Pohádky pro veliké děti

Petr Kolář

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2010

Pohádky pro veliké děti

(od 21 let nebo 60 kilogramů nahoru)

Petr Kolář

1. Jak vznikají pohádky

2. Voják a čert

3. Strašidelná škola

4. Víly ze Zámora

5. Ukrutný vládce Fr-ťan

6. Smrt smrťoucí

7. Černá paní

8. Přiblblá horákyně

9. Jak vodník uhořel

10. Černý myslivec

11. O dobrém hospodáři

12. Krtek a spoďary

13. Proč všechno nevíte

14. Jak to vidí vlci

15. O světové politice

16. Chytrý Honza

17. Doktorská

18. Udatný chalupník

19. Drbani

20. Čarobaba

21. Stvoření světa

22. Pražský poledník

Jak vznikají pohádky

Všeobecně se má za to, že pohádka je krátký příběh, v němž se vyskytují nadpřirozené bytosti a dobro vítězí nad zlem. Tím bych, milé děti, skončil lekci z literatury a začal lekci ze života. Neopičte se po mně tam vzadu, nebo vám to zůstane a budete celej život vypadat jako já, což bych vám fakt nezáviděl. Abyste pochopili, co to ve skutečnosti jsou pohádky, měli byste vědět, jak vznikají. Cože? Proč byste měli chápat, co to jsou pohádky? No to já nevím, vy tataři, ale mám v osnovách, že se to musí probrat.

Na ten velikej světovej kongres pohádkářů se jich sjely fůry. I když nepočítám těch pár evropsky hledanejch pederastů, co se tam nenápadně přimíchali kvůli doprovodnýmu kulturnímu programu, kterýho se měly zúčastnit nezletilý děcka, tak každej stát měl bohatý odborný zastoupení. Kongres se konal v americkým Disneylandu, protože tam sice mají nejmizernější pohádky, ale dokážou je nejlíp prodat.

Největší pozornost se soustředila na pohádkářskou elitu, která se hned první den sešla u kulatýho stolu nad diskusí o původu pohádek. Dánskej reprezentant Wiedersen byl neustále zachmuřenej a nikomu nepodával ruku s tím, že ji má studenou. Bratři Grillové z Německa se marně pokoušeli rozehnat šeptandu, podle níž kromě pár zvrhlejch pohádek vymysleli novej způsob tepelné úpravy děcek, tak, aby se nemusely napichovat na rožeň.1 Češka Skopčáková skromně tvrdila, že pohádky jenom sbírá, což dokazovala tím, že neustále lezla po zemi a cpala si vajgly do fěrtochu. Stodvacetikilovej etiopskej básník Sed-Ayed měl na kongresu pokřtít svejch “Dvanáctero pohádek o hladomoru”. Rezervovanej anglickej reprezentant Carroll se zoufale snažil utajit, že je původem Slovák a že si ze svýho původního slovenskýho křestního jména udělal anglický příjmení. Korunu tomu všemu nasadila arabská pohádkářka Sežerezáda, která podle dobrýho mravu přijela celá zahalená kromě nohou, co jí lezly z minisukně.

Kulatej stůl začínal a kritici v první řadě ani nedutali, jen když si Sežerezáda pod stolem přehodila nohu přes nohu, tak se jim všem ztopořily propisky. Někteří se rovnou udělali, asi to byli vodáci.

“Tak, vážení, rádi bychom slyšeli vaše názory na proces vzniku pohádek, proč a jak se tyto na celém světě oblíbené příběhy dostávají k nám a především k našim dětem,” odjistil granát diskuse moderátor a hned se vytratil, neb si jen odskočil od uvádění filmovejch oscarů a cestou v taxíku si stihl našprtat jen tuhle jedinou větu.

Elita kolem sebe vrhla pár nejistejch pohledů. Jako první si narovnala záda Skopčáková, obřadně si smetla z fěrtochu zbytky tabákovýho listí a chňapla po mikrofonu:

“No, pohádky vznikají mezi lidem, který do nich promítá svou touhu po lepším životě.”

“Podle mého mínění pohádky vznikají mezi pohádkáři, kteří do nich promítají svou neschopnost sepsat třeba román,” vytasil se Carroll s anglickým humorem, ale nikdo se nechytal.

“Pokud já vím, tak pohádky vznikají, aby se lidi zahřáli, když je venku kosa a oni nemají na uhlí,” ucedil zachmuřeně Wiedersen.

Sed-Ayed se jen uchechtával mezi přižíráním hamburgerů: “Vy se, kolegové, příliš soustředíte na motivy vzniku pohádek, a zapomínáte na proces jejich vzniku. Třeba u nás je to jasný: pohádkář píše o tom, s čím se každej setkává, ale musí umět lhát a ohnout to tak, aby dal děckám naději.”

“A proč zrovna děckám?” otázal se Carroll, “dle mého názoru jsou nejlepšími pohádkami ty, které jsou určeny dospělým.”

“Myslíš třeba Listinu lidskejch práv a svobod?” rejpla si Skopčáková, načež ji Carroll zprudil chladným pohledem. Sežerezáda, která do té chvíle mlčela a jen něco ťukala do mobilu, se najednou zvedla a měla se k odchodu.

Bratři Grillové vyskočili jako čertíci: “Ještě nekončíme, slečno. Jen nám pojďte říct, co si o tom myslíte.” Mluvili oba současně, jen jeden o oktávu vejš. Sežerezáda si ale nesedla, což otrávilo hlavně kritiky v první řadě.

“Já už fakt musím.”

“Neblbni, je tu ještě pár soust,” zasyčel na ni Sed-Ayed.

“Ne, musím. On už volá, že čeká v hotelu. Přiletěl dokonce za mnou, aby nepřišel ani o jedinou noc.”

“Svůj intimní život sem netahejte, jsou tu děcka,” pravil škrobeně Wiedersen.

“Ach jo,” řekla Sežerezáda.

“Jistě budeme respektovat přání dámy,” zpražil ho Carroll, “ale přece jen by nás, tady v sále, zajímalo …”

“Ach jo,” řekla znovu Sežerezáda, “tak já si teda myslím, že nejlepší pohádky vznikají s nožem na krku. To je nejlepší motivace i správnej proces. Mně můžete věřit.” Otočila se a definitivně odešla, provázena vyřváváním svého mobilu a děcek v sále. Už jsem s ním protlachala patnáct nocí, jak dlouho to ještě může trvat? říkala si Sežerezáda v taxíku do hotelu.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo pohádky chápe, z toho hrůza krápe.

Voják a čert

Poručík a setník byli nezapomenutelná dvojka. Poručík uměl mistrovsky poručit v šenku pití a setník se uměl fenomenálně setnout. Někdy se k nim přidali ještě svobodník, co se už dvacet let nemohl oženit, desátník, kterej zásadně nevypil míň než pět litrů piva, a generál, kterýho nikdo nepřemohl v zevšeobecňování. Týhle armády se báli všichni, nepřátelé i přátelé. Oni se nebáli nikoho, ani čerta.

Čert žil v pekle. Peklo, milé děti, má podle tradice duální funkci k trestu smrti. Účelem trestu smrti je zabít, ale říká se, že má jen odstrašit. Kdežto účelem pekla je odstrašit, ale říká se, že má zabít. Jak tahle pohádka ukáže, tradice jako vždy lže.

Žití v pekle není žádnej med. Je tam děsná nuda, furt jenom samý přikládání pod kotle a vylejvání vejvaru z kotlů, v televizi mají jenom tři kanály a jednu žumpu. Navíc se náš čert cítil společensky znevýhodněnej, protože mu strašně smrděly kopyta, i když si je mazal nějakou vodičkou z reklamy. Jo, a ještě se mu trochu nechutně potily zuby a ve chvílích rozpaků mu trapně zčervenaly rohy. Prostě chudák i na pekelný poměry.

Jak asi víte, vojáci jsou druh lidí, kteří se vždycky dostanou do pekla. Jmenujte jedinýho vojáka, kterej přišel do nebe.2 Ale i když každej voják přijde do pekla, není to automatický. Vždycky se o to musí někdo zasloužit. Nějakej čert.

A tak náš chudák čert dostal úkol. Pověření. Misi. Průser, řekl si čert, už zase makačka.3 Úkol to byl naprosto děsivej. Nešlo o to přivést do pekla jednoho přiblblíka, co se ožere v hospodě a podepíše cokoliv.4 Měl do pekla dostat celou armádu: poručíka, setníka, svobodníka, desátníka a dokonce (ježíšmarjá, kurvanohaLucifer) generála. Je jasný, že čert, kterej dostane takovej úkol, asi není v kolektivu příliš oblíbenej.

S rohama celýma červenýma se čert po vyslechnutí zadání teleportoval na zemský povrch. Přímo do hospody ke stolu.

“Hoplá,” podivil se desátník, který právě dorážel čtrnácté pivo, “copak se to tu zjevilo za smrada?” Čertovy rohy zazářily jako hvězda nad ruskejma železárnama. KruciprdelLucifer, já tam dole nechal tu vodičku na kopyta. Ostatní příslušníci armády zírali.

“Nazdar, chlapi,” řekl nesměle čert.

“Zdar, pane čerte!” zařvali všichni vojáci, jak to měli nadrilovaný z výcviku.

“Díky, chlapi, pohov,” využil čert situace. “Hned vypadnu, jenom mi to tady podepište.”

“Co podepsat?” řekl obezřetně generál.

“Co to je podepsat?” řekl negramotnej svobodník.5

“Čím podepsat?” řekl poručík, kterej kdysi četl jednu pohádku a ta ho vyděsila na celej život.

“Proč podepsat?” řekl setník, kterej byl nechytřejší, protože správně považoval alkohol za palivo pro mozek.

“Kam podepsat?” řekl desátník, aby řeč nestála, a taky proto, že byl nejblbější.

Jak už asi tušíte, našeho čerta sice celý peklo považovalo za podivína^6, ale podle lidských měřítek byl chytrej jako čert. K odpovědi si vybral nejlehčí otázku.

“Podepsat tady dole, prosím,” obrátil se kamarádsky k desátníkovi a obdařil všechny zářivým úsměvem, nedbaje toho, že se mu zpotilo všech pětačtyřicet zubů.

“Víš co, čerte?” navázal generál, “běž do prdele!”

“Ano, pane, dovolte mi odejít!” řekl automaticky čert, jak to měl nadrilovaný z výcviku.

KristepaneLucifere, tudy cesta nevede, řekl si čert, když uléhal na shnilý slamník v opuštěném mlýně za vsí.

Ráno čert dolezl do kasáren, kde okamžitě oprudil setníka.

“Co bys říkal zápasu s drakem?” nahodil čert udičku.

“Proč, vole?” odvětil setník zívaje jako žralok.

“Hele, když zabiješ draka, dám vám všem pokoj.”

“A když nezabiju draka?”

“Tak ty a všichni tví kamarádi propadáte peklu.”

“Beru,” řekl setník.

Druhej den ráno stanul setník tváří v tlamám drakovi.

“Vylez, šmejde,” vyzval tradičním způsobem draka k souboji.

“Zelenej mozku,” řekla jedna hlava.

“Přiteplalej lampasáku,” řekla druhá hlava.

“Shnilej špenáte,” řekla třetí hlava.

To setníka rozběsnilo. Švihnul mečem po první hlavě. A ono, do myšího zadku, se nic nestalo. Švihnul mečem po druhé hlavě. A ono, bohajeho, se zase nic nestalo. Švihnul mečem po třetí hlavě. A ono, třikrátmarjáfialová, se už vůbec nic nestalo.

Setník se s děsivým klením dal na útěk.

“Díky, kámo,” řekl čert drakovi.

“Co to blbnul?” zeptala se druhá hlava.

“Víš, on stínal imaginární hlavy,” vysvětloval čert.

“My jsme imaginární hlavy?” vyděsily se všechny tři hlavy.

“Ne, vy jste reálné hlavy. On ten setník ale propadl jisté … iluzi. To vůbec nesouvisí s dračí fyziognomií, ale říká se tomu dvojí vidění v silné opilosti. Prostě stínal hlavy, které nebyly.”

“Tys to věděl,” řekla se zalíbením první hlava.

“Tys ho utáhnul,” řekla obdivně druhá hlava.

“Tys ho dostal,” uzavřela třetí hlava a zakousla se do princezny, od loňska naložené v láku.

Čert se zapýřil na rozích a spokojeně si utřel zpocené zuby do zasmoleného kapesníku.

Setník visel v popruzích nad kotlem.

“Prohráls,” řekl suše Lucifer. “Tví kámoši tady budou co nevidět … že?” obrátil se trochu nejistě na čerta. Ten se snažil vypadat, že tam není, ale smrad z kopyt ho jako vždy prozradil.

“Já nemám kámoše,” odvětil klidně setník. “Mám nadřízený, podřízený, kumpány, dlužníky a věřitele. Ale kámoše nemám. Nikoho dalšího už nedostaneš, blbečku. Tys prohrál.”

“Ale co ty, setníku, tobě na sobě samém nezáleží?” Lucifer snaživě maskoval nejistotu.

“Já vím, že se mám navěky smažit v kotli. A když je to navěky, tak přece neumřu, že? To mi docela vyhovuje, protože tam nahoře jsem se furt bál, že mě zabijou. Polepšil jsem si.” Trochu blábolil, jako vždycky.

“Nepolepšil, chytráku,” řekl Lucifer a nabodl setníka na kůl, který vytáhl zpod kabátu.

Zmíraje ve strašných, nepozemských bolestech, podivil se setník nad vychytralostí pekla.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že když si peklo zamane, tak vás vždycky dostane.

Strašidelná škola

Ve strašidelným mlejně se nemele, ale zato tam rejdí čerti. Ve strašidelným hradě se nevládne, ale straší. Pro všechny tyhle strašidlácký objekty je typický, že se v nich děje něco netypickýho.

Strašidelná škola je, milé děti, jiná. Je to výjimka. Perverze. Ve strašidelný škole se totiž naopak nic netypickýho neděje. Ve strašidelný škole se všechno děje, jak má. Pěkně podle zákonnejch norem a předpisů.

Škola, o který je řeč, byla přesně taková. Snad jednu zvláštnost měla. Tříd by se jeden nedopočítal. Nebyli tam jenom prváci, druháci a tak dále až po deváťáky. Nebyli tam jenom primáni, sekundáni a tak dále až po oktavány. Byli tam ještě desáťáci, jedenácťáci a tak dále. Vždycky, když už byste měli dojem, že jste vyhrabali už fakt poslední třídu, třeba devadesátou první, ukázalo se, že existuje ještě jedna vejš, devadesátá druhá. A tak dále.7

Malej Žolík, asi tak čtvrťák, se do školy poprvé dostavil v doprovodu svý maminky, asi tak čtyřiadvacaťačky. Přijala je sama ředitelka, oděná v předpisový galoše, předpisovou zástěru, na který není vidět ani krev, a vespod předpisový bombarďáky pevně stažený gumou u kolen a u krku.

“Vítej, smrade,” odříkala standardní projev, “a teď pal do třídy.” Zazvonila na pochopy, kteří Žolíka bez řečí odvlekli do suterénu. Trochu se zazmítal a vrhl na matku psí pohled, což mu stejně nebylo nic platný.

“Jaký máš vzdělání?” oslovila zmatenou matku, když osaměly.

“Vejšku,” špitla matka.

“Pche,” odprskla bachařka.

“Nic lepšího už snad není, ne?” matka se cítila trochu dotčená.

“Si děláš prdel? My tady provozujeme skutečný celoživotní vzdělávání. Máme i osmdesáťáky a dvěstadruháky. To je, co?”

“Já bych se třeba mohla u vás dovzdělat … kdyby to pomohlo Žolíkovi,” vyměkla matka.

“Vypadni,” rozloučila se sladce ředitelka. Člověk by se z těch rodičů fakt… Mírně se ošila, trochu nahrbila a pak uvolnila gumu u pravýho kolene, aby něco vyklepala z bombarďáků, až to plesklo o zem.

Ve čtvrtý G se zrovna zkoušelo.

“Dáme si vopáčko,” varovně zařvala filozofikářka. “Máme tady novýho žáka, tak se mu podíváme na zoubek.”

Žolíkovi se podlomila kolena.

“Může nebejt něco, co je?” položila úča filozofickou otázku.

“Ano,” odpověděl zdráhavě.

“Jako třeba co?” mučila dál úča.

“No, třeba vy byste mohla nebejt,” vyhrklo z vystresovanýho Žolíka.

“Na tebe jsem si právě zasedla,” ucedila babizna a začala smolit poznámku do třídnice.

“A může nebejt všechno, co je?” zaryla znovu, když dopsala udání.

“Může,” získal jistotu Žolík.

“A co by teda bylo, kdyby nic nebylo, he, chytráku? Za pět, sednout!”

Následovala matika.

“Dáme si vopáčko,” zamlaskal vilně matikář, kterýho už dvakrát stíhali za úchylárny

s číslama menšíma než šestnáct. “Máme tady novýho žáka, tak se mu podíváme na zoubek.”

Žolíkovi se podruhý podlomila kolena.

“Kolik je čísel?” položil matikář záludnou otázku, která vůbec nepatří do matiky.

“Hodně?” zkusil to Žolík.

