jako ilustrace k lékařské zprávě o duševně opožděných jedincích. „Co –“ zablekotá.

V jeho prospěch musím říct, že mu to dojde velice rychle. Vyhrne si rukáv. „To – On – Vyměnil náramky! Když jsme si podávali ruce!“

Pochopitelně.

Saytherův směrový náramek na mém zápěstí svítí a praská.

„Zase podvod!“ zařve Hanvorend a to je to poslední, co kdo řekne. Protože ukážu na Saytherovo břicho.

Pukne.

Vyhřezne.

A střeva vyskotačí ven.

Tančí ve vzduchu, víří a fialově jiskří. Vznášejí se uprostřed sálu a vlní se před Saytherovým obličejem: jako klubko pableskujících hadů. Kouzelník na ně zírá.

Ukážu na Roussarda. Smyčka Saytherových střev se mu švihem obtočí kolem hrdla. Tlusťoch vyvalí oči a pokusí se ji zachytit. Marně. Ukážu na dalšího Hanvorendova muže. Na dalšího. Na dalšího. Na dalšího. Na dalšího. Ukážu na Hanvorendova karetního spoluhráče. Na dalšího. Na dalšího. Na dalšího. Stojím v kruhu diváků, ukazuju prstem na jednoho po druhém a náramek na mém zápěstí pulzuje a já mám dojem, že se usmívám.

Ukážu na Hanvorenda.

Sayther vrávorá uprostřed sálu a vypadá jako střed kola, z něhož paprskovitě vycházejí loukotě: na všechny strany z něj trčí napnutá střeva. Na konci každého z nich se zmítá a dusí člověk.

Ukážu na Saytherovu hlavu.

* * *

Blafne v blankytném zášlehu.

* * *

Hlavy ostatních ji následují.

Strunami střev projíždějí mručivé záblesky. Jiskry stříkají v oslnivých obloucích. Všichni hoří, chrčí a umírají.

A než stačím mrknout, stojím v kruhu dýmajících mrtvol.

Vrhnu se k bedně.

Vzduch došel Niril před dvaceti sekundami.

* * *

Skrytá zástrčka je zalepená zaschlým bahnem – teprve když do ní udeřím vší silou, povolí. Odklopím falešnou stěnu. Na vnitřní straně rozmazané rudé šmouhy. Z prken trčí ulámané nehty.

Niril se nehýbe.

Ústa pootevřená, prsty zkrvavené, oči zavřené. Vypadá úplně jako vosková figurína a – ať není mrtvá, ať není mrtvá, ať není mrtvá – když se nad ní nakloním – aťnenímrtváaťnenímrtvá –, ovane mě chlad. Přiblížím ústa k jejím rtům.

A Niril se pohne.

Vrazí mi facku.

Je to nejslabší facka, jakou jsem kdy dostal. Malátná a nedůrazná – spíš pohlazení. Ale nikdy jsem nebyl šťastnější, že mě někdo mlátí.

Vzápětí mě někdo zezadu majzne po hlavě.

Tolik štěstí si snad ani nezasloužím.

Zhroutím se na podlahu a skrz hvězdičky, čiřikající ptáčky a tančící sviště vidím, jak Elden odhazuje svícen, překračuje mě a zdvihá Niril z bedny.

Niril otevře oči.

Podívá se na Eldena. Podívá se na mě. Zaboří tvář do jeho ramene. „Odnes mě pryč,“ zachrčí. „Vezmi mě co nejdál od toho hajzla.“

Škrábu se na nohy a dívám se, jak ji Elden nese sálem. Neřeknu ani slovo, nepokusím se je zastavit.

Vyjdou ze dveří a já zůstanu sám s mrtvolami.

Podívám se na tu Saytherovu. Je tak zuhelnatělá, že nepřipomíná lidské tělo. Bezmyšlenkovitě cosi zvednu, otáčím to v prstech a nepřítomně přemítám, co to je. Asi prst.

Pohled mi sklouzne na mé zápěstí, kde chřestí Saytherův náramek.

Dobře, dívku ani lásku jsem nezískal, ale šťastný konec přece jen bude: stal se ze mě skutečný kouzeln-

Náramek zašustí a rozpadne se v prach.

* * *

Vyjdu na ulici. Elden a Niril už jsou pryč. Všude je ticho a mrtvo.

„Mistře Wolrichu! Udělej kouzlo!“ Ušatý capart jako by spadl z nebe.

Otočím se a rozmáchnu. Moje ruka zasviští vzduchem.

„Jé, co to je?“ zeptá se prcek.

„To jsi měl v uchu.“

„Páni! A co to je? To je… prst?“

„Kouzelný prst. Prst velkého čaroděje. Přinese ti štěstí.“

„Děkuju nastotisíckrát, mistře Wolrichu!“

Noc vniká do plic a pálí. Mlha je hustá jako zkyslé mléko.

Stačí čtyři kroky, a rozplynu se v ní, jako bych nikdy neexistoval.

Holomráz

„Odveďte ho a popravte,“ řekne Niril.

Baronova garda mě popadne. Dvořané se rozestoupí, a než řeknu jediné slovo, vojáci mě vlečou pryč.

Stejně nevím, jaké slovo by to mělo být: tohle není moje nejpohotovější chvilka. Zírám na Niril s otevřenou pusou, v hlavě vymeteno. Pravděpodobně působím trochu degenerovaně. No, nevadí. Vždycky jsem chtěl vypadat jako šlechtic.

Niril mi vrací pohled s ostentativní lhostejností. Sedí na trůnu z červeného balau, šíji strnulou, prsty bubnují na vyřezávané opěrky: prsteny cvakají. Pod maskou líčidel se nepohne ani sval.

„To si snad děláš prdel!“ vzpamatuju se – a do žaludku se mi zaboří gardistická pěst: „Paní baronka ti jasně vysvětlila, že takhle s ní mluvit nebudeš!“

Vyvlečou mě ze stanu a táhnou k popravišti a já pořád doufám, že si Niril dělá legraci.

Bohužel takový smysl pro humor nemá.

* * *

Zpráva se táborem šíří rychlostí blesku – skoro můžu vidět, jak přeskakuje mezi lidmi jako roztřepená jiskra: chtějí popravit Wolricha podívejte už ho vedou támhle je co myslíte že jim udělá jakým strašným kouzlem je prokleje? Lidé se sbíhají: vstávají od upytlačených zaječích pečínek, odhazují rozeprané prádlo na břeh, upouštějí hrací kostky a ani se neohlédnou, kolik padlo, dokonce i opouštějí fronty před pojízdnými bordely. To už znamená pořádnou popularitu. Měl bych se dmout pýchou.

Bohužel se před popravou člověku ženou hlavou trochu jiné úvahy.

Jako třeba: Je pódium postavené tak, aby měli diváci dobrý výhled? Smráká se – mají katovi pohůnci dost pochodní, aby scénu efektně osvětlili? Povolají nějaké hudebníky, aby mou chůzi ke špalku doprovodili vířivými bubny? Kdo bude kat? Bude to někdo známější? Dovolí mi před smrtí proslov? Možná pár posledních triků? A jaké bych měl v tom případě zvolit? Bezhlavý Rytíř by mohl působit nevkusně.

Samé důležité věci.

Já vím, měl bych obrátit mysl k božskému panteonu, modlit se, hodnotit svůj život, zpytovat svědomí, všechny tyhle pitomosti – ale nedokážu to. Když člověk stráví život na jevištích, je přece logické, že chce, aby poslední představení bylo co nejpůsobivější, ne?

Navíc se za tuhle profesionální deformaci můžeš bezpečně schovat, viď, Wolrichu? Nemusíš myslet na to, co se ti právě děje.

Nemusíš se vyrovnávat s faktem, že za chvíli umřeš.

Je mi horko. Dav houstne. Vyvalené oči, dychtivé tváře. Přelévá se užaslé reptání, občas vytryskne protigardistická nadávka. Vojáci se začínají potit. Ale nezpomalí; razí si mezi lidmi cestu rázně a tvrdě.

Je mi zima. Popravčí pódium je obsypané tesaři. V první chvíli si myslím, že už ho pro mě připravují, ale –

„Okamžitě to pódium přestaňte rozebírat!“ přikáže velitel gardistů. Zní udýchaně. Dav utvoří vlnivý půlkruh.

Několik tesařů otočí hlavy. „Musíme ho připravit na zítřejší cestu. Mistr Blaigheyr setnul posledního už před dvěma hodinama.“

„Tady má ještě jednoho. Na barončin příkaz.“

„Než dáme zpátky rozpěry, bude půlnoc –“

„Baronka jasně rozkázala –“

„Baronka? Ne baron?“ ozve se od černého stanu. V davu to zašumí. Muž před stanem je ještě starší než já – může mu být klidně i k sedmdesátce. Má těkavé oči barvy rtuti a na bradě bílé strniště. Připadá mi povědomý, přestože jsem si jistý, že jsem jeho tvář v životě neviděl.

„Baron se ještě nevrátil od krále, mistře Blaigheyre.“

Takže jsem měl pravdu: jeho tvář jsem opravdu v životě neviděl. Pokaždé měl na hlavě kápi. Ale držení těla a kontrolovaná gesta se splést nedají.

Vida, jedno přání se mi právě splnilo – bude mě popravovat nejznámější kat darockého království. Hurá.

Blaigheyr se na mě podívá. Získám dojem, že je trochu opilý; ale pořád se dokáže ovládat. „Je tohle, kdo si myslím, že to je?“ otáže se s pečlivou výslovností. Gardistický kapitán přikývne.

„Setnu ho ráno.“

„Ale baronka –“

„Baronka…,“ odfrkne si. Nedokážu říct, jestli opravdu zaslechnu podtón opovržení, ale každopádně si opravím mínění: je opilý víc než jen trochu. A s tím ovládáním to taky nebude moc slavné.

„Setnu ho ráno,“ podívá se Blaigheyr kapitánovi do očí lehce plavajícím pohledem a kapitán sklopí zrak a smýkne se mnou ke stanu, ve kterém každý den čeká na svůj osud čerstvá várka odsouzených (dnes to bylo osm zlodějů a dva vrazi). Teď už je stan pochopitelně prázdný: Blaigheyr se neflákal. Když je celá říše v pohybu, spravedlnost se musí vykonávat co nejrychleji, aby se předešlo chaosu (tedy ještě většímu chaosu), a co nejzábavněji, protože lidé chtějí alespoň na chvíli zapomenout na všechno, co museli narychlo opustit. Proto jsem se k tomuhle cirkusu ostatně přidal. Každý večer mám na Rituálu narváno jako nikdy předtím.

Je mi horko. Ve stanu mě dotáhnou k hlavní tyči. Bez protestu si nechám zkroutit paže za záda a připoutat k podpěře trojitou dřevařskou smyčkou. Dávám si záležet, abych se tvářil otupěle a vystrašeně.

„Takhle ne,“ odhrne se vchodová celta. „Copak jste nikdy nebyli na žádném jeho Rituálu?“ Blaigheyr mě obejde. „Z tohohle by se dostal za dvě sekundy.“

Je mi zima. Cítím, jak pouta povolují. Kat mi provaz začne znovu obtáčet kolem zápěstí: váže uzel metodicky, bez zbytečného utahování. Okamžitě poznám, co dělá. „Dvojitý langford?“

„Dvojitý langford.“

Sakra.

Snažím se držet lokty co nejdál od sebe, ale na Blaigheyra tyhle finty neplatí. Douzluje a opustí s gardisty stan. Ještě slyším, jak venku posiluje hlídky. Pokusím se vyprostit – samozřejmě marně.

Je mi horko.

Je mi zima.

* * *

V noci toho moc nenaspím.

Hlavně proto, že mě ve tři ráno probudí tiché zašustění. Trhnu sebou a vytřeštím oči – zbytečně, tma ve stanu je naprostá. V rozespalosti se málem zeptám Je tu někdo?, ale pak to naštěstí spolknu. Ovane mě vůně, kterou jsem necítil strašně dlouho, ale kterou bych poznal kdykoliv: jemná a trochu hořká. Zadržím dech. „Niril?“

„Tiše,“ zašeptá mi do ucha. Cítím, jak její ruka zkoumá pouta. „Musela jsem to udělat.“

Neodpovím, jen nasávám tu vůni, jako bych si chtěl naplnit plíce těsně před tím, než se potopím do černých hlubin.

„Nemáš ponětí, co se tady děje. Aider je už třetí den u krále a nikdo neví, s čím se vrátí. Všichni na našem dvoře jsou našponovaný, že se div nepodřezávají na potkání. Kdybych ukázala slabost, byla by to pro ně záminka, aby mě odstavili. Proto jsem s tebou zametla – nemohla jsem připustit, abys se mnou přede všema takhle mluvil.“

„Rozumím.“ Napadne mě, že odteď budu mít úlevu navždy spojenou s Nirilinou nahořklou vůní. „Žádný strachy, sehrála jsi to dobře. Nebo alespoň já ti to sežral i s navijákem.“

„Nemohla jsem ti to vysvětlit. Přemejšlela jsem, jestli ti nemám dát nějaký znamení, ale bála jsem se riskovat. Navíc jsem už všechny naše signály zapomněla.“

„No jo, je to dlouho – patnáct let?“

„Dvacet dva. Uirovi, mýmu nejstaršímu synovi, je osmnáct.“

„Vidíš, dokonce dvacet dva let,“ přikyvuju, ale uvnitř tomu nevěřím. To přece nemůže být dvacet dva let. Nemůže mi být šedesát jedna. Vždyť se cítím pořád stejně: stejně blbej a stejně nedospělej. Když se ráno podívám do zrcadla, vždycky se leknu, že mi nějaký šprýmař v noci nabělil plnovous. „Ty máš syna, jo?“

„Dokonce tři: devět, dvanáct a osmnáct let. A ty?“

„Co já?“ nechápu.

„Máš nějaký děti?“

Uchechtnu se. „Žádný, o kterejch bych věděl –“

Z Niril i na hlasu se nedá nic vyčíst: „Takže ses nikdy neoženil?“

„Oženit se? A zavřít si dveře ke všem těm příležitostem, který se hvězdě mýho formátu v každým městě naskýtají?“ Měl to být světácký tón – ale nějakým záhadným způsobem zním jako vypelichaný obšourník.

„A to tě vážně nikdy nenapadlo se usadit?“

„Rodinnej život,“ ohrnu ret. „To není nic pro mě. Když chce člověk v životě něco dokázat, není na podobný nesmysly čas. Jak si jednou vybuduješ jméno, musíš ho pořád udržovat.“

„Jo, slyšela jsem, že už jedeš turné ve velkým stylu – karavana vozů s rekvizitami, armáda pomocníků, osmnáct asistentek…“

„To jsi slyšela blbě. To bylo předloni. To byly ještě v módě monstrpředstavení s efektníma číslama typu Nervy drásající Přeřezávání Spanilé, Nedostatečně Oblečené Panny, Pomalé Trhání Končetin Dobrovolníkovi Z Publika nebo Zvracení Očí – výpravný fláky s obřím jevištěm, přepálenou pyrotechnikou a houfem tanečnic. Jenže toho už se lidi přežrali. Letos jedu komorní šňůru: jenom já a jedna asistentka, jak za starejch časů – a funguje to dokonale. Fanoušci chtějí vidět žijícího klasika a jeho nejslavnější kousky jako Ostří Noci nebo Drahokam Soumraku, a ne nějaký kýčovitý opičky, co se v nich vyžívají ti mladí mamlasové.“

„Tak to je skvělý.“ V jejím hlase prokmitne stín té samé netrpělivosti, jaký tam má skoro každý, komu vyprávím o své práci, takové to Přestaň otravovat s těmahle nesmyslama pro puberťáky, už seš dospělej, kdy se začneš starat o důležitý věci? Pocit převahy spojený s lehkou útrpností.

I když už mě to dávno po nocích nebudí, stejně se musím zeptat: „Co se stalo s Eldenem?“

„S Eldenem?“ Na chvíli působí, jako by nevěděla, koho myslím. „Jo s Eldenem. Rozešli jsme se dva měsíce po tom. Nemělo to smysl. Bydlet někde v zapadákově na smradlavým statku u jeho strejce… Nic pro mě.“

Mám jí připomenout, že jsem to tenkrát říkal? Proč? Už na tom nezáleží. „Takže sis to obratem vynahradila a klofla barona.“

Zafuní. „Klofla? Hele, když jsem ti předtím říkala, že takhle se mnou mluvit nesmíš, bylo to sice naoko, ale… mírnit by ses mohl, ne?“ Ale ale: paní baronka se nám odvykla bavit s prostým lidem.

„Máš pravdu, promiň,“ kaju se. „Já vím, byla to láska na první pohled, že jo? Šla jsi za hlasem svýho srdce. Vzala by sis ho, i kdyby to nebyl zazobanej šlechtic, ale prostej, obyčejnej, hodně napakovanej měšťan. A co teprve on. Vůbec nepotřeboval krásnou manželku, se kterou by u králova dvora převálcoval všechny ty vyzáblý šlechtičny s koňskejma ksichtama. Kdepak, ani z jedný strany v tom nebyl žádnej kalkul. Jenom čistej, ušlechtilej, nádhernej cit.“

„Ty ses vůbec nezměnil, Wolrichu,“ řekne. „Ale vůbec.“

Pokrčím rameny. „To je dobře, ne?“

„Doopravdy si to myslíš?“ zeptá se, a já najednou nevím, jak odpovědět.

Horší je, že toho nevím víc. Třeba proč jsem za Niril do jejího velkolepého dvořanského stanu vůbec chodil. Proč jsem ve chvíli, kdy se mi doneslo, že kus ode mě rozbila noční ležení baronka Niril z Augchaoru, všeho nechal, vpadl tam a spustil na ni, jako kdyby žádných dvacet dva let neexistovalo.

(To přece nemůže být dvacet dva let.)

Něco takového mi není podobné. Já se přece nikdy nezabývám něčím, co je dávno pryč. Na minulost nemyslím. Nikdy. Ani na Niril, ani na nic jiného.

Tak proč jsem za Niril šel? Že bych ji pořád ještě miloval?

Děsivá myšlenka.

Naštěstí naprosto nesmyslná. Láska (nebo to, co jsem za ni považoval) dávno vyprchala a zbyly jen zvláštně cizí vzpomínky. Jako když si člověk matně vybavuje, co prováděl v opilosti: nejistý údiv a stud.

Zatímco se nořím do svých duševních hlubin – nebo spíš cachtám na své duševní mělčině –, Niril promluví: „Hele, nepřišla jsem proto, aby ses do mě strefoval. Přišla jsem, abych ti všechno vysvětlila. A omluvila se.“

„Nemusíš se omlouvat,“ pokrčím opět rameny. „To je dobrý.“

Odkašle si. „To jsem nečekala, že to vezmeš tak… klidně.“

„Ale prosím tě, vždyť o nic nejd-“

A náhle mi to dojde: pořád mě nezačala rozvazovat.

Když přejížděla rukou po poutech, jenom se přesvědčovala, jestli jsem dobře přivázaný.

„Tys mě nepřišla osvobodit, co?“

„Ty mě neposloucháš? Už jsem ti přece řekla, proč jsem přišla. Abych se ti omluvila.“

„Počkej…“ Ta známá hořká vůně se mění v kyanovodík. Náhle ho mám plná ústa. „Přece mě nenecháš doopravdy popravit, Niril, že ne?“

Její hlas zní unaveně. „Tys mě vážně neposlouchal, Wolrichu. Copak jsem ti nevyprávěla, jak po mně jdou? Nemůžu ti pomoct utéct. Hned by věděli, že jsem to byla já.“

Asi nejvíc mě zaskočí ta klidná otevřenost. Zmůžu se jen na: „Niril…“

Na tváři ucítím dotek dlaně. Je měkká, trochu zpocená a hřeje. „Copak nechápeš, že nemám na výběr?“

To mi přece nemůžeš udělat.

Ruka mě pohladí a stáhne se do tmy.

„Niril?“

Že mi to nemůže udělat? Proč by nemohla? Nic k ní necítím – tak proč by měla něco cítit ona ke mně? Nejsem pro ni nic než vykopávka z minulosti. Polozapomenutá epizoda z mládí. Trochu zábavná, trochu bizarní, ale nedůležitá. Má jiný život. Má za manžela šlechtice. Má syna, kterému je osmnáct. Proč by mě nepopravila?

„Niril?“

Hořká vůně se rozplývá ve vzduchu. Niril je pryč.

A já konečně uvěřím, že opravdu uplynulo dvacet dva let.

* * *

Ráno mě kapitán baronovy gardy vzbudí laskavými kopanci do ledvin, jeden z katových pohůnků mi přinese vodu (to mám místo odsouzencova posledního pokrmu – baron zřejmě zkrouhnul rozpočet), osm knězů nejrůznějších církví mi po řadě nabídne duchovní útěchu a já je osmkrát pošlu do horoucích pekel, Blaigheyr mi odpáře límec a uřeže vlasy a mručí nad mým ztuhlým krčním svalstvem, na které si bude muset vzít těžší obouručák, a na pokec zaskočí sám baron Alder z Augchaoru. I s chotí. „Jak se cítíš, mistře Wolrichu?“

„Užasně.“ Dřepím na štokrleti, třu si zmodralá zápěstí a snažím se nedívat na Niril. V noci bylo pod nulou, takže jsem nastydl, a na ostříhaný krk mi táhne. Mám strach, že až si pro mě přijdou, nezvednu se: kosti vržou, klouby praskají a křeče vystřelují do páteře drnčící harpuny. Stáří je hnus. Člověk ani nemůže strávit noc připoutaný ke stanové tyči, aniž by si pak nepřipadal jak rozdupaná žába. „Nemohu se dočkat. Vždycky jsem snil o bombastické derniéře.“

Baron si povzdechne. „Škoda.“ Poprvé ho vidím zblízka: malý, obtloustlý, usměvavý – a přesto se mu nějakým zázrakem daří nevypadat dobromyslně.

„Škoda? Pročpak, pane? Čekal jsi snad, že tu najdeš fňukající trosku?“

„Při tvé pověsti rozhodně ne, mistře. Pravil jsem škoda, protože kdybys svou popravu nevyhlížel s tak nakažlivým nadšením, možná by sis rád poslechl, kvůli čemu jsem za tebou zavítal.“

„Nechci být nezdvořilý, pane. Když už jsi sem vážil cestu, rád ti poskytnu sluchu.“

„Nerad bych zdržoval.“

„Mé parádní číslo přijde až za deset minut. Pokud máš něco na srdci, bez ostychu to vysyp.“

„Dobrá tedy.“ Baron ukončí úvodní tanečky mávnutím naparfémovaného kapesníku. „Dnes nad ránem jsem se vrátil z královského dvora, kam jsem byl povolán jakožto člen panovníkova strategického poradního sboru. Vzhledem k situaci v říši možná tušíš, o čem jsme diskutovali.“

„Neodvažuju se ani hádat, co se v tak vysokých kruzích v tyto neklidné dny, kdy je celá země ve varu, řeší. Nová daň pro mlynáře, odvislá od počtu lopatek mlýnského kola? Počet chlupů, který by měl obsahovat kožešinový límec královského pláště?“

„Možná sis toho nevšiml, mistře Wolrichu, ale na darocké království táhne Lotonova armáda.“

„Nevšiml? Ty mě podceňuješ, pane. Mám oko sokola, postřeh lasičky a bystrost sysla. Dokážu vyvodit ty nejpřekvapivější závěry z nejnepatrnějších stop. Čtu ze zlomených větviček a ohnutých stébel. A vzhledem ke statisícům lidí tam venku, co se snaží uprchnout do sousední země, bude trvat už jen pár dní, než mi ta věc s Lotonovou armádou dojde.“

„Výtečně. To se k tobě tedy za pár týdnů možná dostane i zpráva, že Loton před čtrnácti dny v surlomském průsmyku rozprášil naše vojska. Darocká říše je bezbranná. Jsme Tanetáncům vydáni napospas.“

A já už vím, co přijde: Zachraň nás, velký kouzelníku. Jsi naše poslední naděje. Zastav svou zázračnou magií severské hordy a zahraň zkáze naší země.

„Situace je beznadějná, mistře Wolrichu.“

Jasně že vás zachráním, barone. Vytáhnu z kapsy zázračné kouzlo a udělám z Lotonovy armády oceán krvavé kaše. Ale nebude to zadarmo. Po pravdě řečeno si myslím, že se královská pokladna docela prohne.

„Sbor královských poradců nicméně přišel v noci s řešením. Sice poněkud zoufalým, ale řešením.“ Baron dramaticky máchne kapesníkem, a mě ovane tak intenzivní vůně rozkvetlého sadu, že se málem pozvracím. „Magie.“

Platba samozřejmě předem. Teprve až mi naplníte povoz zlatem a diamanty, začnu chystat své mocné tajné kouzlo. Pochopitelně v klidu a o samotě. Támhle vzadu za houštím, jak stojí můj plně naložený vůz i s připravenými koňmi. Vy hezky zůstaňte tady a čekejte. V žádném případě za mnou nechoďte a nekontrolujte mě. Nejmíň deset hodin. Je to velmi složité kouzlo. A já ho chci připravit důkladně. Protože mi na osudu darocké říše vážně hrozně, hrozně, hrozně záleží. Pod okoralou slupkou jsem citlivý člověk.

„A proto jsme rozhodli, že požádáme o pomoc –“

Rovnám si obličejové svaly; snažím se tvářit důvěryhodně, vstřícně a důstojně –

„– Hexagon.“

Desítky let strávených u karetních stolů se zúročí. Nehnu ani brvou. „Hexagon?“

„Hexagon.“

Třu si studené ruce. „Aniž bych se chtěl kohokoliv ze sboru slovutných královských poradců dotknout, to je nápad hodný choromyslného hovnivála. Hexagon zachovává za všech okolností politickou neutralitu. Je to cech skutečných kouzelníků, a ti se nikdy do ničeho nepletou.“ Baron nadzdvihne levé obočí a já plynule doplním: „Což pochopitelně vím díky tomu, že jsem v Hexagonu sám studoval. Protože já jsem samozřejmě také skutečný kouzelník.“ Zjišťuju, že mě baronovo oznámení rozhodilo víc, než jsem myslel – už mi nejde ani lhaní, ta nejjednodušší věc pod sluncem. „Čili jediná věc, která mě opravdu zajímá, je: jakými slovy přesně vás hexagonští Odvěcí poslali do hajzlu?“

„Doslovnou citací ti bohužel neposloužím, mistře, ale myslím, že to bylo něco jako Ano, jistěže vám pomůžeme.“

Tak na tohle desítky let u karetních stolů nestačí. Brada mi poklesne. „Cože?“

„Poskytnou nám čtyři nejlepší čaroděje, aby tanetánskou invazi odrazili.“

Civím na něj, jako kdyby mi právě předvedl Temnou Bouři bez závěsných lanek. „Proč, proboha?“

Baron rozhodí rukama a ovocný sad opět zaútočí. „Je tu nejlepší půda pro pěstování mossburů na celém světadíle. A není tajemstvím, že Tanetánci nejsou hexagonským kosmickým experimentům právě nakloněni. Ale musím přiznat, že motivy Odvěkých mě momentálně až tak nepálí. Znáš to o darovaném koni a dentistickém vyšetření?“

„Že kůň je nejlepší zubař?“

„Ne, to druhé. Čímž se dostávám k tomu, proč jsem za tebou přišel.“

„Ano, ano, chápu, kam míříš, pane,“ chytím se. „Chceš, abych se jakožto nejmocnější kouzelník k těm čtyřem hexagonským břídilům připojil. Inu, můžeme si o tom popovídat, proč ne. Ale musím tě upozornit, že to nebude zadarmo. Po pravdě řečeno si myslím, že se královská pokladna docela prohn-“

„Mistře,“ skočí mi do řeči. „Vypadám jako idiot?“

„V zájmu našich dobrých vztahů bych na to raději neodpovídal.“

„Já přece vím, že jsi podvodník. Myslíš, že mi to má žena neřekla? Já vím, že neovládáš žádná opravdová kouzla. Že jsou to všechno jenom triky. Vím, že jsi nám v boji s tanetánskou armádou k ničemu.“

Stisknu zuby, až to zavrže. Podívám se na Niril. „Tvá žena je poklad. Hýčkej ji a opatruj.“

„Přesně to mám v úmyslu.“ Baron na rozdíl ode mě nevěnuje manželce jediný pohled. „Je tedy nabíledni, že o nějakém tvém magickém angažmá nemůže být řeči. Leč já mám na mysli jiný rys této operace.“

„Teď bych se měl asi otázat Jaký?, viď?“

„V zájmu plynulého rozhovoru by to bylo přínosné.“

„Jaký?“

„Jde o to, že v zemi zuří chaos. A hysterie. A panika. A o to, že ony čtyři kouzelníky nikdo nezná. Jak jistě víš, mistře – i když jsi do hexagonské akademie v životě nepáchl –, Odvěcí nutí své chovance vzdát se veškeré pozemské slávy a žít v chudobě a anonymitě. Což vzhledem k tomu, že Hexagon ovládá přístup k hlavnímu magickému zřídlu, většina skutečných čarodějů volky nevolky dodržuje.“

Pochopím, kam míří. „Když oznámíš, že říši bude zachraňovat parta čtyř nul, o kterých nikdo v životě neslyšel, situace v zemi se nijak neuklidní.“

„Zato když oznámím, že říši zachrání někdo známý a slavný…, i když to vlastně není skutečný kouzelník…“

„Situace by se uklidnit mohla.“

„Alespoň trochu.“

„Abychom si to ujasnili,“ řeknu. „Chceš mě použít jako nastrčenou figurku do své propagandy? Jenom proto, že mám známé jméno?“

„Jistě. Je v tom snad nějaký problém?“

Usměju se. „Nebude to zadarmo.“

„Ale,“ ozve se Niril, „on mi přede všema odporoval. Když ho nepopravíme, ohrozí to moji pozici, bude to –“

Baron ji ledabyle udeří. Pohyb jeho ruky vypadá lehce, ale rána to musí být silná, protože mé bývalé asistentce otočí hlavu, div jí nezlomí krk. Vlasy zavíří; Niril zmlkne v polovině věty. Baron se ke mně obrátí s omluvným úsměvem. „Samozřejmě že to nebude zadarmo, mistře. Ani ve snu by mě nenapadlo, že bys miliony lidských životů zachraňoval bez odpovídajícího honoráře.“

Do stanu vstoupí kapitán se svými gardisty. „Tak jo. Zvedej se, Wolrichu. Kat čeká.“

„Vida, čas rozhodnutí je tu,“ pokyne mi baron. „Nuže? Jaká bude tvá odpověď?“

Pozoruju pramínek krve, který se plazí z Niriliny nosní dírky. „Jaký honorář nabízíš?“

„Tvůj život.“

„Beru.“

Niril se nadechne a paličatě vystrčí bradu. „Venku už se shromáždilo několik tisíc poddaných,“ zkusí to znovu. „Když jim řekneme, že žádná poprava nebude, máme na krku lidové povstání.“

Tentokrát ji baron nepraští. Místo toho se na ni usměje – vlídně a trochu překvapeně, asi jako na šimpanze, kterému se po letech mlácení do loutny podaří náhodou zahrát pár tónů z Markraběti renety. „Máš naprostou pravdu, lásko. Tak popravíme někoho jiného. Třeba jeho,“ ukáže na gardistického kapitána.

Kapitán otevře ústa. Pod zplihlým knírem to vypadá skoro obscénně.

„No co?“ zeptá se baron. „Nebo sis myslel, že nevím o dohodách, které jsi za mými zády uzavřel s Gukamem? Myslel sis, že zradu nechám nepotrestanou? Chopte se ho.“

Gardisté svého velitele čapnou a vyvlečou ze stanu. Dav venku nadšeně zabouří. Baron podá Niril kapesník, a ta si ho přitiskne na nos. Hedvábí saje krev s tichým praskáním.

* * *

Zatímco s asistentkou bouráme stan a nakládáme věci na vůz, lidský proud se dá opět do pohybu. Šňůra povozů, kárek a trakařů se kolem nás sune jako dodělávající zvíře. Z šál vykukují promodralé tváře, boty dusají po půdě pocukrované jinovatkou, kola drkotají po výmolech, až usopleným dětem pod plachtami odlétávají nudle. O zem pleskají kouřící kobylince. Otcové kráčejí u ohlávek, pošvihávají ratišti a rozebírají popravu, bylo trapný, jak sebou ten kapitán házel a vřískal, kat ho měl předtím zpracovat, Blaigheyr stárne, já bych na baronově místě nasadil toho novýho, sice zatím popravoval jenom na oblasti, ale na první ligu má, to ti říkám.

Vyškrábu se na kozlík a společně s baronovou družinou zamíříme opačným směrem. Zpátky do darocké říše.

Jedeme podél zástupu poutníků a stříbřitá tráva praská pod koly. Projíždíme skrz vyhaslá ohniště, vypálená do půdy jako černé jizvy – jako by se nocležníci snažili drobným mučením zemi připravit na to, co přijde. Je jasno a mrazivo. Poslední listy na stromech jsou zkroucené a hnědé jako mrtvé kukly, z nichž se co nevidět vylíhnou motýlí zombie.

Držíme se uprchlického tahu až k Rokli padesáti osmi sebevrahů. Tam odbočíme do stepi a já konečně můžu předat opratě asistentce. Jak je u mě v posledních letech obvyklé, nejsem schopný si zapamatovat její jméno, a tak je dotyčná stejně jako její předchůdkyně nositelkou čestné přezdívky Hele, pocem. Natáhnu se vzadu na voze, abych dohnal spánkový dluh. Ale nedokážu usnout. Ležím mezi rekvizitami zachumlaný do pláště, pozoruju, jak se zemdlelé slunce snaží do děr v plachtě nacpat žouželovité paprsky, a přemítám, do čeho jsem to sakra zase spadnul. Za pár dní stanu tváří v tvář Lotonově statisícové armádě. A nejenže stanu, já jsem dokonce součástí kouzelnické jednotky, která s ní má bojovat. Jednotky, která čítá celých pět lidí.

Ne že by to neznělo lákavě…, ale pořád se nemohu zbavit dojmu, že původní plán – odjet po skončení turné do mého luxusního domu na jihu, válet se na soukromé pláži, ládovat se broskvemi a ohromovat snědé Esttajky tím, jak dokážu nechat mizet rákosové sukně – byl přece jen rozumnější. A to nemluvím o tom, že můj dům je vlastně spíš takový menší zámek. Šestadvacet ložnic, zahrada v atriu a ten nejvyšší komfort. Možná dokonce větší zámek.

Ve kterém nikdy nevydržím ani dva týdny v kuse.

Už dávno bych se na ta turné mohl vykašlat. Mám na to věk. A peněz víc než lecjaký král. Ale přesto mě pořád něco žene ven: vyhání mě to z pohodlných komnat do studených dní na kodrcajícím povozu, do bláta, do zimy. Za hučící masou diváků, za žasnoucími tvářemi před jevištěm.

Ale tohle není ten případ.

Hloubám, proč jsem se ráno místo nakládání vozu nevydrápal na svého nejrychlejšího koně a nepráskl do bot. Jsem moudrý kmet. Musím mít pro své chování rozumný důvod.

Třeba proto, že pro někoho tak známého je nemožné beze stopy zmizet? Třeba proto, že by tě baronovi zabijáci všude našli?

Anebo proto, že jestli tohle nějakým zázrakem vyjde, bude to ta nejmonumentálnější tečka za tvojí kariérou? Lidi na tebe budou vzpomínat ještě za stovky let.

Wítězný Wolrich. Nejslavnější mág historie. Pokořitel barbarských armád a zachránce říší.

Přihlouple naivní představy mi bzučí v hlavě a štěbetají v žilách. Pálí mě a rozechvívají, a když zavřu oči, třepetají se pod víčky jako světlem obluzené můry.

Se soumrakem zastavíme a rozděláme dva ohně. Jeden prostý pro baronovy vojáky, druhý elitní pro mě, barona a nového velitele gardy – Blaigheyra. Prasečí tráva hoří špatně, čadí a nevydává žádné teplo. Baron se zachumlá do přikrývky; ovine si ji kolem těla s grifem zkušeného cestovatele. „Mistře Wolrichu, mistře Blaigheyre: dobrou noc.“ Skoro okamžitě začne chrápat – hvízdavě a tence, jako když vlasovou pilkou řežete komárovi nožičky. Pět minut, a mám chuť ho udusit polštářem. Má kliku, že žádný není po ruce. Smrtící zbraně s sebou zásadně nevozím.

Všimnu si pohledů, které od gardistického ohně zalétají k vozu, kde Hele, pocem krmí patbury. Upřeně se na vojáky zadívám. Rychle se odvrátí a s nuceným veselím začnou rozebírat čísi eskapády z poslední vycházky.

To by mi tak ještě chybělo. Dneska večer vážně nemám náladu řešit nějakou znásilňovačku. Hele, pocem to pochopí a zaleze pod plachtu, aby neprovokovala. Chytrá holka. Umíním si, že se jí ráno zeptám, jak se jmenuje. A tentokrát si to někam napíšu.

Sedíme s Blaigheyrcm u ohně a stepní noc nad našimi hlavami zvoní mrazem. Chlad ohryzává prsty v botách; plameny se před ním zbaběle schovaly pod otep trávy a alibisticky tam pufají. Kat vyloví z vaku koženou čutoru a přisaje se k ní jako podvyživené sele ke struku. Snad minutu se neozývá nic než tiché kloktání: s komářím chrápáním to vytvoří harmonický kontrapunkt. Potom si Blaigheyr otře ústa a zdvořile mi zbylé tři loky nabídne. Sice nepoznám, co je to za dryák, ale i ty tři loky stačí, aby se plameny přemístily z ohniště do mého hrdla. Na čele mi vyrazí pot. Odplivnu si a překvapí mě, když se nevznítí tráva.

Během několika sekund hicuju jako roztopená výheň. Oheň žloutne závistí.

Vrátím Blaigheyrovi láhev. „Co slavíme, mistře? Zánik darocké říše? Tvé povýšení na velitele baronovy gardy? Jestli se tomu tedy dá říkat povýšení.“ Cítím, jak mi alkohol stoupá do hlavy; mozek se nadnáší a kolébá.

Blaigheyr rozhrne trávu v ohništi, plameny vyprsknou. „No, já jsem vlastně jako velitel gardy kdysi dávno začínal… Ale tohle je dočasná záležitost. Baron chce, aby teď gardě velel někdo, komu může důvěřovat. A kdo si bude vědět rady v… dejme tomu morálně problematičtějších situacích.“

„Čili někdo, kdo má praxi s mučením a věšením.“

„V podstatě. Ale formuloval bych to spíš jako někdo, z koho dýchá zkušenost a moudrost stáří.“

„Stáří je boží,“ souhlasím. Alkohol drnčí pod kůží jako skleněný průvan. Cítím se čím dál líp. „Nejlepší období mého života.“

„Má své výhody,“ připustí Blaigheyr. „Člověk je každý den něčím překvapený, protože si nic nepamatuje.“

„A najednou má spoustu času, protože se nemusí zabývat sexem.“

„A nezdržuje se chozením na záchod, protože je v podstatě na záchodě v jednom kuse.“

„Ale hlavně,“ řeknu, „se rychle unaví. Takže už nemůže dělat tolik pitomostí jako dřív.“

„A na to se napijeme.“ Blaigheyr vytáhne druhou čutoru, a než stačím pochopit, že napijeme znamená v blaigheyrovštině vytáhnu celou láhev sám na ex, je pozdě.

„Ááááááh,“ udělá kat. „No, rád slyším, že jsi ve formě, mistře Wolrichu. Myslím vzhledem k tomu, že jsi jednou z pěti osob, na jejichž bedrech leží osud této země. To jednoho uklidní, dozvědět se, že jsi před rozhodujícím střetem bujarý mladý jura a že se nemůže stát, že v klíčovém okamžiku zapomeneš zaklínadlo nebo tak něco.“

Máchnu rukou. „Nesmíš mě poměřovat měřítky obyčejných staříků. Jsem kouzelník. Prostupuje mnou magie. Dodává mi nadpřirozenou sílu.“

„V tom případě doufám, že jí máš dostatek.“

Krknu. „Jo, div mi neteče ušima.“

„Ano, slyším, jak v tobě bublá a kvasí.“

Zašermuju ukazovákem. „Nesoustřeď se na vnější znaky. Důležitější je, co člověku magie dává.“

„Jo? Co?“

„Když ji používáš tak dlouho jako já, přejde ti do krve, vroste do tebe. Stane se součástí tebe samotného. Začne ti poskytovat jistotu a klid, je to něco, o co se můžeš opřít, co tě přesahuje a naplňuje, co zatmělí díry a zahladí nerovnosti tvé osobnosti.“ Postřehnu, jak se Blaigheyrovy oči zaostří: nějak vycítil, že jen tak neplácám, ale mluvím pravdu. I když samozřejmě neví, že nemám na mysli magii.

Protože ve skutečnosti mluvím o lhaní.

Koneckonců je to taky magie. Svým způsobem.