“Si piš, že hodně. Ale jak hodně?”

”Moc hodně?” zkusil znovu Žolík, ale už tušil, že tudy cesta nevede.

“Můžeš je všechny vyjmenovat?” zasolil matikář.

Zoufalej Žolík se o to pokusil, ale když byl u 3456 a celá třída se válela smíchy, vzdal.

“Za pět, sednout!” zařízl ho matikář.

Vrcholem všeho byla bižula.

“Dáme si vopáčko,” zavrčel bižulář, kterýho si lidi běžně pletli s potkanem. Žolík ani nemusel čekat na pokračování a už se mu potřetí podlomila kolena.

“Máme tady novýho žáka, tak se mu podíváme na zoubek. Tak co myslíš, mohl se člověk vyvinout z vopice?”

“Mohl,” odpověděl odevzdaně.

“A z čeho se vyvinuly vopice?” dotíral potkan.

“No asi z nižších živočichů.”

“Takže člověk se teda vyvinul z nižších živočichů?” Potkan se začal zlovolně usmívat.

“No, vlastně to tak je,” přiznal Žolík.

“A ty nižší živočichové se vyvinuli z čeho?”

“No asi z nějakýho planktonu nebo z anorganickejch sloučenin,” vzpomněl si Žolík na něco, co slyšel v rádiu.

“Tak jak se, kurva, mohl člověk vyvinout z vopice, když se měl vyvinout z anorganickejch sloučenin? Nedělej si ze mě prdel! Za pět, sednout!”

Místo přestávky, na kterou se Žolík těšil jako na smilování, vlítli do třídy pochopové a zařvali: “Nástup na skalpování!”

Nebyl to zrovna nejšťastnější začátek.

Ale Žolík se nevzdal. Žolík na to vyzrál. Nejprve se všechno naučil, takže si na něj nikdo nepřišel. Úplně dokonale to však nefungovalo. A pak si Žolík přečetl školskej zákon a hned se mu rozsvítilo. Zjistil, že na všechny impertinentní otázky učitelů musí odpovídat “Polib mi” anebo “Dej pokoj, ty bejku” anebo “Dej pokoj, ty fuchtle”, když šlo o dámu.

Tak to dotáhl až k maturitě, na kterou se nemusel vůbec učit, protože ty univerzální odpovědi ze zákona se hodily na všechny maturitní otázky.

“Chtěl bych pokračovat dál,” sdělil sebevědomě maturitní komisi.

“Kam dál, smrade?” zahájil s ním dialog předseda jako se sobě rovným.

“No dál, do dalších tříd, do čtrnáctky, dvacítky a tak.”

“To je pro jiný zombie, vole, pro bejvalý politiky, zpěváky a další.”

“Pro jaký jiný zombie?” zděsil se Žolík.

“Prokrista, tys to dotáhl k matuře a nevíš, že tohle je škola pro zombie? Proč, sakra, bysme tady jinak měli nekonečnej počet tříd?” komise se začala mračit.

Nakonec všechno dobře dopadlo a Žolík přinesl domů úplně nový a jenom symbolicky nahnilý maturitní vysvědčení.

“Bohajeho, ty můj chudáčku, já si asi tenkrát spletla dveře. Šla jsem tě přihlásit do tý soukromý školy ve stejný ulici. Jaks to mohl přežít?”

Ale Žolík, ten zocelenej Žolík se jen dobrácky usmíval: “Dej pokoj, ty fuchtle!” A dal mámě velikou lepivou a jen symbolicky nahnilou pusu. Protože tak to bylo předpisový.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo vzdělání nevzdává, i nad smrtí vyhrává.

Víly ze Zámora

Víly z lesa Zámora jsou snivá stvoření, která se většinu času opájejí nereálnými vizemi.

“Co by bylo, kdybychom tak bydlely na zámku…”

“Co by bylo, kdybychom tak mohly jíst vepřovou s knedlíkem…”8

“Co by bylo, kdybychom tak neměly k zadku připevněnou lucernu…”

Tak, a je to venku.

Lesní víla, milé děti, je totiž v podstatě ženská s lucernou u zadku. Lucernu má samozřejmě proto, aby se v lese neztratila, a taky proto, aby mohla lákat utrmácený poutníky. A proč ji nemá vepředu, aby líp viděla? No přece, aby jí nepřekážela při tanci. Ale tohle ještě není o Zámoru všechno. Tamější víly mezi sebou mají poklad. Neobvyklost. Kulturní památku. Mají tam chlapa. Víla.

Víl Ratiboř není žádný ořezávátko. Od ostatních se moc neliší, protože pod erární řízu není moc vidět. Ale i tak ho poznáte na první pohled. Ratiboř nemá lucernu u zadku. Má ji opačně - ano, tam. Proto vílové netančí, zato svítěj dopředu. Od toho taky vznikl ten výraz “předák”, jako že mu to vepředu svítí.

Jenže Ratiboř to v Zámoru vůbec nemá lehký. Víly se mu furt smějou a ukazujou si na jeho lucernu. Na noc ho odhánějí od teplýho močálu. Z utrmácenejch poutníků mu nechávají jenom nechutný zbytky od kotníků dolů. Ratiboř je nešťastnej. Protože je jinej.

Utrmácenej poutník Kurt, jeden z těch kandidátů na sežrání, se motal po Zámoru už dva a půl dne. Kurt měl neprůstřelný vzdělání z mezinárodní Jožinovy univerzity v Praze, který mu umožňovalo s přehledem odpovídat na každou otázku “Jawohl” a nezdržovat se posloucháním. Na tý staroslavný Jožinově univerzitě ho ale nenaučili se ptát, a tak se neuměl zeptat na cestu. Stejně nebylo koho. Bloudil a chřadl. Hlad měl jako stádo hyen. Žízeň jako etiopská osvobozenecká armáda.

“Dobrý večer, hošánku, čačača,” vytančila zpoza stromu ta bytost a líbezně na něj promluvila. Kurt užasl nad světlem, který zezadu (víme proč, že?) obklopovalo její tělo jako svatozář. “Kampak jdeš, á dva tři?” přešla víla do valčíku.

“Jawohl,” odvětil Kurt, jak byl zvyklej, ani si nevšiml, že mu vyschlej jazyk visí až k pupku.

Pronikavá inteligence, omračující vzhled a jemné mravy poutníka zapůsobily na vílu Diffenbachii tak mohutně, že ho málem poslala do řiti. Ale co, kunšofty si člověk nevybírá.

“Nechceš mě vysvobodit, dup sem, dup tam?” nahodila polku.

Diffenbachie byla pověstná tím, že používala podpásový metody. Podpásová metoda číslo 1: hraní na city a předstírání, že chce z lesa ven.9 Podpásová metoda číslo 2: hlazení po pleši, když ho vede k močálu. Podpásová metoda číslo 3: šacování, když mu leští sako. Podpásová metoda číslo 4 a další: to v pohádce pro děti nejde popsat.

“Jawohl,” odvětil znovu Kurt. Ale ne proto, milé děti, že byl blbej, ale protože se vturánu zamiloval.

“Vysvobodit mě ze zakletí do těla lesní bytosti může jen ten, který …,” pokračovala Diffenbachie, aby ho přes clonu líbeznejch řečí mohla zatáhnout přímo do močálu. Ale nedořekla to.

“Bude to bolet,” řekl něžně Kurt.

“Já vím, když se změním v člověka, tak bude každý krok řezat, jako bych šlapala po drceném skle,” blekotala konsternovaná Diffenbachie, která lovila v paměti úryvky znalostí z nedokončený močálnický devítiletky.

Tohle všechno sledoval z povzdálí vyplašenej a vyhladovělej Ratiboř. Aspoň ty kotníky, kdyby mi nechala, říkal si a mlsně hodnotil oblast mezi okrajem Kurtových adidasek a koncem jeho fuseklí.

“Prdlajs,” uklidnil ji Kurt a obratným pohybem (kdoví, kde se to v něm vzalo, snad nějaká zasutá vzpomínka na nepovinnej seminář z botaniky) jí urval lucernu od zadku.

“Ajta,” vyjekla Diffenbachie a najednou z ní byl člověk.

Zamilovanej Kurt ji nadvakrát obtočil svejma pazourama, jako že se budou na fleku ženit.

“Ehm, ehm,” zdvořile odkašlal Ratiboř a oči mu plály jako fosforový bomby.

“Co je, příšero,” utrhl se vyrušenej Kurt, “snad nechceš taky?”.

“Jawohl,” šeptl víl odposlouchaný magický slovo. Já budu člověk! Ať žije listina práv a svobod! Jupí! Čačača! Chtělo se mu tančit, ale neuměl to a taky by se mohl šeredně spálit o lucernu.

“Bude to bolet,” zavrčel Kurt, protože se nerad opakoval.

“No tak dělej, člověče,” rozparádil se víl.

Druhým obratným pohybem mu Kurt urval lucernu od předku.

“Ajta,” vyjekl Ratiboř.

Ale neproměnil se v člověka.

Zato mu na zadku vyrostla lucerna.

Proměnil se ve vílu.

“U svatýho Jožina, patrona naší země…,” uniklo Kurtovi univerzitní zaklení.

Ale Ratiboř, která nebyla žádný ořezávátko, to zvládla na výbornou.

“Kampak byste chodily, vy dvě hrdličky, dup dva tři,” poskočila si Ratiboř a koutkem levýho oka přesně zaměřila okraj močálu.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že každé velké trápení ve vílu tě promění.

Ukrutný vládce Fr-ťan

Za devatero časovými pásmy, před mnoha věky a pod dvanáctero peřinami žil byl ukrutnej vládce Fr-ťan. Dopouštěl se nevyslovitelnejch kruťáren. Jedna z nich se nazývala “?? ? +”, jiná zase “T ¦?? ¦”. No fakt se nedaly ani vyslovit.

Fr-ťan vypadal, milé děti, přesně jako váš tělocvikář, když se vám o něm zdá, jak vás v pátek odpoledne táhne do temnýho kouta tělocvičny. Byl stejně hnusnej, jenom asi o polovinu menší. Kromě toho slynul příšernou zbabělostí a pořád se zmítal v obavách, že se mu za ty kruťárny někdo pomstí. Proto zalezl pod dvanáctero peřin, aby ho nebylo vidět, anebo přinejhorším aby se dobře vsákla krev, kdyby ho někdo ze msty podříznul. Z krve se mu totiž dělalo šoufl jako každýmu zbabělci.

Ve stejný době došlo v daleké provincii jménem Ri-ťi, což znamená “síň velebné harmonie mimo centrální jurisdikci”, k fatálnímu sporu o vlastnictví jednoho lotosového květu. Známej sukničkář Mu Chlej-ji jednoho dne utrhl květ lotosu ze skalního jezírka, aby jím vylepšil jednu ze svejch sukniček, do kterejch se tajně odíval. Když se to profláklo, nastala obecní vřava.

“Okradl velikého Budhu, kterému je jezírko zasvěceno,” hřímal obecní duchovní P’u Pek.

“Okradl obec, která jezírko udržuje,” hřímal obecní sbor starších, vedenej nejmladším z dědků jménem Mo-č’.

“Okradl velikého císaře Fr-ťana, kterému patří celá země,” hřímal obecní soudce Lo Ch.

Obecní policajt Taj Nej zachovával důstojný mlčení, ale v duchu se modlil ke všem uznávanejm i zakázanejm božstvům, aby to nemusel vyšetřovat. Vyděšenej pan Mu Chlej-ji slabě argumentoval právama třicetiprocentní menšiny^10, ale začalo to vypadat na místní soud zvanej lyn-č’. Do toho řvaly svedený fanynky Mu Chlej-jiho, že každej má nárok na svou sukni.

Než se stihli porvat jako hyeny, někdo dostal spásnej nápad. Jelikož císař zastupuje boha na zemi a současně je v zemi nejvyšším soudcem, měl by spor rozhodnout on. Tak mu poslali psaní a začali čekat, což nebylo zas tak obtížný, protože nic jinýho se stejně nedalo dělat.

Když Fr-ťan dostal psaní, dlouho se nerozmejšlel a vydal se na výlet na venkov, kde už poprvý nebyl jeho dědeček. S sebou přibral půl císařskýho dvora, sedm katů a veškerej mučící vercajk včetně tak děsivejch nástrojů, jako je nesplachovací záchod bez prkýnka nebo boty od Ba Ti na jehlovejch podpadkách, obrácenejch dovnitř bot. Byl rozhodnutej spravedlivě rozřešit spor a ještě si při tom trochu užít.

“Kdo to tady v Ri-ťi vyšetřuje?” byla první slova panovníka, když dorazil na místo, který už předem trochu zplundrovali dvořani, jen tak pro výstrahu.

Mo-č’ se vyděšeně ohlédl na P’u Pka, kterej se vyděšeně ohlédl na Lo Cha, kterej se vyděšeně ohlédl na Mu Chlej-jiho, kterej se vyděšeně ohlédl na Taj Neje, kterej se vyděšeně ohlédl, ale tam už nikdo další nebyl.

“Ach tak,” pravil Fr-ťan a s pohledem upřeným na rozklepanýho Taj Neje pokynul, aby přinesli mučící vercajk. “Ty mi budeš asistovat,” pokračoval s pohledem upřeným do stejnýho místa, čímž policajtovi připravil nejkrásnější chvíli jeho mizernýho života.

“Přineste předmět doličný,” rozkázal krutovládce.

Mu Chlej-ji sundal sukni s přišitou květinou a bázlivě ji podal panovníkovi. Pár svedenejch fanynek z toho pohledu omdlelo, a tak mu úslužnej Taj Nej zastínil podbřišek vějířem.

“Mno,” zavrčel Fr-ťan, “začíná to být jasnější. Teď přijdou na řadu výslechy.”

A pak to, milé děti, šlo ráz na ráz, jako když vám ve škole dělají zdravotní prohlídku.

Vzali prvního po ruce.

“Posadit!” kázal vládce. A sedm katů posadilo prvního na ten mučící záchod bez prkýnka.

“Obout!” kázal vládce. A sedm katů narvalo prvnímu na nohy mučící boty od Ba Ti.

“Cítíš se vinen?” optal se Fr-ťan jakoby mimochodem.

“Ano,” řekl mučenej bez mrknutí a naplnil záchod.

Vzali druhýho v řadě. Ten samej postup, ten samej výsledek.

A tak dále, až vzali posledního v řadě. Ten samej postup, ten samej výsledek.

“Císař oznámí rozhodnutí,” zařval nakonec pateticky nejstarší z katů, kterej sotva držel sekeru.

Fr-ťan vypadal dost nasraně, takže dvořané se v tušení brzkýho konce tiše vytratili, aby stihli doplundrovat ves. Taj Nej úslužně vybíral nesplachovací záchod a vylejval krev z bot.

“Máme tu pět viníků, kteří se doznali!” zaječel císař na celou ves.

Sedm katů se zakřenilo a hned začali tahat sirky o to, na který dva z nich, smolaře, dnes nevyjde poprava.

“Ale nemáme tu žádnej zločin!” zaječel císař znovu, ale o poznání temnějším hlasem.

Kati přestali losovat.

“Všichni jste podělaní blbové,” zaječel císař potřetí, “protože na sukni není lotos, ale blatouch! Takže nikdo tady neukradl žádnej lotos! Jenom blb se může přiznat k tomu, co neudělal! Ale já vás nedám popravit, vy smradi, já vás s touhle ostudou nechám žít.” A začal se chechtat a neskončil, ani když dorazil do sídelního města.

To byla Fr-ťanova největší kruťárna. Nevyslovitelná.11

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo své spory neřeší, v ostudě se peleší.

Smrt smrťoucí

Smrt, milé děti, není kostra s kosou. Je to vypasená ženská s kabelkou z krokodýlí kůže, kterou každýho určenýho jedince umlátí, neboť za tímto účelem v ní nosí šest cihel. Pak jeho duši strčí do kabelky a jde dál. Smrt vypadá vlastně jako vaše učitelka dějepisu nebo něčeho jinýho.

Existuje několik přiblblých pověr o smrti. Jedna z nich praví, že smrt pracuje sama. Nepracuje, děti, nepracuje. Jednak smrt vůbec nepracuje, protože to, co dělá, je pro ni čiročirá zábava. A jednak nikdy nepřichází sama. Smrt totiž chodí v tandemu. Jejími nerozlučnými partnerkami jsou Náhoda, Pohroma, anebo Staroba - vždycky podle toho, co se v konkrétním případě víc hodí.

Jiná pověra praví, že smrt nechodí po horách. To je samozřejmě nesmysl, stačí se podívat (až pro vás přijde) na její festovní pohorky, kterejma vám v poslední vteřině šlápne do ksichtu. A na dovršení vší absurdity se obecně věří v to, že smrt má hromadu času, protože je sama nesmrtelná, a tak (až pro vás přijde) je možný s ní libovolně dlouho smlouvat a tahat ji za fusekli, co jí vyčuhuje z pohorky. Ve skutečnosti ale existuje nekonečná hierarchie smrtí, v níž každá smrt je smrtelná a o její smrti rozhoduje smrt, která je v hierarchii o jednu příčku vejš. Proto se nad každou smrtí vznáší Damoklův meč a ona musí makat pěkně v termínech a úkolech a když něco posere, dostaví se (v příslušným tandemu) nějaká ještě vypasenější ženská s ještě těžší kabelkou a větším číslem pohorek a zbytek si už dokážete představit.

Suma sumárum, smrt to má stejně těžký jako každej jinej. To ale neznamená, že by se nad ní mělo brečet.

Selku Andulu furt něco píchalo a pobolívalo a zpomalovaly se jí reakce, takže někdy při stahování dřeva z lesa přehlídla stopku na lesní cestě a se svým koníkem to napálila do hajnýho, co jel po hlavní. Při vaření ji přepadaly divný chutě a do všeho přidávala hlínu. Prostě byla zralá na návštěvu tandemu.

“Ahoj, Andulo, jak je?” řekla ta ženská žoviálně a s děsivým žuchnutím si odložila kabelku na stůl v seknici. S dalším děsivým žuchnutím se uprdelila na židli, kterou si předtím pořádně prohlídla, protože nesnášela ty dětinský triky s lepidlem, po kterejch si vždycky musela koupit novou služební neprůstřelnou sukni.

Ta druhá ženská, která vypadala nějak dolámaně a nesouměrně, jako by napřed vypadla z nějakýho vysoko umístěnýho okna, pak přes ni zacouval traktor, a nakonec ji dorazil nějakej medik z třetí lékařský, jen mlčela a držela se zpátky.12

“Dobrý vodpoledne, teta,” rozzářila se Andula, která díky zpomalenejm reakcím zatím nic netušila. “A vy taky, chuděrko,” spráskla ruce nad pomuchlanou Náhodou.

“Andulo, přišly jsme pro tebe,” řekla suše smrt.

“A kam se de?” opáčila selka, která se doma už trochu nudila a vítala každý povyražení.

“Hele, uděláme to, jako že upadla do kamen, co?” zašeptala spiklenecky Náhoda, uražená tou chuděrkou.

“Seš blbá, nebo co? Můžeš upadnout na kamna, anebo přes kamna, můžeš se dokonce přerazit přes kamna, ale nikdy, pamatuj si, nikdy nemůžeš upadnout do kamen!” odvětila povýšeně šeptem smrt.

“No tak jo. Tak co kdybysme to udělaly, jako že upadla do koně?”

“Kristepane, ty seš fakt na mozek. Uděláme to jako vždycky: já ji vemu kabelkou přes hlavu, ty na nic ani nesáhneš, ať něco nepoděláš, a jenom pak dosvědčíš, že to byla nešťastná náhoda.”

“No tak jo.”

“Tety, co si to tam špitáte? Co je šeptem, co je s čertem, že, hihihihihihihihihihihihihi,” rozparádila se selka, která se mezitím vedle strojila, jako že se půjde někam ven.

“Já se z tý baby picnu,” zanaříkala smrt, “tak jedem, ať je to za náma. Na tři: raz, dva, t…”.

Ale než stačila doříct “tři”, zesinala^13 a s kabelkou napřaženou nad hlavou němě zírala na Andulu, která ustrojená vylezla ze síně.

Selka se fakt vystrojila. Vzala si sváteční neprůstřelnou sukni, k tomu kabelku z krokodýlí kůže velkou jako barák (nebo tak to alespoň smrti připadalo) a vyglancovaný pohorky, který by byly velký i Krakonošovi.

“Co čumíte? Asi nějakej administrativní omyl, ne? Ty, chuděro, se do ničeho nepleť, jenom pak řekneš, že to byla nešťastná náhoda.” Andula ve spokojeném úsměvu odhalila atrofované zčernalé řezáky a s mohutným svistem začala roztáčet nad hlavou kabelku.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že netřeba se smrti bát, neb ona žije v každém z nás.

Černá paní

Kunhuta byla Afroameričanka. Takže v noci nebyla vůbec vidět. Z toho se mohla pominout. Teď si asi řeknete, že to mohla vylepšit nošením bílýho hábitu. Skutečně to udělala. Ale pak se zjistilo, že je v noci vidět jenom ten bílej hábit. Kunhuta furt nebyla vidět. Šíleně frustrující pocit, no co vám mám říkat. Zvlášť když máte efektivně strašit.

Bílá paní je standard. Každej na hradě ví, co od ní může čekat: noblesní vrávorání po hradbách, bezbolestný procházení zdí, nezřetelný mumlání, který má - podle některejch optimistů - po příslušným digitálním zpracování odhalit návod ke zrušení kletby (což je celkem nuda), anebo zjevit cestu k pokladu (což má šťávu, alespoň v dnešním hnusným materialistickým světě, kterej ale naštěstí není natolik materialistickej, aby nenaletěl duchovi). Psychologie a motivy Bílý paní jsou celkem jasný. Je hodná, ale nešťastná, a touží bejt vysvobozená, což znamená, že chce tlít v hrobě místo toho, aby byla venku a slavná.14

Černá paní, to je jiná opera. Je to unikum. Úchylárna. Kdo ví, co se dá čekat od takový. Podle všeho se od ní dá čekat cokoliv, což Kunhuta mileráda dokazovala. Kunhuta, tahle frustrovaná Černá paní z Hadoprdů totiž byla pěkně nevyzpytatelná.

Její rodinná historie se svou banalitou přibližuje rodinný historii kohokoliv jinýho. Kunhutin otec, významný šlechtic na bezvýznamném dvoře, zdědil prosperující hadoprdské panství po svém otci, který je obdržel od panovníka po třicetiletém žadonění a podkuřování. Rodinný erb, zobrazující černého hada v modrém poli s obláčkem u zadku, symbolizoval dědovu pokornou a nezištnou službu. Kunhuta se narodila tak akorát měsíců poté, co Hadoprdy navštívila delegace dvanácti mouřenínů, kteří údajně provozovali misijní činnost, ale přitom se furt někde zavírali s Kunhutinou matkou.15

První prokletí tak přirozeně stihlo Kunhutu už při narození, když ji její údajný otec, pan Čeněk z Hadoprdů, poprvé spatřil.16 Bez matky a s otcem alkoholikem to pak Kunhuta měla těžký. A mělo bejt hůř.

Druhé prokletí Kunhutu stihlo, když našla ten záhadný papyrus. Jakožto částečně bezprizorné dítě si neustálým šmejděním po půdách a sklepích rodinného sídla (které už tenkrát získalo architektonické ocenění “Zřícenina roku”) přivodila alergii na prach, nehojící se odřeniny kolenou a loktů a chorobnou lásku k zahnojeným koutům. V jednom z nich pod hromadou uhynulých krys nalezla prožraný svitek, který nesl kupodivu dobře čitelný nápis tohoto znění:17

Kdo tajemství sklepa zví,

pokladu se dovtípí.

Však varován buď, lapko smělý:

kdo dočte až sem,

bude proklet jen

a celý život po prdeli.

Kunhuta, která samozřejmě dočetla svitek do konce (kdo by nedočetl, že?), tudíž byla prokleta podruhé, bez ohledu na to, že žádný poklad v životě nenašla, i když pátrání ve sklepě věnovala dostatečně dlouhou dobu na to, aby ke všem svým dosavadním nemocem a vadám získala ještě chronickou^18 formu krysího moru.

Třetí prokletí na sebe nenechalo dlouho čekat, ale, jak už to bývá, přišlo v úplně jiné podobě, než zmořená Kunhuta předpokládala. K devatenáctým narozeninám dostala od otce Čeňka z Hadoprdů první dárek v životě.19 Byl jím miniaturní zvoneček z tepaného stříbra, pokrytý zvláštními znaky:

?????????, ???? ???????????

Kunhuta byla unešena. Dychtivě zazvonila na zvoneček (kdo by nezazvonil, že?), jehož srdce z padělaného diamantu při interakci s tepaným stříbrem zvonu vydalo neskonale konejšivý zvuk. A podivná písmena na obvodu zvonu se rozzářila zvláštním světlem, jako by ožila nějakým vnitřním plamenem. Když Kunhuta dychtivě zazvonila podruhé, neznámá písmena se proměnila v písmena známá, psaná však v řeči neznámé:

niezwuonj, lebo zgluchniesz

A když Kunhuta dychtivě zazvonila potřetí, neznámá řeč se proměnila v řeč známou:

nezvoň, nebo ohluchneš

“To byl takovej vtip, víš, dceruško?” zamumlal zpitý otec, který ji celou dobu sledoval z křesla. “Nechali nám to tu mouřeníni a říkali, že na tu věc si máme dát bacha. Tak jsem si říkal, že už jsi dost stará na to, abych to na tobě vyzkoušel.”

Ale ona ho už neslyšela. Tak přišlo prokletí třetí.

Natřikrát prokletá Kunhuta se pak ani nedivila, když v jednadvaceti letech náhle zemřela a ještě k tomu se proměnila v Černou paní Hadoprdskou. Na rozdíl od bílejch paní Kunhuta vůbec nechtěla bejt vysvobozená, protože měla oprávněný obavy, že po vysvobození by do té smůly mohla spadnout znova.

Vůbec nečekala, že by ji někdo mohl po pěti stech letech toho málo viditelnýho strašení na hadoprdských zříceninách uprostřed noci najednou strhnout z hradeb za podolek bílýho hábitu, zatlačit do kouta rozpadlé střílny a do neviditelného černého ksichtu jí vtisknout páchnoucí polibek.

Ano, byl to obecní opilec Blažej, který celá léta vegetoval na zříceninách a zrovna té noci na něj přišly nějaké touhy či co a který tímto způsobil vysvobození Černé paní Kunhuty Hadoprdské. Ta se mžikem proměnila v černou, hluchou a chronicky nemocnou holku, která to pak celý život měla strašně těžký, přesně jak jí určila říkanka z tajemného svitku.20

A proto, milé děti, mějte na paměti, že svoboda, či prokletí - stejně každej naletí.

Přiblblá horákyně

Tahle pohádka bude opravdu enigmatická, protože především nikdo pořádně neví, co znamená “horákyně”. Až se toto vyjasní, tak by celej příběh mohl vzít rychlej konec, protože přiblblej může být kde kdo.21 Ale ono se to nevyjasní.

Chytrou horákyni zná každej jako mistryni kompromisů a nedostižnou řešitelku kontradiktorických hádanek. Dneska klidně žije mezi náma a poznat se dá jenom podle toho, že nosí abáju s burkou (nechodí ani ustrojená ani nahá), má trabanta (nechodí ani pěšky ani na voze) a neustále střídá časová pásma (nechodí ani ve dne ani v noci). Taky žere pouze sójové maso (není ani masojed ani vegetarián) a sexuálně žije s internetem (není orientována ani tak, ani onak).22

Vinolína sloužila u lakomého sedláka, pomalu jí táhlo na čtyřicítku a furt ne a ne povýšit z husopasky na děvečku. Sedlák se posledních třicet let pořád jen vytáčel: “Skoč támhle a udělám z tebe děvečku.” Ale pak nic. “Dones tohle a udělám z tebe děvečku.” A zase nic. “Podrž a udělám z tebe děvečku.” Ani tak.

Posledních pár měsíců to Vinolíně už začalo připadat nenormální. Hlavně proto, že sedlák předloni oslavil osmdesátku a nebyl jisté, zda se povýšení Vinolíny vůbec dožije. Naštěstí do toho vstoupil ten proces.

Sedlák něco posral v oblasti zemědělského výkaznictví a přišlo se na to. Vlastně to nebylo výkaznictví, spíše šlo o daně. Takzvanou daň z hlavy. Teda přesně řečeno, sedlák to chápal jako daň z hlavy, ale vyšetřovalo se to jako vražda. Sedlák říkal: “Daň z hlavy znamená, že když mě někdo naštve, zaplatí hlavou. A ten pohůnek mě štval pořádně.” Nastal zmatek přenáramný a pan soudce z toho byl také celý paf.

Pohůnkova rodina byla chudá, ale měla pravdu. Sedlák neměl pravdu, ale byl bohatý. Soudce to viděl jako jasný právnický pat, a proto využil práva lidového soudu. To neznamená, že tu kauzu soudil lid, ale že soudce tu kauzu soudil asi tak, jak by ji soudil lid.

Tož soudce povolal obě sporné strany a dal jim hádanku: “Co ráno zachází a večer vychází?”

A že ten, kdo uhodne, vyhraje súd.

Pohůnkova rodina dala hned hlavy dohromady:

“To bude Měsíc,” řekl pozůstalý otec a otřel si slzy.

“To budou hvězdy,” řekla pozůstalá matka a vysmrkala se.

“Aj tak je možné,” řekl pozůstalý strýc a přihnul si.

Sedlák nic neříkal a vzal si dva dny na rozmyšlenou. Doma to probral s Vinolínou, protože už tam nikdo jiný nebyl.

“Nemůže to být Měsíc, anebo hvězdy, anebo něco takové?” rozjímal sedlák.

“Taková kravina by pana soudce nemohla napadnút,” jemně polemizovala Vinolína. “Spíše hádám, že to bude soudcova manželka.”

“Že ťa huba nebolí, proč by to mělo tak být?” podivil se sedlák.

“Inu proto, že soudcova žena chodí stále po frejích, to znamená, že večer vychází z domu a ráno zachází do domu.”

“Aj tak je možné,” uzavřel zadumaně sedlák.

Když při procesu pohůnkova rodina sdělila své odpovědi na otázku, soudce se dobromyslně usmíval, ale protože se usmíval pod nosem znetvořeným alkoholickým gigantismem, nikdo to neviděl.

Když sedlák předložil svou odvážnou interpretaci, kterou mu vnukla Vinolína, soudce se přestal usmívat a bez prodlení napařil sedlákovi třicet let natvrdo.23

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo o radu žádá, neštěstí si spřádá.

Jak vodník uhořel

Možná to nevíte, ale jsou dva druhy vodníků. Rybniční vodník, to je ten blbec z Ladových obrázků. Ale říční vodník, to je jiný kafe. Klasa. Tvrďák. Pošuk. Protože dělat říčního vodníka, to je, milé děti, na smyčku.

Říční vodník žije v neustálým neklidu, trochu jako pražáci. Voda mu furt něco odnáší a neustálej průvan pod hladinou nahlodává zdraví. Na noc takovej vodník uléhá do ukotvený postele, ke který se ještě navíc přivazuje řemenem od elektrickýho křesla. Na duše v hrnkách zapomeňte. Říční vodník má všechny duše v jednom papiňáku, pěkně natlakovaný a pohromadě a celej papiňák má schovej pod velikým kamenem, u kterýho nehrozí, že by ho odnesla voda.

Starej zvyk vodníků značkovat si revír močí dokáže nadělat v říčním katastru pěknou paseku, protože ti, co jsou po proudu víc nahoře, automaticky označkujou i ty revíry, co jsou po proudu dolů. Někdy se stává, že zvlášť vypečenej říční vodník nachčije přímo do pramene, a tak jednoduše zabere celou řeku.

Prostě, říční vodnictví je jenom pro tvrďáky. Zato se bohatě vyplatí, protože když srovnáte počet utonulých v řece s počtem utonutí v libovolným rybníce, tak je zřejmý, že každej říční vodník je pěkně zazobanej. Čím větší riziko, tím větší tlak v papiňáku, zní základní poučka vodnický fyziky.

Vodník Kapavčák vegetoval na horním toku Mrtvavy, která se tak nejmenovala náhodou. Idioti tomu úseku říkali “vodácký ráj”, policajti zase “masomlejn”. Kapavčák tomu říkal “domov”. Ale zas tak úplně spokojenej nebyl.

Na oblastním vodnickým sjezdu, kterej se konal na dolním toku Mrtvavy, se Kapavčák pořád ošíval, až to muselo ven. O přestávce před hlasováním o rezoluci na podporu vodnickejch práv a svobod se vetřel do jednoho z kroužků diskutujících v kuloárech.

“Vodě zdar!” pozdravil zachmuřeně.

“A utopenejm zvlášť!” odpověděli slušně vodníci.

Kapavčák nervózně bloudil zrakem kolem. Pronajatá vodácká hospoda byla celá olepená reklamama na papiňáky.

“Máš suchej šos, vole,” upozornil ho jeden z nich.

“Sorry, kamarádi, já vím, je to děsný faux pas, ale nějak se necítím ve svý kůži. Zajdu se přepudrovat,” povzdechl Kapavčák a rychle si odběhl namočit šos do kbelíku.

“Hlavně to tady moc nezacamrejte,” houkl na něj hospodský, “jsem vám, kluci vděčnej, že jste vloni odklonili tu povodeň od mý hospody, ale to neznamená, že to tady teď můžete celý zrychtovat.”

“Přátelé, já mám problém,” provalil to Kapavčák, když se vrátil do kroužku.

“Proto jsme snad tady, ne?” zabrblal jeden. “Čím dál víc lidí umí plavat, papiňáky rezavěj a z těch hnusů, co vypouštějí do vody na středním toku, už polovina z nás zmutovala. Hele…,” napřáhl ruku, kde mu místo šupin začaly růst chlupy. “Proto se tady scházíme, abysme se spojili a společně našli řešení našich problémů.”

“No, jo,” zase vzdychl Kapavčák, “ale když já mám problém, kterej asi ještě nikdo neměl.”

“No nekecej,” užasli ostatní.