„Je to jako maska, kterou nosíš tak dlouho, až ti přilne k hlavě a stane se druhou tváří. Můžeš se pod ní schovat a zapomenout, jak jsi vypadal předtím, zapomenout, jaký jsi doopravdy. Zapomenout na svou minulost. Pomůže ti vyrovnat se s věcmi, které bys jinak nemusel zvládnout. Tím, že tě dělá lepším navenek, ti pomůže i uvnitř.“

No dobře. Až takhle moc jsem se odkopat možná nechtěl. To ty tři loky.

Blaigheyr má jedinou otázku: „Co když nastane situace, kdy tvá maska nevydrží a praskne?“

Jen se tomu zasměju.

Tak opilý, abych odpovídal na otázky, kterým se celý život vyhýbám, vážně nejsem.

* * *

Za dva dny vstoupíme do Chiasu. Pokladnice východu, říční perla, brána darocké říše. Město, které svou nádherou a ruchem krále kdysi uchvátilo natolik, že si tu zbudoval letní sídlo.

Dnes by uchvátilo leda poustevníka. Zůstala tady slabá pětina obyvatel, všichni ostatní utekli. Loton několikrát veřejně prohlásil, že z Chiasu udělá největší táborák na světě, a koho z těch dekadentních chiaských degenerátů chytne, toho na něm opeče. Projíždíme prázdnými ulicemi a klapot kopyt tříská do alabastrových fasád jako spršky oblázků. Věže a minarety svítí mrtvolnou bledostí; černé díry oken nás pozorují pohledem slabomyslných dětí navlečených do svátečních šatů.

Před královským letním sídlem nastoupil uvítací výbor: sloužící, kteří neuprchli. Všech osm. Čili s ubytováním není problém – gardisté zaberou pokoje pro zahraniční návštěvy a baron okupuje apartmá vrchního komořího. Já pochopitelně dostanu královy komnaty. Hodím vak doprostřed náměstí z matrací, které má být zřejmě postel, a vypravím se prozkoumat palác. Je vážně gigantický: během první půlhodiny čtyřikrát zabloudím. Pak zjistím, že jsem pořád neopustil své komnaty.

Někdy během třetí hodiny prohlídky se dostanu do podzemí, kde mě neomylný instinkt dovede ke královské pokladnici. Hlídá ji kuchař, který se střídá na směny s podkoním.

Chvíli klábosíme a pak mě pustí dovnitř, abych se podíval. Taky proč ne – strážci většinu pokladu odvezli, aby nepadl do rukou Lotonovi. Nechali tu jen pár kupek rultů na úplatky a sošku Zuřivého Enaka, která podle legendy už sedmkrát ochránila město. Zřejmě doufají v recidivu. „Že se nestydíš, takhle v lidech vzbuzovat falešné naděje,“ vytknu mu. Enak na mě civí strnulým diamantovým pohledem a divně se usmívá.

Jak po schodišti funím do svého patra, zahlédnu z okna cosi, co z výšky vypadá jako proudy mravenců sbíhající se ze všech stran zpátky do mraveniště. Chvíli na to zírám, než mi dojde, co to je.

Obyvatelé Chiasu se vracejí do svého města. Dozvěděli se, že jsem tu. Myslí, že je ochráním.

Že se nestydíš, takhle v lidech vzbuzovat falešné naděje.

Civím na ně strnulým pohledem a divně se usmívám.

* * *

Hexagonští kouzelníci se přemístí před západem slunce. Teleportace proběhne jako obvykle neokázale, bez blesků, hromů či jiných meteorologických efektů.

Dokonce natolik neokázale, že se o přítomnosti mágů dozvím, teprve když vstoupím do trůnního sálu a najdu tam čtyři postavy, jak se s baronem naklánějí nad mapami.

Kvartet čarodějů se ke mně otočí a obdaří mě tak vřelými pohledy, že kdybych byl citlivější povaha, už bych se kácel zcepenělý k zemi. Výborně. Takže už o mně slyšeli.

„Ano, nešálí vás zrak, jsem to vskutku já!“ rozpřáhnu ruce. „Spasitel darocké říše přišel! Wálečný Wolrich je tu! A věřte, že se nemůže dočkat, až mu při jeho Welkolepé Wýhře budou asistovat čtyři obětaví pomocníčci z Hexagonu! Mimochodem, kdy dorazí? A co tady dělají ti čtyři smradlaví vandráci?“

Teď už bych nepadl zcepenělý k zemi. Teď by mi rovnou vybuchla hlava. Já prostě vím, jak během pár sekund získat srdce cizích lidí.

Musíte jít přímo skrz hrudní koš.

Já vím, měl bych se chovat taktičtěji. Měl bych uctivě šoupat nohama, mluvit nekonfliktně, tvářit se pokorně a neprovokovat. Zkusit se jim vetřít, získat si postupně jejich přízeň. Jo, to bych měl. Jenže na to už jsem starý. V mém věku počítáte každou minutu života. A představa, že bych měl byť jedinou z nich promarnit něčím, co mě otravuje a nudí, mě naplňuje eternálním děsem.

„Mistře Wolrichu!“ zatřepe baron kapesníkem. Je napuštěný něčím, co má zřejmě vonět jako jarní louka, ale je to cítit spíš jako zodpovědně budovaný kompost. „Jak jsem šťasten, že sis na nás udělal chvilku!“

„To nestojí za řeč, drahý Aldere,“ mávnu rukou. „Pokaždé mezi vás rád zavítám. Znakem velkých mužů je, že se nevyvyšují nad plebs.“

Přejde to bez jediného mrknutí. Ten chlap je naprosto neprůstřelný.

„Excelentní! Nuže, dovolte, vážení, abych vás vzájemně představil. Pohledný mladý muž po mé pravici je slovutný mág Ranusta –“

Pohlednému mladému muži je přes čtyřicet a má bradu jako kovadlinu, jizvy na lícních kostech a několikrát přeražený nos. Koudelovité vlasy, tvrdé šedé oči.

„– tato okouzlující mladá dáma slečna Lenia –“

Slečna Lenia vypadá dokonce ještě starší než Ranusta – i když jí pravděpodobně bude jen něco přes třicet. Hubená, bledá, váčky pod očima. Předstíraně ospalý pohled, ústa malá a ochablá.

„– toto je Quol –“

Plešatějící tlusťoch. Zarudlý nos, odstávající uši, brad víc, než jsem ochoten počítat. Zuby září hřejivou žlutí louky zaplevelené pampeliškami.

„– a zde jeho bratr Fanagey.“

Identická kopie téhož, jen s ještě pampeliškovějším chrupem. Se svým dvojčetem soutěží v počtu brad. Těžko říct, kdo vyhrává.

Všichni jsou oblečení do potrhaných plášťů z nejhrubší vlny, takže působí jako něco mezi kajícníky a somráky. Quolovi kouká z děravého škrpálu palec. Módní styl Hexagonu pro tuto zimní sezónu.

Pochopitelně je všechny znám podle jména. Když se člověk vydává za čaroděje, musí si o kouzelnické scéně držet přehled. Ranusta se z nich na tuhle akci hodí nejvíc – jeho doménou je kluid, jak se v profesním žargonu říká agresivním silovým kouzlům. Trhání lidí na kusy, exploze hlav, telekinetické vivisekce a podobné roztomilosti. Lenia se zaměřuje na personální magii: kontrola vědomí, zaklínadla tvarovaná podle osobnosti. Kletby šité na míru. Quol a Fanagey jsou pyromanti; mají na svědomí ti nejničivější ohnivé stěny, jaké se za posledních dvacet let v oboru objevily. V současnosti prý pracují na revolučním typu fireballu. Bude se jmenovat firecube.

Zkrátka a dobře, bez ohledu na to, jak ošuntěle ti čtyři vypadají, tahle partaje první klasa. Což znamená, že to Hexagon bere vážně. Opravdu vyslal nejlepší.

„A toto pochopitelně není nikdo jiný než proslulý Welmistr Wolrich.“

Žádný potlesk, žádné provolávání slávy. Zhnuseně na mě civějí. Ranusta si demonstrativně odplivne.

„Podívejte,“ řeknu smířlivě. „Už jsem pár čarodějů potkal. Vím přesně, na co teď myslíte.“

„Opravdu?“ zeptá se Lenia.

„Opravdu. A můžu říct, že mi bude potěšením. Ale musím vás varovat – mám natolik rozmáchlý autogram, že se některým z vás na prsa možná nevejde.“ S povzdechem si přeměřím Leniu. „Ano, mluvím o tobě, sestro. Vládneš takovými magickými silami – tak proč s těmi svými přejetými mrtvými hady něco neuděláš? Oproti tomu vám,“ obrátím se na Quola a Fanageye, „bych tam mohl napsat menší novelu. Dokonce už mám i název: Dva smradlaví tlustoprdi zkoušejí zachránit darockou říši a umírají při tom strašlivou smrtí.“

Quol roztáhne rty. Pampelišky rozkvetou. „Senilita je zákeřná,“ prohodí k Fanageyovi.

„Jo, ta se tě zmocní, ani nevíš jak,“ přikývne jeho dvojče.

„Začneš věřit úplně nesmyslnejm věcem.“

„Třeba tomu, že seš strašně vtipnej.“

„To je náhoda – já také píšu novelu,“ poznamená Lenia. „Jmenuje se Podvodník si chtěl hrát na opravdového čaroděje, ale při prvním střetu se skutečností zbaběle prchl z bitevního pole.“ Usměje se na mě. „A na útěku umřel strašlivou smrtí.“

„To je velmi chytlavý název,“ pochválím ji. „Problém je, že v případě tvého dílka se jedná o infantilní pohádku, zatímco já píšu literaturu faktu. Strohá, hnusná a nepřikrášlená pravda.“

Lenia se ušklíbne. „Co ty víš o pravdě?“

„Že je strohá, hnusná a nepřikrášlená,“ pokrčím rameny. „Teď mě napadá: nejsi s ní náhodou v příbuzenském vztahu?“

„To sice ne, ale řekla bych, že v příbuzenském vztahu by mohla být moje noha a tvůj rozkrok,“ odhrne si Lenia z obličeje ucourané vlasy. „A že by v nejbližší době mohlo dojít ke šťastnému rodinnému shledání.“

„Proč se s ním vůbec bavíš?“ Opovržení v Ranustově hlase téměř dře omítku ze stěn. „Nic, co řekneme, ho přece nemůže urazit: už dávno nemá žádnou sebeúctu. A nejhorší je, že se jí vzdal dobrovolně – radostně ji směnil za pár rultů a upatlaný pozlátko. Jediný, co umí, je lhát a naparovat se, nic víc.“ Ranusta si znovu odplivne.

„Ještě chvíli, a rozpláču se,“ upozorním ho. „Přátelé, proč tak ofenzivně? Přišel jsem s olivovou ratolestí, cožpak to, lidi, nevidíte? Já se s kouzelníky snažím vycházet. Vždycky, když nějakého potkám, hledám v něm to dobré.“

„Jako třeba v Saytherovi?“ zeptá se Ranusta a atmosféra v místnosti rázem ochladne o několik stupňů.

Podívám se na něj. „Jako třeba v Saytherovi.“ Vybaví se mi Saytherova střeva, vyhřezávající z prasklého břicha. „I když v něm jsem musel hledat trochu hlouběji.“

Ranustovi na spánku zapulzuje žíla; pěsti se sevřou. Předstírám, že jsem plně zaujat Leniiným žalostným dekoltem a čekám, jestli se na mě třeba nevrhne. Je o dvacet let mladší a o třicet kilo svalů těžší, ale i tak bude nepříjemně překvapený: pořád ještě mám v rukávu několik špinavých triků.

Ranusta se usměje. Sice trochu nakřivo, ale stejně tím u mě získá pár bodů. „Je mi jasný, o co se snažíš. Chceš nás vyprovokovat. Zkoušíš nás.“

„A kdyby jo?“ prohlížím si tu zbědovaně vyhlížející skupinu. „Bylo by na tom něco špatnýho? Člověk by měl vědět, co jsou zač lidi, v jejichž čele stane.“

„Stane?“ zeptá se Lenia. „V čele? Našem? Ty?“

„Víš, co je dalším znakem senility?“ zeptá se Quol Fanageye.

„Halucinace?“

„Přesně.“

„No mě teda nevyprovokuješ,“ odfrkne si Ranusta. „Ani když nasadíš Saythera.“

„Stejně to byl idiot,“ poznamená Lenia. Ranusta po ní šlehne pohledem. „Promiň, Ranusto, já vím, že to byl tvůj mentor, ale choval se jako prase. Neměl žádný kodex, žádnou morálku. Nectil zákony Hexagonu, prodával zaklínadla kdejaké svini, bratříčkoval se s vrahy, zloději a pasáky, zajímalo ho jenom, jak na čem co trhnout a jak si kde udělat reklamu. Vždyť prodal i licenci na svoje jméno! Není divu, že dopadl, jak dopadl. A není divu, že na jeho smrt Odvěcí nijak nereagovali a že je Wolrich pořád naživu.“

„Neříkám, že neměl svoje chyby,“ opáčí Ranusta. „A neříkám, že si občas zákony Hexagonu trochu neohnul. Taky kdo z nás to někdy neudělal, že jo. Podstatný je, že Sayther byl správnej chlap. Mohla ses na něj spolehnout – když šlo do tuhýho, tak tě podržel. Nebyl to zbabělec.“

„Tyhle prostomyslné představy o správných chlapech jsi získal četbou rytířských románů pro mladistvé?“ otážu se. „A pak že dobrodružná literatura neničí mozek.“

„Fascinující debata,“ poznamená baron přesnou imitací dvořansky znuděného tónu. „V nejbližší minutě pravděpodobně omdlím vzrušením. Mohli bychom raději – v zájmu mé křehké nervové soustavy – přejít k něčemu méně důležitému? Třeba k plánování naší operace?“

„Promiň nám, pane.“ Lenia skloní o pár milimetrů hlavu. „Pochop, že Wolrichova přítomnost je pro nás něco jako rudý hadr pro býka. V našich kruzích není… právě populární. Ale máš pravdu – to je náš problém. Zpátky k věci.“ Otočí se k mapám. „Nuže, domnívám se, že nejlépe bude střetnout se s Lotonovou armádou na nějakém zvláště odlehlém místě na Cinolské planině, abychom –“

„Dovol, má drahá, abych tě zastavil dřív, než zabředneme do další zbytečné diskuse. Kde se s Lotonem utkáme, není v tuto chvíli možné stanovit – to rozhodneme cestou, až obdržíme informace o jeho postupu. Měl jsem teď na mysli plánování jiné, neméně důležité části akce.“

Zašustí to, jak se Ranusta poškrábe na jednodenním strništi. „Jaké?“

„Přece oznámení vaší účasti v konfliktu,“ rozevře baron doširoka oči. „Jak jste určitě postřehli, do Chiasu se začínají vracet lidé. Skvělá příležitost dnes večer oficiálně vyhlásit, že vás pět zničí Lotonovu armádu a zachrání celou říši. Musíme utišit paniku. Pozvednout morálku.“

Fanagey pokrčí rameny. „No a v čem je problém? Tak to vyhlas.“

„Jo,“ řekne Quol. „Nech to vybubnovat. Co na tom chceš plánovat?“

„Pánové a dámo, ujasněme si jednu věc,“ ozvu se. „Neberu vám, že jste borci, co jsou schopni masakrovat milionové armády, vysoušet oceány, tvořit pohoří a vyhrávat módní přehlídky. Ale ty opravdu důležité věci byste měli nechat na mně.“

* * *

Dav burácí. Lidé se na sebe tlačí, křičí, pískají, skandují, zpívají. Na hlavním nádvoří se jich sešlo dobrých třicet tisíc. Solidní návštěvnost.

„A je to tady,“ řve vyvolávač. „To, na co jsme tak dlouho čekali! Inasej nám požehnal! Bozi jsou nám nakloněni! Lotonovi už brzy zamrzne zpupný úsměv na té jeho hnusné zjizvené držce! Nebude se z vítězství v surlomském průsmyku radovat dlouho! Naši šampióni mu nakopou prdel!“ Nadšený ryk desetitisíců hrdel. „A proto – lide starého a mocného Chiasu! Přivítej náležitě prvního ze zachránců našeho města – a darocké říše vůbec – známého a všeobecně proslulého mága Ranustu!“

Extatický jekot se vytratí v zaraženém Eh? Na tvářích diváků je jasné napsáno Cože? Koho?

Po několika sekundách ticha, kdy je slyšet osamělý cvrček, ze sebe publikum přece jen vydoluje zdvořilý potlesk. Koneckonců ten Langusta nás chce zachránit, tak to asi nebude špatnej maník. Dírou v oponě vidím, jak se Ranusta na pódiu prkenně uklání. Je bledý a ohryzek mu na krku lítá nahoru a dolů. Na chvíli je mi ho skoro líto. Debut před tolika lidmi není žádná legrace.

„A tady přichází kráska družiny –“ vyvolávač má opravdu bujnou fantazii, „– čarokrásná Lenia!“

Potlesk je o poznání silnější – ale když se Lenia vynoří, rychle odumře. Není divu: Lenia se nejenže nepřevlékla do něčeho reprezentativnějšího, ale ani se nepokusila nalíčit. Dokonce si ani neumyla vlasy. Vypadá špinavě a umolousaně. Kráska z leproserie. Pár výrostků posměšně zahvízdá, kdosi zařve vulgární komentář. Lenia se lhostejně ukloní; mastné vlasy jí zakryjí obličej. Ranusta vedle ní stojí jako dřevěný panák a vyvolávač se začíná potit.

Už jsem pár propadáků viděl – ale tenhle vážně vede. Ano, já vím, první zákon Hexagonu: Čaroděj nesmí zneužívat magii pro vlastní propagaci. Jenže to přece neznamená, že protagonisté představení, co má vlít lidem do žil naději, budou na jevišti postávat jako apatické mátohy. Všechny profesionální instinkty se ve mně bouří; mám chuť okamžitě vtrhnout na pódium a něco udělat. Ovládnu se jen s maximálním vypětím.

„A tady máme dvojnásobnou porci šarmu, důvtipu a síly!“ Ve vyvolávačově hlase slyším lehkou hysterii. „Slavný Quol a pověstný Fanagey!“

Z potlesku je už jasně cítit despekt: je řídký jak žebrákův chrup a chladný jako nekrofilova milenka. Nespokojené reptání se tetelí nad hlavami diváků jako hejno masařek. Vyvolávač si otře čelo a nadechne se. Teď, nebo nikdy. „Slovutný Chiasi!“

Uchopím okraje opony.

„Poslední v pořadí, ale nikoliv významem…“

Diváci zahučí o poznání hlasitěji.

„… přichází největší žijící kouzelník všech dob, nositel Vlčího křišťálu a krotitel Karmínového draka, mág, který se třikrát střetl s ďábelským černokněžníkem Saytherem a pokaždé mu vyprášil kožich…“

Řev publika nabírá na síle.

„…Welký a Wšemocný WELMISTR WOLRICH!“

Rozhrnu oponu a skočím na pódium. Nádvoří zahřmí nadšením.

Rozpřáhnu paže. Jeviště exploduje.

Tentokrát doopravdy.

* * *

Plameny se přeženou přes hlavy ječících diváků: jsou ostře tyrkysové a mrazí do morku kostí. Celé nádvoří zalije sinavá záře; všichni rázem vypadají jako fosforeskující utopenci. Studený oheň přejede přes obecenstvo – plameny se vzepnou k obloze, protáhnou se a nakreslí na nočním nebi obrovské W.

Jak jsem řekl Niril: nějaké to bombastické představení jsem už odehrál.

Ale něco takového ještě nikdy.

Stojím uprostřed oslnivě pulzující koule a z dlaní mi tryskají proudy omamně vonících květů. Vodopády lilií, orchidejí, chryzantém a hyacintů zasypávají publikum divokou vánicí, dva oblouky chrlené do vzduchu, okvětní lístky se zachytávají ženám ve vlasech, lepí se na obličeje, přistávají dětem na jazycích jako sněhové vločky. Mezi prkny pódia s duněním vyrážejí snopy zlatavých paprsků a rámují W na obloze do šestistranného polygonu – znaku Hexagonu. Mraky víří kolem mé iniciály a tvarují se do několikasekundových výjevů z mého života – Wolrich skládá kouzelnickou přísahu na hexagonské akademii, Wolrich hladí po nozdrách Karmínového draka, Wolrich kope do zadku ušatého Saythera, který peláší pryč s komicky zbabělým výrazem – a okolo toho všeho létají oba měsíce jako zářící žonglérské míčky.

„Nazdar, Chiasi!“ vykřiknu. Při nepříčetném řevu tisíců hrdel, který zazní v odpověď, mě až zamrazí. Ti lidé mi zoufale chtějí věřit – že je zachráním, že to díky mně přežijí, že Loton jejich město nevypálí a nesrovná se zemí. Naděje vstala z mrtvých a zkopala zdravý rozum do bezvědomí. Veškerý nashromážděný strach se uvolnil v ohlušujícím výboji. Dav je na pokraji masové hysterie. Lidé řičí, šlapou po sobě, objímají se, zmítají. Ve svitu velkého W vidím jejich vytřeštěná bělma. V téhle chvíli by většina z nich udělala, co bych přikázal, dali by mi všechno, co mají, splnili by mi jakékoliv přání.

Škoda že to, po čem toužím, mi nikdy dát nemůžou.

Cítím, jak mě jejich úporná víra zalévá v horkých vlnách: jejich láska mi spaluje obličej na uhel, jejich obdiv mi smaží oči v důlcích. Stojím s rozpaženýma rukama a koupu se v jejich přízni.

Skuteční kouzelníci postávají zapomenutí vzadu u opony. I přes hukot davu zaslechnu zachřestění směrového náramku: Ranustova ruka, volně visící podél boku, se zachvěje. Ukazovák a prsteník se zkříží a palec vytrčí k pravému rohu pódia a já mohutně zamávám oběma pažemi, jako bych sbíral ze vzduchu něco obrovského, a pak k dotyčnému pravému rohu pódia dramaticky ukážu – a Ranustovo kouzlo tam nechá vykvést šestimetrový nachový plamen ve tvaru mé postavy. Lidé šílí.

Jistě, první zákon Hexagonu zní Čaroděj nesmí zneužívat magii pro vlastní propagaci – ale oni přece nepropagují sebe. Propagují mě. A to je něco úúúplně jiného, jak jsem jim (s baronovým vydatným přispěním) před vystoupením vysvětlil. Propagovat Wolricha je v pořádku. Dokonce více než v pořádku – je to bohulibá činnost, která se v očích samotného Inaseje téměř vyrovná ošetřování malomocných nebo krmení sirotků. Takže mi koukejte vyčarovat nějaké ty studené plameny, iniciálu na obloze, proudy kytek a další piškuntálie. Nebo snad nechcete vdechnout špetku naděje utrápenému lidu Chiasu? Roztáhnout svrasklou tvář babičky do bezzubého úsměvu? Vrátit světlo do očí dětí s nafouklými bříšky? Co?

„Nemusíte mít z ničeho strach!“ hulákám do davu. „Jsem tady! Jsem s vámi! Zachráním vás!“

Postřehnu, jak Quol přitiskne palec k dlani a ohne prsteník, a vykřiknu patřičně bombastické zaklínadlo a vzepnu ruce k nebesům. W na obloze exploduje.

Na lidi se snese zářící déšť.

Noc bliká třpytivými kapkami, diváci otáčejí obličeje vzhůru, smějí se a otevírají ústa. Můžu jen doufat, že Quol mou iniciálu neproměnil v moč. Bylo by mu to podobné.

„Nedopustím, aby se vám cokoliv stalo!“ křičím do světélkujících provazů lijáku. „Použiju veškerou svou moc a Chias ochráním, i kdybych při tom měl zahynout strašlivou smrtí!“

Fanagey pohne malíčkem, já okázale padnu na kolena (zítra ráno je neohnu) a rozhodím paže.

Všechny věže ve městě vzplanou chladnou fialovou září.

„Tak přísahám na svou čest!“

Celý Chias žhne ledovým světlem – a na chvíli jako by byl opět tou živou, nakažlivě vábivou metropolí, kde jsem kdysi odehrál své nejlepší Rituály. Skoro se mi sevře hrdlo.

Obecenstva se definitivně zmocní šílenství: lidé vřeští, natahují ke mně ruce, lezou po sobě, snaží se vydrápat na pódium, aby se mě mohli dotknout. Vstanu a zavířím před nimi pláštěm v efektní otočce – a přitom koutkem oka zachytím výrazy hexagonských mágů. Sledují mě se znechuceným pohrdáním.

Ať se jdou bodnout, když nerozumějí srandě.

* * *

Oba měsíce civí do oken královských komnat upřeným, nemrkajícím pohledem; jeden větší a druhý menší, zírají z nebe jako oči šilhavého zabijáka. Zastavím se uprostřed ložnice a snažím se přinutit, abych zvedl ruku a rozšněroval tkanici kouzelnického pláště, a nepřekvapivě zjistím, že tak náročný úkol je nad mé síly. Připadám si, jako by po mně produsalo zdivočelé stádo patburů a pak si na mně ještě zatancovalo odzemek. Bolí mě každý sval, nemůžu narovnat záda a klouby hlasitě lupají. Při chůzi do schodů jsem skoro neohnul kolena. Ne že bych to po tom řádění na pódiu nečekal. Na jevišti člověka nikdy nic nebolí a vesele tam poskakuje, jako by mu bylo o dvacet míň, to je známý herecký syndrom. Jenže čím je člověk starší, tím horší jsou dojezdy. A to jsem ještě po vystoupení musel absolvovat slavnostní večeři s hodnostáři města, kteří do mě hučeli, že bych měl kandidovat na starostu Chiasu. Jo, jasně. To by mi ještě chybělo.

Pohlédnu na obří postel. Leží na ní nehybný dlouhý obrys: můj vak. Měsíční světlo protáhlo jeho stín diagonálně přes celé lůžko. Při představě, že bych ho měl vypakovat, umýt se a převléknout do noční košile, se mi chce hlasitě skučet. Už dávno jsem se vzdal představy, že ze mě někdy bude skutečný kouzelník – ale proč bych nemohl mít alespoň zázračný vak, který by se sám vybalil? Jeden pitomý čarodějný oživlý pytel. Chci toho od života opravdu tolik?

Vak na posteli se pohne.

Není to můj vak. Je to Lenia.

Úplně nahá Lenia.

V mozku mi vybuchne chaotická tříšť myšlenek – jako když udeříte do skleněné tabule a střepy se rozletí do všech stran. V jednom okamžiku mě napadne tisíc věcí. Třeba že už si ani nevzpomínám, kdy jsem naposledy s nějakou ženskou spal. Ne že by to bylo tak dávno nebo že bych byl až tak senilní – spíš už pro mě s postupujícím věkem přestal být sex natolik důležitý, aby stálo za to si ho pamatovat. Časové intervaly, kdy na souložení ani nepomyslím, se stále prodlužují. Kolikrát si na něj nevzpomenu třeba i deset minut. Odhaduju, že můj poslední zářez byla ta rychlovka v Hollqelu: Rituál jednu obtloustlou fanynku nažhavil natolik, že se nechala ojet rovnou v zákulisí.

Taky mě napadne, že vlastně nedokážu říct, proč jsem si nic nezačal se svou novou asistentkou – a přitom aktuální Hele, pocem není vůbec ošklivá, dokonce naopak.

Taky mě napadne, že Lenia má překvapivě pevné a hezké tělo.

Čarodějka se posadí. Dvojité měsíční světlo jí sklouzne po ramenou a propůjčí pokožce vzhled špinavě žluté slonoviny.

Taky mě napadne, že si ani po vystoupení neumyla vlasy – na tvář se jí lepí mastný pramen a zakrývá pravé oko.

Taky mě napadne, že mi Leniin nedostatek hygieny v téhle chvíli vůbec nevadí, protože… no, už jsem se zmínil, že je nahá?

Lenia se předkloní. Trčící bradavky vrhají přes malá, dívčí ňadra dlouhé stíny.

Taky mě napadne, co by na to asi řekla Niril. Což mě zmate. Co s tím má společného Niril?

Lenia se po posteli vydá ke mně. Blíží se pomalu, při každém pohybu jí na zádech lopatky napnou kůži. Levé oko se leskne tou samou nevěrohodnou ospalostí, s níž mě pozorovala už v trůnním sále, a mně v břiše zaskřípají ostré kusy ledu.

Taky mě napadne, že Lenia je specialistka na kontrolu vědomí. Taky mě napadne, že sexuální magie je nejúčinnější prostředek, jak někoho ovládnout. Taky mě napadne, že jestli se mi Lenia bude snažit namluvit, že ji tak rozparádilo moje „kouzelnické“ hopsání po pódiu, asi se neudržím a rozchechtám se.

Taky mě napadne, že bych se měl otočit a odejít.

Lenia se přede mnou vztyčí a položí mi ruce kolem krku.

Taky mě napadne, že by se mi zase nemusel postavit, a tím by se všechno hezky vyřešilo.

To štěstí bohužel nemám.

Lenia se nakloní a olízne mi krk – cítím, jak jazyk jede přes mou vrásčitou pokožku, jak špičkou zajíždí mezi záhyby stařecky povislé kůže a vysává odtamtud vlhkost usazeného potu.

Taky mé napadne, že se zřejmě řítím do pěkného průseru.

Vezmu její tvář do dlaní a políbím ji na ústa. Tvrdě a bez jakéhokoliv náznaku něžnosti.

Vzdechne. Stáhne mě na postel.

Pak už mě nenapadá vůbec nic.

* * *

Když se ráno probudím, je Lenia pryč. Zmizela beze stopy, na posteli po ní nezbyl ani vyhřátý důlek – jako kdyby to celé byl jenom horký, hekavý, ulepený sen.

Ale nebyl: to ucítím, když se pokusím pohnout. Neplánované noční cvičení rozbolavělému tělu neprospělo – než se na pelesti posadím, uplyne deset minut. Než se obléknu a sbalím si, tři čtvrtě hodiny. Než se po točitém schodišti dopajdám na zadní nádvoří, hodina.

Ostatní už na mě čekají, netrpěliví a vzteklí.

„A, naše primadona se konečně uvolila vstát,“ zasyčí Fanagey, když se šourám k vozu. „Pěkně si přispala, pak si nechala donést snídani do postele, potom dlouhá horká lázeň, zřejmě manikúra – a proč taky ne, co? Dyť se dneska nic důležitýho neděje: jenom vyrážíme zastavit nejmocnější armádu, jaká kdy tenhle kontinent ohrožovala. Tak proč se honit, že jo. Trapně dochvilný troubové na mě pár hodin počkají.“

„Taky jste za mnou mohli zajít,“ zamumlám. A pomoct mi. (To už samozřejmě neřeknu. To bych si raději ukousl jazyk.)

„Myslíš, že jsme to nezkoušeli?“ oboří se na mě Ranusta. „A myslíš, že jsme tě v těch milionech posranejch královskejch komnat dokázali najít?“

„A to nemluvíme o tom,“ přispěchá se svou hrstí do mlýnice Quol, „že některý z nás přes noc plánovali všechny možný varianty střetu s Lotonem. Zatímco ty ses po večeři svalil do postele a celou noc chrápal jak zabitej.“

Můj a Leniin pohled se protnou – a já jen doufám, že do svých očí dokážu dostat tu samou dávku nevinně zdvořilého nezájmu, jakou tam má ona. „Máš naprostou pravdu,“ odpovím Quolovi. „Po večeři jsem se svalil do postele a celou noc jsem chrápal. Rozhodně jsem nedělal nic jiného. A ani nedokážu popsat, jak moc se za to stydím.“

„Přátelé,“ nabídne baron svému koni jablko, „drásá mi osrdí, že jsem to opět já, kdo učiní přítrž vašemu rozvernému škorpení, ale myslím, že bychom teď, když se k nám mistr Wolrich konečně připojil, měli vyjet.“ Otře si oslintanou ruku kapesníkem.

„Ještě chvíli,“ belhám se k vozu. „Musím něco dořešit.“

„Ty si z nás děláš kozy!“ vyjekne Fanagey.

„Je opravdu nezbytný, aby s náma jel?“ obrátí se Ranusta na barona. „Dyť to vidíš sám, pane. Dědek nás bude jenom zdržovat a překážet. Co kdybysme ho tady v paláci zamknuli do nějaký tajný hladomorny? Po našem návratu ho zase můžeme vytáhnout a předvádět na pódiu, pokud bude třeba. Nebylo by to jednodušší?“

„Mistr Wolrich je veřejně známá osobnost,“ vyhoupne se baron do sedla a vrazí nohy do třmenů. „Každý, koho cestou potkáme, by si všiml, kdyby s námi nebyl. A pokud by se taková zpráva rozkřikla, mělo by to na naši uklidňující kampaň devastující účinky. Takže ano: je naprosto nezbytné, aby s námi jel.“

„Skvělý.“ Ranustova slina chlístne o dlažbu.

Zadýchaně se opřu o postranici vozu a vzhlédnu k Hele, pocem. Sedí na kozlíku s opratěmi v rukou, připravená vyrazit, vzpřímená a vzorná jako vždycky. „Vůz zůstane tady,“ zasípu. „Osedlej mi koně.“

Zašilhá na mě. „Myslíte, že je to dobrej nápad, šéfe? Nevypadáte, že zvládnete –“

„Já se tě neptal na názor,“ utnu ji. „Prostě udělej, co jsem ti řekl.“

Stiskne rty, omotá opratě kolem biče zapíchnutého vedle kozlíku a seskočí. Podám jí své sedlové brašny. „Připrav mi Chaotika. Vůz odvez do stájí – včera jsem dohodl s hlavním stájníkem, že tam může stát, dokud se nevrátím. Samozřejmě se od něj celou dobu, co budu pryč, nehneš ani na krok. Za rekvizity mi ručíš vlastní hlavou.“

Zúží oči. „Tak moment. Já přece jedu s váma.“

„A na to jsi přišla jak? Řekl jsem snad někdy něco takového?“

„No to ne, ale –“

„Tak vidíš. Příště omez svoji bujnou fantazii a –“

„Podívejte se na sebe! V jakym jste stavu!“ zvýší hlas. „Na koni se neudržíte ani půl hodiny! Kdo se o vás bude starat? Kdo –“

Popadnu ji za loket. „Hele, pocem,“ zasyčím a odtáhnu ji stranou. Ostatní nás pozorují; zdálo se mi to, nebo se na Leniiných rtech opravdu mihl pobavený úsměšek?

„Poslouchej,“ zahučím tlumeně. „Potřebuju někoho spolehlivého, kdo mi ohlídá rekvizity. Těm vychcánkům tady to svěřit nemůžu, to snad uznáš sama. Rozkradli by mi je dřív, než bych vyjel z městské brány.“

„Aha, tak v tom případě to naprosto chápu, šéfe,“ přikyvuje. „Máte pádnej důvod.“

„Jo.“

„Kterej vůbec nezní jako trapná záminka, abyste mě tady mohl nechat. Kdepak, ani trochu.“

„Konečně ti to došlo,“ předstírám, že její sarkasmus nevnímám. Je to asi tak lehké jako ignorovat sochu Kolosu danworského, ale já jsem v přehlížení očividného mistr. „Nechávám tě tu, protože jsi chytrá, odvážná u samostatná. Přesně ta pravá osoba pro tuhle práci. Navíc tudy budeš ve větším bezpečí.“

„Ve větším bezpečí než ve společnosti čtyř nejmocnějších čarodějů Hexagonu? To je opravdu zvláštní, protože já bych skoro řekla, že v téhle chvíli neexistuje v darocké říši bezpečnější místo než po jejich boku.“

Dojde mi trpělivost: bolestí vrzající tělo, nakvašeně čekající kouzelníci, urputnost Hele, pocem – všechno se to slije do stařecké žlučovitosti, která mi prosákne mezi stisknutými zuby. „Já o tom s tebou nehodlám debatovat,“ procedím. „Uděláš, co jsem ti přikázal. A bez keců, kurva. Ať jsem, jakej jsem, nevezmu si na svědomí, že jsem zatáhl mladou holku doprostřed vojenský bitvy. Měla bys štěstí, kdybys vyvázla jen s několikanásobným znásilněním. Zůstaneš sedět tady na zadku. Tečka. Domluvili jsme. A teď mi jdi připravit koně. A hoď sebou.“

Odvrátím se a kulhám pryč. Periferním viděním vnímám, jak tam stojí, svírá sedlové brašny a dívá se za mnou.

* * *

Než se dostaneme z města, trvá to dvě hodiny. Ulice jsou přeplněné davy. Sice jen ty ulice, kterými projíždíme, ale to stačí. Větší kontrast proti tomu, jak Chias vypadal při našem příjezdu, už snad ani není možný. Lidé jásají, mávají, vysazují děti, aby na mě lépe viděly, házejí mi květy, které včera Ranusta nechal proudit z mých dlaní a které ráno poctivě sesbírali (na počátku zimy toho tady zrovna moc nekvete, a když chcete svůj idol zasypat přízní, berete, co je po ruce). Minstrelové drhnou struny, skupinky opilců dojatě hulákají a mezi lidmi se proplétají cukrovinkáři se svými tácy; chladným dopolednem se nese vůně vanilky a skořice. A to všechno díky mně. Díky mně se lidé vrátili do svých domovů a začali znovu žít.

A pokud se nepovede Lotona zastavit, díky mně tady taky zemřou.

Usmívám se a blahosklonně kynu.

Pár plačících dívek, přesvědčených, že jedu na jistou smrt, se ke mně pokusí prodrat, aby mi věnoval ručně vyšívané šátky s ozdobným W. Baronovi gardisté, kteří mě chrání před umačkáním, je úspěšně odrazí. Chytím alespoň lilii, kterou mi jedna z nich hodí, a pošlu jí vzdušný polibek. Mezi lopatkami mě pálí žlučovité pohledy hexagonských sucharů.

Vyjedeme z městské brány a pustíme se po úpatí Ordanských hor k Cinolské planině. Skupina se na volném terénu roztáhne; vepředu jedou tři gardisté, další čtyři na křídlech a poslední dva nás jistí zezadu: tedy mě, barona a čtyři kouzelníky. To je celá výprava. Patnáct lidí. Plus samozřejmě Blaigheyr, který uhání vedle mě. „Můžu se tě na něco zeptat, mistře?“ křikne do větru.

„Nechal jsem ji hlídat vůz z čisté ohleduplnosti. Rozhodně to neznamená to, že bych k ní něco cítil,“ ubezpečím ho.

„Skvělé. Ale mě by spíš zajímalo, proč podstupujeme tuhle namáhavou cestu? Proč se vy kouzelníci v sekundě nepřemístíte k nepřítelovu ležení a nezničíte ho jediným úderem? Nebo rovnou do Lotonova stanu? Sežehli byste ho na popel, než by stačil mrknout, a bylo by po ptákách.“

Hexagonskou magii mám našprtanou, bez toho by člověk v tomhle oboru nepřežil: „Čarodějové se mohou přemisťovat pouze na místa, kde už jednou byli a jejichž obraz si dokážou spolehlivě vyvolat z paměti.“

„Hm,“ řekne kat. „To je teda kouzlo celkem na prd.“

„To je,“ souhlasím a modlím se, aby ho nenapadlo zeptat se, proč se teda na jednotlivé štace nepřemisťuju, když už jsem v každém městě vystupoval nejméně desetkrát.

Naštěstí se nezeptá.

Cváláme pod těžkou, kovovou oblohou; mraky jsou jako klesající strop, který nás chce i s koňmi zamáčknout do trávy. Celý den čekám, že začne sněžit. Ale nestane se tak.

Sám nevím, jak tu jízdu přežiju. Po několika hodinách mi bolest všechno rozmaže do plovoucích, řezavých šmouh. Tepe mi v těle jako obrovské srdce: každý úder rozdírá vlákna nervů na roztřepené nitě, drtí sulcovitý mozek. Oči plavou v potu. Asi dvakrát v polomrákotách málem spadnu z koně, ale Blaigheyr mě pokaždé chytí. Drží se po mém boku až do večera. Když konečně zastavíme, pomůže mi žuchnout ze sedla, rozdělá pro nás dva seniorský oheň (v dostatečné vzdálenosti od gardistického a kouzelnicko-šlechtického) a rozloží svou houni kousek od mé.

„Možná bys mě mohl hlídat trochu méně nápadně, mistře Blaigheyre,“ pokouším se zout jezdecké boty z opuchlých nohou. „Chápu, že má baron strach, abych mu nevzal roha – ale nemusí se bát. Jde o záchranu celé říše. Vím, co je má povinnost.“

„Něco podobného jsem mu také řekl, mistře,“ přikývne popravčí. „Ale on se jen zasmál a odpověděl Svůj díl slávy už si utrhl a teď plánuje, jak nám frnkne, někde si během bitvy zaleze a po válce bude sbírat cizí zásluhy plnými hrstmi.“

„Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo,“ lžu pobouřeně; a v duchu si udělám poznámku, že mě baron zná lépe, než jsem si myslel. Nesmím ho podceňovat.

Blaigheyr se mě drží i druhý a třetí den cesty.

Čtvrtý den přiletí havran.