“Jo. K čemu vlastně štosujem ty duše?” A bylo to venku.

“Jak to - k čemu? Vždyť to je podstata vodnický živnosti! To je smysl našeho života, vole!” vykřikl jeden.

“No právě. Ale proč je to podstata naší živnosti, když se těma dušema neživíme, ani si za ně nemůžeme nic koupit? Papiňáky máme natlakovaný, ale co s nima? A proč by to měl bejt smysl našeho života, když každej ví, že smysl života spočívá v tom, aby bylo dost ryb k žrádlu a nějaká ta sranda pod vodou?” nedal se Kapavčák. Jeden z kroužku vytáhl igelitovej zápisník a začal si dělat poznámky.

“Počkej, kámo, ty tomu asi nerozumíš. Přece ti říkáme, že ty duše štosujeme proto, že to je podstata naší živnosti. Nikdo neříká, že se tím doopravdy živíme. Ale bez štosování duší…”

“No, co by bylo bez štosování duší?” skočil mu provokativně do řeči Kapavčák, kterej začal nabývat na jistotě.

“… to už bysme snad ani nebyli my,” dořekl tiše jeden a najednou znervózněli všichni ostatní.

Rezoluce o vodnickejch právech a svobodách byla přijata všemi hlasy.

“Děkuji za vaši podporu!” zahřímal hlavní řečník. “Ale dřív, než se podíváme do těch kbelíků s rybama, který nám tu připravil náš hostitel, chtěl bych ještě něco říct.” Sál ztichl.

“Bdělí kolegové mě informovali, že mezi sebou máme zrádce.” Sál zašuměl.

“Máme tu někoho, kdo nevyznává naše hodnoty. Někoho, kdo zpochybňuje samotný základ naší živnosti a smysl vodnického života. Někdo nám chce sebrat naši identitu!” Řečníkův hlas postupně nabíral na síle až přešel do řevu, který se zhroutil v typickém vodnickém mokrém kašli. Sál užasl.

“Chcete vědět, kdo to je?” sebral se znovu řečník, a protože nikdo nic neříkal, radši nečekal na odpověď a šíleně zavřískal:

“Je to Kapavčák, Kapavčák, Kapavčák!!!”

A protože jedna z důležitejch pouček vodnický fyziky zní Akce je lepší než reakce, vodníci Kapavčáka chytili, přivázali ho ke kamnům, zapálili v nich oheň, strčili mu do nich šos, kterej mu samou nervozitou už zase vyschnul, a pak všichni zdrhli. Protože je hospodskej musel honit na kajaku kvůli kasírování, nebylo už Kapavčákovi pomoci.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo se příliš chytře ptá, mnohdy hloupě dopadá.

Černý myslivec

V měsíci krysopadu začínají v okolí vsi Holořátve krvavé hony. Probíhají i v měsíci prasolinci a končí v měsíci úmoru, anebo dřív, když už není co zabíjet. Ale vždycky jednou za třistatřicettři let se karty zamíchají. Jak že se zamíchají? Jenom, smradi, nepředbíhejte a nevrťte se, nebo vám nic nepovím. Anebo vám povím něco, co byste nechtěli slyšet.

Hon, milé děti, je něco jako hra na honěnou. Proto se to jmenuje podobně. Je tu jenom jeden rozdíl. Na honu se baba nepředává rukou, ale kulkou z flinty. Pokud možno mezi voči. A ze zálohy.

Prej se tím udržujou stavy zvěře, chrání porosty a posiluje společenská soudržnost myslivců. Ostatně, myslivec není ten, kdo myslí, ale …24

Typickej hon v Holořátvi probíhá asi tak, že nejprve místní myslivci^25 usoudí, že se zvěř přemnožila, vožírá stromy a jiný části biotopu, který jsou pro myslivce z neznámýho důvodu životně důležitý, a taky usoudí, že je zapotřebí posílit společensku soudržnost, a tak začnou čistit flinty. Pak myslivci usoudí, že je zapotřebí otevřít ty flašky, co mají už rok schovaný před manželkama. A nakonec myslivci usoudí, že se teda nedá už nic dělat a že je zapotřebí vyrazit do terénu a kosit to hlava nehlava.

Toho dne se probouzejí Pepa, Žorž a Cajda se slavnostním pocitem.

“Kluci, je to fakt pravda?” povídá Žorž, celej rozrušenej.

“Možná je to fakt, ale nemusí to bejt pravda,” povídá Cajda, kterýmu normálně nikdo nerozumí, protože neustále hýří různejma intelektuálskejma žertíkama.

“Prostě je to tak, chlapi,” povídá pragmatik Pepa, “přišel den, na kterej se těšily celý generace i degenerace našich předchůdců, a my si ho pořádně užijem.”

“Není to nebezpečný?” zeptá se Žorž, kterej zrovna neslyne statečností.

“Co je dneska bezpečný?” odvětí řečnicky Cajda. “Mě spíš trápí otázka, jestli je to správný.”

“Co je dneska správný?” namítne pragmatik Pepa. “Prostě je to tak. Kdo má seznam?”

“Kdo by ho asi měl, když ho ochraňuje naše rodina?” durdí se Žorž.

“Nic ve zlým,” chlácholí ho Pepa, “tak ho ukaž.”

“Není nějakej zvlhlej?” povídá štítivě Cajda.

“A co bys chtěl, když ho máme zakopanej od minula, a ještě navíc ho musíme furt vyhrabávat a aktualizovat? Doufám, Cajdo, že mě nechceš v takovej slavnostní den nasrat.”

“Jseš si jistej, že je ten seznam správnej?” podrejvá Cajda.

“Nesejčkuj. No a i kdyby nebyl správnej, tak co?” chrání Žorž rodinnou památku.

“Kdyby nebyl správnej, tak bysme se dopustili nespravedlnosti.”

“A copak se oni nedopouštějí nespravedlnosti imrvére?”

“Neměli bysme bejt jako oni.”

“My nikdy nebudeme jako oni, to je snad jasný. Na druhou stranu je ale fakt, že jim by vůbec neškodilo, kdyby někdo byl jako oni.”

“Chlapi, že se na to nevykašlete. Už skoro svítá a máme plno práce,” zarazí ty filosofický kecy pragmatik Pepa.

“Chlapi, a fakt myslíte, že je to nutný?”

“Ty seš, Cajdo, úplnej psychopat. Jasně, že to není nutný. Je to nahodilý. Ale má to taky dobrej důvod,” vysvětluje Žorž, kterej už trochu ztrácí trpělivost.

“Jakej důvod, prosím tě? Když ponechám stranou tu podivnou tradici…”

“Tak se na to podívej trochu racionálně. Přemnožili se?”

“No, vo tom by se dalo …”

“Doprčic, Cajdo, já si radši budu odpovídat sám. Jasně, že se přemnožili. Jeden nemůže vylézt ven, aby o nějakýho nezakopl. Vožíraj stromy? Nevožíraj, ale dělaj něco ještě horšího - voni je úplně podetínaj! Žerou to, co žereme my? Jasně, že žerou! Jsou schopní sežrat úplně všecko, co je na polích. Takže když to shrnu: přemnožili se, ničej biotop a žerou to, co my. Víš, co to znamená?”

“Hele, Žorži, ty seš nějakej napruženej. Takovej hezkej den a ty …,” ale Cajda tuší, že je v úzkých.

“To, Cajdo, do krysí nory, znamená, že jsou to škůdci!”

“A proto, Cajdo, taky proto vyrážíme na hon,” dodá pragmaticky Pepa.

A tak se z lesa u Holořátve v malým bojovým šiku vysunou divočák Pepa, dvanácterák Žorž a brtník Cajda a přidají se k tomu velkýmu honu, kterej právě začíná. V Holořátvi zatím zamlklí myslivci uvedení na seznamu dokončujou opevňovací práce.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že když se z lesa ozývá, je vaše šance mizivá.

O dobrém hospodáři

Kdybyste, milé děti, náhodou žily pod dojmem různých nepravděpodobných zkazek, jimiž vás krmí vaši rodiče, aby od vás měli pokoj, tak se raději zvedněte a vypadněte, dokud je čas. Tohle vyprávění totiž bude o skryté pravdě, jakými se skutečný život jen hemží. Ale vy je nepoznáte, ledaže byste teď chvíli seděly na prdeli a dávaly pozor.

Ano, Venca byl dobrej hospodář. Ale nemyslete si, že to znamená, že se vzorně staral o pole, dobytek a dvanáct dětí, nebo něco podobnýho. Hospodář totiž ve skutečnosti není ten, kdo má statek, ale ten, kdo věčně sedí v hospodě. A dobrej hospodář je ten, kdo věčně a ještě k tomu dobře sedí v hospodě.

K tomu, aby jeden byl dobrej hospodář, musí splňovat určitý podmínky. Nároky. Parametry. Jednak musí mít velkej zadek. To aby mohl dobře sedět. Jednak musí mít velký břicho. To aby mohl dobře chlastat. A nakonec - to byste nečekali, smradi - musí mít velkou hlavu. To aby mohl dobře vést hospodský tlachy.26

“Tak nám zabili Ferdinanda,” zahučel temně hospodskej a třískl na stůl před Vencou štamgastovským půllitrem z olovnatého skla, zdobeným žlutozelenými náblitky.

“Mě nezmateš, tlučhubo,” odvětil přátelsky Venca, “žádný Rakousko-Uhersko už neexistuje.”

“Já myslím toho malýho nádeníka,” houkl hospodskej a setřel zadkem ze stolu včerejší omáčku.

“Stejně všechno pivo rozcamral, když mi ho nosil. Dvakrát jsem ho viděl upíjet,” řekl Venca nedojat.

“Nebuď tak cynickej. Vždyť to bylo děcko.”

“Tak já jsem cynickej, co? A ty, kterej jsi to děcko zaměstnával, vykořisťoval, zneužíval…”

“Tak to teda prrrrr!”

“… no dobře, tak jsi ho nezneužíval, ale stejně by k tomu jednou došlo. Takže já jsem cynickej, ale ty, kterej jsi ho zaměstnával, vykořisťoval, zne…, no dobrý, tak teda ne, ty nejsi cynickej, že?”

“Měl jsem ho rád,” zaštkal hospodskej a zase to utřel zadkem.

“Tak si to tak neber. A co se vlastně stalo?” zeptal se Venca s předstíranou účastí a pokukoval po pípě.

“Válka. Představ si to - válka!”

Teď je, milé děti chvíle pro historickej exkurs. Protože jestli ne teď, tak už nikdy. Kdo to zná, může jít ven kouřit.

Válka, děti, je totiž svině. V pohádkách se furt vedou války a přitom vám nalhávají, že je to úplná selanka: zlej král válčí s dobrým králem, pak tomu dobrýmu pomůže nějakej chytrák, válka se doválčí a všichni žijou spokojeně až do smrti, ovšem kromě těch, kteří jsou už mrtví z tý války. Jako by se nic nestalo. Ale ono se stalo. Ve válce i po ní jsou totiž všichni nešťastní a nic s nima není. Takže když vám někdo slibuje, že si budete žít jako v pohádce, tak se rychle zdekujte, protože to asi bude narušenej jedinec.

“Poslouchej, tlučhubo, jaká válka? Parlament je sice rozloženej, vláda stojí za prd, armáda nemá velení, tajný služby se vymkly kontrole - to všechno je normální. Ale válka snad není? Anebo … sakra, jak dlouho už tady sedím?” vyděsil se Venca, že něco zanedbal.

“Jo, je válka. Válka hospodskejch.”

“No, tak to nebude tak hrozný, co? Jak asi můžou hospodský spolu válčit? Chčijou si navzájem do piva, nebo co?” Venca se ze samé úlevy začal smát, až mu pivo vyhrklo z očí.

“No to taky,” odvětil hospodskej a nehnul při tom ani tou jedinou brvou, co měl. Venca vyprskl a začal svůj půllitr zkoumat proti světlu. “Ale hlavně si navzájem zabíjejí nádeníky.”

“Probůh, to je hrozný. A proč to dělají?”

“Co já vím, Venco? Válka přece nemá žádný důvody.”

Když se Venca po zavíračce dopotácel domů, povídá o nesmyslný válce hospodskejch svojí Matce. Ta chvíli valí oči a pak jí z toho prostředního zazáří strašlivý poznání.

“Cože, děti? Malé děti? Copak se to smí, zabíjet takové hochy?”

“Prosím tě, mami, teď nemluv!”

Matka stojí jako zkamenělá. “Děti! Malé usmrkané děti!”

Zadržujíc slzy, ale s odhodlaným výrazem strhne s věšáku Vencův vaťák a zmijovku a podává je oběma rukama Vencovi s velkým gestem.

“Běž!”27

Tak Venca padl ve válce hospodskejch, kam ho poslala jeho Matka. Bylo to omylem, protože si ho spletli s nádeníkem.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že chybnej krok jedinej odskáče si nevinnej.

Krtek a spoďary

Možná i vy, milé děti, patříte k těm retardátům, kteří žijí v představě, že krtek je milé zvířátko nadané lidskou řečí, jehož vrcholnou ambicí je vlastnit montérky se zrůdnými kapsami naditými nejrůznějším bordelem. Snad nějakej takovej krtek existuje, protože dnes už je možný všechno. Ale krtek, o kterým bude řeč, je úplně jinej číman.

Především tenhle krtek je odpornej hlodavec, škůdce, co přežírá kořínky a rozvrtá všechno, co mu stojí v cestě. Dále je tenhle krtek škodolibý nečistý zvíře, který to zaneřádí všude, kde zrovna vyleze. A nakonec, tenhle krtek je fetišista.

Fetišista, milé děti, je ten, kdo sbírá předměty, ale už se moc nechlubí tím, co s nima dělá. Že váš tatínek taky sbírá předměty a zavírá se s nima v pokoji nebo v dílně? No tak vidíte, tak máte tatínka fetišistu.

Jedné noci ve spleti vyhrabanejch a vyžranejch podzemních chodeb ve vaší zahradě tenhle povedenej krtek potká neméně povedenou krtčici.

“Nějakej fetiš? Na sobě?” jde krtek rovnou na věc.28

“Dneska ne,” povídá krtčice a zrudne jí čumák, což ale nikdo nevidí, protože jsou oba slepí.29 “Možná v druhý chodbě doleva,” dodá tajuplně.

“Děkan,” řekne vděčnej a natěšenej krtek.

“Proděkan,” rozloučí se slušně krtčice.

Mezitím někdo na zarostlým pozemku za zdí hned vedle vaší zahrady převrátí poslední lopatu hlíny na nelegální hrob a rychle se zdejchne.

A tak náš krtek pokračuje čerstvě prorytou druhou chodbou doleva. Zavětří jednou, zavětří podruhý a umanutě se začne prokutávat k tý ještě teplý věci, co spočívá pod zemí, tam na zarostlým pozemku, za zdí hned vedle vaší zahrady.

Mezitím si váš tatínek jen symbolicky oklepe čerstvou hlínu z bot a s lopatou v ruce nakráčí do zahrady, aby se podíval tomu škůdci na zoubek.

Až se krtek proryje, prokouše, prohrabe a znovu prokouše, dostane se ke spoďarům.

“Náramnej fetiš,” řekne si krtek a začne to po kouskách tahat chodbou do svýho brlohu.

Mezitím vám tatínek na zahradě říká: “Maminka odjela a brzo se vrátí.” A krtek zaslechne pouze útržek jeho zaklení “… urva!”, když se tatínek po kolena proboří do toho krtčího internetu, co vám vznikl pod zahradou.

Když krtek dělá třetí fůru, něco se začne řinout do spleti chodeb a zaplavuje mu to postupně nožky a bříško a zádička a pomalu ho to začíná rozežírat.

Mezitím váš tatínek vyhazuje prázdnou pikslu od toho prostředku a vy tam stojíte a slzy se vám hrnou do očí a vy nevíte proč. A potom váš tatínek opatrně vyhrabe ze spleti chodeb, z toho krtčího internetu, malou kostřičku a zavře se s ní do dílny.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo se hrabe v temnotách, narazí na děsu práh.

Proč všechno nevíte

Albín Sroula byl knihomol. Jestlipak víte, milé děti, kdo je to knihomol? Cože? Zkuste neodpovídat s cigárem v puse! Ne, není to člověk, který žere knihy. Je to člověk, který čte knihy. Který vstřebává knihy. Kvanta knih. Celé hromady, knihovny knih. Prostě magor.

Když už se jednomu přihodí, že se z něj stane knihomol, dříve či později začne mít pocit, že je lepší než ostatní. Lepší pro něj znamená sečtělejší. Ve skutečnosti má pravdu, že je sečtělejší, ale nemá pravdu, že je lepší. To je značnej rozdíl, tak na to, milé děti, dávejte bacha.

Tak se Albínu Sroulovi přihodilo, že začal mít pocit, že je lepší než ostatní. Musí se nechat, že byl zvídavější. Chtěl vědět všechno. Chtěl všemu přijít na kloub. Například mu nestačilo, když ho na základce naučili, že ve slově “vyblít” se píše tvrdé “y” po “v” a hned vzápětí měkké “i” po “l”. Chtěl navíc vědět, proč se to tak píše. Stejně tak mu nestačilo, když ho v autoškole naučili, jak funguje auto. Chtěl ještě vědět, proč tak funguje. A tak to bylo se vším.