* * *

„Jak jste jistě poznali z mé nechtěně komické grimasy, jsem trochu zaskočený,“ rozvine baron proužek pergamenu, který měl havran přivázaný k noze. „Novou zprávu o pohybu Lotonova vojska jsem čekal až pozítří.“

„Zprávu od koho?“ chce vědět Ranusta. Stojíme kolem barona a step se ve větru vlní jako srst naježeného zvířete. Smráká se; světlo šedne. Jeden z gardistů zapálí pochodeň a přistoupí k baronovi, aby mu posvítil na čtení.

„Mám agenta v Lotonově bezprostřední blízkosti. Dodává mi ty nejdůvěrnější informace ze samého středu generálova štábu.“

„Koho?“ zeptám se.

Baron se usměje. „Zajisté nečekáte, vážení, že bych na tomto veřejném shromáždění odhalil totožnost jednoho z nejcennějších špionážních zdrojů darocké říše, že ne?“ Zahloubá se do vzkazu.

Sledujeme, jak se jeho výraz mění. Čte dlouho. Ticho je čím dál tísnivější.

Konečně se dopracuje ke konci šifry, přiloží pergamen k plameni a dívá se, jak hoří. „Loton se dozvěděl o naší výpravě. Pohyb hlavních armádních šiků to neovlivnilo – ty se pořád valí na Chias. Ale Loton před sebe zítra vyšle vějíř špehů, který nás má najít.“ Baron se odmlčí. „Což znamená, že vypustí draky.“

„Draky?“ otážu se.

„Jeden z Lotonových nápadů. Nechává je vystoupat nad armádu a sledovat okolí do vzdálenosti několika desítek kilometrů. Díky tomu má přehled o pohybu kolem sebe a nemůže být zaskočen. Ale hlavně je používá jako předsunuté hlídky.“ Baron sfoukne popel z prstů. „Cinolská planina v tomhle bohužel hraje proti nám – na téhle placaté rovině beze stromů se ukryjeme jen stěží.“

„Takže bychom se měli připravit na to, že nás Loton zítra ze vzduchu zmerčí,“ shrne Blaigheyr.

„Jo. Pokud budeme mít kliku,“ poznamenám.

„Jak to myslíš?“

„Mám vám to snad nakreslit? To vás to vážně nikoho nenapadlo? Takoví draci se přece dají využít i jako ničivý letecký útok. Čili máme možná větší problém, než si všichni myslíte. Chrlení ohně a hloubkové bombardování hliněnými pumami není dvakrát dobré na pleť.“

Odpovědí je mi ticho. Bohužel ne obdivné ticho druhu Ještě že mezi sebou máme takového koumáka, jinak bychom byli v háji. Rozhlédnu se. Quol s Fanageyem se na mě culí s typickou zlomyslností pampeliškových lánů, Lenia se dívá do země a cukají jí koutky, baron si přemýšlivě hladí bradu a očividně má taky co dělat, aby se nerozesmál. A Ranusta se mi opovržlivě zubí do obličeje s takovým gustem, až mám strach, že mu prasknou jizvy.

„Co je?“ nechápu. „Řekl jsem snad něco legračního?“

„Ani náhodou,“ ubezpečí mě Fanagey. „Byla to naprosto zásadní vojensko-taktická připomínka.“

„To rozhodně,“ přidá se Quol. „Měla jen jeden jediný, naprosto zanedbatelný nedostatek.“

„Že žádní draci neexistují?“ zeptá se jeho dvojče.

„Co to meleš?“ rozhořčí se Quol. „Samozřejmě že draci existují! Tady mistr Wolrich přece jednoho karmínového zkrotil! Takže musí existovat! Mistr Wolrich si nikdy nevymýšlí!“

„Omlouvám se. Samozřejmě že draci existují.“ Fanagey se na mě zašklebí. „Bohužel jenom v pohádkách, které si mezi sebou vyprávějí prostí bašťouni. A které mezi nimi šíří různí podvodníci, co chtějí vypadat zasvěceně, ale ve skutečnosti nemají ponětí, o čem plácají.“

„Někteří z nich těm blábolům časem dokonce sami uvěří.“

„Ještě že tady takové mamlasy nemáme. Jenom přemýšlivé odborníky s rozumnými a praktickými postřehy.“

„Nemůžu se dočkat, s čím přijde příště.“

„Třeba navrhne, že bysme měli sestavit jezdecký oddíl z jednorožců.“

„Nebo obranu Chiasu svěřit sošce Zuřivého Enaka. Když se to už sedmkrát osvědčilo.“

„Roztomilá scénka,“ pochválím je. „A kdyby všichni před chvílí neslyšeli, že tady baron slovo draci použil, možná by vám na to někdo i skočil.“

„Ano, ale já myslel papírové draky,“ vyhýbá se mi baron pohledem, jako by se bál, že se neudrží a vyprskne smíchy. „Lotonovi lidé pod ně zavěšují liliputány, co jim dodali Masodrti, a používají je jako letecké hlídky.“

Ani nemrknu. „To je mi samozřejmě dávno známo,“ přikývnu. „To o tom chrlení ohně jsem pochopitelně myslel jako vtip, kterým jsem chtěl odlehčit –“

„A dost!“ utne mě Ranusta. „Na takovýhle blbosti není čas! Máme tady problém a musíme se dohodnout, jak ho řešit!“ Rozhlédne se pohledem, o němž se domnívá, že je nekompromisní a vůdcovský, a já nemám to srdce mu prozradit, že vypadá spíš jako tlačící křeček. „Zásadní otázka zní: Co zejtra uděláme, jestli se střetneme s Lotonovou hlídkou?“

* * *

Rozjedeme se rovnou k ní.

Poklidně, v pohodě a beze spěchu. Cestou se hlasitě bavíme a Quol s Fanageyem žertují na téma, co všechno s tou nepřátelskou hlídkou provedou. Získám dojem, že v pampeliškovém království jsou fixováni na anální aplikaci rozměrově nevhodných předmětů.

Lotonova hlídka se skládá ze tří jezdců na zasmušilých ponících. Šňůru má na starosti kaprál. Drak s liliputánem se nad nimi vznáší tak vysoko, že vypadá jako rudá tečka, kterou na vyleštěném nebi nechala nepořádná hospodyně.

Klušeme k nim. Už jsme od nich nějakých třicet metrů.

Tanetánci se dívají přímo na nás.

Dobře, oprava: dívají se přímo skrz nás.

Čekal jsem, že být neviditelný bude něco zvláštního. Výjimečný zážitek. A celkem jsem se na to i těšil – jak zvednu ruku před oči a ona tam nebude, jak neuvidím své tělo ani svého koně a jak budu plout metr nad trávou jako odhmotněný duch takže zklamání je poměrně drtivé. Nejenže se vidím; vidím i ostatní, vidím koně, na nichž jedeme, vidím prostě všechno. Jediné, co naznačuje, že nás Fanagey obklopil neviditelnostně odhlučňovacím polem, jsou duhové šmouhy, které se ve vzduchu kolem nás tu a tam zalesknou – jako by naše skupina jela pod mýdlovou bublinou. Jo, a na okrajích zorného pole se trochu bortí perspektiva.

Prostě nuda. Dokonce i to poloamatérské Naprosté Wypaření Se Widitelného Wolricha Přímo Před Wašima Užasle Wypoulenýma Wočima, které jsem dělával před dvanácti lety, by to strčilo do kapsy.

Zastavíme před Tanetánci. Dívají se skrz nás na horizont, škrábou se, s hlasitým luskáním drtí mezi prsty vši a na půl úst si vyměňují hlubokomyslné postřehy.

„Ty vole, tady to vypadá skoro tak nudně jako u nás.“

„Až na to, že doma nemáme takovej hic.“

„Aspoň se opálíme.“

Rozhlédnu se po mrazem sežehlé stepi a pak se podívám zpátky na hlídku. Teprve teď si všimnu si, že Tanetánci jsou oblečeni velmi nalehko. Ten se šňůrou má dokonce krátké rukávy. Seveřanská otužilost v celé buranské impozantnosti.

Jejich poníci napřímí krky a zastříhají ušima. Očividně nás cítí. Dívám se, jak se jejich růžové nozdry chvějí, když natahují vzduch. Frkají a potřásají hlavami; přerostlá srst se vlní, jako kdyby někdo vyklepával staré gobelíny.

„Připravena?“ zeptá se Fanagey Lenie. Čarodějka přikývne. Namíří nic netušícím Lotonovým mužům do tváří ruku, zkříží prsteník s prostředníkem a vytrčí malíček.

Blaigheyr dá pokyn. Gardisti tasí zbraně. Čistě pro případ, že by něco nevyšlo.

Fanagey zruší neviditelnostní pole.

* * *

Vyloupneme se z nicoty dva metry před seveřany.

Podle jejich reakcí usoudím, že to musí být poměrně působivý nástup: těla ztuhnou, oči vystoupí z důlků, čelisti poklesnou. Ten se šňůrou vyhekne: „Kur-“

Víc mu Lenia nedovolí. Jenom tyhle tři hlásky.

V očích jí fialově zajiskří, po směrovém náramku přeběhnou praskavé plamínky – a Lotonovým mužům zmatní pohled, ústa se zavřou, svaly povolí a ochabnou. Jako kdyby v sedlech usnuli s otevřenýma očima.

„Zůstaňte na místě. Ani se nehněte,“ přikáže jim Lenia. „Rozumíte?“

„Ano, paní,“ odpovědí ti tři sborem.

„Úžasné,“ zašeptá baron. „Dokonale čistá práce.“

Ranusta se na něj podívá, skoro jako by se urazil: „A co jsi čekal?“

„Okamžitě stáhněte dolů toho drak-“ začne čarodějka. Ale nedokončí.

Šňůra se mezi nás snese jako ufiknutá liána.

„Bacha! Lilipután se odřízl!“ zařve poněkud zbytečně Blaigheyr.

„Nesmí doletět zpátky k Lotonovi!“

„Zastavte ho!“

„My, paní?“ otáže se jednohlasně tanetánské trio.

„Ne, vy ne! Vy zůstaňte na místě!“

„Kurva, Lenio! Jak to, žes ho neměla pod kontrolou?“

„Je mimo dosah, nemůž- Co to děláš?“ osopí se Lenia na Quola, který míří ukazovákem a prostředníčkem vzhůru a pro lepší zaměření mhouří oko.

„Co asi? Sundám ho fireballem.“

„Mysli, vole! Když se hlídka vrátí se spáleným pozorovatelem, Lotonovi dojde, že něco nehraje. Musíme ho dostat dolů bez zranění!“

„My, paní?“

„Ne, vy ne, sakra!“

„Bez zranění?“ opáčí Quol. „A jak asi?“

„Vyletím nahoru za ním,“ Ranusta seskočí z koně.

„Vážně? A co tam budeš provádět? Nemůžeš se ho ani dotknout, jinak to Lotonovi přece dojde, dyť jsi to slyšel, ne? Co uděláš? Popovídáš si s ním?“

„Budeš se divit, ale přesně to mám v úmyslu.“ Z Ranustova hlasu čiší chlad.

„Copak ty mluvíš řečí Masodrtů?“ zeptá se Blaigheyr.

Mág se zarazí a pohlédne na něj. „Eh… ne.“

„Tak to je problém. Umí tady vůbec někdo masodrtsky?“

„My, paní!“

„Vy tři držte kurva hu-“

„Taky já, paní,“ řeknu.

Takže nakonec se toho výjimečného zážitku přece jen dočkám.

* * *

Mé nohy se komíhají kilometr a půl nad zemí.

Cinolská pláň takhle z výšky vypadá jako šedý koberec, který se táhne, kam až oko dohlédne. Kouzelníci, baronovi gardisti a zajatí Tanetánci se proměnili v chuchvalec smítek, ztracený na nekonečné ploše. Napínám zrak, ale další hlídky z Lotonova předsunutého řetězce nevidím. Generál mezi nimi asi nechal hodně velké rozestupy, aby pokryl co nejrozsáhlejší prostor.

Ranusta si mě přivázal k trupu sedlovými řemeny. Visím kousek pod jeho nasraně vytrčenou bradou a popruhy mě škrtí a dřou v podpaží. Nevnímám to. Párkrát už jsem samozřejmě letěl – ale takhle vysoko ještě nikdy.

V mém věku má člověk často dojem, že všechno je jen variace něčeho, co už zažil nejmíň tisíckrát. Výjimečné zážitky nejsou moc časté. A já tenhle saju hltavými, nenasytnými doušky.

Letíme a vítr kolem nás duní a řve. Probodává mě tisícem ledových dýk, snaží se mi sedřít vousy a urvat skalp. Hobluje bulvy, trhá slzy z očí a odvíjí je za námi jako šňůry falešných perel. Ranusta řeže vzduch takovou rychlostí, že mi plíce málem kolabují podtlakem. Slyším, jak jeho směrový náramek vyje námahou. Naše pláště těžce tleskají.

Lilipután je už jen dvacet metrů před námi. Ohlíží se a snaží se uniknout manévrováním, ale Ranusta kopíruje jeho let, jako kdyby mezi nimi bylo neviditelné lano. Které se rychle zkracuje.

Už jen patnáct metrů.

„Řekneš mu, aby přistál!“ zařve na mě Ranusta. Skoro ho v burácejícím vzduchu neslyším. „Řekneš mu, že jsem mocnej kouzelník, a že jestli neposlechne, explodujou mu prsty! A pak nohy! A pak hlava!“

Chci odpovědět, že to z něj vzhledem k jeho velikosti moc nezbude, ale na poslední chvíli si to rozmyslím.

„Dobře!“ zařvu zpátky.

Lilipután se po nás opět otočí. Drží se teď hrazdy jenom jednou rukou; druhou cosi loví z vaku, co mu visí na krku.

Konečně to vyprostí. Namíří to na nás.

„Bacha! Samostříl!“

To, co následuje vzápětí, je regulérní letecký souboj.

* * *

Ranusta se mihne kolem draka tak rychle, že lilipután nestihne zamířit.

Koutkem oka zahlédnu, jak proud vzduchu konstrukci rozhoupá a jak se pozorovatel zazmítá v kšírech.

Ranusta vletí do slepého bodu a naklopí to do otočky. Bohužel zapomene, že je díky pasažérovi těžší, a tudíž má větší setrvačnost.

Protáhlý oblouk nás vynese ze slepého bodu.

Pergamen se vyboulí, jak se drak nakloní a natočí: oslí kůže je vyztužená a natřená červcovou červení. Soupeřova ruka se mihne nad hrazdou. Slunce se odrazí od hrotu samostřílové šipky a bleskne mi do očí.

Než stačí protivník uvolnit tětivu, Ranusta znovu změní směr.

Tentokrát je zatáčka tak ostrá, že mě to od čaroděje málem utrhne.

Setrvačná síla nás udeří jako beranidlo. Zarotujeme kolem osy a vysekneme na nebi sérii parádních přemetů. Komické akrobatické duo Ranusta & Wolrich. Ztřeštěná klauniáda v oblacích. Zábava zaručena. Víříme ve zběsilých kotrmelcích, těžiště rozhozené, zamotaní v pleskajících pláštích; náramek praská a prská, jak se nás Ranusta snaží stabilizovat. Konečně se mu to povede.

Bohužel přímo před liliputánem.

I přes rozhoupanou oblohu vidím, jak nás kuše znovu zaměřuje. Pozorovatel si zbraň podložil předloktím ruky, kterou svírá hrazdu; oči má zúžené tak, že v zarostlém obličeji nejsou skoro vidět.

Ranusta na nic nečeká: plynule přejde do souvratu.

Jenže přesně s tím lilipután tentokrát počítá.

Hrot šipky míří přesně do nejvyššího bodu zatáčky. Ranusta už nestihne uhnout.

Tětiva drnkne:

Ranusta hekne, já zaječím a rozhodím kolena. Šipka mi prosviští mezi nohama a udělá do mého parádního cestovního pláště díru.

Ranusta do toho dá všechno.

Vrhne se přímo proti draku. Řítíme se na něj v prudkém protivětru, ledový vzduch nás drhne a náramek tence kvílí. „Teď!“ křičí čaroděj. „Než znova nabije! Řekni mu to! Řekni, že jsem mocnej kouzelník a že ho nechám vybouchnout!“

„Jasně!“ houknu a obrátím se k liliputánovi. „Jmenuju se Wolrich!“ zařvu na něj masodrtsky. „Slyšel jsi o mně někdy?“

Zesiná, odhodí zbraň a ukáže prázdné ruce. Nedrží se teď vůbec hrazdy, visí pod drakem jenom na popruzích.

„Okamžitě přistaň!“

Poslušně začne klesat.

„Cos mu to řekl?“ křičí na mě Ranusta. „To nebylo, co jsem ti přikázal! Nejsem blbej! Slyšel jsem, že jsi řekl svoje jméno!“

Neodpovím.

„A proč se tak idiotsky culíš?“

Opět nic neřeknu. Ale idiotsky culit se nepřestanu.

Nemůžu si pomoct. Nedokážu tu připitomělou myšlenku dostat z hlavy:

Takže nakonec jsem Karmínového draka přece jenom zkrotil.

* * *

„Až se vrátíte k Lotonovi,“ řekne Lenia, „ohlásíte mu, že jste nic podezřelého neviděli. Rozuměli jste mi?“

Lotonova hlídka na ni poulí oči s výrazem nábožné oddanosti. „Ano, paní.“

„Takže co řeknete Lotonovi?“

„Že jsme nic podezřelého neviděli, paní.“

„Hodní kluci.“ Čarodějka se k nám obrátí. „Tak jo. Hotovo.“

Jestli se teď někdo idiotsky culí, tak je to Ranusta. „No, vypadá to, že zatím vyhráváme jedna nula.“

Havran, co přiletí večer, ho usvědčí z omylu.

* * *

„Loton ví, kde jsme.“

„Ví? Jak to, že to ví?“ oboří se Ranusta na barona, jako kdyby to byla jeho vina. „Jak se to dozvěděl?“

„Můj člověk píše: Loton včera, na poslední chvíli, těsně před odjezdem, vydal hlídkám jednoduchý příkaz. Až se vrátí, budou všechny hlásit negativní výsledek slovy Spatřil jsem nepřítele.“

Pohled na Ranustovu tvář je k nezaplacení.

„Co je to za kravinu?“ zeptá se Quol.

„Žádná kravina, ale účinná pojistka proti tomu, aby se někdo hlídkám hrabal v mozcích,“ strčí baron vzkaz do ohně. „A protože naše hlídka jako jediná podala hlášení, že nic podezřelého neviděla, Loton naprosto přesně zjistil, ve kterém sektoru se nacházíme.“

„Možná to nebude takový blbec, jak o něm pořád slyším, co?“ poznamenám.

„Zase bych ho nepřeceňoval,“ odtuší baron. „Každopádně teď ví, kde jsme. A pochopitelně okamžitě vyslal své muže, aby nás našli a vyřídili. Podle mého zdroje celé dva prapory. Osm set vojáků. Řekl jim, ať si vezmou jen zbraně a nejnutnější zásoby, aby mohli postupovat co nejrychleji.“

Rozhostí se ticho.

„No,“ kopne Fanagey do drnu. „Tak co teď?“

„To musíme pořádně promyslet.“ Ranusta už se dávno idiotsky neculí. Teď se pro změnu idiotsky mračí.

„Co chcete promýšlet?“ nechápu. „Řešení je přece jenom jedno: otočíme to zpátky k Ordanským horám. Tam se někde pod stromy zahrabeme, abychom se ukryli před jejich leteckými hlídkami, a hezky potichu počkáme, až se Lotonovy prapory přeženou kolem. A potom budeme pokračovat původním směrem.“

Pohledy, které se na mě upřou, jsou dostatečně výmluvné.

„Čekal snad od něj někdo něco jinýho?“ obrátí se Ranusta na ostatní.

„Tak moment,“ bráním se. „Já nejsem zbabělec. Já přece nenavrhuju, abychom vzali nohy na ramena. Je to jenom dočasný taktický ústup.“

Z gardistického hloučku zazní jízlivý chechot.

„Rozumíš? Není to žádnej zbabělec,“ šťouchne Quol do Fanageye.

„Jenom dočasnej taktik.“

„Ne, já jenom jako jediný z téhle party používám mozek,“ nevzdávám se. „Naším úkolem je vypořádat se s Lotonovou armádou. Proč ztrácet čas s pitomými dvěma prapory?“

V Ranustových očích se třpytí koncentrované pohrdání. „Co takhle protože když je nevyřídíme, potáhnou dál a vypálej všechny vesnice v okolí? Ale to je tobě jedno, co? Tebe nezajímá, že když je nezastavíme, zmaskarujou každýho, na koho narazej, že jo?“

Na jazyku mám No a právě proto by neměli narazit na nás, ale raději to spolknu. Nějak mám pocit, že tímhle argumentem bych Ranustu nepřesvědčil.

„Navíc je to výborná příležitost, jak si vyzkoušet koordinaci magických schopností předtím, než zaútočíme na Lotonův hlavní voj,“ nadhodí baron.

Čarodějové si mezi sebou vymění pohledy, ze kterých se nedá nic vyčíst. Quol přimhouří oči, Ranusta přikývne a pokrčí rameny zároveň. „Proč ne?“ shrne krátkou debatu beze slov Lenia.

„Vida, konečně jste se dočkali! První hrobeso!“ zajásám. „To se musí oslavit! Mistře Blaigheyre, zbyla ti z těch lahví, co s sebou táhneš, alespoň jedna plná, nebo už jsi je všechny vychlastal?“

Všichni mě svorně ignorují.

„Chtělo by to ty dva prapory dostat do nějakýho údolí,“ řekne Fanagey.

„Nebo aspoň mezi kopce,“ doplní Quol.

„Protože ty kouzla, co použijeme, budou docela masivní.“

„A když je trochu víc ohulíme, mohly by v okolí nadělat pěknou paseku.“

„Jako třeba pozabíjet všechno v okruhu několika desítek kilometrů.“

„A z toho by lidi ve vesnicích kolem asi neměli moc radost.“

„Myslíte z toho, jak je před zmasakrováním zachráníte tím, že je zmasakrujete sami?“ ujišťuju se. „Ale. To vám určitě odpustěj.“

Opět si mě nikdo nevšímá. „Nejblíž je Údolí mrtvých plaček. Půl dne jízdy na východ.“

„Skvělý. Tak přesně tam je nalákáme.“

„Nalákáme? Jak?“

„Normálně: až zejtra vypustěj draky, liliputáni spatřej naši povedenou partu, jak tryskem uhání k údolí, až se jí za patama práší. A nadšeně se za náma pustěj.“

„To nepůjde, mistře kate,“ zakroutí hlavou Ranusta. „K takovýhlemu úderu budeme potřebovat velký množství magie. A abysme ji mohli z hexagonskejch kanálů načerpat a přesměrovat, musíme na místě léčky strávit nejmíň den předem.“

„A co sestavit volavkovou skupinu jenom z nekouzelníků?“

„To nebude fungovat – je nás tak málo, že ty čtyři chybějící lidi budou z výšky vidět.“

„A nemůžete nějak vykouzlit svý kopie?“ nedá si pokoj Blaigheyr. „Jste přece čarodějové, ne?“

„Máš představu, jak je několikahodinový udržování takový iluze energeticky náročný, mistře? A my jsme jen čtyři. Nemůžeme si dovolit před bojem jednoho z nás vysát do sucha.“

„Rozumím,“ řekne Blaigheyr.

Rozhostí se zadumané ticho vyplněné škrábáním na hlavě a myslitelským dloubáním v nose.

Neměl bych se do toho vůbec plést. Neměl bych nic říkat. Ať si to vyžerou sami, když jsou to takoví géniové. Ale nedá mi to. „A co použít atrapy?“

Ani jsem se nemusel namáhat. Jako bych nic neřekl. Klidně pokračuju: „Klasický Maskelynův trik – přesvědčit diváka, že se někdo nachází na místě, kde ve skutečnosti není. K tomu jsou atrapy nejvhodnější. Uděláme panáky, oblékneme je do našich šatů, posadíme na koně a necháme gardisty, aby s nimi co nejokázaleji klusali k údolí, zatímco my už tam dávno budeme připravovat léčku a tahat z kanálů ty vaše magický splašky. Jenom škoda, že atrapy musí sedět na koních, jinak bychom se s nimi nemuseli párat a mohli bychom je vyrobit zmenšené jedna ku třem. To by v pohodě prošlo, ve stepi není nic, podle čeho by se dalo porovnat měřítko. A z takové výšky neodhadnete velikost.“

Ale stejně se snažím marně – nikomu nestojím za odpověď: Lenia pouze otočí oči v sloup a Fanagey si výsměšně od frkne. Nakonec si Ranusta povzdechne a přece jen se k tomu vyjádří:

„Poslouchej. Já jsem se už tak nějak smířil s tím, že s náma musíš jet – koneckonců včera ses nám se svou masodrtštinou docela hodil. Ale jestli ti to nedošlo, teď se bavěj lidi, co mají k tý věci co říct. A já tady vážně nevidím nikoho, před kým bysme v týhle chvíli museli hrát habaďůru, že seš právoplatnej člen tyhle party. Takže už prosím tě zavři hubu a nech nás pracovat.“

Promnu si zkřehlé ruce. Usměju se. „Dobře. V pořádku. Stačí říct.“

Jdu rozdělat oheň.

Nemít žádnou sebeúctu je někdy výhoda.

Vlastně ne někdy. Vždycky.

* * *

Možná to bude znít zvláštně, ale už odmala mi připadalo, že zima ředí vzduch. Na rozdíl od léta, kdy vás dusno zavalí jako břicho zpocené patbuřice a máte pocit, že při každém nádechu ukusujete z horkého pudinku, v zimě se prostor kolem vás naopak rozšíří. Ležíme na vrcholku skal a já tu volnost kolem sebe úplně cítím – jako by se nám nad hlavami otvíral gigantický tunel vedoucí až na samotná nebesa, kde ve tmě sídlí naše božstva, blátivá, páchnoucí, práchnivá, s lesklými černými drápy, prázdnými očními důlky a zuby zpilovanými do špičky, aby dobře trhaly lidské maso.

Mám rád náboženství. A mám rád zimu.

Teda až na tu kosu.

Jsme tu už tři a půl hodiny, a přestože jsem pod sebe nastlal větve a nahrnul listí a navlékl na sebe všechno oblečení, přestal jsem cítit prsty už před nějakou dobou. Lenii vedle mě drkotají zuby – slyším to tiché, nepřetržité cvakání i přes vítr, který kolem nás fičí. Je vytrvalý a ledový, brousí tváře tupou rašplí, protahuje se škvírami ve skále a nutí dávno mrtvé plačky entuziasticky kvílet.

Za ty tři a půl hodiny jsme spolu Lenia a já nepromluvili ani slovo – a nemluvíme ani teď. Upíráme oči pod sebe do údolí, kde poskakují stovky žlutých teček. Pochodně Lotonových vojáků vytrhávají ze tmy rozevláté cákance světla, z výšky vidíme, jak se tu a tam zableskne přilba, jak na hrotech kopí přeskakují odrazy, jak se v příšeří sunou shrbená záda nebo jak se k nebi občas obrátí zarostlá unavená tvář. Trychtýř údolí funguje jako obrovská hlásná trouba – zvuky znějí tak blízko, jako by nás od nepřátel dělilo jen pár metrů: slyšíme šoupání nohou, kašlání, smrkání, občasné bublavé uprdnutí, huhlavý hovor.

Blaigheyr odvedl skvělou práci. Nalákal oba prapory do údolí těsně před setměním, přesně v ten moment, aby velitel mohl propadnout dojmu, že stihne své muže údolím provést, než padne noc. Což po celodenním pochodu samozřejmě nezvládli. Tak pitomí, aby se utábořili v téhle strategické noční můře, pochopitelně nejsou, ale to nám nevadí. Stačí, že do ní vlezli.

Já a Lenia se ukrýváme na skalách na levé straně, Ranusta s baronem na pravé straně. Fanagey má na starosti východ z údolí a Quol číhá u vstupu, aby ho uzavřel. Čekáme, až do kotliny vjedou poslední vozy s prostitutkami, které nějakým zázrakem dokázaly udržet tempo i s rychle postupující, nalehko vybavenou armádou. Vítr k nám nese pach potu, kovu a koní.

Ghug, ghug, ghug, zabublá ze tmy osamělý sýc. Quolovo znamení.

Všech osm set Tanetánců je v pasti.

Ranusta neotálí ani sekundu.

Tmu prořízne tyrkysový záblesk. Je tak intenzivní, že i když zavřu oči, vidím ho přes víčka jako skrz růžový papír. Sjede doprostřed údolí, přímo do středu průvodu.

Ozve se hlasité ČVACHT.

Otevřu oči právě včas, abych zahlédl, jak se v zelenomodrém přísvitu vzpíná k nebi gejzír krve, utrhaných končetin a rozervaného masa. Na nekonečně protažený moment se tyčí v údolí jako sloup dávno zříceného chrámu, tlustý a lesklý, ozdobený hlavicí mozkomíšní pěny. Pak se konečně rozpadne: zřítí se na hlavy vytřeštěných vojáků, zalepí trávu a keře mohutným pleskancem.

A z Ranustovy pozice se znovu zableskne a z davu povstane další masový sloup – a vzápětí další, další a další, ČVACHT, ČVACHT, ČVACHT, ČVACHT, Ranusta pálí a pálí, temná postava na vrcholu skály, tyrkysové blesky mu létají z rukou a buší do davu a gejzíry padají a zvedají se po celém údolí v klouzavě hypnotickém rytmu.

Je to jedno z nejlepších představení, jaké jsem v životě viděl.

A vojáci řvou a ječí a utíkají a zakopávají a šlapou po sobě a mizí v mlaskavých explozích a jejich velitelé hulákají rozkazy a nikdo je neposlouchá – i když několik chladnokrevných veteránů se najde i tady a na několika místech se začnou formovat skupiny a okolo Ranusty zasviští prvních pár hořících šípů, jeden tak těsně, že mu málem zapálí plášť a –

A na obou koncích údolí se vztyčí ohnivé zdi. Jsou až absurdně vysoké – dobrých čtyřicet metrů. Praskavé hučí, a jak se rolují vzhůru, plameny se v nich převalují jako klubko sálajících hadů. Jekot stovek hrdel se znásobí: vlny vojáků se vrhají proti skalním stěnám, snaží se na ně vyškrábat, strhávají se navzájem, padají zpátky do davu. Několik ostrovů organizovaných veteránů se pod tím náporem rozpadne, ale zbytek zůstane stát a dál střílí na jediného viditelného nepřítele. Šípy kolem Ranusty prší čím dál hustěji – za chvíli už v takovém počtu, že čaroděj musí couvnout a ukrýt se za balvan vedle barona. Tyrkysové blesky ustanou, masové gejzíry opadnou.

„Támhle je,“ ukážu. Najít v tom chaosu velitele obou praporů není snadné, ale mám štěstí: v největším shluku veteránů spatřím vzpřímenou postavu, jak vydává rozkazy důstojníkům, ukazuje na sesuvy, po kterých by se dalo vyšplhat z údolí, rozděluje muže do skupin, povzbuzuje lučištníky.

Lenia vstane.

Oči se jí rozzáří tvrdým modrým svitem. Vytvoří okolo hlavy mlžné haló a zahalí tvář chvějivým závojem. Čtyři důstojníci, kteří stojí kolem velitele a uctivě naslouchají, tasí své meče a probodnou ho.

Než si vojáci kolem stačí uvědomit, co se děje, kvartet důstojníků se mezi ně vrhne a bodá a seká a řeže a utíná. Oči jim září tím samým blankytným světlem jako Lenii, tváře planou nadšeným vytržením. Trvá téměř tři minuty, než se je veteránům podaří strhnout k zemi – a i potom se v trávě svíjejí, snaží si vyškrábat oči, zakusují se do vlastních zápěstí, rvou si tepny nebo kloktavě polykají ukousnuté jazyky.

Tímhle zásahem jsme na sebe samozřejmě poněkud upozornili. Začnou kolem nás svištět hořící šípy; jeden mi zadrnčí těsně před nosem, ožehne vousy a zapálí větve, které jsem pod sebe nastlal. „Do prdele!“ Chci vyskočit, ale mám tak ztuhlá kolena, že jsem rád, že se vůbec vyhrabu na nohy. „Tak jo. Nejvyšší čas vyměknout. Padáme.“

Lenia se ani nehne. Stojí na samém okraji skály, tvář pod mlžným závojem rozmazanou a nezřetelnou, plášť vlaje, v poletujících vlasech praská statická elektřina a z očí chlístá světlo plným proudem. Zdá se, že nevnímá mě ani šípy, které kolem nás syčí; hluboko pod ní se u úpatí skály navzájem rdousí vojáci zasažení jejím kouzlem. Skočím k ní a popadnu ji za ruku: klidně ji odtáhnu i násilím, když budu muset.

Vzápětí zapomenu, co jsem chtěl udělat. Na místě zkamením.

Ohnivé stěny se dají do pohybu.

Dvě čtyřicetimetrové hučící masy se rozjedou proti sobě. Valí se do středu údolí, s temným duněním polykají vozy, koně, patbury i lidi – čeho se dotknou, to vzplane. Nasvěcují celé údolí ostrým jasem, vidíme všechno do nejmenších detailů: Tanetánci se mění v mračna popela, která ještě několik sekund drží obrysy postav, z vozů se stávají svítící kostry. Žár je tak intenzivní, že chytají vlasy i lidem, co jsou od stěn deset metrů. Patbuři s planoucími hřívami se plaší uprostřed davu, bijí kolem sebe kopyty, nechráněné lebky pikenýrů pod nimi praskají jako laciné pouťové hrnce. Popálení koně se válejí po zemi, pěna jim stříká od třesoucích se pysků, nechápavě koulí očima, údolí se třese řevem vojáků, vřískáním hořících dětí na vozech prostitutek a hlubokým mručením postupujících ohnivých stěn.

Stojíme s Leniou na okraji skály a zíráme na to. Ani nevnímáme, že se pořád držíme za ruce.

Ohnivé stěny se k sobě blíží s obřadnou pomalostí; jejich vršky se stále více překlápějí dopředu. Jako vrcholky zpomalených obřích vln.

Vůně pečeného masa je tak silná, že se mi v puse začnou samovolně sbíhat sliny.

Čvachtnutí masokostní exploze – Ranusta je zpátky na místě a z prstů mu srší blesky. Baron stojí dva kroky za ním, tvář ve stínu, jen zuby se lesknou v pootevřených ústech. Leniina dlaň v mé ruce je horká a nehybná.

Něco mi podtrhne nohy.

Jsem na zemi, ani nevím jak, Leniina ruka mi při pádu vyklouzla. Ležím na zádech, lapám po vyraženém dechu a bezmocně sleduju, jak se na plošinu vyhoupnou dva stíny a vrhnou se na čarodějku.

Nechápu, jak se jim podařilo vyšplhat po téměř hladké skalní stěně. Asi je vážně pravda, že strach dodá člověku nadlidské schopnosti.

Mně by se teď každopádně nějaké docela hodily. Pokusím se vstát, ale nejde to – zase mě chytila záda.

Chrčím, rudnu a se zaťatými zuby se zkouším alespoň posadit. Marně.

Lenia nestačí přesměrovat kouzlo – jeden z Lotonových vojáků ji chytí za ruku s náramkem a zkroutí ji za zády, zatímco druhý kouzelnici se zoufalou úporností mlátí do obličeje. Jeho pěst se opakovaně boří do mlžného oblaku kolem Leniiny hlavy, mlaskají tupé údery a Leniino tělo povoluje, vláční a hroutí se. Vysmekne se jim a sesype se na zem. První voják jí pohotově roztrhne sukni až k pasu. Ohnivé stěny celou scénu osvětlují tak dokonale, že vidím i husí kůži na Leniiných stehnech. Voják si rozšněruje poklopec. Ano, na první pohled se to může zdát jako trochu nevhodná chvíle pro sex, ale když se nad tím člověk zamyslí… proč vlastně ne? Oba muži jsou mimo nebezpečí, ta ženská se nebrání, od sípajícího dědka, který si opodál marně snaží sednout, očividně nic nehrozí, tak proč neoslavit záchranu života tím nejradostnějším možným způsobem? Voják se nad Leniou nakloní. Jak jí roztáhne nohy, všimnu si, že na levém koleni ještě úplně nevybledla podlitina, kterou jsem jí vyrobil při našem chiaském dýchánku.

Voják na Leniu nalehne.

Má ruka zasviští vzduchem.

Voják se na Leniu zhroutí. Z krku mu trčí rukojeť vrhačské dýky. Krev z tepny stříká dva metry daleko.

Jeho kolega okamžitě pochopí, kdo za ten předčasný výtrysk může. Jediným skokem přeletí Leniu i mrtvého kumpána a dopadne vedle mě.

Teď by se hodilo mít v rukávu druhou dýku.

Bohužel jsem o ni přišel před čtvrt rokem, kdy jsem ožralý v taverně pořádal improvizované noční představení Kola Smrti, a od té doby jsem u žádného zbrojíře neobjevil nic, co by mi sedlo do ruky. Vleže hmátnu po hořící větvi.

Tanetánec ji zlomí jedním kopnutím. Zaprší jiskry.

Lenia odvalí mrtvolu a vztáhne paži. Namíří vojákovi do zad tři prsty. Muž nade mnou ztuhne. Pak se otočí, rozeběhne se a s mohutným odrazem se vrhne z útesu.

„To sis dala načas, aby to bylo napínavější, nebo –“

Vrcholky nakloněných ohnivých stěn se spojí.

Plameny se do sebe zaklesnou a propletou a vytvoří nad posledními živými lidmi klenutou kupoli. Na chvíli to vypadá, jako by Quol s Fanageyem nad údolím vystavěli zářící katedrálu – s hlavní lodí nahuštěnou Ranustovými tyrkysovými blesky a hloučky fanatických věřících, co nadšeně vybuchují.

Lenia se překulí a přikryje si hlavu rukama. Na nic se neptám. Udělám to samé.

Údolí se propadne do bílého světla.

* * *

Ženeme se nocí, kopyta duní o mrazem ztvrdlou zem, vítr rve dech od úst. Podle baronova zdroje sice Loton nemá v okolí žádné jednotky, ale to se brzy změní. Až se rozední, bude kouř stoupající z kráteru vidět na desítky kilometrů. Uháníme tmou bez jediného slova a každý se vyhýbá pohledu toho druhého. Přestože už jedeme několik hodin, pořád ve vzduchu cítím spáleninu.

Dělá mi problémy udržet uzdu: kůži na rukou mám rudou a zpuchýřovatělou, jak jsem si při závěrečném výbuchu kryl hlavu. Když zavřu oči, pod víčky mi tančí hořící lidé.

Ve tři ráno baron konečně zastaví. Svezeme se ze sedel, stojíme v kruhu, chrchláme, sípáme a kašleme. (Já nejvíc.) Zpěnění koně pro změnu frkají a třesou se.

„Musíme je nechat několik hodin odpočinout,“ řekne baron. „Zkuste se mezitím prospat.“

„Řekl bych, že u nikoho z nás usnutí momentálně nehrozí.“ Ranustův hlas zní ochraptěle.

Má samozřejmě pravdu – takže když Blaigheyr začne tahat ze svých vaků polní láhve, nikdo neprotestuje. Nikdo neřekne, že to není moc rozumný nápad.

Za pár hodin jsme všichni ožralí, jak zákon káže.

Poctivě projdeme skrz všechny fáze: od počáteční Zadrhávající konverzace přes uvolněné překřikování a zarputilé rozepře o hovadinách až po naléhavé blábolení, kdy už nikdo nikoho neposlouchá. Svět se postupně zamlžuje, křiví a v rozích mačká, mozek šumivě pění a jazyk se kysele motá v ústech. Když se do mě nad ránem opře poryv větru, trhnu sebou, proberu se a zjistím, že sedím u dohasínajícího ohně jen s mlčícím Ranustou. Kousek od nás hvízdavě chrápe baron – usnul vsedě, opřený o sedlo, bradu zabořenou do prsou – a ze tmy zurčí hádka Quola a Fanageye vedená v tom samém staccato rytmu, v němž si obvykle notují. Zašilhám na Ranustu. Civí do uhlíků strnulým, nemrkajícím pohledem, jako by se bál i jen na okamžik zavřít oči – skoro jako by mu pod víčky poskakovali ti sami hořící panďuláci co mně. Nakloním se k němu: „Můžu ti něco říct?“ Někde vzadu ve žbluňkající hlavě vím, že kdybych nebyl nametený, asi bych to nevyslovil, ale v téhle chvíli to ze mě plyne lehce a bez zábran: „Udělali jste na mě ohromnej dojem. Vážně. Nečekal jsem, že to takhle rozbalíte. Něco takovýho jsem nikdy neviděl.“

„Já taky ne,“ zamumlá Ranusta, aniž se na mě podívá.

Přikývnu. „Chápu. Chápu. Jasně, tohle asi bylo něco jinýho než ty menší akce, co jsi dělal doteď. Konečně ses mohl pořádně rozmáchnout. A taky to bylo vidět. Člověče, kdyby tohle někdo dostal na jeviště, stačilo by udělat jedinou šňůru, a byly by z nás legendy.“

Ranusta zvedne hlavu a pokusí se na mě zaostřit. I v blikavém světle vidím, jak jeho tvář brunátní. „Co to meleš?“ zabublá. „Jaká šňůra? Jaký legendy? Ty kreténe, byls tam vůbec? Viděls to co já? Viděls ty lidi, co jsem musel rozemlít na sračky? Viděls ty děti, jak hořely na vozech? Jak vůbec –“

„Já vím, já vím,“ zvednu dlaně. „Nejsem blázen. Ty fakani by se při představení museli samozřejmě nahradit figurínama. Asi s hlavama z dýní, aby se pěkně rozprskávaly.“ Plácnu ho po rameni. „Dobrá připomínka, člověče. Jsi rozenej iluzionista.“

Sleduju, jak Ranustovi tuhnou rysy, a v hlubinách mého rozkymáceného mozku se rodí nejistý pocit, že tohle jsem možná říkat neměl.

Čaroděj se předkloní. „Řekni ještě jedno slovo,“ vyzve mě skřípavým hlasem. „Jedno jediný slovo. A já ti zaručuju, že coby nadšenýmu fanouškovi mý akce v údolí ti hned teď zajistím soukromou reprízu.“ Těká očima po mé tváři. „Stačí jedno jediný slovo.“

Nevyslovit žádnou z desítek zábavných odpovědí, které mě napadají, je nadlidský úkol. Nemůžu si pomoct a namazaně se uchichtnu – ale než Ranusta stihne zareagovat, nasadím smrtelně vážnou masku. Tak rychlá proměna ožralého mága zmate; zamžiká a přiblíží svůj obličej k mému: poulí na mě zarudlé oči a namáhavě se snaží pospojovat to, co vidí, s vrávorající myslí. Vypadá přitom jako nafouklá žába těsně před explozí. Mám co dělat, abych se nezačal hystericky hihňat.

„Jediný slovo!“ zahuláká mi do obličeje a celého mě poprská; pár slin dopadne do žhavého popela a hlasitě tam zasyčí. Cítím, že už to dlouho nevydržím: v koutcích úst mi začíná cukat. Zachrání mě zaškrundání v Ranustově břiše – kouzelník polkne a na tvář se mu vyhoupne překvapení. Vstane, cosi zamumlá a odklopýtá do tmy, odkud se vzápětí ozvou zvuky zvracení a Quolův řev: „Pomoc, prší!“

S blahosklonně opileckou rozšafností přemítám o tom, že lidé, kteří si o sobě myslí, bůhvíjací jsou klaďáci, to mají nejhorší. Jejich představa o černobílém fungování světa se denně sráží s realitou – a když musejí udělat něco, co není tak úplně čisté, někdy nápor výčitek prostě nevydýchají. Není divu, že potom hledají, na kom by se vybili.

Což je ale pořád lepší, než kdyby to v sobě nechali kvasit a pak začali před podobnými rozhodnutími podvědomě uhýbat.

Tiché zašustění látky – cosi se mi otře o nohu. Škubnu sebou.

Lenia se posadí těsně vedle mě.

V ruce má polovypitou láhev a mluví s rozmazanou nezřetelností. „To nebylo moc hezký, dělat si z něj srandu, když je na tom takhle.“

„To teda nebylo,“ dám jí za pravdu. „Ale já taky nejsem moc hezkej člověk.“

„S tím by určitě většina lidí souhlasila,“ lokne si z láhve.

A pak mi položí ruku na stehno. „Ale já ne.“

Je ožralejší, než jsem si myslel.

A já zřejmě taky – protože nechám její ruku tam, kde je.

„A víš, proč s nima nesouhlasíš?“ utřu si nos rukávem. „Ty jsi totiž prohlédla mou drsnou, cynickou slupku a odhalila jsi, že pod ní se skrývá něžné jádro prahnoucí po lásce a porozumění. Odkryla jsi mou vnitřní krásu.“ Libozvučně krknu. „Proto jsi se mnou ostatně taky v Chiasu vlezla do postele.“

Nedívám se na ni, ale koutkem oka zaznamenám, že potřese hlavou. „Pěkný,“ zabrumlá. „Moc pěkný. I když asi dost namáhavý.“

„Co?“

„Takhle sebou čtyřiadvacet hodin denně pohrdat. Jestli si tuhle sebepodceňovací mantru odříkáváš každej den před usnutím, tak se už nedivím, že nechápeš, proč jsem se s tebou vyspala.“

„Samozřejmě že chápu,“ opáčím. „Byla to láska na první pohled, že jo?“

„Ani ne.“ Nedokážu poznat, jestli mou ironii ignoruje úmyslně, nebo jestli už je tak nametená, že ji nevnímá. „Spíš jsem byla zvědavá.“

„Na co?“

„Na tebe. Jsi divnej. Tvoje práce je vrchol slizounství a přitom ty očividně nejsi blbej. Ten tvůj nápad s atrapama, díky kterýmu jsme Lotonovy vojáky nalákali do údolí, fungoval skvěle. Navíc jsi docela zábavnej… i když takovým trochu otravným způsobem.“ Zamračí se, jako by si nebyla jistá, co vlastně říká. „Rozumíš tomu?“

„Jestli tomu rozumím? Jo,“ pokrčím rameny. „Jestli ti věřím? Ne.“

„Hm. Myslíš, že všichni v jednom kuse lžou? Jako ty?“ Její ruka na mém stehně hřeje tak, až čekám, že každou chvíli začne z látky stoupat kouř. „Dobře – a co sis teda myslel? Že jako co? Že tě chci ovládnout pomocí nějaký šukací magie?“

Jsem dost ožralý – ale ne tolik, abych řekl Ano. Jenže něco v mém výrazu mě musí prozradit, protože Lenia odvrátí hlavu a odfrkne si. „Ty seš jednoduše vadnej.“

„Díky za kompliment.“

„Nemyslím to jako urážku,“ vysvětluje ztěžklým jazykem. „Spíš jako diagnózu. Vadnej jako porouchanej. Nějak poškozenej. Hele – já do lidí vidím. Je to moje práce. Mě nějakejma kecama neoblbneš, kamaráde. Jsi úplně posedlej lhaním. Takže nejsi schopnej nikomu důvěřovat. Jako by sis schválně uvnitř pěstoval nějakej divnej mráz, co spálí náznaky všech pocitů. Hele, že ty jsi jako dospělej neměl s nikým opravdu blízkej vztah, že ne? I když ses sebevíc snažil?“

Zatlačím vzpomínku na Niril co nejhlouběji mezi hemisféry a ušklíbnu se. „Co to má jako bejt? Hloubkovej rozbor?“

V jejím namazaném uchechtnutí začvachtá samolibost. „A cos čekal? Specializuju se na personální magii. Mám tě přečtenýho jako hexagonskej kodex, chlapče.“ Pokývne si. „Jsi prostě vadnej. Někdo tě rozbil. A už dávno. Možná když jsi byl ještě dítě.“

Po zátylku mi sjede kapka potu. „To je nesmysl. Já měl krásný dětství. Idylický.“

Lenia mávne rukou. „To už teď stejně není důležitý – ať se ti stalo, co se ti stalo, byl to jenom první impulz. Důležitý je, jak tě to ovlivnilo. Jak jsi na sobě díky tomu zamakal. Jak ses celej život pěkně snažil, aby se z tebe stal ukázkovej křivák, kterýmu na nikom nezáleží.“

„Nebylo to jednoduchý, to mi věř,“ ujistím ji. „Ale díky pevný vůli, dlouholetýmu odříkání a –“

Lenia mé blábolení očividně neposlouchá: „Nejlegračnější je, že se ti to stejně nepovedlo. Jasně, rád bys takovej byl, protože pak by pro tebe bylo všechno jednodušší… ale pravda je taková, že někde hluboko dole to v tobě pořád je.“

Pokusím se opovržlivě zasmát, ale hlas mi zavrže tak divně, až se skoro leknu. „Co jako?“

Lenia pokrčí rameny. „Vím já? Ale určitě nic hezkýho. A jednou to z tebe vyletí. To ti můžu zaručit. V ten nejmíň vhodnej okamžik. Zaplaví tě to a ty se v tom utopíš.“ Napije se a nabídne mi láhev. Zakroutím hlavou. Pot mě šimrá na krku. Teče po zádech a kreslí mezi lopatkami studené prorocké klikyháky.

Lenia kopne do chladnoucího ohniště; jiskry se rozletí nocí jako vyplašené světlušky. „Jak myslíš, že to dopadne?“ zeptá se.

„Co?“

„Tohle všechno.“

„Špatně.“

Znovu si lokne. „Skvělý. Děkuju za útěchu.“

„Všechno dopadne vždycky špatně,“ rozhodím rukama. „Každej příběh. Protože každej život nakonec skončí špatně. Nakonec stejně všichni umřeme.“

„Každej příběh neskončí špatně,“ namítne.

„Protože ho nikdo nevypráví až do úplnýho konce.“ Mnu si oči. „A to je ten trik. Přestat vyprávět ve správnej okamžik. To je jedinej způsob, jak může mít něco šťastnej konec.“

Oheň definitivně vyhasl. Takže je logické, že se Lenia otřese.

„Hrmch,“ udělá. „Víš, původně jsem myslela, že bysme si mohli dát repete naší noci v Chiasu… Hlavně teda proto, aby nám v noci nebyla kosa… ale jak tě tak poslouchám… o tebe bych se asi moc neohřála.“ Stáhne ruku z mé nohy. Vstane.

Neřeknu ani slovo. Nesnažím se ji zastavit. Sedím a dívám se, jak mizí ve tmě.

Láhev mi tu naštěstí nechá.

* * *

Probudí mě kocovina. Rozlepím oči a zjistím, že ležím na zemi, nohy zabořené ve vychladlém popelu ohniště. Ranní mlha je řídká a cik cak prostehovaná slunečními paprsky.

V noci přese mě někdo přehodil plášť; jeho povrch v mlžném světle jiskří jinovatkou. Odhrnu ho a pokusím se vstát. Krk ztuhl, klouby vrzají a v lebce mi chrastí hora rezavých jehel. V puse mám jako v solném dole a v měchýři nejmíň dva hektolitry. Odpotácím se stranou: z tryskající moči se v chladném vzduchu kouří. Všimnu si, že v ní už zase mám krev. Rychle odvrátím oči. Stejně s tím nemůžu nic dělat. Pár pokusů o vyndání močových kamenů už jsem viděl. Než vykrvácet na felčarském špalku jako podříznuté prase, to se radši v nějakém hospodském pokoji oběsím vkleče na klice.

Otočím se a zašněrovávám si poklopec; můj zrak přitom padne na spícího barona. Během noci se svezl do horizontální polohy a sedlo mu teď slouží jako polštář.

Na hrušce sedla přešlapuje havran a pozoruje mě pobavenýma korálkovýma očima.

Nedokážu poznat, jestli je to ten samý, co nosí zprávy od baronova agenta pokaždé. Asi ne, tenhle mi připadá větší – je to možná největší havran, jakého jsem kdy viděl. Může vážit klidně i kilo. Černé peří odráží světlo s leskem naolejovaného kovu, šedožlutý zobák působí, že by jedním klovnutím dokázal prorazit lebeční kost a vyzobnout mozek jako malinu. Šourám se k baronovi opatrně, abych zvíře nevyplašil – ale je to zbytečná obava, pták se ani nehne: jen nakloní hlavu a dál si mě prohlíží.

Dotknu se baronova ramene. Aider okamžitě otevře oči, v mžiku probuzený a ve střehu. „Co se stalo?“

Kývnu bradou k havranovi.

Baron vleže vyvrátí hlavu. Zamrká. Převalí se na bok a vytáhne z tobolky na havraní noze ruličku pergamenu. Pták otevře zobák a zakráká. Je to ostrý, tvrdý zvuk, který rozerve mlhu kolem na roztřepené chumly.

Baron se s chrchláním posadí a přetře si dlaní pětidenní strniště. Rozbalí pergamenový svitek. Zatímco se prokousává šifrou, vynoří se z mlžných cárů Blaigheyr. Vypadá nechutně čile. Za ním dusají gardisti, které před chlastačkou rozmístil na strážní pozice kolem tábora. Všimnu si, jak vojáci zkoumají naše kocovinou zmuchlané obličeje: v jejich pohledech je závist.

Zpráva na pergamenu je tentokrát docela krátká. Než se kolem barona všichni shromáždíme, už ji má rozluštěnou. Zvedne hlavu a podívá se, jak nad ním stojíme, uválení, smradlaví, oteklí a s krhavýma očima: hrdinní obránci darocké říše. Přejede po nás pohledem a kývne na Blaigheyra. Blaigheyr se otočí a kývne na tři gardisty. Gardisti už nemají na koho kývat – takže mě rovnou obstoupí.

„Co to má znamenat?“ zeptám se s předstíraným klidem.

Baron si vytře z očí ospalky. „Loton se dozvěděl, co jsme udělali s jeho dvěma prapory, a před několika hodinami změnil plán celého tažení.“

„Změnil? Jak?“

„Zřejmě natolik zásadně, že to s námi dnes večer můj agent přijede probrat osobně. Bez ohledu na riziko.“

„Dobře, ale co to má společného se mno-“

Baron vstane. „Tím pádem vám všem budu muset odhalit jeho totožnost.“ Gardisté ke mně postoupí ještě o půl kroku blíž. Nedívám se na ně, ale cítím na zátylku jejich nervózní funění. „Neber si to osobně, mistře Wolrichu. Tito muži jsou tu pouze pro případ, že bys chtěl udělat nějakou nepředloženost.“

Olíznu si oschlé rty. „Proč bych měl chtít dělat nepředloženost?“

„Protože ten agent je tvůj otec.“

* * *

Jako by mi do obličeje bouchla alchymistická zápalná puma.

V jediné sekundě oslepnu a ohluchnu. Svět zmizí v rudém syčícím světle.

Můj otec.

Země se mi vypaří pod nohama, někam padám, otáčím se a máchám rukama, propadám se krvavým mračnem, rudé světlo mě dusí; drásá mi hrdlo, plní plíce surovým kovem a žluklým magmatem. Nemůžu dýchat.

Realita se ke mně vrací skřípavě a neochotně. Z červené záře se vynořují siluety čarodějů a gardistů a zaostřují se. Světlo se odpařuje v jedovatém šumění, trhá se do pleskanců a puká v bahnitých bublinách: puk, puk, puk.

Puk.

Zamžikám a rozhlédnu se. S výjimkou barona se na mě všichni dívají s podrážděnou zmateností. Samozřejmě. Nemají ponětí, co mi otec provedl, když mi bylo sedm, a i kdyby měli, pochybuju, že by je to nějak zvlášť dojalo. Pokud kdy slyšeli o masodrtích dolech, brali to jako všichni ostatní: jako bizarní folklór, nepravděpodobně hrůzostrašné historky, co se vyprávějí dětem před spaním.

Otočím se a jdu pryč. Nestarám se, jaké pohledy si za mými zády vyměňují, neposlouchám, co říkají. Soustředím se na jedinou věc: abych byl od nich co nejdál.

* * *

Kráčím stepí a zmrzlá tráva mi křupe pod podrážkami. Poprášená jinovatkou vypadá, jako by přes noc hrůzou zešedivěla. Mlha se mi tře o tvář jako urousané zvíře.

Zastavím se. Jsem od skupiny dostatečně daleko: z postav se staly nezřetelné obrysy, mlha utlumila hlasy do huhňavého mumlání. Stojím a v lebce mi buší. V tichu slyším vlastní chrčivý dech. Sklopím zrak a podívám se na ruce. Třesou se.

Zvednu je k očím a prohlížím si je, jako bych je nikdy neviděl. Stařecky seschlá kůže, rudé fleky popálenin, mastně lesklé puchýře, síť vrásek, jizvičky na prstech, otlučené klouby. Sežehnuté chlupy, které vypadají jako vytetované tečky. Hnědá souhvězdí jaterních skvrn.

Bedlivě je zkoumám, a přitom je vůbec nevidím. V lebce mi duní chaos.

Můj otec.

Pomalu sevřu ruce v pěsti – popálená pokožka se napíná, puchýře praskají a trhají se.

Můj otec.

Vidím před sebou jeho obličej tak, jak se mi navěky vpálil do mozkových závitů: otáčí se ke mně od masodrtího kněze, charismatický, spokojený sám se sebou, na rtech nalepený bodrý úsměv, světle modré oči pozorné a prázdné.

Poslední věc, kterou jsem viděl, než za mnou brána Žlutých dolů zapadla.

Ruce už se mi netřesou.

Už se třesu celý.

Zmatek mi buší v hlavě, ohlušuje mě; mačká mozek jako nacucanou houbu. Vzpomínky, které jsem pečlivě pohřbiI, tryskají do výše jako páchnoucí gejzír, vlny protichůdných pocitů se valí, dezorientované myšlenky pleskají o lebeční kosti. Celé moje tělo vibruje, předkláním se, pěsti zaťaté a zuby stisknuté, rty se pohybují a cosi mumlají, kal emocí šplíchá do očí.

A to jsem myslel, že mám tohle všechno za sebou. Že jsem to pro sebe už před lety vyřešil.

Jak je to do prdele možný?

Nechápavost pálí pod víčky jako lučavka.

Co se to sakra děje?

„Nechci, abys mu odpustil. Ani aby ses s ním usmířil.“

Trhnu sebou. Baron stojí dva kroky za mnou. Neslyšel jsem ho přijít. Neslyšel jsem vůbec nic, jen bouři ve vlastní hlavě. Burácející hrom, hroutící se nebe, klikaté elektrické šoky.

„Je mi jasné, že to po tobě nemůžu chtít. Mám na tebe jinou prosbu. Snad přiměřenější.“ Slyším, jak baron za mými zády přešlápne. „Stačí mi, když ho nezabiješ.“

Další vzpomínka: je mi devatenáct a štvu koně od města k městu. A pokaždé se dozvím, že můj otec tady sice představení právě měl, ale těsně přede mnou odjel. A v dalším městě to samé. A v dalším městě to samé.

A v mé hlavě se z něj postupně, štace po štaci, den po dni, měsíc po měsíci, stává přízrak. Mlžný fantom, kterého nikdy nemůžu dohonit.

Přesto ho pronásleduju dál. Jenže čím dál pomaleji. A čím dál víc piju a čím dál víc se zajímám o holky. A čím dál víc lžu a čím dál víc trénuju první triky. A čím dál méně nocí trávím broušením dýky a fantazírováním o tom, jak se její ostří noří do otcova krku.

„Vím, že od tebe žádám hodně, mistře Wolrichu. Ale pochop: nemůžeš ho zabít. Teď ne. V sázce je příliš mnoho.“

Nemůžeš ho zabít. Teď ne.

Proti své vůli se uchechtnu. Hřbetem ruky si utřu ústa, rukávem osuším oči. Už se skoro netřesu. Pouze se slabě chvěju.

Téměř neznatelně.

Ale k baronovi se neotočím: zůstanu k němu otočený zády. A z mých úst někdo promluví cizím, kontrolovaným hlasem: „To znamená…“ Odkašlu si. Cizí hlas mě moc neposlouchá, ale jsem rád, že ho mám. Co na tom, že zní dutě? Hlavně že moc neprozrazuje. „To znamená, že taky víš, co mi…“

„Ano,“ odpoví baron. „Řekl mi to. Jako dítě tě prodal Masodrtům.“

Baron se odmlčí. Já jsem taky zticha. Ani jeden z nás nic neříká, mlčení se protahuje a já si náhle s hrůzou uvědomím, že se zatajeným dechem čekám, jestli Aider nebude pokračovat, jestli nedoplní Ale chtěl, abych ti vyřídil, jak toho lituje – že ví, že už to sice nic nezmění, ale že se za všechno omlouvá.

Ach bože. Dech mi uvízne v hrdle. Vážně čekám na tohle? CO TO SE MNOU SAKRA JE?

Copak jsem zešílel?

Copak si nic nepamatuju?

Na několik nekonečných sekund nedokážu rozpoznat, jestli je to sen, nebo skutečnost. Mám se štípnout? Kousnout do ruky? Říznout nožem? Jak velkou bolest by si člověk měl způsobit, aby se ujistil, že je tohle realita?

„Byl bych vážně rád, kdybys mi to slíbil,“ ozve se baron. „Kdybys mi slíbil, že ho nezabiješ.“

Je to realita. A já si pamatuju všechno; úplně všechno.

Rty mi cuknou v náznaku úsměvu.

„Slibuju,“ odpovím.

Chvíli se nic neděje. Pak uslyším šustot trávy, jak baron odchází. „Vyrazíme za čtvrt hodiny.“

Poslouchám, jak šustění slábne a stojím tam, slabý, roztřesený a se zarezle sladkou pachutí na jazyku a snažím si to srovnat v hlavě. Nacpat celý ten bordel zpátky do šuplíků. Přijít na to, co se vlastně děje. Vymyslet, co mám dělat.

Pokud by vás zajímalo, jak mi to jde, můžu prozradit, že blbě.

Přijde za mnou Blaigheyr a optá se, co se to sakra děje a co šaškuju. Odpovím, že nic a že jen tak, aby byla sranda.

Pak se s nevrlým vrčením v podstatě na to samé přijde zeptat i Ranusta. Zřejmě má chudák dojem, že je vůdce naší skupiny a musí všechny buzerovat. Anebo mi to chce vrátit za ten náš noční rozhovor. Sice si už přesně nevzpomínám, o co šlo (a on zřejmě taky ne), ale výjev, ve kterém se ke mně naklání a prská mi do obličeje, mi nějakým zvláštním způsobem utkvěl v paměti. Se šťastnými okamžiky to tak bývá.

Za čtvrt hodiny vyrazíme.

* * *

Koně jsou odpočinutí a uhánějí jako o život. Jedeme bez zastávky celý den. V podvečer na určeném místě rozbijeme tábor a rozděláme oheň. Blaigheyr rozestaví hlídky.

Povoz s baronovým agentem dorazí krátce po setmění. Je to krytá dvoukolá kárka, která se uprostřed šedé, sychravé stepi vyjímá dost nepatřičně: lakovaná, lehká, černá, zhotovená z leštěného balau, na dveřích a sloupcích ověšená hrozny dějepisných a pornografických řezeb, okna zakrytá žlutým sametem. Sluhové na kozlíku jsou vysocí, holohlaví a oblečení do prostých hábitů. Kontrast nuzných šatů s profesionálními pohledy, jimiž pročesávají okolí, je do očí bijící – splývavá roucha pravděpodobně ukrývají dýky, házecí hvězdice, škrticí struny, krátké meče a další chuťovky z tradičního menu špičkových tělesných strážců. Muž v kárce je očividně zdravě paranoidní. Anebo ho baron přede mnou varoval.

Sluhové / tělesní strážci seskočí. Postaví se každý po jedné straně dveří tak, aby nás měli na očích, a ten vpravo kočár otevře.

Jako první se vyvalí puch.

Ale ne ten, na jaký jsme zvyklý – žádná špína, pot, větry, zkažený dech a několik měsíců neprané oblečení. To, co je uvnitř, smrdí jinak, než smrdíme my. Ze tmy se line sladký, hnilobný zápach rozkladu, pro lepší chuť stříknutý nakyslým odérem moči a častých průjmů. To už snad ani není pach stáří – takhle je cítit mrtvola prehistorického druhu.

Za smradem se vynoří ruka s holí.

Hůl je vyřezaná ze žlutohnědého kapurového kmene: maniakálně detailní dílo griianských domorodců se všemi těmi fiktivními hrdiny, neexistujícími draky a vířícími hejny hracích karet, které hůl obtáčejí ve stoupavých spirálách. Ruka je stará, vyschlá a tak hubená, jako by z ní někdo odsál všechno maso; pod pergamenovou kůží vystupují modravé propletence žil a provazce šlach. Prsty sevřené kolem hlavice jsou obtěžkané prsteny a zakončené dlouhými šedými nehty – což jasně napoví, že jejich majitel karty už nějaký čas nehraje. S takovými drápy by nedokázal při míchání nafixlovat postupku ani sám Inasej.

Vidím všechno do nejmenších detailů, přestože stojím úplně vzadu, za zády ostatních. Ani nevím, jak jsem se tam ocitl. Možná se všichni postupně natlačili přede mě. Ano, tak to určitě bylo. Rozhodně jsem od kočáru necouval. To ani náhodou. Napětí mě šimrá v žilách jako ledové chmýří, staré jizvy pukají a otevírají se bez ohledu na to, co říká hlava. Ale nejpalčivěji mi žaludeční stěnu leptá zvědavost. Zvědavost, jestli ten člověk, co vystoupí z kárky, bude alespoň vzdáleně podobný tváři, kterou mám vyraženou v paměti.

Okovaný konec hole se zaboří do hlíny, kostnatá paže se napne a sluhové / tělesní strážci / ošetřovatelé pomohou svému pánovi ven.

Ztuhne mi obličej.

Záda má ohnutá, ale stále se drží jakž takž zpříma. Holá hlava je jen lebka potažená kůží, temeno kryje vyšívaná čapka ze smaragdového dupionu. Drahý kožich ze soboliny, křížem přes prsa popruh cestovní brašny. Pěstuje si absurdně dlouhé bílé vousy, sahají mu až k pasu. Zpod přerůstajícího obočí zírá dvojice třpytivých světle modrých očí.

Které se dívají přímo na mě.

Upřeně a bez jediného mrknutí. Zcela ignorují připraveného barona, okounějící kouzelníky, rozestavěné gardisty – jako kdyby tam mimo nás dvou nikdo nebyl. Ledové chmýří v žilách lechtá a řeže zároveň. Čím dál víc. Hlavně kvůli tomu, jaký ten pohled je:

Když si vás lidi takhle měří, většinou se snaží probourat pod vaši fasádu, dostat se vám pod kůži, odhadnout vás. Ale tenhle pohled jen líně klouže po povrchu, bez zájmu, jako by jeho majitel měl s lidmi tolik zkušeností, že už mu nestojí za to, aby je blíž zkoumal. Zírám přímo do těch jasných, světle modrých duhovek a nevidím tam vůbec nic. Není v nich absolutně žádná emoce; ani náznak nějakého pocitu.

Tenhle člověk možná neměl karty v ruce už dlouho… ale hrát tedy nezapomněl.

Mlčky na sebe hledíme a ostatní nás sledují a vyčkávají. A pomalu, pozvolna a jakoby trochu proti své vůli se rozestupují. Jak se přede mnou otevírá ulička, je slyšet jen skřípění podrážek o občasný oblázek a povrzávání zmrzlých šatů – jinak panuje naprosté ticho. Nikdo se neodvažuje ani špitnout. Ani stařec nevypadá, že by měl v úmyslu něco pronést. Mám snad začít já?

Proč ne:

„Rád tě vidím, tati,“ řeknu.

Mezi kouzelníky to tiše zašumí.

„Tedy rád, že tě vidím takhle,“ upřesním. „Nemohoucího a těsně nad hrobem. Doufám, že máš všechny choroby, co stáří nabízí. Doufám, že máš klouby zpráchnivělé artrózou, tepny zkornatělé, prostatu rozežranou rakovinou a ve střevech polypy velké jak žonglérské míčky. Doufám, že máš pořádné bolesti. A doufám, že ten stav bude trvat co nejdéle.“

Ani teď se v očích nic neobjeví: zůstávají zcela netečné. Ale uprostřed plnovousu se roztáhnou bledé rty a předvedou, že za nimi nejsou žádné zuby. Alespoň za něco mu stojím – obtěžuje se předstírat, že jsem ho pobavil.

Jasně uslyším, jak mi v hlavě něco lupne.

„Čemu se kurva gebíš?“ Hlas mi uprostřed věty přeskočí do zavrčení.

Všechny oči se ke mně otočí – a já se v mžiku rozhodnu, že publiku dám to, na co čeká: zatnu pěsti, postoupím kupředu – ruce tělesných strážců zajedou pod splývavá roucha –

– a baron mezi nás vstoupí s roztaženými pažemi. „No tak klid, jen klid! Jsme přece všichni na jedné lodi! Není důvod to hrotit!“ Jeho dlaň se mi opře o hruď a tlačí mě zpátky. Přestože skrz halenu cítím, jak je měkká, nedělá baronovi sebemenší problém mě odsunout o metr a půl. Je silnější, než vypadá. „Naprosto chápu tvé pocity, mistře Wolrichu,“ hučí přitom vemlouvavým hlasem, „ale nezapomeň, cos slíbil. Zkus se ovládat, prosím. Zkus to dostat pod kontrolu. Vím, je to těžké. Já ti rozumím. Celý život to v tobě kvasilo – cítíš se zrazený, zatrpklý, plný vzteku, toužíš po tom, aby se tvůj otec kál nebo se ti alespoň omluvil –“

„Omluvil?“ vyrazím ze sebe kdákavé uchechtnutí. „To určitě. Na nic jiného jsem ty roky nemyslel. O tom jsem snil ve smradlavých chodbách Žlutých dolů, když jsem ohlodával špatně propečené části liliputánů. O nějaké blbé omluvě. Tou by se určitě všechno vyřešilo. Když je navíc jasné, že z jeho strany by byla asi tak upřímná jako… asi jako já na jevišti.“

„Napadlo tě někdy, že tvůj otec se za tu dobu možná změni-“

„Tys to nepochopil, co, pane?“ řeknu. „Vůbec ti to nedochází. Základní princip je, že tomuhle člověku,“ kývnu k bělovousému kmetovi, „jsem úplně ukradený. Byl jsem mu ukradený, když jsem za ním v sedmi letech přišel, jsem mu ukradený i teď. Aby bylo jasno,“ doplním rychle, „já si nestěžuju. Neskuhrám, nedožaduju se jeho pozornosti. Jenom vysvětluju, proč na nějakou jeho omluvu zvysoka seru.“

Baron se nadechne – a v té chvíli stařec poprvé promluví. Slabým, roztřeseným hlasem a stále s tím rozšklebeným úsměvem na rtech. „Nech ho být, pane z Augchaoru. Má naprostou pravdu. Je to chytrý kluk.“ Prsty s dlouhými nehty jektavě prohrabují plnovous. „Člověk by na něj mohl být skoro pyšný.“

„To by mohl,“ přikývnu. „Kdyby ovšem v tom člověku byl alespoň miligram otcovského pudu. Což je u tebe značně humorná představa.“

Zdá se mi to, nebo na těch bledých rtech na několik sekund zahrál náznak opravdového pobavení? „Mohu k tomu něco říct, synu?“

„Jistě, mistře,“ přispěchá baron. „Samozřejmě. Jen se vyslov. Tvůj chlapec,“ šlehne po mně varovným pohledem, „se jistě rád dozví, co máš na srdci.“

„Pouze v případě, že jde o nádor,“ zabručím.

„Je to možná přehnané tvrzení,“ začne stařec, „ale odvážil bych se tvrdit, že jsme si oba za ty desítky let, co jsme se neviděli, něco uvědomili.“ Otevřu ústa, ale on mě zarazí drobným rozklepaným gestem. „Ty třeba to, že když za někým přijdeš a prohlásíš, že jsi jeho syn, tak to neznamená, že k tobě ten člověk okamžitě bude mít nějaký vztah. A já například to, že tím, co dotyčný tomu synovi provede, volky nevolky vztah vytvoří. A že by se podle toho pak měl chovat.“

„Třeba se tomu synovi padesát čtyři let úzkostlivě vyhýbat?“

„To taky,“ připustí stařec. „Ale třeba taky to, že když se s ním konečně střetne, měl by tomu čelit s určitou odpovědností.“

A pak se v těch světle modrých očích něco pohne. Nedokážu říct přesně co, ale už samotný fakt, že se tam něco hýbe, způsobí, že mi najednou vyschne v ústech. Začnu se bát toho, co přijde.

Stařec se přestane usmívat a něco řekne.

Zní to jako Omlouvám se.

Ne, nezní. Je to vážně Omlouvám se. Doslova. Do posledního písmene. Omlouvám se.

On to opravdu řekl.

Civím na něj. Slyším, jak mi v uších burácí krev, jak se mi vaří mozek v lebce. Jistě, vím, že to není skutečná omluva, ale…

Ale.

Srdce mi tluče o žebra jako šílenec hlavou do zdi.

Po dvou minutách naprostého ticha to baron nevydrží a prolomí mlčení demonstrativním vysmrkáním. „No. Tak to bychom měli. Spokojen, mistře Wolrichu?“

Podívám se na něj nevidoucím pohledem. „Co?“

„Takže spokojen. Výborně.“ Otočí se ke starci. „Můžeme se teď věnovat té záležitosti, která je tak strašně důležitá, že jsme se kvůli ní museli sejít osobně?“

Kmetovo důstojné přikývnutí nás ujistí, že baronův agent v tomto ohledu nemá námitek. Stařec ze mě poprvé za celou dobu spustí oči a nechá se svými strážci dovést k ohni.

Jako by celou záležitost považoval za vyřešenou.

A já tam zůstanu stát, lidé se kolem mě trousí k ohništi, z velké dálky slyším, jak si povídají, občas do mě někdo vrazí, ale já se ani nehnu, dál trčím na místě jako domácí bůžek nakřivo zaražený před chýší a pořád nějak nemůžu popadnout dech.

* * *

„Důvod, proč jsem navrhl osobní setkání,“ řekne stařec, „je prostý: došlo k zásadnímu zvratu.“

Baron se zakloní a založí ruce na prsou. Jeho tvář je v odlescích plamenů tak vstřícná a usměvavá, až to působí děsivě. „Jakému?“

„Lotona vaše akce v Údolí mrtvých plaček nepotěšila. Jakmile se dozvěděl, jakým způsobem jste oba prapory zmasakrovali, zavřel se na dvě hodiny do velitelského stanu.“

„No a?“ pokrčí rameny Quol. „Zřejmě si ho potřeboval vyhonit. Na každýho to někdy přijde.“

„Vyhonit?“ podrbe se na tváři jeho bratr. „Dvě hodiny?“

„Třeba má rád důkladnou práci. Až na krev.“

„A když vyšel ven,“ ignoruje stařec nejapné poznámky s klidem, který působí lehce senilně, „obrátil celou dosavadní strategii naruby. Změnil směr tažení. Změnil styl tažení. Změnil taktiku tažení. Během šesti hodin nechal přeskupit všechny jednotky a rozdělil je do jedenácti operačních svazů. Takže hlavní voj, který ještě včera postupoval na Chias, v téhle chvíli neexistuje. Místo něj je tu teď jedenáct samostatných skupin, které Loton roztáhl do čtyřicetikilometrového vějíře. Krajní operační svazy navíc sestavil z jezdeckých oddílů, kterým ponechal jen nejnutnější vybavení a zásoby, aby se mohly hnát kupředu dvakrát rychleji než skupiny ve středu a aby půlkruhovou rojnici co nejrychleji změnily v uzavřený kruh.“ Starcova hůl kreslí postupy jednotek do hlíny roztřesenými čarami, které jsou dešifrovatelné jen při řádné dávce fantazie. O to působí zlověstněji. „Tahle taktika se samozřejmě přímo odvíjí od toho, co má zůstat ve středu toho kruhu.“

Baron se stále usmívá. „A co má zůstat ve středu kruhu?“ zeptá se poslušně.

„Pochopitelně vy.“ Stařec si odchrchlá a vyflusne doprostřed své abstraktní mapy hlen. „V tomto momentě jste už skoro obklíčení. Naštěstí se kruh definitivně uzavře až zítra odpoledne, takže máte ještě poslední šanci vyklouznout. Úniková mezera se sice každou hodinu zužuje, ale pořád je to proveditelné – když teď okamžitě vyrazíte tudy, k Ordanským horám. Ale musíte sebou hodit. Jakmile Lotonovi lidé smyčku utáhnou, jste vyřízení.“

Kouzelníci se na sebe podívají.

„Jak Loton vlastně ví, kde přesně jsme?“ ozve se Ranusta.

Stařec rozmaže koncem hole hlen po zemi, takže v plánku přibude pár chaoticky postupujících jednotek. „Řekněme, že směr, kterým jste se z Údolí mrtvých plaček vydali, nebyl pro tak osvíceného stratéga, jakým Loton bezpochyby je, úplně nejpřekvapivější.“

Promluvím tak tiše a nekonfliktně, až sebou všichni trhnou. „Mužů k tomu mít poznámku?“

Baron se povzbudivě usměje. „Ale jistě.“

„Nevěřil bych tomuhle starýmu hajzlovi ani slovo.“

Kolem ohně zahučí potměšilé pobavení: a je to tady.

Baron skloní hlavu. „Mistře Wolrichu. Vždyť se ti omluvil. Musíme –“

„Já vím, že se mi omluvil,“ řeknu suše. „Stál jsem dva metry od něj. Slyšel jsem ho. O to tady přece nejde. Tady jde o to, že tenhle člověk je profesionální lhář. Jde tady o to, že stavět nějakou strategii pouze a jen na informacích pocházejících od něj je nebezpečné.“

„Všechny informace, které nám tvůj otec do této chvíle dodal, se ukázaly pravdivými,“ namítne baron.

„No právě.“

„No právě co?“

„O to je to horší. Protože se přímo vnucuje otázka: proč? Proč byly pravdivé? Co s námi má v úmyslu?“

„To už je normální paranoia,“ vmísí se Lenia. „Máš nějaký důkazy, že tvůj otec lže? Nebo aspoň indicie?“

„Důkazy?“ opakuju. „Indicie? Já nepotřebuju důkazy, ty naivko. Ani indicie. Já vím, že lže – jednoduše proto, že nikdy nemluví pravdu. Je to lhář a zloděj do morku kosti a já ani na sekundu nepochybuju, že se tu s námi snaží skoulet nějakou vlastní hru. A kdybychom měli alespoň trochu rozumu, tak ho na místě i s jeho strážci okamžitě zabijeme, protože čím déle ho necháme, aby nám lil ten svůj jed do uší, tím větší je pravděpodobnost, že nakonec spadneme do strašlivýho průseru.“

„Takže žádné důkazy nemáš,“ shrne to Lenia.

Zírám na ni. „Slyšela jsi, co jsem právě řekl?“

„Nejsem hluchá. Ječíš na celý tábor.“

„Protože mám pocit, že jedině tak moje argumenty proniknou do těch vašich tlustostěnnejch lebek. Mám vám to hláskovat? Nemůžeme tomu křivákovi věřit. Je to příliš velký riziko. Nemůžeme s osudem Chiasu takhle hazardovat.“

„Tobě na tom Chiasu najednou nějak záleží,“ zabručí Ranusta.

Upřu na něj pohled. „Co to má zase znamenat?“

„To má znamenat, že ti možná všechny ty ovace a provolávání slávy v chiaských ulicích trochu vlezly na mozek. Že jsi možná doopravdy uvěřil tomu, že seš vyvolenej hrdina, kterej má zachránit Chias.“

„Ale prd.“ odseknu. „Na Chias já seru. I na lidi, co v něm žijou. Jsou mi úplně u prdele,“ lžu plynule. „Ale je do očí bijící, že tenhle parchant s tím městem nezamýšlí nic dobrýho. A já udělám všechno, abych mu to překazil. Tentokrát nade mnou nevyhraje. Tentokrát ne.“

„Promiň, že ti vstupuju do procítěného monologu, synu, ale soutěživost v tomto případě vážně není namístě.“ odkašle si stařec. „Nejde o žádný souboj mezi námi dvěma.“

„Ne?“ podívám se na něj. „Nejde? Vážně?“

„Ty pořád zapomínáš na základní věc, chlapče: já vás přece k ničemu nenutím. Nepřesvědčuju vás, že se musíte okamžitě sebrat a vyrazit k Ordanským horám. To rozhodnutí je jen a jen na vás. Mně je to – když to přeženu – v podstatě jedno.“

„Ano.“ souhlasím. „A proto ses sem trmácel osobně, místo abys nám tu informaci poslal po ptákovi jako obvykle. Protože je ti to jedno.“

„Řekl jsem v podstatě,“ povzdechne si stařec. „Jistě, nezastírám, že jako baronův agent mám určitý zájem na tom, abyste Lotona porazili. To nepopírám. Ale to neznamená, že vás teď hodlám nějak ovlivňovat. Opakuji: je to jenom a jenom vaše volba. Já vás pouze upozorňuju na to, že v téhle chvíli vbíháte Lotonovi přímo do náruče.“

„Ano, přímo do náruče.“ Baron těká očima po starcem rozryté hlíně. „Což je úžasné.“

„Úžasné?“ zeptá se Quol.

„Jistě, úžasné. Copak to nevidíte?“ ukáže baron na starcovy klikyháky.

„Jasně že vidíme,“ přikývne Fanagey. „To je žirafa. I když můj syn by ji dokázal nakreslit líp.“

„Co to meleš?“ nakrčí čelo Quol. „Jaká žirafa? Seš slepej? Nepoznáš osminohýho ježka, jak souloží s letním altánem?“

„Loton nás obkličuje.“ Baron píchne ukazovákem do hlíny. „Táhne na nás.“

„No jo. Jenže nám to nějak nepřijde tak úžasný jako tobě, pane.“

Baron si povzdechne: dobře, vysvětlím to i pro blbečky. „To znamená, že už netáhne na Chias.“

Všichni se na ty čmáranice podíváme znovu. A tentokrát to tam taky spatřím.