Pak mu někdo řekl, že odpovědi na všechna ta “proč” se dozví na vejšce. Tak tam šel a výsledkem bylo, že se ještě víc utvrdil v názoru, že je sečtělejší než ostatní, a tudíž taky lepší. Je jasný, že brzo musela narazit kosa na kámen. A taky narazila, až to zabřinkalo.

“Vy jste, Sroula, hotový úkaz,” kroutil nad ním hlavou filozofikář na fakultě. “My si v té řeži u přijímaček rádi vybíráme hloubavé studenty, ale vy jste úplně posedlej věděním. Poslouchejte, vždyť přece nemůžete chtít vědět všechno.”

“A proč ne?” odvětil Albín.

“No protože to není možné.”

“A proč to není možné?”

“No protože, …,” a filozofikářovi začaly rychle běhat hlavou všechny možný teorie poznání, ale nějak se v tý rychlosti začaly zaplétat jedna do druhé a druhá do třetí a tak dále, až z toho vznikl filozofickej maglajs, “protože, alespoň podle mě, nemáme kapacitu na to, abychom věděli všechno, co se dá vědět.”

“A proč na to nemáme kapacitu, když se to dá vědět?” nedal se Sroula.

“Víte, kolego,” řekl otcovsky filozofikář, ale už ho to začínalo docela prudit, “to je podobné, jako kdybyste se ptal, proč si nemůžete koupit všechno, co se dá koupit.”

“Ale když se něco dá koupit, tak je vždycky někdo, kdo si to může koupit, protože jinak by se to nedalo koupit, ne?”

“Ve kterém jste ročníku?” zeptal se podezřívavě učitel, kterej začal ztrácet půdu pod nohama.

“Na filozofii ve třeťáku, na matice ve druháku, na právech opakuju prvák, na technice ve čtvrťáku, na filmový fakultě dodělávám absolventskej film a…”

“Pro Kristovy sandály, já to tušil,” přerušil ho profesor, kterýmu se najednou všechny ty teorie vypařily z hlavy, “možná byste si měl odpočinout a tak za týden zajít ke mně na konzultaci, abychom tu debatu nějak dorazili.”

“Proč bych si měl odpočinout?” podivil se Albín Sroula. “Rád bych věděl, proč si to myslíte.”

“A ven!” zařval filozofikář a začal šátrat v kapse po rohypnolu.

“Fakt divnej rozhovor,” svěřil se Albín v knajpě kamarádům. “Ani ten filozofikář mě nedokázal přesvědčit, že se nedá vědět všechno.”

“Ale to je přece jasný, že se nedá vědět všechno, ty vole,” zapolemizoval si kamarád z techniky, “uvědom si, jak dlouho trvá, než přečteš jednu knížku. To bys musel ty vědomosti tlačit do hlavy aspoň …”

“No jak dlouho myslíš?” popíchl ho Sroula.

“Co já vím, prostě dýl, než se dožiješ, to je na tuti.”

“Dobrá, ale kdybych třeba žil strašně dlouho a navíc, co kdybych ty vědomosti nedostával do hlavy jenom skrze čtení knížek, ale třeba nějakým jiným způsobem, jako je osvícení nebo tak něco? To by se přece dalo vědět všechno, ne?”

“Jasně, že dalo,” řekl smířlivě kamarád z matfyzu, kterýmu to bylo buřt, “a taky by se dalo objednat další pivko, co? Zatím máme každej devět a do zavíračky daleko.”

“Kluci, mně se dělá nějak šoufl,” škytl Albín, rychle si prstama sevřel rty a vylítl z knajpy. Stihl to jen taktak, ale stejně nedoběhl ke kanálu, a tak narazila kosa na středověkej kámen v dláždění, až to zabřinkalo. A v ten moment se to stalo.

Dnes už Albín Sroula, senilní chovanec ústavu sociální péče, neví, jestli to bylo doopravdy, anebo jenom sen nebo vize nebo nějaká myšlenková přeháňka. Ale i teď si vzpomíná, že se mu náhle zjevil anděl a sladkým hlasem mu vysvětlil tu neskutečně hrůznou pravdu.

“Já ti povím, Albíne, proč nemůžeš vědět všechno.”

“To si děláš prdel,” vypravil ze sebe zděšený Sroula.

“Ale nedělám,” zapýřil se anděl, “víš, co to jsou autorský práva?”

“Myslím, že vím. Zrovna jsme to brali na FAMU.”

“Tak to je dobře. A víš, jak se nejlíp ochrání autorský práva?”

“Jo, zákonem, ale ten stejně nikdo nedodržuje.”

“Ano, Albíne, máš pravdu. A proto je blbost věřit, že se autorský práva nejlépe ochrání zákonem. Ve skutečnosti se totiž autorský práva nejlépe ochrání tak, že se zařídí, aby nebylo možný je zcizit.”

“Všechno se dá zcizit, ne?”

“Tak já už tě nebudu napínat, Sroulo,” přitvrdil anděl, kterýmu začala docházet příslovečná andělská trpělivost. “Když vás, lidi, Pán Bůh stvořil, měl na to vlastně autorský právo, že?” Albín na něj vytřeštil oči, každý pod jiným azimutem. “A z přirozených důvodů nechtěl, aby mu někdo tohle know-how vyfoukl. A protože dobře věděl, jaký koumáky to stvořil, tak nespoléhal na nějakej zákon, kterej by zakazoval lidem pochopit, jak se dají stvořit lidi.”

“Co blbneš,” blekotal konsternovanej Sroula, “jak to souvisí …?”

“Ještě chvilku a bude to jasný. Uvedu ti příklad. Kdyby se třeba počítače mohly dozvědět, jak se ovládají počítače, tak by se stalo co? Tak by se počítače vymkly lidský kontrole, že jo?”

“Souhlasím. Ale tohle je otřepaný sci-fi téma, který už nikoho nevzrušuje.”

“No tak to je dobře, že tě to nevzrušuje, protože jinak bych se začal bát, že když to na tebe vypálím, tak to nervově nezvládneš.”

“Vůbec nechápu, co tak úžasnýho na mě můžeš vypálit,” Sroula se cítil na koni, protože už se mu udělalo líp a taky přestal vidět dvojitě.

“Tak úžasný to zase není. Je to jenom logický. Protože Pán Bůh to s lidma udělal stejně, jako to lidi udělali s počítačema. Aby mu lidi nevyfoukli to malý tajemství a aby se mu nevymkli z kontroly, tak je prostě stvořil s určitým omezením. Stvořil je tak, aby nebylo možný, že by se domákli toho, jak všechno funguje. A proto, Albíne Sroulo, se nikdy a za žádnejch okolností nedozvíš všechno, ani kdybys žil milión let, anebo vstřebával vědomosti okamžitým osvícením nebo třeba konečníkem.” Tak pravil anděl a zmizel.

Albínovi to došlo okamžitě. Pak něco v jeho poznávacím aparátu ruplo, on z kapsy vytáhl kapesní encyklopedii, kterou stále nosil s sebou, a lehce slintaje začal z ní ukusovat první sousta. Z vejšky do ústavu se dostal ani ne za dva dny.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že zvídaví jedinci můžou skončit v blázinci.

Jak to vidí vlci

Vlci, milé děti, mají jenom jednoho přirozeného nepřítele. A když se tam vzadu přestanete rvát jako koně, tak vám řeknu i ten zbytek. Cože? Jak že se rvou koně? A jak to mám vědět, vy ichtylové? Tím přirozeným nepřítelem je každej jinej vlk. Ale pak mají vlci hordu nepřirozenejch nepřátel. K nim náleží myslivci, pytláci, amatérští dobrodruzi, pesticidy a nedostatek žrádla. Ale hlavně karkul.

Karkul je lidskej záprtek, kterej pobíhá po lese a láká vlky na pamlsky. Tím to začíná. A končí rozpáraným břichem. Vlka, nikdy ne karkula.

Vlčice Liduna zrovna vypravovala mláďata na letní školu. Každý dostalo na záda baťůžek se svačinou. Vlastně celej ten baťůžek byl svačina, protože byl udělanej z ulovenýho zajíce, kterýmu Liduna pečlivě zapletla vždycky pravou přední nohu s pravou zadní nohou a pak levou přední nohu s levou zadní nohou. Tak vznikly popruhy.

“Už jsem vás mockrát před vším varovala, tak to nebudu opakovat.”

“Jasně, mami,” zavrčel souhlasně nejmladší Venda.

“To víš, že jo,” zavrčel souhlasně nejstarší Cézin.

Vlčice to mají jednoduchý: vždycky mají jednoho nejmladšího a jednoho nejstaršího, takže celkem dva, aby se to nepletlo.

“Ale jedno vám, vy smraďoši^30, zopakovat musím. Bacha na karkula!”

Jasně, že vlci neartikulujou tak subtilně jako my. Do toho, samozřejmě, nepočítám vás, ze sportovní třídy. Vlci spíš huhlají a někdy by se dokonce zdálo, že vyjou. Takže když Liduna řekla “Bacha na karkula,” tak to znělo víc jako “Huahuá ha hahuá”. Ale smraďoši jí dobře rozuměli. Aspoň se to v tu chvíli tak jevilo.

Než je Liduna vymetla z pelechu na tu letní školu, tak je ještě pro štěstí každýho trochu počurala. To se mezi vlky traduje. Mláďatům se říká, že je pro štěstí, ale starý kusy vědí, že je to bezpečnostní opatření, aby si každá matka ty svoje smraďochy poznala po návratu z letní školy, odkud se běžně vracejí tak zřízený, že by jinak vlastní matka nepoznala.

Venda s Cézinem se oklepali z těch láskyplnejch chcanek a vyrazili přes palouk na letní školu, kterou každoročně pořádali medvědi, kteří sice nesnášeli všechny ostatní zvířata, ale zato měli podnikatelskýho ducha. První, na co narazili v polovině palouku, byl karkul.

Venda si okamžitě lehnul na záda a začal si protahovat pařáty. Úplně zapomněl, že si přitom mandluje zaječí baťůžek na zádech. Jenom ho napadlo, že když ho karkul začne hladit po břiše, tak by mu mohl ukousnout ruku a stát se slavnej.

“Neblbni, vole,” zavrčel mu do ucha Cézin, kterej ale taky nevěděl, co dělat. Matka jim říkala, že mají dát bacha na karkula, ale už jim neřekla, jak si toho bacha mají dát.31 Karkul byl velmi obezřetný. Nepohladil Vendu po zabahněným břiše, ale nastrčil jim pod čumáky košík s nějakým sajrajtem, zabaleným do papíru. Sajrajt voněl náramně.

“Jdem do toho?” Venda byl nepatrně zmámen vůní z košíku a taky si uvědomil, že si tím stupidním trikem úplně rozmandloval zajíce, co mu měl vydržet celou letní školu, pokud by mu ho nenašli medvědi při ranní prohlídce.

“Šílíš?” zavrčel zkušenější Cézin, kterej byl jenom o tři vlčí uprdnutí starší než Venda a zadek měl celej zježenej.

Pak si oba vzpomněli, co jim matka říkala při jinejch příležitostech. Když nevíš, co dělat, utíkej. Švihli to po úhlopříčce a do pelechu dorazili právě když si Liduna vyhrabávala půlku kuřete, kterou si nechávala na slavnostní příležitost, jako třeba když smraďoši vypadnou na chvíli z domova, ona si udělá bene a pak zaběhne ke kámošce, kde budou kecat do rána.

“Co tady děláte?” vycenila všech dvanáct zubů, protože jednak byla naštvaná, že jí narušujou idylu a jednak se bála o kuře, protože jen co ti smraďoši začnou sami běhat, tak už se jim nedá věřit. A žraví jsou po otci, kterej minulou zimu bez štěknutí zmizel, ani po sobě neuklidil vajgly z pelechu.

“Karkul na palouku,” zahlásil Venda a padl do mdlob.

“Nedostal nás,” zavrčel Cézin a skácel se vedle něj.

Liduna se náramně dožrala. Nejprve se dožrala na mladý, že jsou takoví sralbotkové. Pak se dožrala na karkula, co si to dovoluje. A nakonec se dožrala na sebe samu, protože ty povídačky o karkulovi nikdy nebrala vážně a najednou to bylo tady. Zubama zatáhla ty dva sralbotky za krky do pelechu a vyběhla na rekognoskaci.32

Karkul se - do nahnilý srny - poflakoval po palouku, jako by se nic nedělo. Liduna k němu přiběhla se všema zubama vyceněnýma (včetně stoliček). Karkul jí nastrčil košík pod čumák. Vonělo to náramně. Liduna si sedla na zadní^33 a udělala vzornej úhel devadesátidvou stupňů mezi hlavou a krkem. Karkul odhrnul papír. Zavonělo to dvojnásob náramně. Liduna si vzpomněla na svou babičku, která kdysi přiběhla přes hory z Polska a vtloukala jí do hlavy, že žrát se musí, i kdyby se mělo chcípnout.

A tak se Liduna po menším zaváhání, který nemělo nic společnýho s etikou, nejprve zakousla karkulovi do tepny na krku, a když se napila, tak si dala tu dobrotu z košíku. Ta dobrota se skládala ze dvou lidskejch rukou, uřezanejch nad zápěstím, kterých se ten úchyl chtěl zbavit v lese. Liduna to nevnímala kriminalisticky, takže jí to bylo šumafuk.

“Pohoda,” zavrčela doma, když ty dva lízáním po uších probudila z bezvědomí. “Karkul kaput.34 A teď už mazejte do školy a neodvažujte se vrátit, než to skončí. Po cestě si můžete něco zakousnout, nechala jsem toho kus na palouku.” Když je vypakovala, šla si zahrabat to kuře, protože sežrat ho dnes by už bylo nemravný.

Mezitím si ten skutečnej karkul pečlivě odfajfkoval v kalendáři záznam “Začíná vlčí letní škola - na palouku nejlepší podmínky”, napěchoval košík jetým salámem ze supermarketu a skotačivě vyběhl z baráku.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že když vlčí strach poleví, tak se zmetek objeví.

O světové politice

Řídit svět, milé děti, není nic jednoduchého. Jen si vzpomeňte, jak dlouho vám trvalo, než jste se naučily řídit bicykl. A kolikrát jste si přitom nabily hubu. Vaši doma u televizních zpráv furt nadávají, jak to ti politici mrví. Vy jste pak z věcí veřejných otrávený a až budete moct, tak nepůjdete k volbám. Tuhle nebezpečnou předčasnou rezignaci bych vám teď chtěl vymluvit.

Na tom světovým summitu, kterej se konal v Praze Na Výhoni se sešli skoro všichni, kdo něco znamenají ve světový politice. Byli tam prezidenti George Ochlupení a Ras-Putin, ministryně Kundolíza Rýžová, generální tajemník Kafe Anál, duchovní Fek-ál, předseda Xin-dl, a nakonec intelektuál Venca Šavle coby domácí pořadatel. Kolem toho pobíhal houf politickejch poradců a jinejch příživů, který podle obleků nebylo možný odlišit od ochranky, takže si na ně raději nikdo netroufal, na což oni samozřejmě hřešili a žrali chlebíčky, až jim cvakaly stoličky. Reportéři, řádně akreditovaní u jedný schránkový firmy v Karlíně, fotili jako šílení, aby jim neuniklo, kdyby někdo při jednání usnul nebo se aspoň poblil.

“Tak co s tím uděláme?” nadhodil hostitel Venca Šavle aktuální téma.

“S čím jako myslíš?” odvětil bohorovně Ras-Putin a dolil si vodky.

“No vlastně s čímkoli. Globální problémy jsou všude, kam se podíváš. Proto jsou globální, že,” poučil ho Venca.

“Teď se právě dívám na tebe,” použil Ras-Putin svou neotřesitelnou logiku, která mu pomohla rozvrátit už tři parlamenty.

“No tak, kluci, nezapomínejte, že se to nahrává,” napomenula je Kundolíza.

“Co se nahrává?” vyděsil se Xin-dl a zamáčkl hovor od milenky z Paříže.

“Takže zpátky k těm problémům,” zavelel prezident Ochlupení, známej svou věcností, “ať nezdržujeme tadyhle hostitele v této krásné postsovětské zemi, zmítané krvavou válkou.”

“Pozor, to není Čečensko, to je Česko,” zasyčela Kundolíza a kopla ho pod stolem do kotníku, kterej už byl od věčnýho okopávání stejně necitlivej.

“To je jedno,” zařval prezident do mikrofonu, “nechte mluvit Vencu.”

“Děkuji, pane prezidente,” pípl servilně Šavle, “takže třeba hlad.”

“Ty máš hlad?” podíval se na něj podezřívavě Ochlupení.

“No, já zrovna ne, ale …”

“Tak si něco naber tady z mísy a nezdržuj. Mně letí za dvě hodiny letadlo do Saporra,” odtušil prezident.

“Sarajeva,” kopla ho ministryně.

“Víte, pane prezidente, on Venca má na mysli světovej hlad,” řekl diplomaticky Kafe Anál, kterej měl rozvoj světovýho hladu v referátu.