Až na to, že ten ježek nemá osm nohou, ale padesát dva, a není to letní altán, ale vodní dýmka.

„To znamená, že jsme to dokázali.“ Baron válí na jazyku každé slovo, jako by to bylo víno z jeho osobních vinic. „Odvrátili jsme Lotona od Chiasu. Zachránili jsme město. A tím i celou darockou říši.“

„Jenže ne nadlouho. Přesněji řečeno jen do chvíle, než vás Loton obklíčí a zničí.“ Stařec obemkne rukama hlavici hole. „A až vás rozdrtí, zase se obrátí původním směrem. A tentokrát už mu nebude stát nic v cestě. A že vás rozdrtí, na to můžeš vzít jed. Nezapomínej, že Loton neudělá tu samou chybu, která vám umožnila vyhrát v údolí. Proto rozdělil armádu na jedenáct samostatných svazů – aby neměl příliš mužů pohromadě na jednom místě a abyste mu už nemohli jediným úderem způsobit takové ztráty. Lotonovo vojsko se nyní nachází rozprostřené na ploše několika desítek čtverečních kilometrů. Což pro vás – vzhledem k omezenému počtu kouzelníků – bude problém.“

Baron neodpoví. Jen se usměje.

Stařec také nic neřekne. Čeká.

Ale baron se stále jen usmívá a mlčí.

Ticho se protahuje.

„Přátelé, tohle je naprosto zbytečná šaráda,“ povzdechne si konečně stařec. „Mysleli jste, že se to nedozvím? Ale no tak.“

Baron pořád nic neříká.

„Já přece vím, že to máte. Já vím, že vám Hexagon dal zbraň, která je schopná zničit Lotonovu armádu i na tak velké ploše.“

Stařec se předkloní; vypadá jako hubený, vypelichaný pták.

„Já vím, že máte Holomráz.“

* * *

Baron a Ranusta se na sebe podívají.

Ranusta vstane.

Sleduju ho, jak kráčí k hromadě, na kterou gardisti naházeli naše sedla a vaky, aby mohli vyhřebelcovat koně. Snaží se jít rázně a sebejistě. Moc mu to nejde. Masakr v Údolí mrtvých plaček s ním zamával – už nepůsobí jako sebevědomý tvrďák, který zvládne cokoliv. Spíš jako chlápek, jehož sebeovládání může každou chvíli prasknout jako struna z prasečího střívka.

U hromady se skloní a cosi vyloví ze své sedlové brašny. Otočí se k nám.

„Tak jo,“ ukáže starci zelený flakon. „Holomráz. Ve chvíli, kdy ho uvolníme, zabije všechno v okruhu sto dvaceti kilometrů.“ Postupuje k nám, předmět drží v natažené paži jako něco, co může každou chvíli explodovat. „Proto jsme se s Lotonem od začátku chtěli utkat na nějakým hodně opuštěným místě na Cinolský planině – v liduprázdný pustině, kde nejsou žádný vesnice. Abysme omezili počet nevinnejch obětí.“

Všichni zíráme na tu věc, kterou Ranusta svírá mezi palcem a ukazovákem. Lahvička je malá, umatlaná, tmavozeleně kalná, má tvar pupkaté bytosti ohlazené do androgynní neurčitosti a tak silné stěny, že není vidět, co v ní vlastně je. Jediní, kdo se na ni nedívají, jsou kouzelníci: Lenia klopí řasy a škrábe se na lokti, Quol ohrne ret a plivne do ohně. Fanagey se šťourá v zubech a prohlíží si naše výrazy.

Jak se Ranusta s Holomrazem blíží, skoro to vypadá, jako by čekal, že začneme ustupovat. Nikdo se ani nehne. Ranusta flakon dramaticky otevře.

To už sebou pár lidí trhne.

„Ale no tak. Panika je zbytečná,“ vycení Ranusta chrup. „Holomráz se aktivuje tajným heslem, které známe jenom já a Lenia.“ Strčí starci lahvičku až pod nos. „V noyolský stázi je neškodnej. Klidně si můžeš i přičuchnout, mistře. Ale opatrně, ať ti neomrzne nos.“

Baronův agent obezřetně nasaje odér. „Takže je to, jak jsem si myslel: Údolí mrtvých plaček byla jenom taková návnada. Abyste na sebe Lotonovo vojsko nalákali.“

„Zajisté chápeš, proč jsme tento plán drželi v tajnosti. Před tebou i před některými účastníky výpravy,“ ujme se opět slova baron. „A stejně tak doufám chápeš, že tím pádem k žádným Ordanským horám nemusíme. Stačí nám zůstat sedět na místě a čekat, až si pro nás Loton přijde.“ Baronovi se cosi odehraje v obličeji. Tentokrát to moc jako úsměv nevypadá. „A pak vymažeme celou jeho armádu z povrchu zemského.“

Když tuhle větu baron pronáší, koukám se Ranustovi přímo do tváře. Na krátký okamžik se naše pohledy protnou. Pak Ranusta uhne očima.

Beze slova zarazí skleněnou zátku zpátky na místo a vrací se k hromadě cestovních vaků.

Stařec si s afektovanou velebností prohrábne vous. „Čili jste se rozhodli vsadit všechno na jednu kartu,“ zachraplá. „Budiž. Je to vaše rozhodnutí a já se nebudu pokoušet ho zvrátit. Ale pokud bych k tomu mohl něco podotknout –“

Nadechnu se zhluboka, až se mi mírně zatmí před očima. „Drž už kurva hubu,“ osopím se na něj. „K Ordanským horám se nepojede. Tečka. Sice nevím, proč se nás tam tak úporně snažíš dostat, ale tohle ti prostě nevyšlo. Smiř se s tím, sklapni a poser se.“

„Myslím, že tenhle tón není nutn-“ pokusí se mě mírnit baron, ale má smůlu:

„A já si zase myslím, že je. Dokonce si myslím, že je naprosto nezbytnej. To je totiž jedinej tón, kterýmu takovejhle člověk může rozumět. Protože osobní konfrontace – to je něco, co takovýmu zákeřnýmu křivákovi moc nesedí. Víte, že mě tenkrát ani nedokázal za Masodrtama odvléct osobně? Radši nastražil mapu, která mě tam vylákala. Je to uhejbák, lhář a zloděj, kter-“ Nedokončím, protože vidím, že Ranusta, který právě vrací lahvičku do sedlové brašny, strne.

Jeho ruka není v jeho sedlové brašně. Je v mé sedlové brašně.

Vypadají skoro stejně. Člověk si je může snadno splést.

Ranusta, s rukou stále zabořenou v mé brašně, otočí hlavu a podívá se na mě.

Pak ruku vytáhne.

Drží v ní sošku Zuřivého Enaka.

Ticho kolem ohně ztvrdne jako hladká glazura. Kterou vzápětí poškrábe starcův chrčivý smích.

Chápu, že mu to připadá jako velká legrace.

Lenia se ke mně obrátí a propálí mi očima lebku skrz naskrz. „Ty jsi ho těm chiaským chudákům šlohnul z královský pokladnice. Proč jsi to udělal? Copak nemáš peněz dost?“

Co na to říct? Zuřivý Enak mě z Ranustovy ruky pozoruje tvrdým diamantovým pohledem. Cítím, jak se mi do obličeje hrne krev, i když vlastně nechápu proč. Možná proto řeknu pravdu: „Peněz není nikdy dost. Copak jsi to ještě nepochopila?“ Dívají se na mě. „Stejně jim k ničemu nebyl. Nemá žádnou moc. Nijak je nechrání. Sami jste se tomu posmívali. Tak si teď nehrajte na svatoušky.“

„Ale ti lidi tomu tam věří,“ procedí Lenia. „Jasně, je to sice blbá, ale alespoň nějaká naděje. A takhle sprostě jim ji sebrat je –“

Jak jsem k ní otočený, nesleduju Ranustu.

Rána pěstí mi málem utrhne hlavu.

* * *

Úder mě hodí na Fanageye. Ten mě chytne, ochotně přidrží a Ranusta mě napálí podruhé. Přímým direktem.

Sedne ukázkově. Zuby mi cvaknou, v očích vytrysknou jiskry; žuchnu do trávy jako žok mouky. Rovnou k nohám jednoho ze starcových osobních strážců. Obezřetně couvne. Tohle si vyřiďte mezi sebou, hoši.

Ranusta se nade mnou nakloní. „A ty nám tady budeš vykládat, jakej je tvůj fotr zloděj a křivák? Ty?“

Nikdo se nepohne, aby mi pomohl. Všichni jenom koukají. Někteří pobaveně; na jiných je vidět, že jim je trochu trapně. Pootočím hlavu a spatřím, jak na mě Lenia civí rozšířenýma očima, jako by si chtěla zapamatovat i ten nejmenší detail. Quol s Fanageyem se zubí. Blaigheyr se dívá stranou.

Ani se nepokouším zvednout. Jen si chráním obličej a čekám na další ránu. V ústech se mi rozlévá rezavá chuť krve.

Ranusta si protřepe ruku a odplivne si. Nepraští mě.

Nakopne mě. Vší silou.

Jeho bota se zaboří pod bránici s chirurgickou přesností. Tělem mi zavíří uragán bolesti, trhá vnitřnosti, ždímá žíly – zkroutím se do klubíčka, chrčivě lapám po dechu. Tohle už nemá nic společného s demonstrativním potrestáním: z Ranusty se právě uvolnilo všechno napětí, pochyby, strach, vztek, výčitky, sebeopovržení; všechno, co v sobě do téhle chvíle držel, z něj chlístá mohutným proudem do chladné noci. Já jsem jenom ten, kdo se tomu náhodou připletl do cesty.

Kouzelník do mě začne zuřivě kopat.

„No tak to by stačilo.“ Baron luskne prsty a gardisti Ranustu odtáhnou. Nebrání se. Vypadá dezorientovaně a trochu otřeseně.

Což není nic proti tomu, jak vypadám já.

Svíjím se na zemi, kňučím a plivu krev. Bolest se vzpíná k nebesům a třese světem. Rozmazává hvězdy na obloze.

Stařec mě pozoruje očima, které v odrazu ohně září jako diamantový zrak Zuřivého Enaka.

Jeho úsměv jde poprvé za celou dobu skutečně od srdce.

* * *

Odplazím se stranou, abych mohl v klidu a pokoji chcípnout. Podkožní sraženiny tuhnou, vnitřnosti bublají jako vřící kaše, kašlu, chrchlám, plivance krve mi zamrzají ve vousech; do obličeje mě škrábe zmrzlá tráva, pluju horkem i zimou, svět kolem mě se zavírá a otevírá v dlouhých hučivých zášlezích – takže jen vzdáleně vnímám, jak stařec nabonzuje baronovi pár dalších lotonovských drbů a Ranusta

ho za odměnu obestře speciálním zaklínadlem, které ho má chránit před účinky Holomrazu; Lenia přitom přizná, že my ostatní

už jsme dávno chránění, že se o nás postarala hned tu noc, co jsme vyjeli z Chiasu, a potom se

stařec v nepřehledně hemživém hloučku se všemi rozloučí a tělesní strážci mu

pomůžou do kočáru a pak

ten starý podvodník

konečně odjede.

Baron s kouzelníky pak ještě nějakou dobu sedí u ohně, probírají načasování zítřejší rozhodující bitvy a dávají si záležet, aby se ani jednou nepodívali mým směrem.

Ne že by mi to vadilo. Mám plné ruce práce s tím, jak se třesu v trávě. Zuby mi hlasitě cvakají, nedokážu to zastavit. Noc po mně stéká, klepe mi na čelo chladnými prsty, olizuje víčka drsným jazykem, ovíjí mrákotnou prázdnotou, zavírám pálící oči, propadám se do ní –

Vzápětí se mnou někdo zacloumá. „Vstávej.“

Pokouším se zavrtat do zmrzlé hlíny. „Nechte mě bejt.“

„Vstávej, kurva.“

Zvednu hlavu a mžourám. Je ráno. Blaigheyrova neoholená tvář je napjatá a popelavá. „Problém.“

„Už zase?“

„Ranusta zmizel.“

Rád bych šokovaně vyskočil na nohy. Nebo se alespoň prudce posadil. Nebo alespoň otočil hlavu a vytřeštil zrak na místo Ranustova noclehu. Nic z toho neudělám. Někdo mě přes noc zalil do sádry. Rozbolavělé tělo, ztuhlé klouby, na kost promrzlé svaly i otlučená místa mě svírají v krunýři, který brání jakémukoliv pohybu. Trvá mi skoro minutu, než pod sebe s funěním a hekáním zasunu pravou ruku a převalím se z boku na záda. Zaúpím. Vydechnu. Zakleju. Zašilhám doprava.

Ranusta je v tahu. Místo, kde spal, je prázdné. Jeho věci jsou pryč. Kůň taky.

Se změnou polohy získám výhled na Leniu. Sedí na své houni se zkříženýma nohama a tře si bledými prsty spánky. Oči svítí do ranní mlhy; blankytná záře se dere z hlavy v nabroušených, břitvovitých paprscích. „Nevidím ho,“ mumlá. „Buďto už je mimo dosah, nebo mě blokuje.“

Pokusím se otočit hlavu na druhou stranu. Kupodivu se mi to i povede. A pak že nejsem opravdový kouzelník. Baron dřepí zabalený do deky, čelisti drtí jeden plátek soleného hovězího za druhým a za nepřítomnýma očima zběsile rachotí mozek. Quol se pokouší probudit chrápajícího Fanageye – zatím bez výsledku. Povzbuzen úspěchem s otáčením hlavy se fanfarónsky zkusím posadit. S dostatečnou dávkou sykání a nadávek se mi to podaří. Místo obdivu a ovací davů se mi ale dostane jen Blaigheyrova zasmušilého pohledu: „Vypařil se někdy v noci. Nevíš o tom náhodou něco?“

„Vím o tom všechno,“ zasípu. „Mám oči. I včera jsem je měl.“

„A tím chceš říct…?“

„Není to očividný?“ pokusím se zakroužit hlavou – ale po prvním křupnutí toho radši nechám. „Vždyť to na něm bylo jasně vidět. Vyměknul a prásknul do bot.“

Quol se ke mně otočí. „Drž hubu.“

„Jasně, to klidně můžu,“ souhlasím. „Bohužel to nic nezmění na faktu, že Ranusta nevydejchal, co se stalo v údolí, a dezertoval jako ten nejslizčí zbabělec.“

Quol vstane. „Říkal jsem, abys držel hubu!“ Zvýšený hlas dokáže, co nezvládla jeho paže: Fanagey se zvedne na lokti a nechápavě si mne oči. „Cseděe?“

„Váš slavný magický vůdce se posral,“ uvedu ho do situace.

„Já nic necejtim.“ Fanagey se převalí na druhý bok a přetáhne si přes hlavu houni.

Quol ke mně vykročí. „Jasně jsem ti řekl, abys zavřel kušnu. A jestli to nepůjde po dobr-“

„Mohli byste kurva vy namachrovaný kreténi sklapnout?“ vykřikne Lenia. „Když mi takhle stíníte, nemůžu –“ Nedokončí, vyskočí na nohy a odpochoduje do mlhy. Quol s Blaigheyrem si vymění pohledy. Baron ani nezvedne hlavu; dál žvýká a upřeně se dívá do prázdna.

Já se taky upřeně dívám. Ale ne do prázdna. Jak se Lenia zvedla, odkryla zmačkanou obálku. Ano, zatímco mocná čarodějka mentálně pročesávala okolí v okruhu několika desítek kilometrů a pátrala po rezidiu Ranustových mozkových vln, seděla celou dobu na vzkazu, který jí nechal na dece.

Mágové.

Blaigheyr odejde svolat stráže. Quol mě sjede výhružným pohledem, vrátí se k bratrovi a začne s ním vztekle třást. Baron pořád zírá do blba.

Ideální příležitost.

Díky mému stavu není ten pohyb rukou tak rychlý jako obvykle. Ale na tohle publikum to stačí.

Odvrátím se, abych obálku před ostatními kryl tělem, a prohlédnu si ji. Je na ní Ranustovým rukopisem načmáráno Lenia.

Bez váhání ji roztrhnu. Vypadne z ní tuhý list pergamenu a upatlaný tmavozelený flakon.

Tak se na to podíváme. Jakpak to zdůvodnil?

Rychle vzkaz přelétnu.

Hm.

No, spisovatel z něj teda nebude.

Dopis má přesně takovou podobu, do jaké se Ranusta rád stylizuje: je patetický, teatrálně vypjatý, rádoby osudový a neochvějně přesvědčený o významnosti osoby pisatele pro světové dějiny. Klišé na klišé, kýč jak bič; vážně pochybuju, že tím někoho –

„Co to máš?“

Lenia stojí přímo nade mnou. Sluncem prosycená mlha kolem ní vytváří oslepující auru.

Plynulým, přirozeným gestem jí podám Ranustův vzkaz: „Paní, přišlo vám psaní.“ Hodím jí lahvičku. „Bylo u toho taky tohle.“

Lenia se nejdřív podívá na roztrženou obálku a pak na mě, ale nijak to nekomentuje. Quol s baronem a čerstvě probuzeným Fanageyem se přištrachají a koukají jí přes rameno; všichni čtyři skáčou očima po řádcích: … ujišťuji tě, že nejde o ty uhořelé děti nebo o nějaké hysterické výčitky svědomí… a už rozhodně ne o to, že bych měl strach… jde o koncept boje, jejž prosazuje baron (a který mu zřejmě našeptává Wolrich), s nímž se v žádném případě nemohu ztotožnit… je to otázka morálky a základních principů… jsme mágové, nejsme vrazi… odmítám se jakkoliv podílet na dalších masakrech… zanechávám ti Holomráz… doufám, že ho použiješ zodpovědně a s rozmyslem…

A tak dále, a tak dále.

Celou dobu, co to slabikují, se pokouším vyhrabat na nohy.

Když se mi to konečně povede, začnu se šourat k cestovním vakům.

Lenia dočte jako první. „Do prdele!“ Na lícních kostech jí naskáčou červené skvrny. „Ten ubožák! Ten čurák! Ten sráč!“ Začne dopis zuřivě cupovat na kusy. Quol s Fanageyem couvnou.

Nevšímám si jich. Konečně jsem se dopotácel k hromadě a prohledávám svůj vak. Stačí mi pár sekund, abych zjistil, že je to tak, jak jsem předpokládal.

Soška Zuřivého Enaka je pryč.

Zvednu hlavu právě včas, abych viděl, jak se Fanageyovi zabodne do otevřených úst šíp.

* * *

Padne bez jediného hlesu.

Zahučí do trávy a stvoly se za ním zavřou jako šedozelená hladina. Jen trčící šíp vyznačuje místo, kam sebou seknul.

Quol na to civí s otevřenými ústy.

Z mlhy se vynoří stíny přikrčených postav. Lenia proti nim vztáhne ruku; směrový náramek na jejím zápěstí zajiskří – a čarodějka paži zase svěsí. Nejsou to útočníci, je to Blaigheyr s gardisty. Kat má v ruce popravčí meč a sípe: „Kruhová obrana! Pohyb!“

A gardisté se opravdu dají do pohybu.

Především směrem dolů.

Z mlhy to syčivě zašumí a na baronovy muže se snese mračno šípů: kované hroty se s drnčením zabodávají do zad, stehen, zadnic, šíjí, prorážejí temena nechráněných hlav a srážejí vojáky k zemi. Jeden sebou švihne přímo přede mnou. Chrčí a snaží se plazit dopředu; vypadá jako dodělávající jehelníček, co chce za každou cenu splnit svou misi a doplahočit se ke švadlence. Chcípne s rukou zaťatou do trávy patnáct centimetrů od mé boty. Pokud mi chtěl políbit nohu, hodnotil bych to jako zásadní životní neúspěch.

Lotonovi lučištníci nemohou díky mlze nic vidět – pokrývají terén naslepo. Můžou si to dovolit: podle počtu šípů je jich tu víc než dost. Stačily jim tři sekundy, a místo devíti gardistů máme čtyři.

Baron vyskočí a nacpe si do pusy poslední žvanec soleného hovězího. Jeho rodový meč při vytahování z pochvy hlasitě sykne. Baron se otočí na Leniu – a pak se oba současně podívají na flakon, který čarodějka svírá v ruce. „Jen v případě nejvyšší nouze,“ zahuhlá baron s plnými ústy a Lenia přikývne.

Quol se od začátku útoku nehnul. Stále zírá na místo, kam padla mrtvola jeho bratra.

Blaigheyr beze slova ukáže zbylým gardistům jejich obranné pozice. Bledí vojáci se rozestaví.

Stojíme v mlze a čekáme, až se ozve svist dalších šípů.

Místo něj zazní z mlhy něco horšího:

Dusot koňských kopyt.

„Do prdele.“ Blaigheyr vytáhne ze záňadří čutoru a zhluboka si lokne. „Naval,“ požádá ho chraptivě Lenia. Kat jí hodí láhev.

Dusot se blíží.

Lenia zakloktá a nabídne baronovi. Ten zakroutí hlavou a udělá tři kroky vpřed. Stojí teď před námi, těsně za gardisty.

Země se začíná chvět. Stébla se kývají, hrudky hlíny nadskakují. Sílící dunění mě šimrá v chodidlech, plazí se nohama vzhůru. Cítím, jak mě lechtá ve svalech, jak obtáčí lýtkové kosti. Během sekundy mi rezonuje celá kostra. Stisknu cvakající zuby a vyprostím z ještě teplé ruky gardistického jehelníčku meč.

Zaujmu postavení mezi Leniou a Blaigheyrem. Rozkročím se, zapřu patami, nadechnu.

Lotonovi vojáci nás doslova převálcují.

* * *

Vyřítí se z mlhy s divokým jekotem. Koním létá od pysků pěna – a jejich pánům taky: Lotonovi zabijáci se na nás valí s bujarou nepříčetností. Vlající pláště, umaštěná brnění z hovězí kůže, černé zuby vyceněné.

Vletí mezi Blaigherovy muže a ostří zasyčí vzduchem v mnohohlasém chóru.

Stříkající krev obarví mlhu do ruda.

Tři kroky přede mnou to schytá baron. Dva vojáci do něj seknou zároveň, každý z jedné strany. Otočí se kolem osy, obličej zalitý krví, pravou paži skoro oddělenou od ramene. Jak dokončuje piruetu, další plešatec mu s rozverným juchnutím zarazí do hlavy sekeru až po topůrko.

Stojím po boku Lenie a Blaigheyra a vší silou zápasím s pudem otočit se a zdrhat jako o život. Jediné, co mě drží na místě, je fakt, že jsem po Ranustově včerejší nakládačce rád, že vůbec stojím.

Můj žalostný fyzický stav mi nedovoluje jinou možnost než statečný odpor.

Jezdci už jsou skoro u nás: zbývají poslední dva metry. Mám pocit, že se všichni řítí na mě. Z bezprostřední blízkosti vidím zažloutlá bělma koní, vidím sliny přepažující řvoucí ústa bojovníků, vidím, jak vítr odtrhává ze zakrvácených čepelí rudé kapky, a vidím, že nemám nejmenší šanci. Tohle je konec. V příští sekundě zemřu.

Ztěžklýma rukama zvednu meč.

Z Leniiných očí vyšlehnou černé blesky.

Jezdci strnou. Prudce přitáhnou uzdy, koně se postaví na zadní. Na poslední chvíli. Zvířata jsou od nás tak blízko, že mi potem ztmavlá podpěnka málem brnkne o nos; koně řičí a bijí kopyty do vzduchu nad našimi hlavami. Vojáci je tisknou koleny, uzdy omotané kolem zápěstí, zblblé pohledy upřené na nás, ruce s meči se zvedají, zvedají, zvedají, zvedají.

A pak místo do nás začnou sekat do sebe navzájem.

Tohle je něco úplně jiného než na dálku sledovat, jak důstojníci v údolí masakrují svého velitele.

Teď mám lístky do první řady.

Vojáci se do sebe pustí obtočeni pramínky Leniiných blesků, nemrkající oči vykulené; čepele víří v rudých kaligrafických tazích, ocel zvoní, koně padají zpátky na všechny čtyři a plaší se a vyhazují, probodnutá těla se kácejí ze sedel, vítězové šarvátek seskakují na zem, s blaženým chichotáním si strhávají helmice a dychtivé strkají obnažená temena pod tlukoucí kopyta, podkovy jim křupavě rozrážejí lebky, mozky tryskají, bublají a mlaskají. Někteří válečníci si zase pilně pižlají krkavice, jiní si dýkami otvírají břišní dutiny a s marnotratnou euforií rozhazují vnitřnosti plnými hrstmi, jen si berte, sám mám dost, další si vydloubávají špinavými prsty bulvy z důlků a s labužnickým mlaskáním je požírají.

Je to nejkrásnější pohled, jaký jsem kdy viděl.

„Ty zmrde!“ zazní zleva. Otočím se, abych zjistil, kdo mě volá.

Kdyby měl Leniin pohled pevné skupenství, zřejmě by mi utrhl obličej. Čarodějka se drží za pravou ruku a ze zápěstí jí crčí krev. Temná záře jejích očí pohasla – u nohou se válí přeseknutý směrový náramek a vrhací nůž. Někdo ho hodil tak šikovně, že náramek přetnul.

„To jsem nebyl já!“ zakřičím na ni.

„Nekecej! Nikdo jinej takhle házet neumí!“

„Já to nebyl! Přísahám!“

Absolutně zbytečná debata. Navíc v tuto chvíli nevhodná, protože máme jiné starosti: vojáci, na které právě přestalo účinkovat Leniino kouzlo, se zvedají z trávy. Tedy ti, kteří se nestihli zabít. Ti, kterým se to povedlo, naštěstí zůstanou spořádaně ležet.

Aspoň že tak.

Obkličují nás s výmluvným mlčením. Netváří se dvakrát přívětivě.

V tomto ohledu mají v Blaigheyrovi zdatného konkurenta: kat vycení protézu a pokyne jim popravčím mečem. „Tak pojďte, hajzlové.“

A hajzlové jdou.

A Blaigheyr je najednou uprostřed míhajícího se chumlu končetin, oceli a krve, funí, sípe, uhýbá ranám a rozdává je, podklouzává pod rukama, odsekává předloktí, utíná hlavy, roztrhává břicha – to všechno s hbitostí, kterou by člověk u muže jeho věku nečekal.

Čiperný stařík.

Vrhneme se mu s Leniou na pomoc. Já zaútočím na hlouček zleva, čarodějka zprava. Ne že by to Blaigheyra vytrhlo. Jsem starý, pomalý a mé šermířské schopnosti jsou zoufale průměrné, Lenia je mladá, zuřivá a s mečem to neumí vůbec. Ale soupeř musí díky tomu rozložit pozornost a v téhle chvíli se počítá každé zaváhání.

„Zasranej hajzle!“ slyším běsnit Leniu z druhé strany houfu. „Hnusnej sráči!“

„Ale to jsem vážně nebyl já!“ volám na ni přes hlavy nepřátelských vojáků. „Podívej se na ten nůž, sakra! Jasně griianská práce! Ty já nepoužívám!“

„No, tebe jsem teď nemyslela…,“ slyším ji mumlat, „… ale ty jsi vlastně taky pěkně zkurvenej dobytek!“

Radši bojovat s dvaceti Lotonovými armádami než s ženskou logikou. Zabořím nejbližšímu nepříteli meč do zad – a jeho kolega mi obratem vyrazí zbraň z ruky.

Stojím před ním s holýma rukama.

To šlo rychle.

Zavrávorám, klopýtnu, zachytím se ho a vrazím mu nůž do břicha. Ukřivděně mi zachroptí do obličeje. „Letitá finta,“ vyrvu mu z těla ostří obalené vnitřnostmi a podříznu krk. „Zkušenost stáří, cucáku.“

Cucák odpadne – a v tu samou sekundu mi kolem ucha zasviští meč dalšího aktivisty. Kdybych rychle necukl hlavou, sbíral bych mozek v trávě.

Hodím po novém protivníkovi nůž, ale špatně odhadnu vzdálenost, zbraň ve vzduchu nedotočí oblouk a naplocho plácne o hrudní plát. Amatérská chyba.

Voják se rozmáchne ke smrtící ráně.

Blaigheyr mu zezadu vrazí meč mezi lopatky.

„Děkuju,“ heknu.

Blaigheyr na mě pohlédne, jako by neměl ponětí, kdo jsem. Je zacákaný krví od hlavy až k patě a vypadá lehce mimo.

Aby taky ne: za ním je místo bojujícího hloučku nepřátelských vojáků hromada rozsekaných těl. A taky Lenia, která klečí na posledním hýbajícím se soupeři a bije ho do hlavy jeho vlastním řemdihem. Protivník legračně cuká nohama a lebka mokře pleská, jako když u potoka mlátíte namočeným prádlem o kameny. Leniin zlomený meč leží opodál.

„Kde jsou další?“ rozhlédne se Blaigheyr zmateně.

„Doufám, že co nejdál,“ snažím se popadnout dech.

„Škoda,“ na to kat a jeden z ležících, ještě-ne-úplně-mrtvých nepřátel máchne mečem a usekne mu nohu pod kolenem.

Blaigheyr se na mě udiveně podívá.

„A kurva,“ řekne a upadne.

V té chvíli se z mlhy vynoří druhá vlna.

* * *

Naštěstí už to není jezdectvo, ale pěchota. To je ta dobrá zpráva.

Ta špatná je, že jich je nejmíň desetkrát tolik.

Nevěřícně zírám, jak se z mlhy valí řada za řadou, jak se na nás hrne nekonečný proud špinavých, sveřepě vyhlížejících pikenýrů. Proti takovému množství bychom neměli šanci, ani kdyby Lenia mohla ještě kouzlit a Blaigheyrovi nepřebývala bota.

Z tisíců hrdel zaburácí bojový pokřik. Meče jdou nahoru, kopí dolů, koule řemdihů se roztočí, první řady nedočkavě zrychlují, až se nakonec dají do běhu.

* * *

Těžko říct, kdo z nich začne hořet jako první.

* * *

Quol se konečně probral.

* * *

Chaos vypukne během pár sekund. Pádící šik zakolísá, roztrhne se a rozpadne. Hořící vojáci vřeští, potácejí se a válejí v trávě, ostatní před nimi uskakují, klopýtají, padají.

Lidských pochodní je každou sekundu víc a víc. Vyšlehávají v davu jako petardy slavnostního ohňostroje.

Otočím hlavu. Quol stojí za námi, ruce napřažené, tvář bílou a jako vymodelovanou z tajícího vosku, a bombarduje lidské moře dunivým proudem fireballů; žár kolem něj je takový, že tráva u jeho nohou se drobí na šustící popel.

Potom plameny rozervou mlhu a my poprvé spatříme okolí.

Lenii poklesne brada. Já polknu.

Rozhodně se nedá říct, že by Loton tuhle bitvu poddimenzoval.

Kam až oko dohlédne, na všechny strany se kolem nás rozkládá jeho armáda.

Quol zareaguje okamžitě.

Zatočí se dokola; jeho pravá paže zavíří vzduchem. Směrový náramek na zápěstí nakreslí ve vzduchu žlutorudý kruh.

Mezi námi a valící se armádou se vztyčí třímetrová plamenná stěna.

Která definitivně rozežene mlhu a projasní viditelnost.

Velká chyba.

Už jsem zmiňoval, že Lotonových lučištníků je vážně hodně?

* * *

Quola trefí v jedinou sekundu snad tři sta šípů najednou.

Když se kácí na znak, svazky týbel mu trčí odevšad: z hrudi, břicha, stehen, rozkroku, z otevřených úst, z očí. Vypadá jako kus břehu hustě zarostlý rákosím.

Pyromant padne jen tři metry od místa, kde zemřelo jeho dvojče. Na rozdíl od bratra se nad ním žádná tráva nezavře. Jeho tělo zaduní o zčernalou půdu a zvedne oblak popela, který ho zahalí jako mračno rozčilených much.

Lenia už na nic nečeká.

Vyloví zpod pláště tmavozelený flakon.

* * *

Cosi se mihne vzduchem.

* * *

Cosi malého, rotujícího a lesklého. Proletí to skrz plameny jako bzučící stříbrná kružnice.

* * *

Griianský vrhací nůž probodne Lenii ruku skrz naskrz. Čarodějka zaječí a pustí lahvičku.

Ale okamžitě po ní natáhne druhou ruku. Je to tvrdá holka.

Další vrhací nůž jí tu ruku příhodné k zemi. Lenia zařve. Je to tvrdá holka, protože v tom není žádná bolest – jen čirý, bíle žhnoucí vztek. „Vem tu zkurvenou flašku a odšpuntuj jim ji do ksichtu!“ křičí na mě. „Otevři ji a já řeknu heslo! Dělej!“

Je to pěkný plán. Jenže já se nemůžu hnout.

Stojím a zírám k ohnivé stěně.

Ta postava je za plameny dobře viditelná.

Je vysoká, má bílý plnovous a na hlavě čapku ze smaragdového dupionu. Jednou rukou se opírá o vyřezávanou hůl a v druhé drží připravený další griianský vrhací nůž. Který může v příští sekundě skončit v mém krku. Nebo v Leniině oku. Stačí, když se pokusím otevřít flakon.

„Dělej, ty sráči!“ ječí na mě Lenia. „Hni tou svojí svrasklou prdelí!“

Já bych rád, Lenio. Vážně. Jenže nemůžu. Copak to nevidíš?

Bez Quolovy magie plameny opadávají. Když klesají starci před obličejem, je to, jako kdyby do země zajížděla vlnící se opona, která mu na sekundu rozmaže rysy – a na ten krátký okamžik vypadá starý muž úplně přesně jako člověk, kterého jsem viděl, než brána Žlutých dolů zapadla.

Dá se do mě zimnice.

Ohnivá stěna pleskne o zem a rozprskne se do hemživého mraveniště modrých plamínků, poníženě se plazících u starcových nohou. Stařec je důstojně překročí. Belhá se k nám.

„Ty svině!“ vříská mu v ústrety Lenia. „Ty zkurvenej zrádče! Ty posranej dvojitej agente! Ty… ty plesnivěj dědku!“ Pohled na něj jako by jí dodal sílu: probodnutou pravou rukou popadne dýku, kterou má k zemi připíchnutou levačku. Bez zaváhání ji vyškubne.

Vrhne se na starce tak rychle, že připomíná rozmazanou černou šmouhu.

* * *

Když v příští sekundě letí zpátky, pohybuje se možná ještě rychleji.

* * *

Tělesní strážci prosviští mezi mnou a starcem; splývavá roucha kolem nich vlají, jako by se z nich za letu odmotávaly fáče. V momentě, kdy Lenia dopadne, jsou u ní: jeden jí vykroutí nůž z prstů a přišlápne probodnutou ruku k zemi, druhý chytne za vlasy, zvrátí hlavu a popadne pod krkem.

Když vidím rychlost, s jakou čarodějčin útok odrazili, jsem docela vděčný za to, že se nemůžu hýbat.

Jeden ze strážců udeří Lenii pěstí do obličeje. Tvrdě, profesionálně a s gustem.

„Vy srabi,“ zachraptí čarodějka a vyplivne rozbité zuby v rudém flusanci. „To se nestydíte bít holku?“

Strážci se na sebe podívají. „Ne, proč?“ řekne jeden z nich překvapeně.

Stařec se mezitím zastavil nad upuštěným flakonem. Dívá se na něj, ale nedotkne se ho. „Zacpi jí hubu,“ prohodí k tělesnému strážci. Podrbe se nehtem pod okem. „Pro všechny případy.“

Pak zvedne nohu a s rozmyslem lahvičku rozšlápne.

* * *

Nic se nestane.

Nevyšlehnou ďábelsky sirnaté plameny a neodtaví starci maso z kostí, nevypučí oblak ve tvaru lebky a nedonutí starce vyzvracet vlastní střeva, nezatáhne se obloha a několikatisícihlavá armáda kolem nás nepadne mrtvá k zemi. Pouze když stařec nadzvedne chodidlo, ve střepech se na okamžik cosi zaleskne. Ale to bude nejspíš sklo.

Stařec zvedne hůl a ukáže nejdřív na Leniu a pak na mě. „Tihle dva. Svázat a naložit.“

„A co s tímhle kriplem, pane?“ chce vědět voják u chrčícího Blaigheyra.

Stařec se na něj ironicky podívá. „Co asi tak myslíš, hochu?“

K Blaigheyrově cti je nutno přičíst, že když se voják rozmáchne mečem, nesníží se k tomu, aby jeho zoufale amatérský styl nějak komentoval.

I když by se mu nikdo nemohl divit. Vojákovi se podaří setnout katovu hlavu až na šestý pokus. A dalo by se říct, že ji spíš odtluče, než usekne. Kdyby se s takovou fušeřinou vytasil na popravišti, diváci by ho okamžitě ukamenovali.

Což se děje častěji, než byste mysleli. Říká se tomu konstruktivní kritika.

Zatímco mi svazují ruce i nohy dvojitým langfordem, vyhledám pohledem starce. „Ve vlastním zájmu bys udělal líp, kdybys mě zabil… tati,“ řeknu tiše.

Jeho obličejové svaly předvedou podivný výraz. „Uvidíme, co na to řekne Loton… synku.“

* * *

Loton řekne:

„Sám Welkolepej Welmistr Wolrich! Taková pocta!“

Loton řekne:

„To se mi ulevilo! Celou dobu jsem tady sral kozí bobky hrůzou, že tě při tom útoku zabijou a já se s tebou nikdy nesetkám! Že s tebou nikdy nepromluvím! A přitom ty, mistře, seš jedinej člověk, se kterým chci opravdu od srdce pokecat!“

Loton řekne:

„Taky s kým jiným z tý vaší party bych mohl hodit smysluplnou řeč, že jo? S těma magorama z Hexagonu? S hysterickejma fanatikama, co si nechali od těch svejch slavnejch Odvěkejch dobrovolně vymejt mozek? S Blaigheyrem? Rozklepaným ochlastou, kterýho celoživotní sekání lidskejch kebulí tak psychicky zhuntovalo, že bez pálenky nebyl schopnej vydržet sám se sebou? S Alderem? Slizkým nafoukaným fouňou, kterej si myslel bůhvíjakej není taktickej génius a mistr zákulisních triků a já nevím co ještě, a přitom nedokázal přijít ani na to, že mu ta přiblblá venkovská husička, co si vzal za manželku, už dva roky píchá s někým jiným? Ne, mistře: už jenom tím, že bych tě s touhle bandou debilů, ztroskotanců a zmatenců srovnal, bych tě smrtelně urazil! Ty přece nejseš jako oni! Ne! Ty seš rozumnej člověk!“

Nejsem si jistý, jestli to nemá být urážka. Ale jsem v takovém stavu, že je mi to celkem jedno.

Loton stojí uprostřed velitelského stanu, který ze všeho nejvíc připomíná skladiště hodně nepořádného zazobance. Kam se člověk podívá, všude se vrší hromady narabovaných cenností: truhly, co zvracejí zlaté mince, obrazy slavných malířů naházené u stěn, alabastrové sochy bohů a osmačtyřicetikarátové idoly v incestním propletenci, kupky smaragdů jako hnízda blýskavých pštrosích vajec, závěje náhrdelníků, laviny prstenů, převisy náušnic, sněhové jazyky perel. Poprvé v životě se nacházím v prostoru, u něhož nedokážu ani přibližně odhadnout cenu jeho vybavení. Divný pocit. Takhle asi vnímají svět lidi, co je nezajímají prachy.

Generál Loton sám je velký, rozložitý chlap se světlými vlasy zastřiženými nakrátko, jako by se je snažil zatlačit do defenzivy co nejdál od obličeje. Což se mu daří: čelní pleš má až někam do poloviny lebky. Jeho obličej má tím pádem dostatek prostoru, aby vynikl.

Nerad bych, abyste mě špatně pochopili – Loton nemá nějak zvlášť odpudivou tvář. Teda asi. Generálovy rysy totiž nejsou pod vrstvou jizev skoro vůbec vidět. Krátké, dlouhé, úzké, tlusté, s jasně viditelnými stehy i ty, které nechal hojit nesešité – hustá síť zářezů a šrámů pokrývá každý milimetr Lotonovy hlavy a podle stavu pařezovitého krku, který mizí v límci likkinového brnění, a chlupatých předloktí vyčuhujících z rukávů se zřejmě rozprostírá i po zbytku těla. Teprve teď pochopím, proč chiaský herold mluvil o Lotonově hnusné zjizvené držce.

Protože měl zálibu v eufemismech.