“To jako znamená velkej hlad? Jako když u nás říkáme mám hlad jako svět?” George se celej rozzářil, že se chytá.

“Ne tak úplně. Spíš se tím myslí hlad všude ve světě,” připomněl generální tajemník Anál.

“Juro, u vás je hlad?” obrátil se Ras-Putin na kolegu prezidenta.

“Už jsem pár hodin nebyl doma, ale když jsme s Kundolízou odlítali, tak u nás žádnej hlad nebyl. A co u vás, Rasíku?”

“U nás hlad nikdy nebyl, není a nebude. Vždyť k vám vyvážíme kaviár,” použil prezident opět svoji neotřesitelnou logiku.

“Máš recht. A co tam u vás, dole, Xin-dle?”

“Co jsme u moci, tak je slovo “hlad” zakázaný. Do řitě, teď jsem to kvůli vám vyslovil, aby mě tak zavřeli, až se vrátím…”

“Tak vidíte! Venco, že ty si ty globální problémy vymýšlíš, co, ty šelmo čečenská?” zahlaholil George žoviálně do mikrofonu. Režisér přímýho přenosu se svíjel smíchy a už ani nečekal na signál, že to může pustit do éteru. Takže to konečně mohl chytat i nejhledanější terorista Bin Bác, kterýho soukmenovci ze štábu napíchli na vnitřní televizní okruh.

“No tak třeba voda,” zkusil Venca druhý kolo.

“Tak si nalej a rozjeď už ten summit,” řekl nakvašeně George, “za hoďku je tiskovka a to mě poser, jestli vím, co tam budu říkat”.

“Pane prezidente, nahrává se to,” sykla Kundolíza.

“Co se nahrává?” vyděsil se Ochlupení a zamáčkl porno na mobilu.

“Já myslím nedostatek vody, že,” upřesnil Venca nový aktuální téma.

“Už s tím dej pakój,” řekl mu do ucha Ras-Putin a na mikrofon státnicky dodal: “Rýsuje se Deklarace.”

“Kluci, Rasík má pravdu. Dejme hlavy dohromady, ať máme Deklaraci před tiskovkou,” řekla dáma.

A tak dali hlavy dohromady a měli Deklaraci před tiskovkou. Přečetl ji Venca i bez brejlí, zatímco ostaní se křenili na kamery a mávali svejm blízkejm a Bin Bácovi na druhý straně u televizorů:

“My, účastníci světovýho summitu konanýho Na Výhoni, deklarujeme, že budeme bojovat proti světovýmu hladu a světový vodě a světový bídě a světovýmu terorismu a čemukoli dalšímu světovýmu.”

Venca se celej opotil, když ty hovadiny četl, ale kompromis je kompromis a tohle bylo znění, na kterým se všichni shodli. Protože byli demokrati, tak si říkali, že když někoho nasrat, tak nejlépe všechny, aby se někdo necítil odstrčenej.

Jen to Venca dočetl, tak Fek-ál zamával do kamer takovým zvláštním způsobem, až by jeden nabyl dojmu, že to předtím cvičil někde v Afghánistánu. Bin Bác, kterej čekal na smluvený znamení, zmáčkl červenej odpalovací čudlík a zachechtal se tak strašlivě, až se mu samotnýmu zježily chlupy na zadku.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že z deklarací Na Výhoni serveme se jako koni.

Chytrý Honza

Honza byl fakt hloupej. Trochu ujetej. Vlastně dementní. Ještě k tomu na vozejku. A slepej. Ale furt se smál.

Princezna byla ošklivá. Vlastně hnusná. Ale chytrá jako čert. Jenže furt brečela.

Honza se přihlásil do veřejné soutěže, jako že kdo princeznu vyléčí z pláče. Přesněji řečeno, nepřihlásil se sám. Přihlásil ho brácha, který se o něj musel už třiadvacet let starat. Brácha si nemyslel, že by Honza mohl soutěž vyhrát. Spíš spoléhal na pravidlo, podle kterého se neúspěch v soutěži odměňuje popravou. Měl Honzy plný zuby. Za těch třiadvacet let.

Mimochodem, mezi bráchou a Honzou panovaly zvláštní, pevné vztahy. My, normální občané jim říkáme “zneužívání”, ale na slovech nezáleží. Libovolná věc může být nazvána libovolným slovem. Brácha třeba nutil Honzu, aby přebíral hromadu prachu a na jednu hromádku dával roztoče a na druhou zbytek toho bordelu. Dost tvrdej úkol pro slepýho, že? Ale Honza se jen smál a přebíral.

Shodou okolností podobný vztahy panovaly v královským paláci. Pan král už vážně nevěděl, jak se tý hnusný princezny zbavit. Svatba nepřicházela v úvahu. (Teď si říkáte “jedině se slepým,” že? Ale tak tahle pohádka neskončí, buďte klidní. To by byl život až příliš jednoduchej. A příliš málo děsnej.)

Pan král měl dost oprávněnej pocit, že se princezny nezbaví svatbou, i kdyby přidal půlku království, ale takovej hňup, aby to někde nabízel, teda opravdu nebyl. Tak vsadil na sebevraždu. A proto dal všechny stěny v princeznině budoáru osadit zrcadly.

A proč teda, proboha, dal ještě navrch vyhlásit tu veřejnou soutěž o vyléčení princezny z pláče, ptáte se? Protože ad a princezna sice furt řvala, ale k sebevraždě to nějak nespělo, a ad b on sám byl magor, kterej za celej svůj život přečetl jen knížku pohádek, kde byl tenhle postup vřele doporučovanej.

Možná taky, ale tohle fakt nemůžu potvrdit, neb i tradice o tom mlčí, pan král usoudil, že ten zachránce, kterej uspěje ve veřejný soutěži, by ji mohl nakonec dorazit sám. Protože když řvala, tak aspoň vzbuzovala soucit. Ale - tak si to pan král klidně mohl představovat - když se už vyléčená a tichá oddaně podívá na svého zachránce těma svýma třema očima ve svých dvou hlavách, mohl by nastat patřičně rychlej a milosrdnej konec.

Jenže s Honzou se objevila úplně nová a nečekaná alternativa. Když se přikodrcal na vozejku do paláce, byl trochu udýchanej, protože brácha odmítl tlačit do kopce. Ale smál se na celý kolo. První úkol, kterej mu král zkusmo dal, se týkal nalezení nějakého malého předmětu na dně studně hlídané drakem uprostřed pralesa tisíc kilometrů daleko. Proti vybírání roztočů to Honzovi připadalo jako brnkačka, tak se jen smál a už už točil vozejk s kopce, že se tam jako hnedle vydá. Do toho všeho řvala princezna, která čekala, že ji někdo bude rozesmívat, a ne že proběhnou nějaký předběžný zkoušky uchazečů.

Bylo to děsný divadlo, ale těsně před tím, než Honza s vozejkem sletěl ze schodů, dostal pan král skvělej nápad. Byl to jedinej skvělej nápad, kterej v životě dostal, tak si ho náležitě vychutnával.

“Ten Honza je ale hezký hoch, že?” obrátil se ke komořímu, který sebou praštil o zem, což v království znamenalo souhlas.

“Ale poněkud prostý, že?” Komoří sebou znovu švihnul.

“A ta naše holka je zase taková chytrá, že?” Další rána.

“Můžeš zůstat ležet!” zželelo se mu slouhy.

“Ale trochu nehezká, že?” Komoří se v prachu ani nehnul.

A teď přišel ten nápad.

“Uděláme dobrý skutek. Naše holka má navíc něco, co tomu hochovi chybí. Dáme mu z ní oči a jeden chytrý mozek. Co z ní zbyde, hoďte do rybníka, už mám toho řvaní stejně plný zuby. Zavolejte felčara, ať je hotovo před západem slunce.”

A tak se taky stalo.

Král si nechal Honzu v paláci pár dní na rekonvalescenci a sám si užíval ticha. V neděli ráno vyvezli Honzu na vozejku na palácovou vyhlídku a sňali mu pásku z očí.

Honzův nový bystrý mozek začal okamžitě zpracovávat dosud nepoznané vizuální vjemy. Honza plnými doušky vnímal okolní svět, vyhodnocoval a strukturoval zkušenost, vytvářel soudy a řetězil úsudky. A když takto prostřednictvím svého vylepšeného kognitivního aparátu poprvé v životě skutečně poznal, v jakém žije světě, dal se do obrovského pláče. Začal řvát jako tygr a už nepřestal.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo si ducha posílí, ten se leda rozčílí.

Doktorská

Kdysi dávno, když Země byla ještě placatá a Slunce kroužilo kolem ní, se lidstvo začalo dělit na doktory medicíny a doktory filosofie. Cože? Jak že se pak stalo, že se Země zakulatila a Slunce zastavilo? Inu, milé děti, to se nestalo. To se jen naše vědecké poznání změnilo. Tady vidíte, že se něco může zatraceně obrátit, aniž by se něco stalo, tak na to dejte pozor, hlavně vy, tam vzadu, co si myslíte, že vás nevidím, když tam šňupete kdovíjakej sajrajt. Taky přestaňte hrát to “maso”, budete mít pracky celý modrý a bolavý tak, že v nich neudržíte ani cigaretu.

Tehdy se lidstvo rozdělilo na doktory medicíny a doktory filosofie.35 Jakej je mezi tím rozdíl? No tak o tom přece bude ta dnešní pohádka, vy ořeši. Doktoři prvního druhu byli od toho, aby léčili. Takoví ještě dodnes přežívají v těch ordinacích, kam vás vždycky odvleče matka, když se jí nechce do práce. Ale už jsou na ústupu, protože prej je nebaví makat zadarmo, i když přísahali, že budou. A doktoři druhýho druhu byli od toho, aby doktorům toho prvního druhu dodávali poškozenej materiál. Druhej druh taky přežívá dodnes, ale nezdá se, že by byl na ústupu. Přežívá a množí se především na různejch školách a univerzitách, v parlamentech (i když tam je situace poněkud nejasná, protože je tam i určitý procento nedoktorů, kteří jenom tvrděj, že jsou doktoři, ale blbě se to zjišťuje, neb mají imunitu) a výzkumnejch ústavech. Doktoři filosofie dodávají doktorům medicíny poškozenej lidskej materiál, protože blbnou lidem hlavy. A proto se taky doktoři obou druhů spolu kamaráděj, sčuchávaj, a nevedou žádný války. Až na výjimky.

V restauraci Apendix, kde čepujou exaktně 2 cm pod míru, což je pro doktory srozumitelný a predikovatelný, takže je jim tam dobře, i když je berou na hůl, zrovna seděli doktor Ban, doktor Žgrešle, doktor Molil a doktor Yják. Jako jedinej další host tam do sebe lil patoky čínskej turista Chči-vei’š, kterej nebyl doktor, a proto se taky tak blbě jmenoval, údajně podle svýho oblíbenýho sportu, kterej chtěl prosadit už na olympiádu v roce 2012, a tak po světě sháněl politickou podporu.

“Chlapi, nezdá se vám, že to naše řemeslo upadá?” začal debatu nad vyčpělou desítkou, natočenou dva cenťáky pod čárku, Dr. Ban.

“Počkej, nemluv o řemesle, my tomu říkáme umění,” zapolemizoval si jen tak pro zahřátí Dr. Yják.

Abyste tomu, děti, rozuměli, včetně vás, tam vzadu, co už máte úplně rozežraný nosní přepážky. V Apendixu seděli doktoři obou druhů. Dr. Ban byl ten přes medicínu, a proto mluvil o svý činnosti jako o řemesle. Tím tu činnost značně podceňoval, ale takoví už jsou někteří doktoři medicíny. Kdežto Dr. Yják byl ten přes matení mysli, neboť získal doktorát z filosofie, a proto mluvil o svý činnosti jako o umění. Tím tu činnost značně přeceňoval, ale takoví už jsou někteří doktoři filosofie.

“Upadá, neupadá, není to jedno? Ty vado, to je fičák!” zvolal Dr. Žgrešle, kterej se trapně snažil působit mladistvým dojmem, i když už byl docela starej dědek, asi tak pětatřicetiletej, a lupnul vyčpělej škopek na jeden zátah, jak to jednou viděl u svejch studentů. To mu přivodilo strašlivý škytání.

“Mě trápí,” vedl svou Dr. Ban, “že se nám dostává málo uznání.”

“To je fakt,” přitakal Dr. Žgrešle, “lidi už ani nečtou naše knížky.”

“Co knížky, ty vole,” rozohnil se Dr. Ban, “ty já nečtu taky, ale lidi neuznávaj ani podařený operace. Tuhle jsem jednomu přišil odpadlýho…,”

“… tišeji, kámo, ať nás neslyší ten vedle,” napomenul ho Dr. Yják, kterej navzdory svýmu vzdělání nevnímal drobný kulturní rozdíly, ani když se Chči-vei’š pustil do zbytku pivní pěny tyčinkama.

“… a nikdo mi ani nepoděkoval, zato si přišla stěžovat jeho stíhačka, že prej to bylo přišitý nakřivo,” dokončil lamentaci Dr. Ban.

“Mě taky docela se…,” začal Dr. Molil, kterej bych dosud zticha.

“Kluci, fakt se vyjadřujte trochu potišejc, jsou tu lidi,” zasyčel opatrnej Dr. Yják, kterej už v minulosti zažil hony na intelektuály, i když v tý době byl zrovna na straně těch honců.

“…trvale vadí, že jsme podceňovaní,” pokračoval nevzrušeně Dr. Molil, “ale namouduši nevím, co by se s tím mělo dělat.”

“Někdy si říkám, jestli to není naše vlastní vina,” nadhodil s povzdechem Dr. Ban.

“Tys upad, že?” zakřenil se Dr. Žgrešle a s obočím vyzývavě zvednutým až na zátylek holé hlavy se rozhlédl po ostatních. “Jak by to asi tak mohla být naše vina? Teda možná je to vaše vina, ale moje rozhodně ne.”

“Vážně, jak to myslíš?” zeptal se smířlivě Dr. Molil.

“Třeba tak, že my furt makáme, všichni naše výkony považujou za automatický, a přitom nemáme čas ani sílu na sebepropagaci. Nikdo nám nerozumí.”

“Tak už je mi jasný, že si za to můžete sami. Já třeba sebepropagaci ani jednou nezanedbal. Tuhle jsem celej den psal na sebe oslavný články do novin,” poučil je Dr. Žgrešle.

“A uveřejnili je?” zeptal se Dr. Yják. “Počítám, že uveřejnili tak akorát velký … ehm,” zarazil se a začal očima skenovat okolí, “… velký nic.”

“Ale to víš, že uveřejnili, já to podal jako inzerát,” pravil vítězoslavně Dr. Žgrešle a velkopansky pokynul hospodskému, aby dodal další pití.

“No, tak to je jedna metoda, jak se zviditelnit, i když mně se moc nelíbí. A taky nemám tolik prachů. Ale jinak si nás někdo všimne, jenom když se namočíme do nějakýho průšvihu. Úmrtí nebo tak,” zase vzdychl Dr. Ban a jeho pevný ruce chirurga se zatřásly tak, že si půllitrem urazil půlku řezáku.

“Jo, úmrtí nebo tak,” zopakoval zvláštním, ledovým tónem Dr. Molil a zašilhal na Dr. Žgrešle. “Víte, kluci, asi vám uděláme tuhle s kolegou radost. My vás zviditelníme.”

V tu chvíli všechno ztichlo a jediný zvuk vydal jenom Chči-vei’š. Lépe řečeno, jediný zvuk vydalo jeho tělo, když se bezvládně svezlo ze židle a dutě udeřilo do prkenné podlahy.

“Co to, sakra …,” řekl Dr. Yják, zapomínaje na opatrnost, které už stejně nebylo zapotřebí.

Dr. Ban, veden medicínským reflexem, přiskočil k tělu na podlaze a začal obhlídku.

“Zdá se, že utrpěl stav, kterej je neslučitelnej se životem,” sdělil odborným žargonem závěr svýho pozorování.

“Víte, kluci,” pokračoval Dr. Molil žoviálně a jedním rázem vyprázdnil svou sklenici vína, “já do toho piva, co se tady čepuje, něco přidal. Abych to vyzkoušel. Potřeboval jsem si něco ověřit do tý svý habilitační práce.” Dr. Žgrešle se zatlemil a na dálku si s ním připil svým vínem.

“Do jaký práce? Copak medicínský nebo filosofický práce vyžadujou nějaký přidávání do piva?” vypravil ze sebe Dr. Yják a najednou se mu udělalo nebývale šoufl.

“To je právě ten fór. Vy totiž, jak máte furt obavy o tu svoji medicínu nebo filosofii, zapomínáte na to, že existujou ještě jiní doktoři,” řekl mrazivě Dr. Molil.

“Jaký další doktoři, proboha?” podivil se Dr. Ban a najednou začal cítit, jak mu dřevění nohy a současně jako by se mu začala obracet střevní peristaltika.

“Třeba doktoři přírodních věd. Fyzikové, biologové, chemici - jako já,” odvětil Dr. Molil.

“Nebo doktoři práv - jako já,” přidal se dychtivě Dr. Žgrešle, “to je teda fičák!”