Loton řekne:

„Nedokážeš si představit, kolik už jsem toho o tobě slyšel, mistře! A teď teda nemyslím všechny ty povídačky, jak jsi zkrotil Karmínovýho draka nebo jak jsi třikrát nakopal prdel Saytherovi, ne, o těhle reklamních žvástech nemluvím – mám na mysli věci, který se týkaj přímo tebe: tvý povahy, tvýho chování.“ Loupne očima někam za mě. „Tady tvůj papínek je hodně dobrá zásobárna informací – přestože jste se spolu pár let neviděli, jak jsem teda vyrozuměl. Což je škoda. Táta a syn, a mají spolu takovejhle odtažitej vztah. Tragédie. Aspoň že tě sleduje na dálku a snaží se držet si o tobě přehled. Každopádně z toho, co mi řekl, jsem vyvodil jednoznačnej závěr: totiž že seš natolik racionální střihoun, že si spolu budeme rozumět jedna báseň.“

Racionální střihoun.

Roztomile vyjádřeno – zvlášť když ve skutečnosti chcete říct bezzásadová podrazácká kurva.

Taková volba slov potěší. Jenže já toho mám právě tak dost.

A tak Wolrich řekne:

„Generále… můžu mluvit otevřeně?“

Hrbolatý propletenec jizev, co má ten chlápek místo ksichtu, se rozzáří: „Věříš, mistře, že to je mý nejvroucnější přání?“

Zamyslím se. „Ne.“

„V tom případě budeš asi šokovanej – protože to je mý nejvroucnější přání. Mluv, prosím, nijak se nevostejchej.“

„Generále,“ povídám. „Mně je šedesát jedna let. Já vím – nevypadám na to. Vypadám na sto tři. Nebo si tak teď rozhodně připadám. Klouby mě bolí tak, až si myslím, že se z toho každou chvíli pochčiju – a upřímně, asi bych to udělal, kdybych neměl taky močový kameny a kdybych tím pádem neměl při každým chcaní pocit, že mi někdo protahuje žaludem ostnatou kouli od řemdihu. Místo páteře mám rozžhavenej pohrabáč a uzliny křečovejch žil na lejtkách jsou tak obrovský, že bych je mohl prodávat na trhu jako květáky, a nikdo by si nestěžoval na podměrečnost. Moje střeva jsou bublající krajina žalu, pláče a utrpení a žaludek spálená země. V náležitě pohodlný posteli jsem neležel několik dní – a když už jsem se na tomhle kusu nábytku v Chiasu nějakým bizarním nedopatřením ocitl, nemohl jsem odpočívat, protože jsem musel neúnosně vyčerpávajícím způsobem souložit. Uplynulý noci jsem trávil na zemi a dny v sedle, a to všechno v tomhle zkurveným mrazu. Včera mě jeden přibloudlej mág z jakejchsi nepochopitelnejch důvodů ztloukl jak chromou veverku. Za úsvitu jsem absolvoval bitvu s tvojí statisícovou armádou. Od rána jsem byl svázanej jako ranec a celej den jsem strávil přehozenej přes hřbet zlovolně kostnatýho koně. Ještě ze mě úplně nevyprchala včerejší kocovina. Jsem vyčerpanej, omlácenej, unavenej, kotníky a zápěstí mám rozedřený do krve a jsem si jistej, že od toho koně mám nejmíň dvě nalomený žebra. Takže tě prosím. Snažně tě prosím. Vyser se na ty kecy. Přestaň chodit kolem horký ovesný. Prostě to vybal. Něco ode mě chceš. Dobře, v pořádku. Pochopil jsem. Co?“

Loton na mě chvíli zírá.

Pak na mě pomalu namíří ukazovák a rozhlédne se po všech, kdo jsou ve stanu s námi:

– po vojácích, co mě sem eskortovali a teď ostražitě hlídají, abych nerozerval pouta, nevrhl se na generála a neukousl mu hlavu,

– po důstojnících velitelského štábu, kteří mě zamračeně pozorují a šeptem si vyměňují poznámky o mém charakteru,

– po důstojnících, kteří veleli náročnému zásahu tisícihlavého vojenského uskupení proti patnácti lidem a teď se tu skromně pýří,

– po šedovlasém muži s noblesní tváří, absurdně rovnou páteří a vizáží aristokratického komorníka, který stojí za generálem,

– po starci, který se vedle vchodu opírá o hůl,

– po jeho tělesných strážcích,

– po svých tělesných strážcích.

A tak dále. Na téhle merendě jsou prostě úplně všichni. Jediný, kdo chybí, je Lenia. Oddělili nás hned při příjezdu do tábora.

„Slyšeli jste to?“ přejíždí Loton po tom davovém shromáždění pohledem. „Slyšeli jste to?! Tak hovoří pravej chlap! A navíc chytrej chlap! Bez vytáček, bez obezliček, bez serepetiček! Rovnou k věci! Bravo! Bravo!“ Loton několikrát tleskne dlaněmi o rozměrech válečných štítů a způsobí zvuk, jako když do sebe narážejí dvě několikasettunové ledové kry. „Bravo, mistře. Tak já to řeknu na rovinu.“

„To bych ti byl neskonale vděčný.“

„My nechceme Chias vypálit.“

„Já vím,“ přikývnu. „Vy ho chcete vyrabovat.“

„Ne. My ho nechceme ani vyrabovat. Dokonce,“ předejde mou další větu, „ani srovnat se zemí.“

„Aha. Chápu,“ nechápu. „Takže je to zřejmě nějaká mýlka. To jsi nebyl ty, kdo prohlásil, že z Chiasu udělá největší táborák na světě, a koho z těch dekadentních chiaských degenerátů chytne, toho na něm opeče. To byl asi nějaký jiný tanetánský generál, co táhne s armádou na darockou říši. Na Cinolské planině jich musí být stovky. Není divu, že se lidem pletou.“

„Nezaměňuj naše skutečný úmysly s motivačním proslovem k mužstvu. Musím zrovna tobě vysvětlovat základy manipulace s davem?“ Nedokážu rozeznat, jestli mu náhodou kleslo jedno z víček, nebo jestli na mě doopravdy mrkl. „Co se snažím ti objasnit, je, že tohle není žádnej jednorázovej výboj severských barbarů. Žádná pitomá loupežná výprava.“

„Jistě,“ souhlasím. „Je to přírodovědná poznávací expedice. Ty meče máte k tomu, abyste s nimi špendlili motýly.“

„Ha ha,“ udělá Loton. „Ne. Ani přírodovědná expedice, kamaráde. Dlouhodobá okupace.“

„Co je to za pitomost?“

„My tady chceme zůstat. Chceme Chias ovládnout. Chceme, aby v něm jeho obyvatelé dál žili a vydělávali. A platili daně. Pochopitelně nám. Protože my potřebujeme, aby Chias prosperoval. Aby pro nás otevřel obchodní stezky na jih i na východ. Aby se z něj stala naše předsunutá bašta. A k tomu potřebujeme tebe.“

„Mě? Vážně? Jak to?“ zeptám se, přestože moc dobře vím, co teď přijde.

„Víme, jak tě v Chiasu milují. Dokonce tě tam chtěli zvolit starostou. Takže nám pomůžeš přesvědčit městskou radu, aby dobrovolně vydala město a bez boje přijala náš protektorát. Jasně, my bysme se Chiasu klidně mohli zmocnit i násilím – ale to z něj zbydou trosky, a než ho znova vybudujeme, ztratíme měsíce. S tebou je to pro nás výhodnější. Vysvětlíš těm degenerovaným Daročanům, že je to pro jejich dobro. Zaštítíš nás svou popularitou, svým jménem, které v Chiasu máš. A kdo ví – možná se tam opravdu staneš starostou. Když svou práci odvedeš dobře.“

Nemůžu si pomoct – uchechtnu se. Je to suchý, hmyzoidně škrábavý zvuk. „Veškerá moje popularita se vypaří ve chvíli, kdy do Chiasu vjedu v čele okupačních vojsk. Během sekundy se stanu nejnenáviděnějším člověkem ve městě.“

Teď se pro změnu uchechtne Loton. Jeho smích zní ještě hnusněji než můj. „Ale no tak. Jen se nepodceňuj, mistře. Máš bujnou fantazii a lhát umíš jako nikdo jinej. Ty už jim to nějak vysvětlíš.“

Civím na něj skelným pohledem.

A co je na tom nejhorší?

Nejhorší je, že by to klidně mohlo vyjít.

Otočím se a podívám se na starce. „Myslíš, že jsi vyhrál, co?“ řeknu mu. „Že jsi v našem souboji o Chias zvítězil – je to tak? No, tak to ses přepočítal. Protože já s tímhle návrhem nebudu souhlasit. Nikdy a za žádnou cenu. Rozumíš? Nikdy. Nikdy vám Chias neprodám.“

„Ale no tak,“ řekne Loton. „Mistře Wolrichu. Já přece vím, že seš rozumnej člověk. Vyčuránek. Korouhvička. Mazanej křivista. Chlápek, kterej podtrhne každýho, jen když mu druhá strana líp zaplatí.“ Loton ukáže na bohatství povalující se kolem nás. „A že ti můžu zaplatit víc než líp, o tom doufám nepochybuješ.“

„Je mi líto, že jsem tě zklamal,“ řeknu. „Zřejmě přece jen nejsem tak rozumnej, jak sis myslel.“

Loton mě sleduje zpod těch nitkovitými jizvami počmáraných víček a já si najednou uvědomím, že tenhle chlapík je daleko nebezpečnější, než se tou naivně bodrou srdečností snaží předstírat. Což je vlastně logické. Musí takový být. Velitelem statisícové armády severských hrdlořezů se nemůže stát nějaký bezelstný ťunťa.

„Mistře,“ řekne Loton. „Proč mi to děláš? Já přece vím, že seš rozumnej. Vím to. Ale tahle legrační nenávist k tvýmu otci to všechno strašně komplikuje. A já pak nemám jinou možnost než do tebe tu rozumnost dostat jinak.“ Zakývá ukazovákem na stříbrovlasého chlapíka, co vypadá jako komorník. „Narle. Buď od tý dobroty. Vem tady mistra do tropickejch krajin.“

Než stačím mrknout, už se vezu.

* * *

Tropické krajiny. Stan z neprůhledné látky, který stojí stranou od tábora. Brzy se ukáže proč. Mužstvo nemá rádo, když ho po náročném dni budí ze spaní bolestivý řev.

Ve stanu není žádný nábytek, jen čtyři kolíky zatlučené do udusané země a nějaké harampádí ve stínech vzadu. K těm kolíkům mě přivážou za zápěstí a kotníky. Natáhnou mi přitom ruce i nohy až nadoraz.

Nevydám ani hlásku.

Vojáci utáhnou řemeny a ustoupí. Komorník Narl se nade mnou tyčí rozkročený, pochodeň zvednutou nad hlavou a škrobeně na mě zahlíží. Loton stojí vedle něj se založenýma rukama. Stařec postává u vchodu; všimnu si, že se vyhýbá mému pohledu. Začínám se potit. V tropických krajinách je horko.

A to ještě nemám ponětí, co přijde.

„Lotone…“ Zvuk odumře. Stařec si odkašle a zkusí to znovu: „Lotone, já mám pocit… že tady není moje přítomnost nezbytná, ne?“

Generál hodí přes rameno úsměv. „Ne? Vidíš, a já myslel, že ty se na tohle těšíš z nás nejvíc.“

Starcova tvář je skoro utopená ve tmě, ale přesto bych přísahal, že trochu ztratí barvu. „Jistě. Nemůžu se dočkat.“

Loton se zachechtá. „Dělám si prdel. Samozřejmě že můžeš jít. Seš přece jeho táta. Naprosto chápu, že u něčeho takovýho asi nebudeš chtít bejt.“

„Děkuju ti.“ Stařec bez ohlédnutí vystřelí ze stanu.

Cítím pálící tlak v natažených končetinách; cítím, že se začínají trochu třást. Možná dokonce víc než trochu. „Páni, to je pohodlí,“ procedím. „Přesně tohle jsem po perném dni potřeboval, díky moc, Narle. Jsi poklad. Řekni, bylo by moc troufalé, kdybych tě poprosil o masáž?“

Komorník neodpoví. Bez zbytečného zdržování se pustí do toho, kvůli čemu tu jsme.

Nejdřív mi začnou hořet šaty.

Potom ucítím vůni pečínky.

Ten hajzl mi normálně začal pálit levý bok.

Pochodeň drží podle bontonu s vytrčeným malíčkem.

* * *

Každý z vás se už v životě určitě někdy spálil, takže nemusím popisovat, jaké to je. Nemusím líčit tu prudkou bolest, která prořízne svaly, ty jehlovité zuby, které se dychtivě zahryznou, ten oslepující blesk, který nadělá z mozku rozblemcaný rosol. Znáte to z vlastní zkušenosti. Třeba jste blbě popadli horký hrnec nebo plameny nečekaně vyskočily právě ve chvíli, kdy jste podlévali pečínku, či jste v posledním momentě zjistili, že radostný vstup do bratrstva otroků obnáší víc než prďácké okovy a šmrncovní obojek a že to cejchovací železo, se kterým se k vám blíží žalářník, nejde ochladit ani velmi usilovným foukáním. Spálení prostě patří k životu.

Až se vám to příště stane, chvíli počkejte a pak zasažené místo strčte do ohně znova. Potom zase chvilku počkejte a strčte ho tam znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova. A znova.

A znova.

A získáte veeeelmi přibližnou představu o mých podivuhodných dobrodružstvích ve stanu na okraji Lotonova tábora.

Křičím jako šílenec.

Ječím, vřískám, blekotám. Prosím. Zastrašuju. Žadoním. Vyhrožuju. Prskám, chrčím. Zapřísahávám. Chrlím lži. Vřeštím pravdu. Udávám.

Narl má po celou dobu soustředěný výraz muže, který se u bohatě prostřené tabule snaží použít rybí, hlemýždí a dezertní vidličku v tom správném pořadí. Když konečně předá pochodeň chlapíkovi vedle sebe, mé tělo pulzuje jako jedna obrovská mokvavá rána. Vnímám ty dunivé stahy všude, v nejposlednějším závitu střev, v nejzazším koutě lebky, ve špičce rozkousaného jazyka, ve vibrujících konečcích prstů, v praskajících očních nervech. Bílý žár bolesti mi taví obličej zevnitř, jednotlivé vrstvy mých masek se kroutí a sloupávají jedna za druhou. Místo levého boku mám černorudou zuhelnatělou hmotu. Narl mě pozoruje. „Nuže, mistře? Tak jak? Souhlasíš s naší nabídkou?“

„Pochopitelně,“ zachroptím.

Ze tmy se vynoří Loton. „Strašně rád bych ti věřil, mistře. Ale oba víme, že ve chvíli, kdy tě Narl přestane opejkat a odváže tě, zase změníš názor. Kdepak – já chci, abys souhlasil doopravdy. Abys to tak i myslel. Abys nelhal.“

„Já nelžu,“ skřehotám. „Věř mi. Opravdu tvoji nabídku přijímám.“

„Dobře, jak chceš.“ Loton kývne na šedovlasého muže. „Pokračuj, Narle.“

* * *

Pomočím se. Vyprázdním si střeva do kalhot.

Řvu. Házím sebou, že si málem zlámu ruce. Brečím.

„Souhlasíš s mojí nabídkou?“

„Souhlasím, proboha, SOUHLASÍM!“

„Pokračuj, Narle.“

* * *

Po sedmi hodinách přejdou na pravý bok.

* * *

Nikdy bych si nemyslel, jak jednou budu vděčný za to, že jsem starý a slabý.

Díky tomu moc nevydržím. Začnu jim omdlévat.

Chrstají mi do tváře plná vědra. Ve vodě jsou kousky ledu, které se mi na obličeji okamžitě odpařují.

„Souhlasíš s mojí nabídkou?“

„Sou-souhlasím…“

„Vážně?“

„Ano ano ano souhlasím věř mi přísahám generále bože přísahám na všechno co je mi svat-“

„Pokračuj, Narle.“

* * *

Proberu se. Venku se stmívá. Hlavou se mi otupěle propotácí myšlenka, že to znamená, že už se v tropických krajinách opaluju skoro celý den.

Nebo několik dní?

Jako by na tom záleželo. Stejně žádný čas neexistuje.

Existuje jenom bolest.

Všemocná, majestátní a všudypřítomná. Vyplňuje můj svět do poslední sekundy, do posledního nádechu, do poslední myšlenky, do poslední vlasové praskliny, do posledního zavrzání černohlavého bramborníčka tam venku za stěnou stanu. Bolest je všude. Plazím se k ní přes rozdrcené sklo, líbám jí ostnatý prsten, olizuju louhem poprášené boty; je to má paní a vládkyně. Neopustí mě. Vždycky tu byla.

A vždycky bude.

Loton u mě sedí na bobku a pozoruje mě. Pokusím se na něj promluvit, ale vyjde ze mě jen sípavé zachrčení.

Generál zamyšleně přikývne, jako bych mu potvrdil temné podezření, které už dlouho hlodalo v jeho duši. „Tak jo,“ obrátí se na Narla. „S tímhle končíme. Nikam to nevede.“

Jsem na tom tak špatně, že ani nepocítím úlevu.

„Upal mu koule.“

* * *

Proberu se. Venku se stmívá. Už zase.

Ležím na tvrdém lůžku a moje mysl, ještě malátná spánkem, líně osahává vyplouvající myšlenky: Kde to jsem? Jak jsem se sem dostal? Co se mi dělo předtím, než jsem usnul? Co mi kdo dělal? Proč pořád myslím na oheň?

UPAL MU KOULE.

Se zaječením se posadím a hrábnu do rozkroku.

Zní to komicky, ale těch několik sekund, než svá varlata nahmatám, patří k nejhorším chvílím mého života.

S netknutým pohlavním orgánem v hrsti jsem pak schopný vnímat i podružnější věci: Nacházím se ve stroze zařízeném stanu. Podle vybavení patří nějakému důstojníkovi. Jsem oblečený do cizích šatů. Kotníky nohou mám spoutané k sobě, ruce svázané vepředu. Na obou bocích mi oděv nadouvají tlusté obvazy. Prosakuje z nich ostře čpící mast.

Necítím žádnou bolest.

Loton, který zaslechl mé vřísknutí, odhrne vchodovou celtu a přistihne mě, jak se držím za rozkrok, zhluboka oddechuju a zmateně poulím oči do Sera.

„To je chlapík!“ zajásá generál. „Jen se probere z mučení, na nic nečeká a hned využije první chvilku o samotě, aby si vydrandil kačera! To je kaňour! Tak to má bejt!“ Nenuceně si upšoukne, přitáhne polní židli a posadí se naproti mně. „No, jak sis určitě všimnul, nakonec jsme se s Narlem rozhodli, že dalšího zpěváka do plukovního sboru kastrátů zas až tak nutně nepotřebujem. Hlavně proto, že jsem přišel na to, jak náš problém vyřešit.“

„Náš problém?“ Hlas mám ochraptělý a vyřvaný a slova jako by mi divně narážela na zuby.

„Znáš tu pohádku o pasáčkovi, který si tak dlouho z lidí dělal legraci a volal vlk, vlk, že když tam nakonec opravdu vlk přišel, nikdo mu nevěřil?“

„Ne,“ řeknu.

„To byl jeden pasáček, který si tak dlouho z lidí dělal legraci a volal vlk, vlk, že když tam nakonec opravdu vlk přišel, nikdo mu nevěřil.“

„Aha,“ řeknu.

„A ten problém je, že u takovýho nedůvěryhodnýho pasáčka si nikdy nejseš úplně jistej, kdy už konečně mluví pravdu. A to ani když použiješ Narlovy metody. Který jinak zabíraj jako víno, to ti teda garantuju. Čili jsem si říkal, že na ten problém musíme jinak. Z úplně opačný strany.“

„Aha,“ řeknu.

„My musíme pasáčka motivovat. Musíme mu dát něco, co chce tak strašně moc, že si to nedovolí ohrozit nějakým blbým lhaním. Musíme mu dát něco, co chce víc než cokoliv na světě.“

Uslyším, jak mi praskají puchýře na rtech – ústa se mi roztahují do ironického úsměvu. Je to samovolná grimasa nijak neovládaná mozkem, a když ji na obličeji ucítím, zaskočí mě to. Jako kdybyste nečekaně potkali přítele, o němž jste byli přesvědčeni, že je mrtvý. „Aha,“ řeknu. „Něco, co chce pasáček víc než cokoliv na světě. Jistě. A vy něco takového čistě náhodou máte.“

„My čistě náhodou máme pasáčkova otce.“

Přestanu se usmívat.

„A když pasáček bude souhlasit s naší nabídkou, dovolíme mu, aby taťuldu zabil.“

* * *

Nemůžu vylíčit, co všechno se mi v té sekundě prožene hlavou.

Můžu pouze říct, co Lotonovi odpovím:

„Beru.“

* * *

Loton se na mě dívá dlouho. Vlastně se ani tak nedívá, jako mi spíš pohledem trhá kůži z obličeje, páčí od sebe lebeční švy a prohrabuje se mi v mozku.

„Víš co, mistře?“ řekne nakonec. „Je to neuvěřitelný, ale ty snad tentokrát nelžeš.“

„Jo,“ zahučím. „A řeknu ti, je to strašnej nezvyk.“

Loton roztržitě přikývne. „Takže nebudeš nic namítat, když si tě posichruju malou pojistkou, že ne?“

„Jakou pojistkou?“

„Malou. Abysme měli jistotu.“ Loton plácne dlaní o stehno. „Hele, je to jednoduchý. Chci, abys jednoznačně a demonstrativně přešel na naši stranu. Chci, abys udělal něco, po čem ti od tvejch bejvalejch souvěrců – od Hexagonu, abych byl úplně přesnej – bude hrozit smrt. Abys s náma pak musel držet partu. Abys neměl na vybranou.“

„Možná ti to uniklo,“ poznamenám unaveně, „ale to jsem právě udělal. Prodal jsem ti Chias. Co po mně ještě chceš?“

Loton hvízdne. Do stanu vstoupí eskorta.

Vedou Leniu.

Nevyhlíží moc dobře. Nikdy jsem si nemyslel, že to řeknu – hlavně když si vzpomenu na její mastné vlasy a špínu drolící se z krku –, ale dřív vypadala líp. Modřiny pod očima, rozbitý nos orámovaný zaschlou krví a vymlácené zuby jí krásy nepřidaly. Chybějící prsty na levé ruce a uříznuté ucho estetický dojem také nevylepšují – a co je nejhorší, díky obvazům na bocích teď působí tlustá.

Měla by o sebe víc dbát.

Právě se rozhoduju, kterou z těch velmi vtipných poznámek pronesu jako první, když mi Loton podá nůž.

„Zabij ji.“

Vytřeštím oči. „Cože?“

Loton si odťrkne. „Ale no tak. Nedělej překvapenýho. Jako kdybys nevěděl, že to přijde.“

Zírám na něj.

„Myslím to vážně, mistře. Nehraj to na mě. Ušetři mě svýho ochotnickýho úžasu. Neprotahuj to.“

Cítím, jak se mi v obličeji bortí rysy – a současně si pod drnčícím šokem uvědomuju, že má pravdu. Skutečně to protahuju; a naprosto úmyslně. Ohromení je jako přírodní anestetikum, které mi znecitlivilo mozek a ochromilo ho. A to je dobře. Nechci, aby můj mozek začal zase pracovat. Já znám svůj mozek. Vím, jak rád probírá různé varianty, znám jeho zálibu ve zkoumání všech možných úhlů a tahů. A já nechci, aby v případě Lenie probíral úhly a tahy. Nechci na to vůbec myslet. Protože se bojím, kam by mě logika mohla dovést.

„Ha ha, to je ale komická finta,“ slyším se, jak říkám, a ze zvuku mého bodře pobaveného hlasu se mi zhoupne žaludek.

Jizvy na Lotonově čele se horizontálně zvarhánkují. „Finta?“

„Habaďůra. Divadýlko. Přece se nezbavíš tak cenné zajatkyně, mocné čarodějky, členky Hexagonu. Promiň, ale to ti nesežeru,“ směju se, a přitom moc dobře vím, že to všechno dává dokonalý smysl. Loton už Leniu nepotřebuje. Poznal, že ji nezlomí. Je to tvrdá holka a on pochopil, že ať jí Narl udělá cokoliv, stejně se s nimi nebude bavit. Podobně jako bych se s nimi nebavil ani já, kdyby…

A Hexagon? Hexagon ji obětuje bez mrknutí oka. Tudíž Lenia nemá pro Lotona absolutně žádnou hodnotu. Tak proč ji nevyužít alespoň takhle?

Pohlédnu na Leniu. Civí na mě a její oči jsou černé krátery, na jejichž dně slizce pableskuje strach.

Kolem páteře se mi ovine ledový řetízek vzteku. Strach? Jaký strach? Čeho se bojí? Copak bych ji dokázal zabít? Co si o mně do prdele vůbec myslí? Copak mě vůbec nezná?

(Idiote. Samozřejmě že tě nezná. Nikdo tě nezná.)

„Seš si doufám vědomej, mistře, že pokud tady slečnu osudovou hnujdu nesmázneš, naše dohoda padá.“ Loton netrpělivě zakývá rukojetí podávaného nože. „Samozřejmě včetně tý části, která se týká tvýho otce.“

Mého otce. Někdo v mé hlavě se hořce uchechtne.

„Na tom jsme se nedomluvili.“ Můj hlas zní ukňouraně a stěžovatelsky a já ho za to nenávidím. „Udělal jsem všechno, co jsi požadoval. Souhlasil jsem, že vám pomůžu okupovat Chias. O ničem jiném nebyla řeč.“

„Hele, ber to jako –“

„Ty svině!“ zaječí Lenia a vrhne se na mě. „Ty kurvo! Ty ses s nima dohodl! Ty zrádče! Ty zasraná kryso!“

Naštěstí není ve svém stavu už moc rychlá. Eskorta ji zastaví po dvou metrech. Srazí ji na kolena, zkroutí ruce za zády a ona se svíjí, vříská kletby a plive po mně nadávky.

Odvrátím se od ní. „Neudělám to,“ řeknu Lotonovi.

„Nerad to říkám, mistře, ale pokud chceš dostat to, po čem toužíš, nemáš jinou možnost.“

Má pravdu, přejede mi po zádech mráz. Má pravdu.

Nemá, okřiknu se v duchu. Drž hubu. Nemá. Nemá pravdu. Nemysli na to. „Tohle přece není nezbytné.“

„To asi ne.“ Zjizvené rty se roztáhnou. „Ale já na tom trvám.“

O co mu jde? Chce mé vyřídit? Rozložit? Psychicky zneškodnit? Chce dokázat, že nade mnou má moc? Nebo se jen tak baví?

„Můžeme se přece dohodnout jinak.“

„Ne, nemůžeme,“ usmívá se.

„Chtěj po mně něco jiného. Řekni si co. Dám ti cokoliv.“

„Nic říkat nebudu. Nic jinýho nechci. Zabij ji.“

Ne.

„Nezapomeň, že jde o tvýho otce.“

Ne.

„Nezapomeň, že vím, jak ho nenávidíš. Vím, že seš pro pomstu ochotnej obětovat všechno.“

Nic nevíš, říkám si. Pomsta nic nezmění.

„A je mi jasný, že tuhle šanci nedokážeš odmítnout.“

Dokážu. Dokážu.

„Zabij ji.“

Ne.

Blaigheyr: Co když nastane situace, kdy tvá maska nevydrží a praskne?

Ne.

Lenia: Jednou to z tebe vyletí. To ti můžu zaručit. V ten nejmíň vhodnej okamžik. Zaplaví tě to a ty se v tom utopíš.

Ne.

Držím se toho slova s maniakální úporností, visím na něm, protože nemám nic jiného, nemám žádnou morálku, svědomí, kodex, nemám žádné emoce, nic mi nezbylo, jenom tohle jedno pitomé slovo, a tak do něj zatínám prsty a nohy se mi klátí nad prázdnotou a kolem mě naplno rachotí můj mozek, duní, řachtá, klape a buší a každým neúprosně logickým úderem mi dokazuje, že nemám na vybranou, že jiné řešení situace neexistuje, že to musím udělat. Po každé jeho ráně mi podklouznou prsty. Každá rána mě postrčí do náruče sametově černé propasti.

Ne.

Další rána. Visím prsty za samý okraj.

Ne.

Zatínám nehty. Držím se za poslední milimetry.

Ne.

Poslední rána. Konec. Ruce hmátnou do prázdna. Padám.

Nože, který mi podává Loton, se chytím na poslední chvíli.

* * *

To zvládnu, přesvědčuji! sám sebe, když vstávám.

Dokážu to.

Loton mě zbaví pout na rukou. Vykročím.

Lenia ztuhne. Pozoruje mě zpoza závěsu mastných vlasů, oko se leskne. Jak ji eskorta drží v pokleku na zemi, připomíná napůl roztavenou litinovou sochu. Šourám se k ní pomalu a roztřeseně, šoupu spoutanýma nohama v udupané trávě.

Dokážu to.

Čarodějka se na mě dívá jako oslepený, nevěřící, vypoulený králík. Na hrdle jí pulzuje modrá žíla. Obcházím ji velkým obloukem.

Půjde to snadno. Vždyť ji v podstatě ani neznám. Jednou jsme spolu spali. Jednou jsme spolu mluvili. To je všechno. Nic k ní necítím.

Blížím se k ní zezadu. Cítím její pach: špínu a pot a mast na popáleniny a strach.

Kdyby to byla Niril, nedokázal bych to. Nebo kdyby to byla Hele, pocem. Ty bych nedokázal zabít, ubezpečuju se. Určitě ne.

Ale tohle zvládnu.

Zastavím se za Leniinými zády.

Pár lidí už jsem zabil. V sebeobraně. Nešťastnou náhodou. Ve vzteku. Z pomsty. Ještě nikdy jsem nezabil nikoho, kdo mi nijak neublížil. Ještě nikdy jsem nezabil nikoho chladnokrevně.

To zvládneš. Nic to není.

Přilož jí nůž na hrdlo. Přitlač a trhni.

Anebo ten nůž hned teď zabodni do zad vojáka vlevo. Až po rukojeť.

Pak ho musíš rychle vytrhnout a zabořit do vojáka vpravo. Potom jedním sekem přetnout Leniina pouta.

Potom hodit nůž po Lotonovi. Je to k němu přesně osm kroků. Trefit se do krku.

A pak s Leniou po boku čelit přívalu nepřátel, dokud tě neubodají, neumlátí a neukopou. Hrdinská smrt.

Hrdinská a naprosto zbytečná. Protože nepřátelská armáda se jen tak nevypaří. Akorát se velitelem stane někdo jiný. A pořád potáhne na Chias.

Bylo by úžasné, kdyby to šlo vyřešit takhle jednoduše. Ale nejde.

Pohnu rukou. Přiložím Lenii nůž na krk.

Slyším, jak se čarodějce zrychlí dech. „Nedělej to,“ zašeptá.

Máš smůlu, Lenio, pomyslím si. Já to udělám. Udělám to.

„Nedělej to,“ opakuje.

Dívám se, jak se mi začíná třást ruka.

Udělám to. Vážně. Podříznu tě jako prase.

„Prosím.“

Vnímám, jak pod čepelí tluče Leniina krční tepna. Předkloním se a zabořím nos do umaštěných vlasů. Vydechnu.

Podříznu ji jako prase.

* * *

Cítím, jak ostří napíná Leniinu kůži, jak na ni tlačí, cítím, jak pokožka pruží, jak se prohýbá, ustupuje a natahuje, jako by měla nekonečnou elasticitu – a pak ji nůž konečně prořízne.

Na ruku mi vychrstne krev. Je horká a křiklavě červená.

Táhnu zleva doprava. Svírám rukojeť a do prstů se mi přenáší každé cuknutí, každá vibrace, každá přeříznutá šlacha, každá přetržená žíla. Jde to pomalu a těžce, Leniin krk klade měkký, houževnatý odpor, ale já nepovolím, nepřestanu, zavile postupuju dál a dál, řežu cévy, piluju svaly, pářu nervy, rvu tkáň, krájím to hrdlo jako čerstvý, nedopečený chleba. Chleba, který čvachtá, křupe, mlaská, bublá a chlístá. Ruku už mám celou rudou, jako kdybych si na ni natáhl lesklou rukavici. Lenia chrčí. Konečně se propracuju pod pravé ucho, vyprostím nůž z rozšklebené rány a eskorta čarodějku pustí. Lenia padne na zem, třese sebou, chroptí, tiskne si ruce na krk a mezi prsty jí cáká zářivě rudá barva. Musím přimhouřit oči, jak je ta barva oslňující, téměř mě oslepí; roztéká se kolem Lenie v hladké kaluži. Napůl čekám, že v té zimě okamžitě zamrzne a udělá uprostřed stanu rubínovou klouzačku, ale ona se zvolna, olejnatě vsakuje do hlíny.

Někdo mi jemně vypáčí nůž ze zaťaté ruky. Nebráním se. Stojím nad Leniou a čekám, až se přestane hýbat. Netrvá to dlouho.

* * *

Nikdo mě ráno nebudí; z postele vstávám, teprve až sám procitnu. Lůžko je měkké a pohodlné. Snídani mi dělá Lotonův osobní kuchař a můžu si dopředu objednat, na co bych měl chuť. S hygienou a oblékáním mi musí pomoct stráž, protože jsem pořád nepřetržitě spoutaný. Zas tak moc mi Loton nevěří. Potom sedávám u ohně, srkám horký sladký čaj a dívám se, jak vojáci bourají a balí můj stan. Býval to starcův stan, ale poté, co jsem uspěl ve zkoušce s Leniou, ho mám já. Stařec teď bydlí ve společném přístřešku s nižšími důstojníky. Řekl jsem, že chci jeho luxusní příbytek i s veškerým vybavením, oblečením a dalšími věcmi. Kožich ze soboliny je teď můj. Stejně jako cestovní brašna, náhradní čepička ze smaragdového dupionu a stovky jiných blbostí. Pouze griianské vrhací nože nechal Loton odnést.

Když je stan složený a armáda se dává do pohybu, nastoupím do starcovy černé kárky. Ta je teď taky moje. Stařec se musí přepravovat na povozu s proviantem. Pokud cestou narazíme na nějakou vesnici, rabování se neúčastním; jenom zpoza závěsu pozoruju, jak na střechách poskakují plameny a jak vojáci popravují rolníky a rozebírají si vřískající ženské. Když se na sklonku dne zase rozbíjí tábor, na chvíli si před večeří schrupnu. Potom se najím a čtu si ve starcových knihách nebo přijde Loton a hrajeme spolu karty. Pokaždé vyhraju.

Po pěti dnech cesty se Lotona zeptám, jestli stařec ví o naší dohodě: jestli ví o tom, že až dorazíme k Chiasu, tak mi ho Loton přivede a já ho zabiju. Generál se mě zeptá, jestli jsem spadl z višně. To mě zaujme. Nevěděl jsem, že mají na severu taky višně.

Pravidelně mi vyměňují obvazy a natírají popáleniny tinardskou mastí. Rány se vůbec nehojí. Raději se na ně nedívám. Hlavně že nebolí.

Před usnutím ležím na svém pohodlném lůžku, dívám se do tmy a představuju si, jak k tomu dojde. Představuju si, že sedím ve stanu s Lotonem, hrajeme karty a dovnitř vstoupí spojovací důstojník a ohlásí, že liliputánští pozorovatelé zavěšení na dracích právě spatřili Chias.

A Loton pak splní svůj slib. Přivede mi do stanu starce a konečně mě zbaví pout.

Myslím na to, co se stane potom.

Myslím na to, jak budu zabíjet.

* * *

Sedím ve stanu s Lotonem, hrajeme karty a dovnitř vstoupí spojovací důstojník a ohlásí, že liliputánští pozorovatelé zavěšení na dracích právě spatřili Chias.

„Výborně!“ vykřikne Loton a vyskočí. Už je skoro venku ze stanu, když ho moje Doufám, že teď dodržíš svůj slib pleskne do zátylku.

Blýskne na mě úsměvem: „Spolehni se. Za chvíli jsem zpátky i s tvým otcem.“

Ten úsměv ho prozradí. Stačí, abych se na něj podíval, a okamžitě vím, že nemá v úmyslu mě rozvazovat. Ani plnit žádné sliby.

Což znamená, že mám míň času, než jsem myslel.

Loton zmizí. Vrhnu přes stan nejdelším skokem, jakého jsem schopen.

Jsem pochopitelně spoutaný na rukou i na nohou, ale nemám čas se pomalu zvedat ze židle a opatrně se šourat po centimetrech. A varianta, že mě Loton u Chiasu rozváže, právě přestala být reálná.

Mám jenom pár minut.

Dopadnu na zem. Náraz ze mě vyrazí vzduch, zalapám po dechu a před očima se mi zamihotají střípky mžitek – ale přesto se pokouším plazit kupředu; chňapám svázanýma rukama po trsech trávy, přitahuju se, odstrkuju koleny. Sunu se udusanou trávou jako velký, sešněrovaný červ, jako belagská nadívaná larví pochoutka. Koneckonců slizký jsem na to dost.

Starcova cestovní brašna je ode mě pět metrů.

Konečně popadnu dech. Zvýším rychlost, divoce sebou mrskám, vytrhávané trsy kolem mě lítají i s kořínky, zmrzlá zem mi vyhrnuje halenu, rozdírá břicho do krve, rve obvazy – ale nic z toho nemá šanci mě zastavit: posouvám se vpřed zavile jako pocukrovaný slimák, jako lahodný elmyndský dezert. Koneckonců bezpáteřní jsem na to dost.

Ke starcově brašně mi zbývají tři metry. Připadá mi vzdálená a malá, jako kdyby byla ve strašné dálce.

Znásobím síly. Svíjím se, funím, hekám. Kapky potu padají do trávy a koulí se po zašedlých stvolech.

Už jen dva metry.

Venku se ozvou kroky. Jasně se vyloupnou z hluku vojenského tábora. Blíží se.

Ztuhnu. Dech mi zachřestí v ústech jako tvrdý oblázek; zastudí mě do dásní.

Kroky jsou čím dál hlasitější.

Začnu se zmítat jako o život. Jenom metr, kurva, už jenom metr. To stihnu.

Kroky stan minou a vzdalují se.

A já jsem u brašny.

Udýchaně se vztyčím do kleku, zkroutím se a spoutanýma rukama rozvážu tkanici. Chytím okraj brašny do zubů, otevřu ji; horečně v ní hrabu neobratnými, zdřevěnělými prsty.

Kde to je?

A další kroky.

Jenže tyhle znám: jasně slyším, jak starcova hůl skřípe o písek v trávě.

Zběsile rachtám v brašně, pot mi kape na ruce, teče mi do očí, pálí mě, všechno se rozpíjí, zoufale mrkám –

Kde to sakra je?

Musí to tady být, musí, vždyť jsem to ještě včera kontroloval –

Kroky už jsou skoro u stanu. Skřípání hole o písek se mi zařezává do mozku, jako by do něj někdo vtíral rozdrcené sklo.

A já mám pořád prázdné ruce.

Kde to do prdele je?

Hůl za stěnou stanu naposledy výsměšně skřípne.

Loton a stařec vstoupí dovnitř.

„Ale ale. Pročpak jsi na kolenou, mistře?“ podiví se generál. „Žádáš snad bohy o odpuštění? Na to se vyser, člověče. Máš to marný. Nenapadá mě jedinej bůh z celýho toho vašeho posranýho panteonu, kterej by byl tak šlechetnýho skutku schopnej.“ Zaostří. „Nebo v tý brašně snad něco hledáš, co?“

„V tom případě bude úspěšný zhruba stejně jako při modlení,“ podotkne stařec. „Jelikož je ta brašna moje, vím moc dobře, že v ní nic použitelného není.“

A přesně v tom momentě mé prsty konečně nahmátnou známé oblé obrysy.

Úlevou se mi skoro rozklepou ruce.

Dám si na čas, dokud nejsem úplně v klidu. Čekám, až odezní řezavé škubání v prstech, až srdce přestane mlátit o žebra, až poslední kapka potu poslušně zacouvá zpátky do svého póru. Teprve pak zvednu pohled a zašklebím se těm dvěma idiotům do očí. „Nic použitelného?“ zeptám se. „Vážně? A co je potom… TOHLE?“

A vytrhnu to vítězoslavně z brašny.

V první chvíli myslím, že se oba podělají smíchy.

„No… jestli… spoléháš na tohle, tak… hodně štěstí!“ vyráží ze sebe Loton. Stařec se chechtá tak, až dostane škytavku.

Soška Zuřivého Enaka se nesměje. Ani trochu. Pozoruje z mých dlaní oba muže nesmiřitelným diamantovým pohledem.

Stařec si vytře slzy z očí. Zadrží dech, aby škytavku zahnal. Ústa v bílém plnovousu se zformují do nevěrohodně soucitného úsměvu:

„Bohužel se obávám, že ses v tomhle případě upnul na poněkud pofidérní sračku, Hovnaři.“

* * *

Tu přezdívku jsem neslyšel už strašně dlouho. V hlavě mi vykvete zpomalená exploze pocitů: zapomenutého děsu, napětí, úzkosti, naivity, nenávisti a nostalgie.

Žádná z těch emocí se na mém obličeji neobjeví. Dál před nimi klečím a v natažených rukách svírám sošku Zuřivého Enaka, která podle legendy sedmkrát ochránila Chias. Držím ji před sebou, jako bych opravdu vzýval nějaké božstvo, a pozoruju tváře těch dvou.

Schválně komu to dojde jako prvnímu.

Sázím na starce.

A je to dobrý tip. Já měl vždycky dobré tipy. Se zadostiučiněním sleduju, jak pobavený škleb starého prďoly mizí a jeho vrásčitá tvář šedne. „Do prdele.“

„Co?“ zeptá se Loton, stále s úsměvem na tváři. Ještě pořád si to neuvědomil.

„To je Holomráz.“

Loton se uchechtne. „Cože?“

„Oni do té sošky vetkli Holomráz,“ zabreptá stařec. „Ještě před naším přepadením ho vyndali z flakonu a umístili do téhle sošky.“

„Základní iluzionistický postup,“ vysvětlím. „Soustřeďte divákovu pozornost na nevýznamný objekt a druhou rukou mezitím proveďte kouzlo.“

Teď zmizí úsměv i z Lotonovy tváře. Oba zároveň couvnou.

Jako by jim těch pár metrů mohlo pomoct.

„Dívejte se pozorně,“ vyzvu je. „Ať to kouzlo nepropásnete.“

* * *

„To neuděláš,“ řekne Loton.

„Že ne?“

„Nemělo by to žádnej význam. Žádnej dopad. Tvůj otec je přece chráněnej Ranustovým zaklínadlem.“

„Vy jste ale naivky,“ zachichotám se.

Zní to docela nepříčetně.

Starcova tvář je teď tak šedá, jako by byl už několik týdnů po smrti.

„Ne, ty to vážně neuděláš,“ vzpamatuje se Loton. „Jsme už moc blízko Chiasu. Když to odpálíš, zabiješ i všechny lidi ve městě. Tisíce nevinnejch lidí. Zmasakruješ ty, který jsi chtěl původně chránit. To si na svědomí nevezmeš.“

„Jemu je to jedno,“ zachraptí stařec. Ani se na Lotona nepodívá, upírá zrak na mě, jako by od mého výrazu nemohl odtrhnout oči. „Jemu už na nějakých nevinných lidech nezáleží. Podřízl tu kouzelnici a klidně odkrágluje i všechny obyvatele Chiasu. Obětuje kohokoliv, jenom aby svého otce zabil.“

Vidím na generálovi, že tomu konečně taky uvěřil. Jako ve snu přede mnou ustupuje, zakopne o křesílko a upadne přes něj – to celé, aniž by ze mě spustil vytřeštěný pohled.

„Zastavit ho může jediná věc,“ prohlásí stařec. „Pravda. Poslouchej mě dobře, Wolrichu. Já –“

„Ticho!“ zařvu. „Ticho v sále! Nemluvit! Bude kouzlo!“

A pak vyslovím heslo.

Vybral jsem ho opravdu pečlivě. Zvolil jsem větu, kterou bych jinak v životě nevyřkl – abych vyloučil pravděpodobnost, že Holomráz po dobu svého zajetí náhodou aktivuju. Dal jsem dohromady kombinaci slov, kterou bych nikdy a za žádných okolností nevypustil z úst.

„Mám tě rád, tati.“

* * *

Nejdřív to cinkavě zajiskří.

Skrz prsty mi vytryskne bílé, mramorované světlo. Valí se ode mě v průhledné vlně, rozhrnuje trávu, ohýbá stébla; deformuje obrysy předmětů, přelévá se přes ně jako gigantická medúza. Vidím, jak stařec otevře ústa a zavřeští, když mu Holomráz přeteče přes špičky nohou, ležící Loton se instinktivně nadechne a zadrží vzduch v plicích, když mizí pod lesklou hladinou. Vlna je oba obalí a zvedne. Nese je vzhůru, pomalu a houpavě, a oni koulí očima, němě otvírají ústa, otáčejí se kolem své osy a kývají nohama. Nic víc nedokážou – nemůžou se pohybovat ani mluvit. Taky to už k ničemu nepotřebují. Oblečení na nich taje a průhlední.

Vlna dorazí ke stěně stanu, olízne ji a promění v dokonale prostupnou křišťálovou plochu – takže skrz ni můžeme pozorovat, jak se šíří táborem. Další a další stany průhlední, k růžově zbarvenému večernímu nebi vyplouvají další a další vojáci a koně a patbuři.

Nejdřív jsou jich desítky, pak stovky. Pak tisíce.

Potom statisíce.

Vojáci se samozřejmě pokoušejí utéct, vyskakují od ohňů, kličkují mezi stany, vrhají se do sedel a s klením uhánějí pryč. Zbytečně. Vlna nakonec dostihne všechny.

A poté se rozhostí ticho.

Jediné, co je slyšet, je šustění průhledných oděvů, jak se o sebe Tanetánci ve vzduchu otírají. Tiché chřestění koňských postrojů, povrzávání řemenů.

Nad plání se vznáší temný mrak těl. Táhne se až k horizontu.

Lidé i zvířata plují pod cukrkandlovou zimní oblohou, ústa a tlamy naprázdno klapají, bulvy bezmocně vylézají z důlků, jak se snaží za každou cenu pohnout. A všichni se přitom dívají na mě. Myriády očí. Nenávist, hrůza, zuřivost, zoufalství, hysterie, panika. A další banality.

Vstanu a ukloním se. Větší publikum jsem snad nikdy neměl.

Položím Zuřivého Enaka na zem. Poodstoupím.

A přihlížím, jak všem skelnatí kůže.

Za chvíli je skrz ni vidět úplně všechno.

Všichni získají vzhled skleněných džbánů naplněných masem a krví. Vidím každé cuknutí svalů, sleduju pleskání plicních vaků, prohlížím si bušení srdečních hrud. Kochám se krví proudící v oběhových systémech.

A pozoruju, jak Holomráz požírá jeden orgán za druhým.

Postupuje zdola, od prstů u nohou. Šíří se pomalu. Kost za kostí, žíla za žílou, šlacha za šlachou tvrdnou v hrbolaté šedomodré rampouchy. Kolena se mění v ledové balvany. Penisy v kapkovité krápníky. Játra v hroudy špinavého sněhu, ledviny v omrzlé fazole.

Skelnatá kůže pochopitelně novou váhu neudrží. Ještě než Holomráz stihne dospět k srdci, těla se začnou trhat.

Ten zvuk postupuje levitující armádou až k obzoru: jako by se v tom bledém, promodralém mraku převalovalo křupavé hřmění. Zní to trochu, jako byste tančili dupáka na milionu natvrdo uvařených vajec.

A pak se všude kolem mě z ničeho nic najednou řítí proudy zmrzlých vnitřností, duní do trávy, bubnují o zem, kosti chřestí, žíly se lámou, lebky kutálejí, ztvrdlé oči poskakují jako míčky.

Jé, prší.

* * *

Tak takhle by to nešlo.

Půda je promrzlá do hloubky. Hodně rychle přijdu na to, že dostatečně velkou jámu bych tu hloubil do příští zimy. Musím na to jinak.

Nakonec upotřebím vnitřnosti. Použij to, co je po ruce, přizpůsob se, improvizuj. Výsledkem je nenápadná, pozvolně se zvedající mohyla, z východu úplně neviditelná. Už jsem skoro hotový, když mi jedna ledvina zasténá v ruce.

Vyděšeně ji pustím – a současně si uvědomím, že ten zvuk nevydala ledvina, ale to, co bylo pod ní.

„Pomoz mi,“ zachroptí stařec.

Leží na zádech; jeho tělo je potrhané jen částečně – ale stačí to: od krku ke slabinám se klikatí roztřepené trhliny, z nichž se tlačí metamorfované orgány. Vypadá trochu jako ten pohádkový vlk, co mu do břicha zašili kamení. V bezzubých ústech se převaluje cosi šedého a porézního a chvíli mi trvá, než mi dojde, že je to jazyk. Oslepené bulvy pokryté námrazou. Ve vousech se třpytí jinovatka.

Co se to tady sakra děje? Jak to, že to přežil?

Znovu zachrčí: „Pomoz mi…“

Pomoz mi? Dělá si ze mě srandu? Copak n-

Na obzoru se objeví skupinka jezdců.

Jsou tu dřív, než jsem čekal.

Otočím se, vyrazím – a zastavím se. Oči mi sklouznou zpátky na starce.

Rozhodnu se ve zlomku sekundy.

Naštěstí mám ještě nejmíň deset minut, než ke mně skupina dorazí. Pláň posetá lidskou sutí pohyb jezdců zpomalí: přejdou do kroku, koně opatrně našlapují mezi odštěpky útrob. A já mezitím starce zaházím vším, co mi přijde pod ruku: oblečením, zbraněmi, proviantem, pokroucenými kornouty střev. Žádné pečlivé maskování, na to stejně není čas. Jenom tak, aby z místa, kde se s jezdci setkám, moc nebil do očí. Protože nechci, aby ho viděli. Nechci, aby s ním mluvili.

Je můj.

Vykročím jim naproti a čekám.

Když Niril s Ranustou sesedají, přátelsky se na ně usmívám.

* * *

„Z okrasný skalky, která se rozkládá na přilehlejch hektarech, usuzuju, že všechno klaplo,“ řekne Ranusta. „Nebo byly nějaký problémy?“

Problémy?

Narlova pochodeň se mi propaluje bokem.

Můj nůž se prořezává Leniiným hrdlem.

„Nic, co bych nezvládl,“ odpovím. „Všechno šlo podle plánu.“

Snažím se nedívat na Niril. Stojí vedle čaroděje, vzpřímená a i v téhle pustině pečlivě nalíčená. Kožich z norka jí sahá až na paty; při každém poryvu větru se v černošedých chlupech tvoří vějířky, jako by do nich někdo zblízka jemně foukal. Náušnice slabě cinkají. „Jsem v naprostým šoku,“ oznámí nám. „Myslím v šoku z toho, že vám to vyšlo. Protože tak blbej plán už jsem dlouho neslyšela.“

„Blbej?“ opakuju. „Nebyl blbej. Byl naprosto dementní.“

Jediné, co na svou omluvu můžu uvést, je, že jsem ho splácal během pár minut – konkrétně těch minut, kdy jsem stál stranou od naší slavné skupiny a trávil tu nesmyslnou zprávu, že baronův agent je tvůj otec, dobrý, Wolrichu, ne? Naštěstí ve chvíli, kdy mě Ranusta přišel jako správný vůdce patřičně zprudit, už jsem měl základní obrysy jakž takž sesumírované a mohl jsem je chvatným šeptem čarodějovi oddrmolit. Kupodivu mě neposlal do hajzlu, dokonce ani do prdele, a místo toho souhlasil. Čímž mě zaskočil. Ano, nabídl jsem mu sice možnost, jak vyřídit Lotona, a neušpinit si přitom ruce krví (myslím, že oběma nám bylo jasné, že po jatkách v Údolí mrtvých plaček už by podobnou akci nezvládl), ale nikdy bych nevěřil, že se dokáže rozhodnout takhle pragmaticky. Nevěřím tomu doteď.

Podívám se na něj, jak se tyčí vedle Niril – a náhle si něčeho všimnu. Nestojí těsně u ní… ale přece jenom dost blízko. Jejich ruce jsou jen kousek od sebe. Nedotýkají se. Ale dělí je jen milimetry.

Loton: … a přitom nedokázal přijít ani na to, že mu ta přiblblá venkovská husička, co si vzal za manželku, už dva roky píchá s někým jiným…

Dobře, tak jo. Přiznávám. Jsem starý nedovtipa. Naivní, chvílemi zmatený dědula, co pracně klopýtá za událostmi, které se kolem něj řítí jako plně naložené žebřiňáky.

Takže tohle byl Ranustův důvod. Když máte dva roky poměr s baronovou manželkou – a když ji zřejmě, vzhledem k Ranustově prostoduché povaze, nejspíš milujete upřímnou láskou –, tak se na svou budoucnost díváte trochu jinak, než jak by se slušelo na kouzelníka bez závazků na hexagonské sebevražedné misi. (A asi se vám docela hodí, když za vámi někdo přijde s plánem, který manžel vaší milenky zřejmě nepřežije.) To se pak bez mrknutí oka spojíte i s maníkem, kterého jste ještě před pár minutami horoucně nenáviděli, a ochotně plníte jeho plán: Přemístíte Holomráz z původního flakonu do Zuřivého Enaka. Sehrajete s prázdnou flaškou před baronovým agentem odpovídající divadélko. „Náhodou“ najdete ve vaku svého kumpána ukradenou sošku a naoko mu dáte na budku – protože plán počítá s tím, že starý zloděj nedokáže odolat a Enaka šlohne. A pak demonstrativnč zdrhnete a necháte za sebou patřičně dramatický dopis, ve kterém si efektně drásáte prsa, jaký jste to strašlivý posera.

„No a co ty?“ zeptám se ho. „Co tvoje část plánu?“

„Taky bez problému. Za ten tejden jsme v pohodě stihli postavit celou maketu Chiasu, a dokonce ji i natřít vápnem. Vypadá vážně dobře. Z vejšky a bez měřítka skoro k nerozeznání – nedivím se, že to liliputáni sežrali. Předsunuli jsme ji čtyřicet kilometrů před skutečnej Chias. To stačilo, aby Holomráz město nezasáhl.“

„Pořád mi přijde, že to byl strašnej risk.“ Niril zakroutí hlavou a náušnice zacinkají ještě hlasitěji. „Jasně, Maskelynův trik s falešnou návnadou vám v údolí vyšel – ale použít ho podruhý?“

Pokrčím rameny. „Neměli jsme moc na výběr. Věděl jsem, že nás baronův agent podrazí – stejně jako jsem věděl, že o tom tvého muže v životě nepřesvědčím. Takže jsme to tady s kolegou mágem museli narafičit tak, aby si Loton i jeho dvojitý agent celou dobu mysleli, že jde všechno podle jejich not. No a zatímco si takhle lebedili – zradili nás, přepadli, zajali, přesvědčovali a tak dále –, my s Ranustou jsme jim propašovali zbraň hromadného ničení přímo do středu armády a vylákali je na úplně odlehlé místo, kde odpálení Holomrazu nemohlo nikomu uškodit. Jasně, plán měl díry – nakonec to skoro nevyšlo, protože mě v rozhodující chvíli nerozvázali a já se málem nedostal k Holomrazu… ale všechny narychlo vymyšlený plány mají díry.“

„Narychlo?“ zeptá se Niril. „Takže jsi to takhle neměl vykoumaný už ve chvíli, kdy jsi z chiaský královský pokladnice kradl Enaka?“

„Jasně že měl,“ ubezpečím ji. „Chtěl jsem říct, že –“

„Jasně že neměl,“ vrazí mi dýku do zad Ranusta. V tomhle se na něj prostě můžu spolehnout. „Enaka úplně normálně šlohnul. Bez nějakýho plánu.“

Niril si mě přeměří. „Copak už nemáš peněz dost? S tím svým zámkem na jihu…“

Co to s těmi lidmi je? Jak to, že nechápou základní životní pravdy? „Peněz není nikdy dost.“

„Je to prostě zasranej zloděj,“ shrne to Ranusta.

„Zasranej zloděj, který s nakradenými věcmi dokáže geniálně improvizovat,“ opravím ho. „To je velký rozdíl.“

„No jo,“ připustí. „Uznávám, že nakonec se nám to, že jsi zloděj a podvodník, celkem šiklo.“

Bohužel si jeho historicky první pochvalu moc neužiju, protože ho neposlouchám. Místo toho špicuju uši a snažím se na pozadí našeho rozhovoru zachytit jiný zvuk: zdálo se mi to, nebo sem zpod narychlo navršené hromady dolehlo zasténání?

„Nedivím se, že jsi ze mě hotovej,“ přikývnu. „Tohle bylo jedno z mých nejlepších představení. A ve vší skromnosti musím říct, že jsem podal životní herecký výkon.“

Ne, nezdálo se mi to – ten blbec kousek do nás opravdu kvílí bolestí. Naštěstí hodně slabě, takže to vítr snad překrývá. Podívám se na Ranustu s Niril a na vojáky baronovy – teď už vlastně barončiny – gardy, kteří hlídají okolí, jestli se někde něco nehýbe. „Vidím, že dychtíte zvědět, co pro mě v mé roli bylo nejtěžší,“ zvýším hlas, abych sténání přehlušil. „Když si to tak zpětně vybavím, tak asi…“ podříznout Leniu, „… předstírat, jak krvelačně bažím po pomstě a že mi na smrti mého otce nějak strašně záleží. Ale zvládl jsem to. Základem dobrého lhaní je především lhát sám sobě, to si pamatujte, děti. I když přiznávám, že v tomhle případě to nebylo jednoduché.“

„Ani se nedivím,“ odtuší Niril. „Předstírání, že máš vůbec nějaký city, ti nikdy moc nešlo.“

Naše pohledy se na okamžik střetnou. V koutcích úst se jí chvěje zvláštní úsměv – napůl vyzývavý a napůl smutný –, ze kterého mě někde pod žebry bodne, jako kdyby mi tam někdo vrazil griianskou dýku. „No ale abych veškerou hereckou slávu nesežral sám, tady mladej taky zaperlil,“ řeknu. „Když do mě kopal, tak jsem mu ten vztek a nenávist snad i věřil.“

Ranusta vycení zuby. „Díky. Snažil jsem se vžít do svý role, co to šlo.“

Vzpomenu si, jak vypadal, když šel k té hromadě cestovních vaků předvést starci falešný Holomráz: působil dojmem, že to napětí, výčitky svědomí i sebepohrdání z něj během příští minuty nekontrolovatelně vybublají a všechno půjde do háje.

Čili je možná dobře, že měl vzápětí kde upustit páru.

I když v ten moment, kdy do mě s řevem mlátil, mi to teda moc dobře nepřipadalo.

„No a co tvůj otec, na jehož smrti ti ani trochu nezáleželo?“ zeptá se Niril a já nedokážu rozluštit ten spodní tón v jejím hlase, a to se mi nelíbí. „Jak to dopadlo? Je po něm?“

„Je po něm,“ dívám se jí zpříma do očí. „Tuhej jako ťuhýk.“ Vzápětí mě napadne: „Poslouchej, Ranusto, jakým jsi ho vlastně obestřel zaklínadlem? Víš, jak jsi mu nakecal, že ho bude chránit před Holomrazem?“

„To byla jenom taková narychlo zflikovaná směska. Teda jasně, nějakou magii to možná odvrátit mohlo, ale proti Holomrazu neměl šanci. A když už jsi to teda načal,“ začne Ranusta a mně se stáhne žaludek, protože přesně vím, kam míří, „cestou sem jsme našli mrtvoly Quola, Fanageye, Blaigheyra a… eh, barona…,“ zašilhá po Niril, „… který teda bohužel doplatili na to, že věřili tvýmu otci. Vím, že se s tím nedalo nic dělat, ale… Ale nikde jsme neviděli Leniino tělo.“

Ve vzduchu visí nevyřčená otázka.

Co se na ni dá odpovědět?

Já za to nemůžu. Já jsem nechtěl. Nešlo to jinak. Výmluv vám nabliju kotel.

„Nemohl jsem nic dělat,“ řeknu.

Nevyřčená otázka se zhmotní:

„Zabili ji?“

Neměl jsem na vybranou, copak to nechápeš? Celý plán by šel do hajzlu. Bylo to buď ona, nebo ty tisíce lidí v Chiasu. Musel jsem to udělat.

Přikývnu. „Zabili ji.“

Vidím, jak Ranusta stiskne čelist, až mu kůže kolem úst zbělá. „No, to se asi dalo čekat…“ Na chvíli se mu oči rozostří a on je upře někam pod horizont, jako by tam bylo něco hrozně důležitého. „Svině.“

„Jo,“ řeknu. „Svině.“

* * *

Zbytek našeho setkání proběhne poměrně rychle. Barončini gardisti chvíli mezi mrtvolami pátrají po Lotonově narabované kořisti (Niril by se teď, když zaujme na královském dvoře místo po nebožtíku manželovi a začne si tam budovat postavení, nějaké prachy navíc šikly), ale na tak obrovské ploše nemají šanci, takže to Niril vzdá. (K mému ulehčení, protože je musím celou dobu nenápadně odhánět od zaházeného děduly.) Jakmile začnou chystačky na odjezd, sdělím jim sladkou novinu, že se s nimi do Chiasu nevrátím, protože mám téhle zimy plné zuby a rozhodl jsem se, že si dám oraz ve svém paláci na jihu. Na jednu stranu vypadají, že to chápou a že jsou rádi, že se mě zbavili, na druhou stranu jim to nejde do hlav:

„Ty si necháš ujít slavnostní návrat Welkého Wítěze do Chiasu? Přece jsi viděl, jak tam šíleli, když jsi jim slíbil, že Lotona porazíš – máš představu, co budou provádět teď, když jsi to splnil?“

„No jo.“ Odplivnu si. „Seru na ně. Změnil jsem se, víte? Tenhle zážitek mi otevřel oči: všechna sláva polní tráva, peníze nejsou všechno a podobný kraviny.“ Nevykládám jim, že si tu musím ještě něco vyřídit. Něco, co leží pár metrů od nás a občas to tiše zachroptí.

Ranusta zavrtí hlavou. „Poprvý v životě by tě lidi uctívali za něco, co jsi opravdu dokázal – a ty se na to vykašleš? Dyť jsi je všechny zachránil! Seš vlastně…,“ nejde mu to z pusy a já se mu nedivím, „… hrdina!“ Podívá se na mě. „Uvědomuješ si to, že jo?“

Uvědomuju si to. A je mi to úplně jedno.

Ranusta leze na koně a kroutí hlavou.

Niril ke mně přistoupí, a než pochopím, co má v úmyslu, obejme mě. Teplo jejího těla mě spálí jako Narlova pochodeň; znovu ucítím známou hořkou vůni.

Svírá mě o něco déle, než by musela. Její náušnice mě škrábou na tváři, zlatem obtěžkané prsty mi přejíždějí po zátylku. „Kdybys měl někdy cestu kolem, tak se stav,“ dýchne mi do ucha. „Mocní kouzelníci jsou na mém dvoře vždycky potřeba.“

„Určitě,“ zašeptám. „Máš moje slovo.“

Vyhoupne se do sedla a bez ohlédnutí otočí koně. Skupina zamíří na východ. Pozoruju je, dokud nezmizí za obzorem, a vím, že jsem Niril viděl naposledy v životě.

A pokud se mě ptáte, je to zatraceně dobře.

Nejde o to, že mě jednu chvíli posílá na popraviště a druhou na mě vrká a pokouší ze mě udělat jednoho ze svých mileneckých poskoků. To bych jí nezazlíval, to jsou prostě ženské. Ne, tady jde o něco daleko důležitějšího, mnohem hlubšího a zásadnějšího: Niril je přes čtyřicet.

A kdo by s takovou starou rašplí ztrácel čas?

* * *

„To jsi ty, Wolrichu?“ ptá se, když ho vyhrabávám zpod věcí, co jsem na něj naházel.

Upřeně se na něj podívám. Jak může vědět, že jsem to já? Nevidoucí oči jsou mléčně zakalené, pocukrované krupičkami mrazu. U dolních víček začínají praskat.

„Jo, jsem to já. Chci se tě ještě na něco zeptat.“

„Je mi jasné, že jsi přišel dodělat, co Holomráz nezvládl,“ chroptí. „Neboj, nebudu to zdržovat nějakým blábolením. Vím, že nic, co bych mohl říct, tě od toho úmyslu neodvrátí.“

Mlčím.

„Ale jedno ti říct přece jenom musím. To ti dlužím.“ Rozkašle se a sliny mu potřísní fialové rty. Dívám se, jak tam okamžitě zamrzají.

„Nejsem tvůj otec.“

„Páni,“ řeknu. „Opravdu? No to je teda překvapení. Jsem v šoku, vážně. Asi mě klepne pepka.“

„Takže jsi to celou dobu věděl?“ Modrošedý obličej se natočí po zvuku mého hlasu. „Jak to, že jsi to věděl?“

„Protože jsem ho před čtrnácti lety zabil.“

* * *

Zvláštní je, že si na to vzpomínám jen matně. Člověk by čekal, že když po letech pátrání odděláte někoho, kdo vám zničil život… koho nenávidíte nejvíc na celém světě… tak se vám to celkem vryje do paměti.

Vzpomínám si, že pršelo. Vzpomínám si, že to bylo v době, kdy jsem otcovo pronásledování už vzdal a vyptával se na něj spíš ze zvyku.

Takže si dokážete představit, jak mě zaskočilo, když na mou rutinní otázku hostinský od Laškovně bradavičnaté ropuchy neodpověděl stokrát slyšené Bohužel, pane Wolrichu, tvůj otec tady sice představení měl, ale zrovna včera odjel, ale Jistě, sedí támhle u stolu.

A on tam vážně seděl.

Vzpomínám si, že jsem nebyl schopný se pohnout. Sledoval jsem ho celý večer: jak tam pije, hraje karty, občas plácne šenkýřku po zadku a chrlí ze sebe bravurně vylhané historky; prošedivělý, sršící energií, plný života, se zvučným barytonem a alkoholem rozsvícenýma světle modrýma očima. Sledoval jsem ho i potom, když se zvedl a vrávoravě se zadními dveřmi odebral k řece, aby si ulevil.

Bodnul jsem ho, když močil. Zezadu. Osmatřicetkrát.

Když se hroutil, pochcal mi boty.

Vzpomínám si, jak jsem mrtvolu popadl za nohy a hodil do řeky. Těžké cáknutí nebylo v dešti skoro slyšet. Jako by se to nikdy nestalo.

„Vždycky jsem si myslel, že až ho konečně zabiju, něco se změní,“ řeknu. „Že se já změním. To on mě přece prodal do Žlutých dolů – a tím mě vytvořil. Nebo teda spíš zdeformoval. Takže jsem si nejspíš přiblble myslel, že… že když odstraním příčinu, zmizí i následek. Ale pochopitelně se nic nestalo. Nezměnil jsem se. Ani o milimetr.“ Chvíli mlčím. „Nějakou dobu mi trvalo, než mi to došlo. Než jsem přišel na to, že nestačí jenom zabít fotra, ale že se musím trochu snažit i já sám.“ Přejedu si prsty po obličeji. Pod studenými konečky cítím podivně cizí, vráskami rozpraskanou tvář. „A tak jsem si řekl, že se změním. Pozdě, ale přece. Rozhodl jsem se, že udělám něco velkolepýho. Něco hrdinskýho. Něco nezištnýho. Rozhodl jsem se, že zachráním Chias a stanu se tím nejušlechtilejším dobrodějem ze všech zatraceně ušlechtilejch dobrodějů.“ Vybaví se mi moje vlastní ruka, jak se prořezává Leniiným krkem. „Tak proč se to tak divně zvrtlo?“

Stařec neodpoví. Ani nemusí.

Skloním hlavu.

„Slyšel jsem, že můj otec měl jeden čas asistenta,“ řeknu. „To jsi ty, že jo? Proto toho o něm tolik víš. Proto se za něj můžeš vydávat.“

Přikývnutím se starci udělají na krku faldy; všimnu si, jak mu v záhybech sulcovitě visí staré maso. „Dělal jsem pro něj osm let. Pak jsme se pohádali a on mě vyhodil. Když jsem se doslechl, že zmizel a že sjednaná vystoupení odpadávají jedno za druhým, řekl jsem si… proč ne? Umím přece všechno, co on. Znám většinu jeho triků. Proč nevyužít zavedenou značku? Navíc jsme si byli hodně podobní – dokonce jsem vystupoval jako jeho druhé vtělení při Děsuplné Ukázce Hexagonských Čar, Jež Se Theleportace Zove. A věděl jsem o něm všechno. Strávili jsme spolu na cestách měsíce a on hrozně rád vyprávěl. Hlavně o sobě.“

Přišel čas na moji otázku.

„Mluvil…“ Hlas mám drsný, že bych s ním mohl hoblovat šibenice. Odkašlu si a začnu znova. Je to lepší. Teď bych mohl hoblovat dětské rakvičky. „Mluvil někdy o mně?“ Další přikývnutí, další faldy. „Často. Jak tě prodal Masodrtům.“

Na několik sekund se mě zmocní neskutečný pocit. Přemítám nad tím, jak je zvláštní, že si vraždu svého otce skoro nepamatuju, ale ten obličej rámovaný zavírající se branou Žlutých dolů mám v mozku vypálený do posledního detailu.

„On…,“ řekne stařec. „Jemu to přišlo zábavné. Dával to mezi přáteli k dobru jako legrační historku. A když se dozvěděl, že ses stal taky falešným kouzelníkem, myslel jsem, že se zblázní. To byl největší záchvat smíchu, jaký jsem kdy u koho viděl. Šel mi z něj mráz po zádech.“

Vybaví se mi, co jsem cítil, když mi baron sdělil, že jeho agent je můj otec. Jak jsem na chvíli myslel, že se zcvoknu. Rozumově jsem věděl, že to nemůže být pravda, ale všechen ten chaos, zuřivost a nenávist, co mi nečekaně vytryskly v hlavě… co měly být dávno pryč… Na pár minut jsem myslel, že zešílím. A v jeden moment jsem si doopravdy nebyl jistý, jestli jsem ho vlastně zabil.

A vzpomenu si, jak stál stařec za hradbou klesajících plamenů a jak na několik sekund vypadal úplně přesně jako můj otec před branou Žlutých dolů.

Taky si vzpomenu, jak se mi omluvil.

Záchvěju se. Není to mrazem.

„Něco ti řeknu,“ pronesu tiše. „Je pravda, že jsem moc času se svým otcem nestrávil – pár hodin v jeho hostinském pokoji, symbolické pápá před bránou Žlutých dolů a pak ta krátká intimní chvilka, kdy jsem mu špikoval nožem ledviny –, ale co se mě týče, byl jsi v jeho roli o dost lepší než on.“

Nevím, jestli mě slyší, protože tentokrát už nepřikývne. Ale doufám, že se to k němu ještě dostalo.

Sedím u něj, dokud nezemře.

* * *

Asi usnu. Asi se mi něco zdá.

Protože když se někdo dotkne mého ramene a já se vsedě s trhnutím napřímím, nejsem si jistý, jestli ještě spím, nebo jsem už probuzený. Protože dvacet metrů ode mě stojí můj vlastní otřískaný krytý vůz. Oba patbuři, Zmrd i Prasák, nejistě očuchávají torza mrtvol a koulejí na mě uslzenýma očima. Zakloním hlavu.

Hele, pocem stojí vedle mě, svěží, trochu zadýchaná, jak seskakovala z kozlíku a běžela ke mně. Má hnědou sukni, pevné, vysoko zašněrované boty a vlasy zapletené do dvou pečlivých copů. „Vyjela jsem z Chiasu, hned jak přišla zpráva, že jste Lotona porazil, šéfe.“

Neodpovím, protože si nejsem jistý, co by ze mě vylezlo. Mé tělo přichází k sobě a začínají se ozývat spáleniny na bocích: nikdo mi je už dlouho nenamazal. Opřu si hlavu o pevné stehno své asistentky a uvažuju, kde v těchhle končinách sakra seženu tinardskou mast. Ucítím ruku, která mi prohrábne špínou slepené vlasy. „Tohle všechno jste udělal vy?“

Přikývnu.

„Je to hnusný,“ informuje mě. „Chce se mi z toho blejt. Jestli okamžitě nevypadnem, budete mít za chvíli teplou čepici z mýho oběda.“ Znovu mi zcuchá vlasy. „Pojďte, šéfe… pojedem do prdele.“

„Kam taky jinam?“ řeknu.

Pomůže mi vstát. Máchnu rukou. „Ale nejdřív musíme vyhrabat zpod támhletěch vnitřností Lotonův narabovaný poklad. Jak je taková ta mohyla. Ukryl jsem ho tam před jednou tvojí bývalou kolegyní.“

„Peněz není nikdy dost,“ přikývne.

Belhám se k vozu a Hele, pocem se mě snaží podpírat. V polovině cesty otočím hlavu a podívám se na ni.

Usmívá se.

„Jak že se to vlastně jmenuješ?“ zeptám se.

* * *

To, co jsem tenkrát Lenii řekl u ohně, jsem myslel doopravdy. Všechno dopadne vždycky špatně. Každý příběh. Nakonec všichni umřeme.

A proto tenhle příběh přestávám vyprávět právě teď.

Aby se to dalo považovat za šťastný konec.

Bonus

Tajnější než ilumináti, mocnější než zednáři

A v pondělí to bylo ještě horší, k snídani byl chleba se žervé, a já jsem řekl Já to blbý žervé jíst nebudu, je hnusný, a Sylva řekla Jestli ho nesníš, řeknu to Hollisce, a já jsem začal brečet, že chci palačinky, a lehl jsem si na zem a kopal nohama a Sylva povídala Ty jsi vážně ještě malej, ale to není pravda, já už jsem velkej a kolikrát Sylvu normálně zbiju. Skoro. A Sylva řekla Když budeš takhle řvát, přijde Holliska, a já jsem přestal, protože Holliska je naše hospodyně a Sylva a já se jí bojíme. A pak byla malá ručička na devítce a před domem na mě čekal pan Bannister, co mě každé ráno vozí, a já jsem vyběhl ven a chleba se žervé jsem připlácl zezadu na Rexovu boudu, už je jich tam sedm, a řekl jsem Dobrý den, pane Bannistere a sedl jsem si v autě dozadu k okýnku, abych mohl vyplazovat jazyk na řidiče, když se pan Bannister nedívá. A jeli jsme do OSN a na ulici stála rozcuchaná stará paní a měla transparent MIMOZEMŠŤANI SE SPIKLI SE CIA A ŘÍDÍ NÁŠ SVĚT a já se jí smál, protože to je přece nesmysl. A pak jsem vyjel výtahem do své kanceláře a řekl jsem slečně Spaldingové Dobré ráno, slečno Spaldingová, no vy máte dneska ale sexy outfit, vypadá na vás úžasně, ale vsadím se, že ještě úžasněji by vypadal strhaný na podlaze mé ložnice, ha ha, a ona zrudla a usmála se a řekla Dobré ráno, pane Gerhardte, to jsem ráda, že se vám moje šaty líbí. Jenže já jsem si vzpomněl, že mi Tony z enpéháčka povídal, že abych takové věci neříkal, že to je sexismus, ale už bylo pozdě, tak jsem se na slečnu Spaldingovou usmál a zavřel se v kanceláři. Večer se musím Sylvy zeptat, co je to ten sexismus.

A pak jsem si hrál se svým novým rybářským prakem s leteckou gumou, střílel jsem z okna na Měnový fond a oni koukali ven a divili se, co jim to tam pořád lítá, a já jsem se schovával pod parapetem a smál jsem se a byla to hrozná legrace, ale když slečna Spaldingová zaklepala a přinesla mi kafe, tak jsem prak musel rychle přikrýt Memorandem o krizi na Středním východě a říkat Výborně, kofein, to je přesně to, co potřebuju, přitom já kafe nemám vůbec rád, je hořký, fuj.

A pak mě pan Bannister vezl domů a na ulici stála stará paní a měla transparent MIMOZEMŠŤANI SE SPIKLI S ŽIDY A ŘÍDÍ NÁŠ SVĚT a já se jí smál, protože to je nesmysl. A doma už byl Ron a díval se na televizi a já jsem řekl Ahoj, tak co, jak bylo ve škole a on řekl Vopruz a pořád koukal na televizi a já řekl Neříkej vopruz, prosím tě, ano, a on řekl Proč ne, tati a já řekl Protože vopruz je slangový výraz z pouličního argotu, proto, a ve svém věku bys neměl mluvit pouličním argotem, jak to vypadá, syn amerického zástupce v OSN, a mluví jako kriminálník, a on řekl Hm, tak jo, tak já nebudu mluvit jako kriminálník, a dál se díval na televizi a já jsem si sedl a díval se s ním. A v televizi mluvil generální tajemník OSN o tom, že se zítra bude hlasovat o něčem, čemu říkal Nový Marshallův Plán Pro Afriku, ale že to bude těžké prosadit a že apeluje na zástupce Spojených států, aby tento návrh nevetovali a mysleli na hladovějící děti, co v Africe umírají, a já jsem řekl Tak ať si ty hladovějící děti vezmou chleby se žervé, co jsou přilepený na Rexově boudě, já žervé stejně nemám rád, je hnusný, fuj fuj třikrát fuj, a Ron se na mě divně podíval, on se na mě poslední dobou takhle dívá často, a mně došlo, že jsem to asi neměl říkat. Protože to, že lepím chleby Rexovi na boudu, je moje tajemství, a jestli se to dozví Holliska, tak zase bude strašně křičet Kdo tady ty věci pořád dělá. A tak jsem řekl To byl jenom takový interní vtip z OSN, a ne abys to říkal paní Hollisové nebo mamince, synku, ony by tomu nerozuměly, to je chlapský humor, to pochopíš, až budeš větší, ale Ron se na mě pořád tak divně díval, a když jsem se šel večer vylulat, tak jsem slyšel, jak v kuchyni říká Mami, nezdá se ti, že se táta chová nějak zvláštně, a ona říkala Jako jak zvláštně, prosím tě, a Ron říkal No jako kdyby byl malý dítě, je to hrozně divný, a ona mu řekla Ty náš malej paranoidní fantasto, co ty si všechno nenavymýšlíš, z tebe bude jednou druhý Jack Finney nebo Philip K. Dick, viď, a on řekl Ale fakt, mami, já si nedělám srandu, a ona řekla No to ti možná tak přijde, že jsi byl čtyři roky na chlapecké škole a domů jsi jezdil jenom na prázdniny, ale víš co, jestli myslíš, že je s tatínkem něco divnýho, tak já se na to odteď taky zaměřím, a já jsem utekl nahoru a vlezl do manželské postele a dělal jsem, že spím, a vůbec jsem si nevyčistil zuby, jenom jsem namočil kartáček.

A ona přišla nahoru a řekla Tome, musíme si vážně promluvit, a já jsem dělal, že nevím o čem, a ona řekla Ron už si zase stěžoval, že jsi nějakej divnej, a já jsem ti říkala, ať si dáš pozor, ale ty jsi vážně ještě malej a já ti teď za trest dám válečky s lochtáním. A začala mě bít a lochtat a já jsem křičel Ne, ne, válečky ne, Sylvo, prosím, a ona mně ucpala pusu polštářem, aby nás Ron neslyšel, a zlochtala mě, až jsem se počural. A pak se převlékla do té růžové noční košile, co tak škrábe, a vyhrnula si ji a já jsem jí tam musel strčit famfulína a jezdit s ním sem a tam a ona se při tom koukala na Lvího krále z dévédéčka a povídala mi, že zítra, až pojede ráno do Kongresu, si koupí barbínu v plavkách, co má duhové vlasy, heč, ale mě to v té chvíli vůbec nezajímalo. Přemýšlel jsem totiž právě o tom, že bych chtěl kolo. A pak ze mě vyteklo to bílé a Sylva řekla Jé, víš, že to vypadá skoro jako to žervé, co nám dává Holliska k snídani, hi hi, a dokonce to tak i chutná, a já jsem si poblinkal deku, protože žervé já nemám rád, já mám radši palačinky a proč ze mě netečou palačinky?

A pak jsem byl druhý den na veliké schůzi v OSN a generální tajemník říkal Uvědomte si, jaká je to odpovědnost, Nový Marshallův Plán Pro Afriku může změnit svět, a já jsem si pod stolem jezdil s angličákem a nějaký pán s telefonní šňůrou v uchu mi řekl Pane Gerhardte, přišla za vámi vaše paní, prý je to naléhavé, a já jsem vyšel ven a tam stála Sylva a měla červené oči a řekla Tome, stalo se něco strašného, oni už ty barbíny nemají, nemají je nikde, jsou nějaké problémy s dodávkami, prý je vyrábějí někde v zemích třetího světa, a já jsem řekl Třetí svět, co to je? a ona řekla Já nevím, asi Afrika, musíš hlasovat pro ten Nový Marshallův Plán, jinak tu barbínu nedostanu, a já jsem řekl A najust pro něj hlasovat nebudu, abys tu blbou barbínu nedostala, kiš kiš, a ona řekla, že mi dá večer tak strašný válečky, až umřu, a já jsem šel zpátky, přihlásil jsem se o slovo a řekl jsem, že Spojené státy jednoznačně a nezištně podporují Nový Marshallův Plán Pro Afriku, a generální tajemník řekl Cože? a já jsem mu řekl Slyšels dobře, buřte, a podtrhl jsem mu židli, a generální tajemník spadl na zem a brečel a všichni zástupci členských zemí OSN se smáli a ukazovali si na něj a křičeli Jé, hele, tlustoprd spadnul, asi pod ním prdla židle, jak je tlustej, a házeli po něm tužky a mobily a různé papíry a bylo to skoro jako tenkrát, když se Gorbačov popral s Reaganem na záchodě a Gorbačov dostával válečky s lochtáním a křičel A víš co, já tu studenou válku najust ukončím, abys věděl, a rozpustím Sovětský svaz, blééé, a Reagan řekl Na to nemáš, plešoune, a vstal a počural mu hlavu, ale do té skvrny se netrefil.