To bylo to poslední, co Dr. Ban s Dr. Yjákem zaslechli. Ty dvě rány, když jejich těla přilehla k Chči-vei’šovu, si vychutnali už jen chemik a právník. A hospodskej, kterej se potutelně usmíval, protože i jeho lokál bude v novinách.

“Teď jsme si s nima kvit,” řekl Dr. Molil.

“S tlučhubama,” přidal se Dr. Žgrešle.

“S mastičkářema,” usmíval se Dr. Molil, “ale hlavně to nepodělej, až mě budeš obhajovat.”

“Tišeji, kámo, jsou tu lidi,” řekl Dr. Žgrešle a rozřehtal se na celou hospodu.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo doktora namíchne, pytel s hrůzou propíchne.

Udatný chalupník

Před patero velikými válkami, sedmero lokálními epidemiemi a dvěma tisíciletými povodněmi, které však nastaly pouhých tři sta let po sobě, žil byl udatný chalupník Pochman, což sice znamená provozovatel stoupy, ale tenhleten Pochman žádnou stoupu neprovozoval. Zato provozoval něco jiného, a když tam vzadu, milé děti, přestanete kšeftovat s tím ksindlem, co vám šedou kůru mozkovou přeměňuje na rybí polívku, tak se dozvíte, jak to bylo dál.

Vy si, milé děti, z hodin mateřského jazyka dnes odnášíte poznání, že udatný člověk je totéž, co člověk chrabrý neboli odvážný. I tenkrát tomu tak bylo, jen s jedním drobným rozdílem. Tenkrát se totiž říkalo, že někdo byl udatný, když ten někdo furt udával. Že k tomu bylo zapotřebí odvahy, je jasný, protože v těch dávných dobách, se lidi ještě dokázali zlobit. Nezřídka se stávalo, že když někdo udatný někoho udal, tak mu to ten postiženej nechal dost slušně sežrat, a teprve potom se oddal světské spravedlnosti.

Chalupník Pochman byl nemlich tenhleten případ. Jakmile se něco domákl, hned to udal. Pravda mu byla ukradená, prostě si nemohl pomoct. Udal kdeco na kdekoho. Jednou třeba udal faráře, že se peleší s ministrantem. Že to ve skutečnosti nebyl ministrant, ale ministrantova nezletilá ségra, to tenhleten Pochman velkoryse nerozlišoval, hlavně že nadělal zmatek až ve Vatikánu, kterej to potom musel dementovat. Jindy udal sedláka Trejbala, což sice znamená ochlasta, ale tenhleten Trejbal byl náhodou abstinent, že přikrádá sena z panskýho. Že Trejbal nekradl seno, ale obilí, a že to nebylo z panskýho, ale z obecního, to bylo Pochmanovi šumafuk, hlavně, že v obci rozpoutal hon na kulaky, kteří se potom museli nechat zvolit do obecního zastupitelstva, aby měli imunitu. Jak byl rozparáděnej z toho udávání, tak se jednou pokusil udat na trhu i svoji chalupu, ale naštěstí ji nikdo od udavače nechtěl koupit.

Nikdo nevěděl, jestli je Pochman tak udatnej, že musí udávat, i kdyby na chleba nebylo, anebo jestli je tak chrabrej, že se pouští do boje s každou nespravedlností, i kdyby si ji měl vymyslet, anebo jestli je jenom tak blbej. Bylo pravděpodobný, že časem to vyleze na povrch.

“Hele, Pochman, víš, co se děje ve mlejně?” oslovil chalupníka na návsi obecní blázen Kozderka, což znamená ten, kdo stahuje kozy, ale není nutno si pod tím představovat nic sprostýho.

“Ale, ale,” řekl Pochman jako vždycky, když začenichal příležitost k šťavnatýmu udání, “no tak povídej.”

“Ve mlejně prej straší!” vykulil na něj Kozderka všechny tři oči.

“Poslouchej, ty kozostahu, a tím mě chceš ohromit? Vždyť v každým vesnickým mlejně straší. Ledaže by v tom měl prsty ten přiblblej mlynář, co mi permanentně ukrádá mouky, to by byla jiná,” zamyslel se Pochman. To by bylo udáníčko jak milostný psaníčko, zanotoval si přitom v duchu první verš tradiční bonzácké hymny.

“No to víš, že v tom má prsty! Přece ve mlejně se nic nemůže dít bez vědomí mlynáře,” řekl Kozderka, čímž potvrdil svou boží prostotu, neboť netušil, že mlynářka to už dvacet let táhne s nákupčím mouky z města.

“Tak jo, i tohle by mohl být argument,” zvažoval Pochman svoje udavačský šance, “tak co se tam teda děje?”

“Straší tam, to už jsem ti přece říkal. Poslouchej, Pochman, nejseš ty ještě větší blázen než já?” podivil se Kozderka a zacloumal s ním záchvěv strachu, že přijde o svoji pravidelnou bláznovskou sociální dávku, na niž měl nárok vždycky jen největší trotl ze vsi.

“Já jsem slyšel, že tam straší, ale potřebuju vědět, kdo tam straší, jak tam straší, koho tam straší, kdy tam straší a další podobný informace, který musí být uvedený v každým ud…, teda chtěl jsem říct v každým záznamu, kterej by měli vyhodnocovat odborníci na strašidla.” Do prdele, ještě, že jsem se z toho vykroutil, ulevil si v duchu Pochman, nemusí každej vědět o tom mým koníčku. On, chudák, netušil, že to už každej ví.

“Ale to já přece nevím, sousede. Já jenom slyšel, že tam straší, a ty další věci už asi bude zapotřebí nějak prověřit, ne?” Kozderka, jak už asi tušíte, nejen že nebyl blázen, ale navíc byl dost vyčuranej na to, aby jednak pobíral bláznovskou sociální dávku a jednak aby kdekoho namontoval do průšvihu.

“Máš pravdu, zajdu to tam prověřit,” připravil si nevědomky Pochman oprátku, “a tady máš měďák za svoje služby.”

Ve mlejně, ostatně jak už bylo řečeno, jako v každým jiným mlejně, doopravdy strašilo. Strašili tam následující výtečníci: Bezhlavej Podomek, což byl duch podomka, co se nepřiměřeně vyklonil z okna větrnýho mlýna, Bezrukej Karbaník, což byl duch karbaníka, kterej podváděl, i když na něj mířili vietnamskou rachejtlí, Beznohej Pošťák, což byl duch pošťáka, kterej doručoval i tam, kde měli na vratech připíchnutý obrázky s dogama a rotvajlerama, a konečně Bezdětnej Mlynář, což byl duch mlynáře, kterej si omylem strčil … no ty mužský věci mezi žernovy.

Strašili tam tak děsivě, že nejprve vypudili mlynářku, která se odstěhovala do města, prej z tý hrůzy, ale zlí jazykové tvrdí, že to spíš bylo kvůli tomu nákupčímu mouky. Potom taky vypudili pár bezdomovců, kteří usoudili, že mlýnice je bezva squat. A nakonec vypudili i ty původní strašidla, který sestávaly z ducha černýho psa se svítícíma očima a ducha zneuctěný děvečky, kterej furt jenom brousil po mlýnici a mumlal něco o alimentech plus úroky.

Když se Pochman blížil ke mlejnu, začaly mu téct sliny, jak si v duchu už sumíroval to udáníčko na mlynáře, že má v podniku binec.

“Nazdar, strašidla, vím o vás,” uvedl se, když opatrně vykopl dveře od mlýnice.

“My o tobě taky,” ozvalo se dutě za pytlem s moukou, skoro jako by mluvil ten pytel sám. Pochmana semlel chlad.

“Jestlipak mlynář ví, co tady tropíte?”

“Jakpak by moh’. Ten ani neví, co tu tropí ten nákupčí,” řekl pytel.

“Ale něco přece musí vědět, ne?” Pochmanovi se začal rozplývat sen o senzačním udání na mlynáře.

“No tak jo. Něco ví. Ví, že si s náma nemá zahrávat,” ozval se pytel rozpačitě.

“A mám vás! Když ví, že si s váma nemá zahrávat, tak přece musí vědět, co tady tropíte!” Pochmanova bonzácká logika slavila úspěch.

Za pytlem se začal ozývat rozčilený šepot. Kdyby mu Pochman mohl rozumět, slyšel by tohle:

“To je průduch, asi jsme se prořekli.”

“Musíme to nějak zachránit. Mlynář je fajn, kde jinde bysme takovýho dobráka našli.”

“No jo, ale jak to chcete zachránit, když už je to venku. A tenhle chalupník si to nenechá pro sebe. Aby tak mlynáře sebrali za to, že neví, co se mu děje v podniku…”

“Hele, mám nápad. Mně by se hodila ta jeho hlava. Abych byl jako kompletní, víte.”

“Skvělej nápad. Mně by se šikla ta jeho ruka.”

“A mně jeho noha.”

“A mně ty jeho … no, vždyť víte, jak je choulostivý o tom mluvit.”

“Tak až řeknu tři, jdem na to. Tři!”

A proto, milé děti, mějte na paměti, že strašidelná etika udavače spolyká.

Drbani

Kdekdo si myslí, že drban je totéž, co pobuda, špindíra nebo zanedbanec. Tak je tomu dnes. Ale dříve, kdysi dávno, tomu bylo jinak. Nebudu vám, milé děti, říkat, kdy přesně to bylo, abyste mě pak nechytaly za slovo, ale tenkrát byl drban někdo, koho si vydržoval bohatej pes, aby ho drbal. Přestaňte si tam vzadu cpát do chřtánu ty pilulky a schovejte si sešity ze zoologie, protože tohle nebude hodina zoologie, ale hodina metafyziky. Ne, to neznamená, že je to něco vedle fyziky, ale že je to něco mimo fyziku.

Každej bohatej pes, co měl tenkrát hodně zasliněnejch kostí zahrabanejch na vlastním pozemku, si v zájmu udržení společenskýho postavení vydržoval nejmíň jednoho drbana, což byl porobenej člověk, kterej toho psa neustále drbal. Drban nesměl být žádnej vůl, protože musel drbat odborně. Tak třeba drban si nesměl - jako někteří z vás, vy placatý hlavy - myslet, že pes má nejradši drbání mezi ušima. Protože ve skutečnosti má pes nejradši drbání na zadku, těsně nad vocasem.36 A ještě spoustu dalších důležitejch věcí o psech museli drbani vědět, ale k tomu se dostaneme.

Jednou takhle po večeři drbe drban Standa Vejmotek svýho páníčka Azora a natírá mu tlapy kočičím sádlem a přitom k němu promlouvá:

“Ach, ty moje němá tváři, kdybys ty věděl, jak mě to trápí, jak mě to svírá. Ale co vy, psi, můžete vědět o trápení nás, lidí.”

“Kušuj, Vejmotku,” povídá Azor, “jako bych ti už tisíckrát neříkal, že všemu rozumím.”37

“Jak my k tomu přijdeme, že vám musíme sloužit?” vede si dál svou Standa a připíná Azorovi noční čepičku z kočičí kůže s našitýma králičíma ušima, aby měl Azor i ve spánku pocit psí nadřazenosti.

“No to je tím, ty vole,” povídá mu Azor zase v té své psí řeči, “že vy, lidi, máte vrozenej smysl pro opatrovnictví. Počkej, já si jenom lehnu na záda, nějak mě svrbí kůže na břichu, jo, tam dole, vedle kulek. Tam mi to pořádně prohrábni.”

“Aby sis nemyslel, já mám tu službu rád. A je to u tebe lepší než u koček. Představ si, že tam třeba musíš kočku drbat a ona při tom ještě na tobě leží. A smrdí to tam jako na potkaním hřbitově. Ale stejně si nemůžu pomoct. Někdy, takhle v noci, když ležím na tom svým hadru vedle tvojí postele, ty spokojeně chrápeš, a já nemůžu usnout, říkám si, jestli by bylo možný, abychom se my, lidi, obešli bez vás, psů. Já vím, teď jsme na vás závislí, dáváte nám žrádlo a střechu nad hlavou, ale stejně…”

“Poslouchej, Vejmotku, ale poslouchej mě dobře,” dí Azor, “protože už to nebudu opakovat. Tyhle tvoje řeči povedou k tomu, že tě kopnu do zadku a najdu si jinýho drbana. Tyhle tvoje řeči totiž začínají nebezpečně připomínat vzpouru, kterou kdysi rozpoutaly čivavy proti pitbulům. A ty víš, jak to dopadlo: když se dnes potká pitbul s čivavou, tak je čivava takhle maličká,” povídá Azor a ukazuje rozpětí mezi dvěma drápama na přední pracce, aby bylo jasný, jak je čivava dnes velká.38

“Víš, Azore, taky mě při tom všem přemejšlení napadá, jestli to není tím, že my, lidi, máme vrozenej smysl pro opatrovnictví. To proto vám tak rádi sloužíme. Jenže, ale teď se nenaštvi, já se jen s tebou dělím o svý úvahy, co kdybysme ten svůj vrozenej opatrovnickej smysl začali uplatňovat jen na sebe sami - na lidi?”

“Ty ses, Vejmotku, snad úplně urval vod boudy, ne?” zařval Azor a varovně ňafnul drbana do palce pravý ruky. “Vůbec na mě nezkoušej ty odpadlický řeči nebo budu muset zavolat těm dogám od čubčí státní policie a pak si nepřej ten průser!”

Standa Vejmotek vypozoroval nějaký zneklidnění na straně svýho páníčka. Ačkoli si ho nedokázal vysvětlit - vždyť ho drbu jako jindy a ještě jsem přidal ty klouby, jak si o to řekl tou napřaženou prackou - prokousnutej palec ho jasně přesvědčil. A taky to vyštěkávání, do kterýho se Azor s vervou pustil během Standovy řeči. Pak prej, že pes, kterej štěká nekouše, říkal si Standa a cucal palec. Podle zákonů logiky to je ale jen jinej způsob, jak říct, že pes, kterej kouše, neštěká. Což je každýmu jasný, protože zkuste štěkat, když máte plnou hubu žrádla. Rozhodně bych z týhle pravdy, která se týká psí výživy, nedělal žádný závěry o útočnosti nebo nasranosti psů, speciálně Azora.

A jak Standu Vejmotka přepadly všechny tyhle složitý úvahy o dosavadním soužití psů a lidí, dal se do obrovskýho a neutuchajícího pláče. Azorova empatická psí nátura to dlouho nesnesla.

“Pocem, ty moulo,” povídá Vejmotkovi, “snad se tolik neděje,” a olízne mu obličej celej vosolenej od slz, čímž pes kromě vyjádření svý laskavosti vůči drbanovi též přijímá důležité minerály. Těžko říct, kterej nebezpečnej lidskej gen se v té chvíli ve Vejmotkovi probudil.

“Hele, Azore, nepodrbal bys mě tady takhle,” a už se šteluje zády k psovi, “mě by to děsně uklidnilo.”

“To víš, že jo, ty moulo,” povídá Azor a natáhne pracku, aby Vejmotka podrbal.39

A tak, milé děti, začala ta slavná emancipační vzpoura drbanů, vedená Standou Vejmotkem. Než se psi nadáli, vládli jim drbani. Další vývoj už znáte. Psi jsou furt v pohodě, každej má dál svýho drbana nebo dva, jen to všechno vedlo k tomu, že vy dnes znáte drbany už jenom jako pobudy, špindíry nebo zanedbance, jako je třeba váš tatínek.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo si koho ochočí, častokrát se otočí.

Čarobaba

Každé z vás, milé děti, i vy, tam vzadu, co si myslíte, že na vás nevidím, znáte čarodějnice a ježibaby. Nemusíte je znát přímo z domova, i když některé z vás bohužel asi ano. Čarodějnice i ježibaby umějí kouzla. Rozdíl spočívá v tom, že ježibaba je permanentně hnusná a zlá, kdežto čarodějnice jenom někdy.

Možná ale nevíte, že existujou ještě další kategorie. Poddruhy těchhle stvoření. A ty doma určitě nemáte. Protože kdybyste je doma měly, tak byste tady neseděly, ale kvílely byste na uzavřeným oddělení psychiatrické léčebny.

K těm poddruhům patří na prvním místě ježidějnice. A na druhým místě k nim patří čarobaby.

Abyste pochopily, milé děti, ano, i vy, co se tam vzadu smějete jako dementi, jak fungujou ježidějnice a čarobaby, musíte napřed pochopit, jak fungujou ježibaby a čarodějnice. Nedělám si iluze, že to doopravdy pochopíte, ale aspoň se tak zkuste tvářit.

Čarodějnice kouzlí, aby pomohly dobru zvítězit nad zlem. A ježibaby kouzlí, aby - nenapovídejte mi, stejně je to špatně - pomohly zlu udržet si to neotřesitelný postavení vládce světa.

Naproti tomu ježidějnice a stejně tak čarobaby kouzlí, aby pomohly především samy sobě. Jenže ježidějnice pracujou nefér, kdežto čarobaby pracujou fér. A když tuhle distinkci někdo zpochybní, tak ho ježidějnice milujou, kdežto čarobaby ho sejmou.

Neměly byste zapomenout na jednu drobnost. Ježibabu vždycky poznáte - podívejte se třeba na manželku vod školníka. Čarodějnici taky vždycky poznáte - podívejte se třeba na tělocvikářku, co ji mají holky v osmičce. Ale ježidějnici nebo čarobabu nepoznáte ani za prase. Ani kdyby s váma žila v jedné rodině - podívejte se třeba na ségru.