A pak jsem to řekl na tiskovce a novináři volali To je velmi významné politické rozhodnutí globálního dopadu a Může to od základu změnit zoufalou ekonomickou situaci na černém kontinentu a Uvažoval jste o tom, že byste za tohle mohl dostat Nobelovu cenu míru, ale zástupce Francie mi nalil za trenky minerálku a já jsem musel dělat jakoby nic a říkat Víte, my především myslíme na osudy těch nebohých hladovějících dětí, ale ta minerálka hrozně studila, a proto to bylo strašně těžké. A pak jsem jel domů a před barákem jezdil Ron na novém kole, co mu koupila Sylva, když nesehnala barbínu, a já jsem dostal hroznýho vzteka, že on má kolo a já ne, a řekl jsem mu, ať mi to kolo okamžitě půjčí, že mu to nařizuju jako otec. A on se zastavil a zase se na mě tak divně díval a říkal Tati? Co se to s tebou poslední dobou děje? a já jsem mu řekl Tomu ty nerozumíš, to jsou dospělácké věci, a jestli něco cekneš Hollisce, tak tě zbiju, jo a ode dneška mi budeš dávat svoje svačiny a ty budeš místo mě jíst chleba se žervé, ha ha, tak a teď naval kolo, blbečku. Jenže Ron z toho kola pořád neslejzal, místo toho říkal Tati, proč jsi na mě takovej zlej? a já jsem se naštval, že pořád neslejzá, a z toho kola jsem ho shodil, a protože mám dospělou sílu, tak to šlo snadno, a on upadl na betonovou cestičku a tvářil se, jako by ho to ode mě bolelo strašně moc, přitom si ani nenatloukl koleno jako já tenkrát, a to jsem měl velké bebí a dostal jsem náplast a lízátko, tak jsem do něj kopnul, aby měl taky bebí, a řekl jsem mu, ať vypadne, že už ho nechci nikdy vidět, a jemu se začala klepat brada a zvedl se a šoural se pryč a já neměl svůj prak, tak jsem po něm jenom házel kameny a povedlo se mi ho trefit do hlavy a on upadl a na hlavě měl konečně pořádné bebí, ze kterého mu kapalo červeně, a on začal plakat a já po něm házel kamení a smál jsem se a byla to legrace a kolem šla stará paní s transparentem MIMOZEMŠŤANI SE SPIKLI S OSN A ŘÍDÍ NÁŠ SVĚT a já jsem se smál ještě víc, protože to je nesmysl, mimozemšťani se s OSN nespikli. Spikli se s organizací Děti Země, řekli tenkrát Dětem Země Rádi bychom s vaší civilizací spolupracovali, jenže vy jste strašně agresivní a neempatičtí, a Děti Země řekly Tak nám pomožte, aby byl náš svět hezčejší, nejlepší by bylo, kdyby všichni agresivní a sobečtí politici, co náš svět řídí, měli trochu víc nevinnou dětskou duši. A mimozemšťani řekli Tak jo, proč ne, a udělali to a Děti Země se radovaly a říkaly jim To jste provedli moc dobře, protože děti jsou čistá stvoření, to vám řekne každý, všichni přece všude ukazují, jak jsou děti krásné, nevinné a roztomilé, takže je to určitě pravda, tak a teď tady nastane ráj na zemi.

No a fakt nastal.

Den, kdy zemřel
Richard Stark

Zapíchnu ukazovák do zvonku odpovědně a energicky, jako kdyby to bylo Žižkovo oko. Stisknu a držím. Teď jde o minuty. Dech pálí v hrdle, sliny se namotávají na jazyk, po skráních se valí Niagarské potopády. Když nemáte vlasy, všechno teče hlavou.

Zvonek za dveřmi bez nadechnutí vyje.

David otevře. „Sis nějak přivstal.“

Jde o minuty – a přesto jednu ztratím zouváním. Kdyby chtěl někdo zpracovat studii o moci českých sociálních rutin, milerád postojím modelem.

Jirka už se rozvaluje před Davidovým tzv. domácím kinem, štos vybraných dévédéček na stole. Silvestr 2008 čeká zakleknutý ve startovacích blocích. „Ty sis nějak přivstal.“

„Umřel Stark,“ řeknu.

Oba mě počastují polodebilním pohledem lidí, jejichž mozky jsou natolik vytížené procesováním nečekané informace, že nestíhají aktualizovat výraz tváře. Všichni pozůstalí vypadají v prvních sekundách jako Belmondo v rádiovce.

Je 31. prosince 2008 a právě zemřel Richard Stark.

Jak už bylo několikrát subtilně naznačeno, teď jde o minuty.

David se vrhne ke knihovně. Jeho sbírka starkovek sice není tak reprezentativní jako moje nebo Jirkova, ale bude stačit. David popadne Huntera, Jirka Comeback a já The Split. The Split (původně Seventh) je součástí souborného anglického vydání The Parker Omnibus Volume 2, které jsem Davidovi půjčil a on mi ho brutálně očetl. Nevadí mi to, dokonce spíš naopak: přijde mi, že takhle ta knížka získala správnou brakovou patinu. Mám rád, když jsou knížky očtené. A když je každá z jiného vydání. Nikdy jsem moc nerozuměl fetišistickým náckům, co vyžadují, aby jim série v regále zařezávaly: tím přece zabíjíte pestrost sbírky. Knížky nejsou wehrmacht, aby pochodovaly knihovnou v zákrytech.

„Neměli bysme spíš pustit Odplatu?“ zeptá se David. „Pochopitelně Helgelandovu verzi,“ doplní rychle.

Dalších pár minut ztratíme tím, že se o tom dohadujeme.

I když je Odplata super (a to jak zgibsonizovaná verze, tak Helgelandův Straight Up Director’s Cut, který je Starkovi blíž), je to pouze adaptace; interpretace, ne originál. Rezultát: Odplata = nein, tovaryšč Gorák.

Ve druhém patře protějšího paneláku lidi křepčí na Mammu Miu – My my, how can I resist you? duní k nám přes ulici; zaťatá nostalgie se valí v seismických vlnách. Nad střechami tu a tam bouchne předčasný rachejtlový výstřik, u kontejnerů blije dívka v legračním kulichu a my začínáme v tichosti číst. Zažili jsme to tisíckrát, ale přesto nikdo z nás nedokáže odhadnout, jak dlouho to může trvat. Pomyslím si, že je dobře, že ještě nedorazily holky. Ne že by něco probíhalo jinak, ale je to takhle lepší.

Čtu a každá obrácená stránka The Splitu je jako křišťálově průzračný hřeb zaražený do obnaženého mozku. Nikde není odstavec, věta, slovo navíc, žádné nadbytečné popisy, žádné samoúčelné psychologické omalovánky, žádná přebujelá přídavná jména ani džungle příslovcí – všechno, co není nezbytné, je odřezáno věcnou, nesentimentální, vypsanou rukou. Není divu, že se Stark stal legendou, není divu, že navždy změnil podobu americké drsné školy a že inspiroval takové bombarďáky jako Elmore Leonard, Stephen King nebo Dan Simmons, aby mu skládali pocty jako na běžícím pásu.

Solidní výkon na chlápka, který nikdy neexistoval.

Stejně jako nikdy neexistoval Tucker Coe, Saumel Holt, Edwin West, Curt Clark, Timothy J. Culver, John B. Allan, Sheldon Lord, Alan Marshall ani J. Morgan Cunningham. Všechno to byly pseudonymy muže jménem Donald E. Westlake, stylového měňavce & hyperaktivního drtiče, člověka, který měl prý v domě místnost s knihovnou složenou pouze z vlastních děl. Ale ať už chrlil humoristické kriminálky, psychologický noir, fantastiku, klasické detektivky, hard sci-fi nebo soft porno, ať už bylo na knížce jakékoliv jméno (na obálce Comfort Station, jejímž autorem je údajně jistý J. Morgan Cunnigham, se skví propagační citát: „Přál bych si, abych tuto knihu napsal já. Donald E. Westlake“), jedna z inkarnací byla přece jen důležitější než ostatní: Richard Stark.

Samozřejmě to bylo kvůli Parkerovi.

O tom, proč Parker lidi tak fascinuje, byly popsány amazonské pralesy. Parker je hlavní postava většiny starkovek a jeden z nejarchetypálnějších antihrdinú, co kdy spatřili světlo světa. Občanským povoláním je profesionální zloděj a smyslem jeho života je pragmatická trestná činnost – ale bez ohledu na to, jak pečlivě každou akci naplánuje a jak precizně ji provede, vždycky se něco podělá. Parkera to nikdy nevyvede z míry. Pokaždé jde dál za svým cílem – (většinou za zlodějem, který mu ukradl jeho pracně uloupené peníze) a neúnavně pátrá, vyslýchá, mučí a vraždí, dokud peníze nedostane zpět.

Sedím v Davidově obýváku v plátěném filmařském křesílku, které vyhrál v soutěži s Jamesonem, a čtu The Split. Pochopitelně ne celý, to bych nestihl, vybírám jen ty nejlepší pasáže. The Split (původně Seventh – Sedmina) má tu nejklasičtější zápletku: Parkerův tým provede loupež a někdo jim peníze šlohne a začne členy týmu zabíjet. Parker po vrahovi jde – a pochopitelně ho nezajímají mrtví kolegové, ani pomsta, ani spravedlnost. Chce jenom svůj podíl; svou sedminu. Kniha končí honičkou v rozestavěném věžáku, kde zoufalý vrah prchá schodištěm vzhůru a neúmorný Parker postupuje za ním. A v každém patře nachází pečlivě vyrovnanou hromádku peněz, kterou mu tam vyděšený zabiják připravil jako nějakou obětinu – v naivní víře, že si to rozlícené, neosobní božstvo uchlácholí a Parker ho přestane pronásledovat. A Parker vždycky zastrčí peníze do kapsy a stoupá dál. Na střeše vraha zabije, prošacuje a vezme si zbytek peněz. Román končí lakonicky: „Byla to přesně sedmina.“

Richardu Starkovi se podařilo, o čem sní většina žánrových tvůrců: přijít s originálním pojetím, které zarezonuje na více úrovních. Parkerovky nejsou jen strhující manuály zločinu, adrenalinové popisy loupeží a jejich katastrofálních následků, nejsou to pouze příběhy osamělých profíků napsané minimalistickým stylem, z jehož vyprávěcí ekonomie jsou paf hlavně lidé, co sami píší. Parker je postavený na tom, že je ztělesněním čistého, emocemi či morálkou neposkvrněného rozumu. Je to vítězství vůle nad vlastní slabostí. Ve světě, kde s námi každý den smýká chaos a jeho siamče náhoda, kde nikdy nic nevyjde tak, jak si představujeme, kde nám dnes a denně realita sadisticky šlape po bábovičkách, Parker nikdy nepoleví, nikdy neztratí hlavu, nikdy nerezignuje; vždycky jen objektivně vyhodnotí situaci a jedná. Jeho desatero má pouze jediné přikázání: vyřešit problém. Nic jiného ho nezajímá. Nezná výčitky, nezná city. Necítí strach, vztek ani frustraci. Nemá žádné záliby ani koníčky. Nemá přátele, je důsledně amorální a ženy jsou pro něj podružné. Pokud se domnívá, že to pomůže vyřešit problém, lže, podvádí, mučí a zabíjí – všechno po zcela logické, chladné úvaze. Nemá žádný ušlechtilý motiv, nepáchá zločiny, aby zaplatil léky nemocné babičce. Krade a vraždí, protože je to jeho práce. V jistém smyslu je Parker dokonalost sama, je takový, jací bychom v momentech krize chtěli být všichni: soustředění na to, co je důležité, nerozptylovaní podružnostmi, vždycky s totálním přehledem, vždycky s totální sebekontrolou. A díky němu si můžeme uvědomit, že jen málo věcí je tak typicky lidských jako absolutní nelidskost. Stark přiznal, že chtěl vytvořit hrdinu, kterého nebude muset zesympatičťovat ani omlouvat, neboť to v tomhle žánru vnímal jako pokrytectví. Povedlo se mu to stoprocentně – nikdy se nesnížil k tomu, aby nám ho podbízel nějakými profláklými pseudodojímacími triky. Za celých dvacet čtyři knih se ani nedozvíme Parkerovo křestní jméno.

Parker byl několikrát zfilmován a nikdy se nejmenoval Parker (Stark chtěl použití jména povolit pouze v případě filmové série). Takže Lee Marvin byl Walker, Robert Duvall Macklin, Peter Coyote Stone, Mel Gibson Porter a tak dále. Česky vyšly jen dvě starkovky: Odplata (úplně první příběh) a Návrat (kterým v roce 1997 Stark sérii obnovil). Ale vyšlo tu dost westlakeovek a ty první byly – bez ohledu na originální název a na to, že neměly nic společného – v češtině pojmenovány podle stejného klíče: Jak nevyloupit banku. Jak neuloupit smaragd. Jak nevodit policii za nos, Jak nezničit lidstvo. Starkovi se tahle česká názvová kreativita líbila.

Vím to, protože mi to dva měsíce před smrtí řekl.

Golfový klub Kraftwerk Relax poblíž Dortmundu je teutonsky těžkotonážní imitace jazzové kavárny; z plastově cihlových stěn pučí dvířka falešných tavících pecí, která mají místo průhledových okének plápolající LCD displeje. 6. listopadu 2008 se tam v rámci německého festivalu detektivní literatury Mord am Hellweg konala beseda a podpisovka s Richardem Starkem a my s Davidem jsme tam dorazili po osmihodinové jízdě Jirkovým zuřivým peugeotem, který dokázal na německé dálnici vyvinout kulervoucí rychlost 100 km/h (koule to rvalo hlavně Němcům v našem jízdním pruhu). Stark se dostavil oblečený v tmavé košili, tvídovém saku a pytlovitých kalhotách; vypadal trochu jako by vybrakoval šatník Woodymu Allenovi. Zřejmě povinná uniforma všech newyorských autorů. Pohyboval se stařecky opatrně a schody mu dělaly problémy, ale jakmile začal mluvit, působil zábavně a sebejistě. Hovořil s westlakeovskou ironií a starkovskou metodičností a při následné autogramiádě dostali všichni možnost získat jeho podpis a prohodit s mistrem osobně pár vět. Čili přišla ta chvíle, kterou každý čtenář, co se někdy střetl se svým oblíbeným autorem, důvěrně zná: akrobatický pokus několika zdvořilostními frázemi inzerovat tu blízkost myslí, kterou s sebou intimní vztah autor-čtenář nese; pokus, který vždycky končí fiaskem. Což je vlastně logické: kdyby to šlo definovat v pár slovech, tak bychom ty knížky nepotřebovali.

Zavřu The Parker Omnibus Volume 2 a odložím ho na skleněný stolek. David a Jirka už taky dočetli. Takže jsme to stihli.

Otočím se od The Parker Omnibus Volume 2 a nadechnu se čisté vodky – mám rád vodku, je skoro bez chuti a já mám rád věci, které mě neotravují chutí – a když se otočím zpátky, The Parker Omnibus Volume 2 už na stole neleží. A v knihovně, kde měl David vyrovnané všechny starkovky, zeje černá mezera.

Ale my jsme to stihli.

Stihli jsme si ty knížky naposledy přečíst, než zmizí; než se s autorovým duchem ze světa vypaří i jeho dílo; než zapomeneme, že vůbec kdy existoval.

Občas se říká, že to takhle nebývalo. Tu a tam zahlédnete v televizi sociologa nebo kulturního teoretika blekotat o tom, že tenkrát, v těch dávných mytických časech před několika lety, tu s námi autorovo dílo zůstávalo i po jeho smrti, ale že teď, po internetové informační explozi, kdy kolektivní kulturní vědomí lidstva dosáhlo totální elasticity, je už nemožné zanechat v myslích permanentní otisk. Čistě rozumově vím, že mají pravdu, že to před těmi pár lety opravdu bylo jinak. Ale pocitově si na to vzpomínám jen velmi matně.

Vlastně to nejsou ani vzpomínky, spíš mlžné cáry jako z hongkongských kung-fu duchařin. Potrhané a průsvitné útržky doby, kdy ještě existovaly knihovny, muzea, galerie a postmodernismus. Kdy uprostřed Paříže údajně stávala nějaká železná věž, kdy se dražební cena v Sotheby’s počítala podle hodnoty díla, a ne podle koeficientu předpokládaného úmrtí tvůrce. Kdy lidé bydleli v domech navržených architekty, a ne ve strojově montovaných panelácích, protože baráky zůstávaly stát i po architektově smrti. Kdy vydavatelé umožnili A. C. Clarkovi v klidu umřít a nedrželi ho při životě proti jeho vůli, jen aby mohli reprintovat 2001: Vesmírnou odyseu. Kdy Michael Chapman zastřelil Johna Lennona kvůli tomu, že byl blázen, a ne proto, že chtěl vymazat Imagine.

Tenkrát s námi knížky, filmy, hudba, obrazy, sochy a budovy byly pořád a my jsme se k nim mohli kdykoliv vrátit. Logickým důsledkem bylo, že jsme je brali jako samozřejmost. Čili jsme je ani pořádně nevnímali. Jasně, možná jste si tenkrát mysleli, že vás něco oslovilo nebo zasáhlo, ale věřte mi: když čtete knihu Richarda Starka a víte, že za několik minut přestane existovat, má ten prožitek úplně jiné grády. V tom momentě dílo vnímáte s takovou intenzitou, jako kdybyste se dívali do epicentra jaderného výbuchu. Z pěti metrů. Bez slunečních brýlí.

A současní autoři to pochopitelně vědí. Dneska už nikdo netvoří pro nějakou připitomělou posmrtnou slávu, nebo „aby tu po mně něco zůstalo“. Nikdo už se pomocí umění nesnaží přemočit smrt; všechny tyhle parazitní motivy odpadly jak přežrané klíště. Všichni se vrátili k tomu hlavnímu důvodu.

Takže jsme na tom vlastně líp.

Jo, až na to, že tohle všechno jsou kecy. Nejsme na tom líp. Roztroušená kulturní skleróza ani náhodou není v pořádku, protože bez paměti a kontinuity jsme jenom zmateně se culící senilové, takže se o jejich udržení musíme pokoušet znovu a znovu a za každou cenu.

Jako to třeba právě teď dělá váš skromný hlavní hrdina.

Protože já se v téhle chvíli, na tomhle místě rozhoduju, že Richarda Starka nenechám padnout. Zachytím ho, zachytím svůj pocit z něj, z jeho knížek: napíšu povídku, která se bude jmenovat Den, kdy zemřel Richard Stark. A když si teď hned udělám do mobilu poznámku, abych na to nezapomněl, tak ji zítra – vlastně zítra ne, to budu mít kocovinu jak divá bachyně Bára, dobře, ale druhého ledna už určitě – vybleju do počítače. Tak to udělám. Zachráním pro lidstvo nejdůležitější umělecké dílo, jaké kdy existovalo: brakovou sérii o profesionálním zloději. Třeba právě tohle bude ten milióntý pokus, který to všechno prolomí a vrátí zpátky a lidi si zase vzpomenou na svoje oblíbené autory a pokusí se přijít na to, proč je ti tvůrci tak oslovili, a nebudou jen somnambulně přežvykovat, co jim kdo frkne do žlabu, ať už to je brak, nebo intošárny. A knížky, filmy, hudba, obrazy, sochy a budovy tu s námi opět budou navěky a všichni budou říkat No jasně, že tady jsou, no a co, vždyť to tak bylo vždycky, co blbneš? a nikdo si nebude pamatovat, že byly fuč. A všechno bude zase v pořádku.

Anebo taky ne.

Ale stejně to udělám.

Tahám z kapsy ericssona, otevírám v mobilu poznámky a píšu: DEN, KDY ZEMŘEL

U dveří zachraptí zvonek. Holky dorazily.

David jde otevřít a já zírám na mobil a na tu divnou řádku. DEN, KDY ZEMŘEL. Co to znamená? Co to píšu za kraviny? Kolik jsem měl tý vodky? Co blbnu?

Holky si sundávají v předsíni kabáty a něčemu se smějí a já tu nesmyslnou poznámku mažu a strkám mobil do kapsy. A holky vejdou do pokoje a s nimi vstoupí zima, smích a vůně a já jim jdu naproti a usmívám se a hlavu mám čistou a prázdnou.

Ať už v ní před chvíli bylo cokoliv…

Za oknem pukne rachejtle a zalije obývák temně rudým světlem.

Je to pryč.

Praha, 2. ledna 2009

Literární bomba roku

Uvnitř prvního odstavce se cosi pohne. Rosselliho štípačky se v poslední sekundě zastaví nad písmenovou bužírkou. Na dlouhých třicet sekund je jediným pohybem v místnosti klouzání kapek potu. Rosselli se snaží nedýchat a nemrkat. Cítí, jak mu v hlavě měkce dusá krev; dívá se tak upřeně, až mu na sítnici začnou plout zkroucené zlaté drátky. A pak to spatří znovu. Uvnitř povídky něco kmitne. Nemělo by. Všechny věty Rosselli odpojil a pátou pro jistotu přemostil středníkovou krokodýlí svorkou. A žádný jiný zálohovací systém nevidí. Přesto tam něco je. Zřejmě skrytý subtextový obvod. Rosselliho oči sklouznou na odpočet přichycený na spodku odstavce. Žádné velké červené klišé číslice: tohle je beletristická třaskavina, takže je na displeji namačkáno tolik slov, kolik se jich tam jen vejde. DO EXPLOZE ZBÝVÁ TŘICET PĚT VĚT. DO EXPLOZE ZBÝVÁ TŘICET ČTYŘI VĚT. Rosselli si vzdáleně uvědomuje, jak mu dusot v hlavě zrychluje – jako bubeník punkové skupiny, který si mezi písničkami šlehnul nešizenou dávku. DO EXPLOZE ZBÝVÁ TŘICET DVA VĚT.

Když odkládá štípačky a nadzdvihává druhý odstavec, jsou jeho ruce naprosto klidné. Rosselli je zkušený sémiotechnik. Má za sebou tisíce případů. Kolikrát se dokonce ani nemusí dívat na obálku a určí autora literárního pekelného stroje čistě podle rukopisu. Na první pohled pozná staccatově sdrátované monstrozity Jamese Ellroye, barokně opulentní spínače Williama Gibsona, minimalisticky postmoderní pájení Kena Bruena. Zná všechny známé firmy a jejich zákeřné triky. U něj si Cormac McCarthy se svými chybějícími uvozovkami neškrtne. Román dokáže Rosselli deaktivovat během dvaceti minut, novely dělá v průměru za šest. Je precizní a zbytečně neriskuje. A především nepropadá sebeuspokojení. Neustále má na paměti, že vyletět do povětří může i ten největší profík. Nezapomíná, kolik jeho kamarádů zemřelo při pokusu zneškodnit harrypotterovskou sérii, kolik jich zabila Stephenie Meyerová svým nitroglycerinem, podomácku ukuchtěným z upírských harlekýnek, kolik jich doplatilo na to, že podcenili tak očividně tuctového pyromana, jakým je Dan Brown. Proto se ani na sekundu nenechá svést k blazeované přezíravosti a nepovolí si myšlenku, že něco, co se připitoměle jmenuje Literární bomba roku, přece nemůže být nebezpečné, a soustředí se jen na své pohyby. Zatímco levačkou tlačí druhý odstavec vzhůru, pravou rukou pod něj vsune skalpel a seškrábne kurzívu v předposlední větě.

A ztuhne.

Dokonce i pot mu zamrzne na obličeji; zastaví se jako kapky ztuhlého vosku.

Coby jeden z nejlepších sémiotechniků své generace Rosselli už pár nebezpečných náloží zneškodnil. Mytologický semtex, emocionální šrapnely, metafory naplněné sekaným olovem, archetypální napalm. Nacházel je pod maskovací vrstvou žánrového textu, viděl, jak tam zákeřně číhají, celé natěšené, až budou moci nic netušícímu čtenáři bouchnout do ksichtu.

Ale něco tak odporného ještě nikdy nespatřil.

Naskočí mu husí kůže, když pomyslí na všechny ty nevinné zákazníky, kteří si prostoduše Holomráz zakoupili a kteří by se mohli stát obětí této zvrácenosti.

DO EXPLOZE ZBÝVÁ DESET VĚT.

Bohužel nevidí pod odstavec, nevidí na zapojení.

DO EXPLOZE ZBÝVÁ OSM VĚT.

Bude to muset odstřihnout naslepo.

DO EXPLOZE ZBÝVÁ ŠEST VĚT.

Vsune štípačky mezi poslední dvě věty. Červený, nebo modrý? Základní typ, nebo kurzíva?

DO EXPLOZE ZBÝVAJÍ DVĚ VĚTY.

Pointu odstřihne na poslední chvíli.

Doslov

Pro ty, kterých se to týká

Jiří Pavlovský

… prohlašuji při plném vědomí a svědomí: Štěpán Kopřiva je parchant. A mám právo to říkat – pracoval jsem s ním. Takže znám jeho podlou povahu a je mi jasné, že tím, že na mě svalil povinnost napsat doslov ke své knize, mi dal jasně na vědomí, že se mnou dál nepočítá. Splnil jsem svůj úkol a stal se zbytečným. S největší pravděpodobností mě najdou někde ve stoce s otisky zubů na těle a s DVD Posledního skauta tam, kde by měly být vnitřnosti. Prostě to, co obvykle Kopřiva se svými oběťmi dělá, když má shovívavou náladu.

Přesto to píšu. Bojím se říct ne. Takhle aspoň o pár týdnů… nebo možná i roků… oddálím svůj ortel. Ale pokud se mi něco stane, pokud někdy zemřu, tak vězte, že v tom má prsty on. Netuším jak, ale určitě se ukáže, že právě on najal ten tým švédských trenérek aerobiku, který mě ve sto letech usouložil k smrti. Což je zvláštní, protože on v té době bude už takových padesát let mrtvý… ale aspoň je z toho vidět, že jeho zákeřné plány nezastaví ani laciná plechová urna, stojící vedle mé toaletní mísy.

A přitom Kopřiva vypadá docela nenápadně… tedy pokud si pod slovem „nenápadný“ představíme sériového vraha, kterého právě pustili z koncentračního tábora. Je prostě jako jeden z nás.

Mezi ním a námi je ale jeden rozdíl. Štěpán Kopřiva je spisovatel. A to (a věřte mi, píšu to velmi nerad a jen proto, že mě k tomu přinutil) jeden z nejtalentovanějších spisovatelů v této republice a širém okolí. Je to autor, který do sci-fi a fantasy přináší nové způsoby vyprávění. I když základy ovládá, jako když bičem mrská (což ostatně dělá ve svém soukromí celkem často), mezi jeho oblíbenými autory najdete spíš Starka, Ellroye a McCarthyho než Tolkiena a Asimova. A tudíž je jeho vidění světa a literatury dost odlišné.

Kopřiva patří mezi „kulhánkovce“. I když tímhle stylem psal ještě dřív, než Jiřímu Kulhánkovi vyšla první knížka, je zahrnutý do kategorie pojmenované po našem nejslavnějším autorovi akčně zábavného žánru. Oba mají mnoho společného: talent, smysl pro humor, skvěle rozepsanou akci. V řadě věcí se ale liší. Jednak v tempu odevzdávání rukopisů… a jednak v tom, že parketa Štěpána Kopřivy je přece jen širší. Samostatnou kariéru začal záznamy svého běžného pracovního dne ve splatterpunku Zima v Petrohradě (tehdy byl hodně ovlivněný Barkerem), pak se pustil do akce (Dutý plamen), do toho si střihl příběhy s pointou, komiksy (Nitro těžkne glycerínem je asi nejúspěšnější český komiks – vyšel v pěti zemích a to nepočítám Českou republiku), horory i Marka Stonea.

A Štěpán Kopřiva se vyvíjí pořád dál. Ostatně pokud jste četli knihu a doslov jste si nechali (podle hesla „to nejlepší na konec“) na závěr, už to víte sami. Víte, že z ryzí akce Kopřiva přešaltoval do říše thrillerů, navíc dost ovlivněných stylem Cormaka McCarthyho, spisovatele, který přesně ví, jak čtenářům nedat, co chtějí. Série s Wolrichem by se dala skoro nazvat existencionální fantasy. I když Štěpán na základě názorů betatesterů zmírnil depresivní konec novely Holomráz (ve kterém si hrdina pořídí manželku a dítě, aby vzápětí všichni umřeli), pořád nám zbývá velmi neheroické fantasy. Sice napínavé, ale ustavičně vám odepírající pocit uspokojení a vítězství. Je to zábavné, je to srandovní, je to strhující, ale je to v podstatě popis jednoho promarněného života. Pod vší tou zábavou se skrývá deprese, aby se v pravou chvíli vynořila a ukousla vám nohu.

Ostatně varovat nás mělo to, že se mág jmenuje Wolrich – odkaz na jednoho ze základních tvůrců noirového žánru Cornelia Woolriche, člověka, který o zoufalství něco věděl. (U nás je tenhle jednonohý homosexuál, který trávil svůj život psaním a pitím, zavřený v hotelovém pokoji, známější spíš pod pseudonymem William Irish.) Od něj pochází koncepce povídky jako noční můry, ve které hrdina bojuje s časem a nemůže se přitom hnout z místa. Od něj také pochází nápad udělat hrdinou dítě. Dítě je totiž automaticky ohrožený tvor, handicapovaný jak fyzickou slabostí, tak nedostatkem informací o světě, takže každý dospělý pro něj představuje nebezpečí. A musí se zatraceně ohánět, aby přežilo. Když se to tak vezme, pak jedině poslední novela není woolrichovská… a nejvíc se blíží klasickému fantasy (samozřejmě ve stylu Kopřivy).

Podobně jako většina jeho hrdinů a oblíbených autorů drsné školy (jen málokterý se v blahobytu a plném duševním zdraví dožil penze) je Štěpán Kopřiva výkonný sociopat. Spí a jí pouze z nutnosti a je rád, když má tyhle zbytečnosti za sebou. Podobně účelně přistupuje i ke své tvorbě.

V každém autorovi se sváří mechanik (který vytváří dějové konstrukce) s intuitivcem (který se nechá unášet dějem). King je kupříkladu téměř absolutní intuitivec, Kopřiva se více soustředí na mechanismy. Neznám nikoho, kdo by ke svému dílu přistupoval s tak klinickou brutalitou jako on, kdo by se na své literární dítko díval jako na rozpitvanou žábu, u které pozoruje, jak co funguje… a co nefunguje, musí pryč. Z románů vyhazuje stránky po stovkách, povídky, pokud s nimi není spokojený, končí v koši, o hrdinech radši ani nemluvím. Všechno slouží příběhu, a pokud příběh vyžaduje, aby akční hrdina zkapal ve finále na syfilis, tak prosím.

Spisovatelé obvykle svá románová dítka milují. Štěpán Kopřiva je má jako laboratorní myšky, na kterých si zkouší své preparáty. Po skončení si poznamená, co fungovalo a co ne, a jde zase zkusit něco nového. Když čtete Kopřivový romány a novely, vidíte, jak experimentuje a jak zkouší scény vyprávět různým způsobem. Odstupuje od děje a hrdinů a přibližuje se, předbíhá i zpožďuje, vypraví popisně i lakonicky. Je vidět, že má nad každým slovem kontrolu… tedy aspoň natolik, jak je to v literatuře možné.

To platí nejen o jednotlivých scénách, ale i o celých románech. Ke každému dílu přistupuje Kopřiva jako k zajímavému problému, k hlavolamu, který je nutné vyřešit. A dává si stále těžší a těžší úkoly. Zabíjení byla rozcvička, zábavná brutalita. V Asfaltu si dal těžší úkol – stvořit týmovku, sledovat víc postav s rozdílnými cíli. (Což mělo za následek to, že má Asfalt skoro 800 normostran.) Obojí ale byla ryzí akce. Holomráz jde jiným směrem, blíž ke klasickému thrilleru. K tomu patří i to, že ve dvou ze tří novel je hrdina ve věku, kdy mu nějaké akční souboje dělají docela problém. V jedné, protože je moc malý… a v druhé, protože by ho při nich mohl ranit infarkt. A každý příběh je jiný. Od ryzího thrilleru, postaveného na zranitelném hrdinovi, přes závod s časem až po nejepičtější a nejvíce fantasy příběh, ve kterém dojde na kouzla, souboje armád a podfuky všeho druhu.

Ale to není konec Kopřivových experimentů. Příště chce zkusit zase něco jiného. Momentálně má rozepsanou klasickou (no… zase ne tak moc klasickou) space operu, uvažuje o ryzím kriminálním thrilleru ze současné Prahy i o tom, že by jako rekreaci a laskominku pro fandy „klasického akčního Kopřivy“ rozepsal další příběhy s psychopatickým hrdinou Aktivního olova (novely, která vycházela na pokračování na internetové stránce www.prochlapa.cz). Budou to určitě skvělé knihy – doufám, že se jich dožiju. Koneckonců i tam bude Kopřiva potřebovat nějaký doslov, ne?

To, že Kopřiva tak čistě a precizně dokáže pracovat se strukturou vyprávění, je následek toho, že ve svém bouřlivém mládí psal filmové scénáře (a nepřestal s nimi ani v ještě bouřlivějším stáří). A scénář je v podstatě anorektická verze románu, příběh vyhublý na kost. Diváky nemůžete oblbnout barvitými popisy krajiny. U filmů se většinou pozná, že je příběh o ničem a že nedává smysl – a to pak takový snímek musíte vydávat za umělecký. Štěpán nepsal a nepíše umělecké filmy, takže to smysl dávat muselo. A to se podepsalo i na jeho románové tvorbě. Na inteligentní práci se strukturou, na rychlém tempu vyprávění, na ději, ve kterém není místo pro zbytečnosti, a obrovskému citu pro dialogy.

Z preciznosti a citu pro mechaniku vychází i fakt, že Kopřivovy romány apelují víc na rozumovou než emoční stránku… tedy když nepočítáme emoce, jako jsou napětí, hnus či radost z efektní akční scény. K tomu taky patří to, že ženy, obvyklé nositelky emocí, v jeho vesmíru nemají moc velké místo. Obvykle jsou to postavy určené buď k brutálnímu zabití (pokud jsou kladné), nebo k tomu, aby hrdinu podrazily (pokud nejsou). Což, troufám si tvrdit, bude tím, že Kopřivoví je pohlaví, jehož konání je založené na emocích, poněkud podezřelé. Ale bojuje s tím, čehož může být důkazem Aktivní olovo.

Potlačování emocí může být považováno za jediný Kopřivův handicap (pokud nebudeme vytahovat takové věci, jako je amorálnost většiny jeho hrdinů a vůbec ryze cynický přístup ke světu). A dá se říct, že je to i věc, která mu brání v tom, aby sesadil Kulhánka z trůnu vládce akčního sci-fi. Jeho odstup a literární sofistikovanost. Někteří autoři se bez vědomí čehokoliv zlého vrhají do těch největších klišé, do těch nejprofláklejších schémat… a hele, ono jim to funguje. Svalnatým hrdinům se dívky cpou do náruče, padouch křiví ústa do pohrdavého úšklebku, aby vzápětí zemřel… a ze superhrdiny se během příběhu stává über-superhrdina. A i když člověk ví, že je to kravina, tak to na něj nějakým podvědomým způsobem zabírá.

Tohle Kopřiva nemá. Dává lidem zábavu, ale ne pocit uspokojení. S jeho hrdiny buď není skoro vůbec možné se sžít (Zabíjení, Aktivní olovo), nebo jim autor prostě odmítne dát pořádnou vítěznou katarzi (Asfalt), případně i přes veškerou svou snahu dopadnou vždycky špatně (Idol, Bedna, původně Holomráz). Neříkám, že nemá své postavy rád, to asi možná i má… ale je to taková láska středověkého otce, který to prostě bere tak, že buď mu z dětí vyrostou opravdoví chlapi, nebo natáhnou bačkory.

Je vidět, že jeden z Kopřivových oblíbených autorů je James Ellroy. Mají spolu hodně společného. Tím nechci tvrdit, že Kopřivová matka je amatérská prostitutka (i když se po mně minule koukala velmi vyzývavě), ale oba mají slabost pro hrdiny, kteří mají daleko k Rychlým šípům, oba mají chladný přístup k postavám, které neváhají nechat zemřít klidně i v polovině románu, oba mají cit pro podivné detaily… a především on i Ellroy se vypracovali z průměrných titulů ke geniálním a každý jejich román je lepší než ten minulý.

K oblíbeným zbraním Štěpána Kopřivy patří i znalost popkultury. Podobně jako u dalších členů Rigor Mortis, ani jeho příběhy nevycházejí z reálného světa, ale z literárního/filmového vesmíru. Filmy a knihy jsou to, co nás všechny spojuje – narážku na Harryho Pottera pochopí i člen kmene kanibalů z povodí Amazonky. Fikce je v mnohém daleko reálnější než to, o co zakopáváme cestou do práce.

Nikdy nechápu, proč se tvrdí, že náš život je reálnější než fantazie autorů. Srovnejte si dobu svého života s tím, jak dlouho budou žít Romeo a Julie, Sherlock Holmes, Robinson Crusoe… necítíte se nicotní? To oni jsou reální, my jsme jen jejich stíny. Literární a filmový vesmír přes svou schematičnost (nebo možná právě díky ní) daleko lépe vystihuje svět kolem nás, zbavuje ho zbytečností, podružností, rutiny a banalit a zhušťuje ho do archetypálních obrazů. Což znamená, že nejenže jsme jen stíny, ale i dost vybledlé stíny – nádrž plná čisté vody, do kterých žbluňkla mikrokapka Phila Marlowa či Hamleta.

A oddychová literatura je v tom zhušťování nejlepší. Zatímco intelektuální knihy vyprávějí o názoru autora na svět, „brak“ vypráví o světě. Vypovídá o tom, co je pro nás (v tom kterém období) důležité.

Samozřejmě každý žánr odráží jiné věci. Proto Kopřiva často mění žánry, a proto si nyní vybral k prozkoumání fantasy. Tam může nejen pracovat a narušovat vnímání žánru (viz sama postava „kouzelníka“), ale především mu z heroických kulis jasně vystupuje příběh člověka, který se moc snaží nebýt cynik, uvěřit v něco lepšího, najít lásku v jakékoliv její podobě, ale vždycky najde jen prázdno. Příběh o tom, že někdy ani vítězství nic nezmění. Příběh o rýhách, které na vás nechává život. Příběh o zoufalství.

Ale přesto je to sranda.

Tak.

To bychom měli.

Knihu fantasy novel máme za sebou. Uff. A teď už jen poselství na závěr:

Čtěte ho.

Čtěte Kopřivu.

Nejen proto, že Štěpán Kopřiva je jedním z největších českých talentů, ale i proto, že dokud ho budete číst, bude muset psát a nebude se realizovat v jiných odvětvích. Jako třeba v zabíjení lidí, kteří mu psali doslov. A pak samozřejmě i všech těch, kdo ten doslov četli. Jo, přátelé, teď jsme na jedné lodi. Jste nepohodlní svědci, vážení.

Takže pokud chcete zůstat naživu, koukejte číst.

Obsah:

Wolrich & spol. 2

Idol 2

Bedna. 2

Holomráz. 2

Bonus. 2

Tajnější než ilumináti, mocnější než zednáři 2

Den, kdy zemřel Richard Stark. 2

Literární bomba roku. 2

Doslov. 2

Pro ty, kterých se to týká. 2

Knihkupectví SEQOY vás zve k návštěvě…

… a hlavně k nákupu.

Nabízíme knihy nové i antikvární (SF, fantasy, detektivky, thrillery, horory, prostě po čem srdce zatouží), comicsy české, anglické i polské, karetní hry typu Magic, stolní hry, Dračí doupě, obrazová alba, časopisy a fanziny – a teď navíc i DVD za bezkonkurenční ceny.

Občas tu narazíte na věci, které jinde neseženete – a navíc stálí zákazníci dostávají slušnou slevu. Takže pokud jste v Praze, nasedněte na metro A, nebo na tramvaje 5, 10, 16 a 11, vystupte na stanici Flora… a odtud je naše knihkupectví co by Markem Stonem dohodil. A pokud nejste z Prahy, nechcete jezdit, chodit či jinak se dopravovat, i tak máte šanci – na stránce WWW.SEQOY.CZ si můžete všechny novinky objednat. Nebo taky můžete jen zatelefonovat nebo napsat… jak je ctěná libost.

Knihkupectví a antikvariát SEQOY

Čáslavská 15, Praha 3, 130 00

tel.: 271737304

e-mail: seqoy@seqoy.cz

Po – Pá  9.30 – 18.00

So          9.30 – 13.00

Štěpán Kopřiva

Holomráz

Obálka: David Hanzl

Doslov: Jiří Pavlovský

Sazba: David Horák

Korektury: Pavel Voňka

Vydání první.

Vydalo Nakladatelství Crew v roce 2010

ve spolupráci s Rigor Mortis Košer Džihád Production.

Tisk Centa s.r.o., Brno.

ISBN 978-80-7449-008-8