Jo, a ještě jedna drobnost. Čarobaby a ježidějnice se mezi sebou nenávidějí. Nenávidějí se tak strašně, že se už po tisíciletí snaží navzájem vyvraždit. Kdyby se to někdy povedlo, věřte, že by na světě zavládla pohoda. Ale ono se to zatím nepodařilo, především proto, že ježidějnice vždycky sbalí někoho na nádraží nebo pod mostem, a tak se rozmnožej, a čarobaby vždycky sbalí někoho v bance nebo v parlamentu, a tak se rozmnožej taky. Takže dokud budou existovat nádraží a mosty a banky a parlamenty, tak ten boj bude vždycky nerozhodně. Ledaže by …

Čarobaba Ksinpetle zrovna startovala koště, když jí došlo, že je něco v nepořádku.40 Chtěla se zúčastnit sletu a hlasovat znovu pro svoji favorizovanou předsedkyni, protože čarobaby mají demokratickou organizaci na rozdíl od ježidějnic, které se organizujou spíše chaoticky, něco na způsob asociální gerontokracie.

Do smradlavýho volskýho potahu, ucedila v duchu Ksinpetle, nějak to škytlo, aby mi tam tak nějaká mrva^41 nastražila rozhoďnohu^42!

“Hej, Blembáku, koukni mi na spodek, něco mi tam neštymuje!”

Slouha Blembák, kterého si Ksinpetle vydržovala jenom proto, že to patří k bontónu, neochotně vylezl z truhlice a poté, co se příkaz pokusil provést tak, jak ho chápal doslovně, obdržel strašlivý pohlavek.

“Myslím koště, ty debile,” jemně ho napomenula zrudlá Ksinpetle a nasadila mu hlavu zpátky na krk.

“Vypadá to na rozhoďnohu, paní, zkusím ji odmontovat. Radši nesesedejte, je to citlivý na pohyb.”

“Tak sebou hoď, ať to pode mnou nebouchne jako posledně. Pak jsem měla půl roku potíže sbalit někoho ze Sněmovní ulice.”

“Už se na tom pracuje, paní. A nevrťte se. Hele, a proč se vůbec někdo imrvére pokouší vás sejmout?”

“To víš, Blembáku, takový je život. Už nad tím ani nepřemýšlím. Člověk nemusí vůbec nic dělat, a přesto má tolik nepřátel. Třeba všechny ježidějnice. To jsou ti takový, ale takový svině. Přísahám, že jsem žádný z nich nic zlýho neprovedla. Nejsem konfliktní typ, to přece víš.”

Blembákovi přejela ledová vlna po páteři, kterou měl už třikrát zlomenou, když si vzpomněl, jak se Ksinpetle párkrát špatně vyspala. Ne, nebyla konfliktní typ, protože než si jeden uvědomil, že se schyluje ke konfliktu, měl už zlomenou páteř.

“Ale světu odnepaměti vládne zlo, a tudíž taky všechny ty mrvy a fuchtle a flundry, co po mně jdou. A proč po mně jdou? No protože, protože …”

Ksinpetle, která původně chtěla říct něco jako “protože já jsem na rozdíl od nich na straně dobra” najednou nemohla najít jediný pozitivní rys, který by ji odlišoval od všech těch fuchtlí a flunder a taky všech těch démonů a šmejdů, kterými se svět jen hemží a kteří ten svět furt a kdovíproč ovládají.

“Není to proto, paní, že vy jste taková … lepší?”

Blembák to nemyslel úplně vážně. Chtěl ji jenom potěšit, protože začínal mít tušení, že to co nevidět bouchne jemu pod rukama a jí pod zadkem a rekonvalescenci po čtvrtém zlomení páteře se chtěl za každou cenu vyhnout.

“Do prasečí ohrady, seskočte a padáme!” zařval a tak se taky stalo. Rozhoďnoha třetí generace rozervala koště na párátka a vypálila v sukni prchající Ksinpetle díru, která jí nemravně odhalila slibně se vyvíjející křečovou žílu na pravém lýtku.43

V tu chvíli se Ksinpetle rozhodla vydat se na strašlivou cestu spravedlivé pomsty.

“Bude to asi rozhoďnoha 3G, jak se tak na vás dívám, co?”

Dvouhlavý prodavač v obchodě s nevinným krycím názvem Všechno všeho druhu postupoval standardně, což znamená, že zdaleka nedocenil odhodlání Ksinpetle, která vstoupila stylově zahalena závojem spleteným z uhynulých pavouků.

“Ne, stačí mi registračka.”

“Ale to je horký zboží, víte, že registračky jsou registrovaný, proto se tak jmenujou, že…”

“Drž huby,” odvětila Ksinpetle dvouhlavci, “chci registračku pro ježidějnický koště, je mi jedno, jak je stará, je to na jedno použití.”

“Jo tak, na jedno použití, to je jiná, račte si vybrat.”

Dvouhlavci spadl kámen ze srdce, čímž vznikl menší kráter v podlaze obchodu. Registrační značky, kterými byla povinně vybavena všechna košťata, byly skutečně horké zboží díky tomu, že je ministerstvo dopravy nechalo vyrábět z plutonia, aby se prý údajně nekradly. Ale poté, co s nimi začaly kšeftovat ruský ježidějnice, se začaly krást o to víc, a tak se evidence výrazně zpřísnila. Registračky na jedno použití se naproti tomu vyráběly z nezávadného uranu a sloužily k páchání společensky méně závažných zločinů, jako jsou vraždy nebo loupeže.

A tak si Ksinpetle skrytá pod závojem z pavouků vybrala. A zaplatila. A pak dvouhlavci dvakrát zakroutila krkem a peníze si vzala zpátky. A ještě pár dalších věcí si vzala. Protože už byla na strašlivé cestě spravedlivé pomsty.

“Paní, já tuším, co se děje. Máte pravdu, já si taky často říkám, že ten svět je nespravedlivej…,” Blembákovi při tom proslovu zase projela studená vlna po páteři, po níž udělala čtyři zatáčky, jak ji měl už čtyřikrát přeraženou, “… a že spravedlivý to tudíž mají těžký, ale proč na to dete tak složitě a prostě nepoužijete takový to kouzlo, jak si před ním musíte dát panáka a já musím zavřít okenice a zalézt do truhly, a když mě z ní pak vytáhnete, tak jsou televizní zprávy plný děsivejch reportáží o záhadnejch úmrtích a živelních pohromách?”

“Ty ses nějak rozmluvil, slouho, dej bacha, ať nepřiletí pohlavek,” promluvila spíše k sobě Ksinpetle, když na koště ukradené před krysím výsekem šroubovala falešnou registračku. “Vždyť o nic nejde. A když o nic nejde, tak zásadně nemrhám kouzelnickou energií!” křikla na Blembáka, aby dal pokoj. Ale ono o něco jde a přitom to musím udělat jinak.

Pak se Ksinpetle namaskovala, aby vypadala jako nějaká mrva.

A pak na ukradené koště nasadila trojici rozhoďnoh třetí generace.

A pak na tom koštěti opatrně, sakra opatrně doletěla na čarobabí slet, který volil předsedkyni.

A pak na tom sletu nechala to koště vybouchnout a zmizela.

Když pozůstalé čarobaby zahájily vyšetřování a nalezly ostatky ježidějnické registračky, vydaly se na strašlivou cestu pomsty, která je dovedla k téměř dokonalému vyhlazení všech těch ježidějnickejch mrv. Ksinpetle dodnes žije mezi námi a vždycky uprostřed dne se probudí a dlouhé hodiny se marně snaží vyřešit to příšerný morální dilema, který si svým činem přivodila.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo chce dobru pomoci, neusne až do noci.

Stvoření světa

Asi jste, milé děti, už někdy narazily na to, čemu se říká záhada stvoření. To je ještě větší záhada než ta, proč vaši tatínci nosí domů tak málo peněz, když přitom údajně tak strašně dřou. Je to dokonce větší záhada než ta, proč se vaši večer zavírají v ložnici a pak tam řvou. Je to možná největší záhada na celém světě. Jde o tohle: vznikl svět Velkým třeskem, anebo ho stvořil Pán Bůh?

Podle toho, do který školy chodíte, vám říkají jedno, anebo druhý.44 Podle toho, do jaký rodiny chodíte po škole, vám taky říkají jedno, anebo druhý. V některých případech se to nekryje, a tak z toho můžete mít pěknej hokej. Takže nejlepší bude, když si poslechnete, co vám řeknu já. Ale napřed vytáhněte ty bonbóny z pusy, ať se nezadusíte. A vy, tam vzadu, típněte cigára, smrdí to až sem. Jestli má někdo trávu, tak okamžitě zabavuju.

Ve skutečnosti všechno začalo tak, že Pán Bůh zařídil, aby nastal Velký třesk. Ale tím to neskončilo.45

Bylo jitro a byl večer, den minus první a Pán Bůh pozoroval Paní Bohovou, jak vaří polívku z elementárních částic, protože tou dobou žádnej jinej materiál nebyl. Elementární částice vznikly náhodou, když si Pán Bůh odplivnul do nicoty.

“Hlavně tam, zlato, nedávej moc elektronů, ať to nemusíme vylejvat. Víš, že není kam.”

“Tak si to pojď zkusit, ty chytráku, hemží se to jako…, jako… - no vidíš, nikde nic není, ani to nemůžu k ničemu přirovnat. Prostě se to příšerně hemží. Co nevidět mi to vylítne z rukou.”

“Neboj, zlato, zejtra^46 udělám trochu místa. Teď si jen trochu dáchnu.”

Ráno řekl Pán Bůh: “Budiž zakřivenej vesmír.” A byl zakřivenej vesmír. Viděl, že se bude k něčemu hodit, ale nevěděl, k čemu. A taky ho chtěl od něčeho oddělit, ale nebylo od čeho, protože zakřivenej vesmír byl všude a nebylo nic kromě něj.

“Ach jo,” řekl Pán Bůh, “kdyby se ti ta polívka nepozdávala, aspoň ji máš kam vylejt.”

Zahučela tam jako prd do Stromovky a začala se rozpínat. Byl večer a bylo jitro, den nultej.

Další čtyři dny probíhal běžnej byznys, jak ho všichni známe. První den Pán Bůh stvořil elektrický žárovky, druhej den stvořil vzdušnej prostor, třetí den stvořil výsostný vody a diplomatickou půdu, čtvrtej den stvořil solární energii a příliv. Nadto každej den stihl od sebe oddělit ty různý stvořený entity, aby se nemíchaly. Polívka se přitom v zakřiveným vesmíru chovala nějak divně.

Další den ráno Pán Bůh stvořil plankton a kolibříky, ale pak se Mu to na rozdíl od všech oficiálních verzí začalo vymykat z rukou.

“Ty seš ale trdlo,” konstatovala Paní Bohová, “napřed jsme měli polívku, ale žádnej hrnec. Teď je polívka v tahu, ale na hrnec materiálu hromada. Chceš uvařit trochu planktonu?”

“Zlato, pochop, že provádím stvoření světa poprvé. Stačí, aby se nějak poblbnul harmonogram, a je to. Ostatně, ta tvoje polívka se chová podezřele autonomně. Já stvořil Slunce, Měsíc a zkusmo pár zádumčivejch hvězd. Ale to, co se vyvinulo z tvojí polívky, jsem ještě neviděl - samý děsivý rotující mlhoviny, kdo ví, co z toho ještě vyleze. A z vařenýho planktonu se mi dělá šoufl. Kurňa, budiž pizza, hamburgery a vepřová s knedlíkem!” A stalo se tak. Byl večer a bylo jitro, den pátý.

A pak už to fakt šlo dolů vodou.

“Zlato, proč ty do mě furt reješ? To je samý “Ty seš trdlo!” nebo ” Podívej, jak blbě ta chobotnice vypadá, to se nedalo stvořit něco k obrazu našemu?” nebo “Tos musel to Slunce udělat tak, aby pořád svítilo do očí?”. Čekal jsem trochu … aspoň trochu …”

“No, čeho trochu?” vystrčila pysk Paní Bohová a začala významně potěžkávat pánev vyrobenou z přebytku těžkejch prvků, co se už nevešly na území, kde teď máte zahrádku.

“Trochu úcty. Nebo obdivu. Nebo aspoň povzbuzení. Něco takovýho, co muž potřebuje.”

“Muž potřebuje tak akorát pořádně zaměstnat, aby neměl roupy.” A Paní Bohová rezolutně mrštila pánví do výlevky, jakože se teda dnes nevaří.

“Beru tě za slovo, zlato. Pořádně se zaměstnám a zejtra vytvořím něco úžasnýho. Majstrštyk. Gesamtkunstwerk. Bude se ti to líbit.”

Šestej den to Pán Bůh definitivně podělal, protože stvořil člověka.47 A navíc mu dal všechno, co stvořil před tím, do užívání.

Sedmej den se Pán Bůh nacpal zbytkem planktonu, kterej měli ve spíži. Měl sice chuť na jehněčí s bramborama a vanilkovej pudink, ale člověk mu odmítl cokoliv vydat, protože prej má sám málo.

“Poslouchej, člověče,” povídá Pán Bůh, “já už mám po šichtě, ale měli bychom si promluvit.”

“Vo co de?” zazíval člověk od hrnce s jehněčím, “já už mám taky po šichtě.”

“Čekal jsem od tebe trochu…”

“No, čeho trochu?” zrudnul člověk vzteky.

“Trochu úcty.”

“Paní Bohová, můžu si půjčit tu pánev?” řekl člověk tiše a pokorně.

“No jasně, víš že jsi můj favorit,” zaševelila Paní Bohová, “a nezapomeň mu tam přihodit trochu jehněčího, má za sebou fakt děsnej týden.”

Vzpomínáte si, milé děti, jak vypadá západ slunce v nějaký překrásný zářijový den, kdy vzduch voní kouřem z ohníčků a lehký opar nad obzorem je měkce prosvěcován tím neuvěřitelným obrovským krvavým kotoučem?

Přesně tak, milé děti, vypadal obličej Pána Boha, když na něj naplocho dopadla ta pánev z těžkejch prvků.

“Co to, kruci …?” vyjekla Paní Bohová.

“Víš, holka,” odvětil žoviálně člověk, “tak už to teď bude napořád. A víš proč? Protože on ten tvůj sice perfektně oddělil světlo od tmy, vody od souší atakdále, ale na to nejdůležitější zapomněl.”

“Do prčic, je to Bůh. Ten na nic nezapomíná, i když čas od času něco zkoní,” vzdechla konsternovaná Paní Bohová.

“Zapomněl oddělit dobro od zla,” zakřenil se člověk, odhodil pánev, překročil kaluž Jeho krve, v níž plavaly tři Jeho vyražené zuby, a zmizel v jabloňovém sadu.

Mezitím se polívka Paní Bohové v zakřiveným vesmíru vyvinula v to, v čem dnes žijete. Ani tam se nikdo nenamáhal oddělit dobro od zla.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že při životě v zapomnění bez morálky Boha není.

Pražský poledník

Poledníků je celá hromada. Asi vám ve škole řekli, milé děti, že poledník je pomyslná čára, která spojuje severní zemský pól s jižním zemským pólem. No, tak to je definice pro slabošský intelektuály. Protože ve skutečnosti poledník je manžel vod polednice.

Jak určitě víte, polednice je ta baba, co vám zakroutí krkem, když se opozdíte ze školy. (Ne, teď zrovna nemluvím o vaší mamince.) Každá tahle baba má manžela, svýho dědka - poledníka. Polednice jsou totiž rodinný typy, i když nemůžou mít děti. Děti nemůžou mít nikoli proto, že by nechtěly, ale proto, že to mají zakázaný, protože kdyby nějaký děti měly, tak by jim hned zakroutily krkem.

Existuje zajímavá souvislost mezi poledníkem ze školy (tou pomyslnou čárou) a poledníkem z pohádky (tím dědkem). Souvislost je čistě matematickýho rázu.To, že každým místem na Zemi prochází nějakej poledník, platí pro ty čáry i pro ty dědky. To znamená, že poledníků je stejnej počet jako poledníků.48 Jinak řečeno, je jich zatraceně moc.

Poledník nevykonává pouze funkci manžela vod polednice. On má taky svoje zaměstnání, svoje poslání: zatímco polednice morduje děti, poledník morduje dospělý.

Takže když se vaši rodiče dlouho nevracejí z večírku nebo z kina nebo z divadla nebo z nějaký jiný pařby, nemusíte se děsit, že nevíte, co s nima je. Teď už můžete bejt klidný, už víte, co s nima je: zamordoval je poledník.

Pražskej poledník, manžel vod pražský polednice a bratranec smrtky z orloje, je z nich všech nejvypečenější. Jeho rajón, kterej zahrnuje Staromák a okolí, je znám jako všeobecně rizikovej, a proto si pražskej poledník musí dávat náramnýho majzla.

V první řadě si musí dávat majzla, aby ho nenačapala manželka, jak si dává frťana v herně v Perlovce, když jí skončí šichta u školní družiny na Uhelným trhu. Dále si musí dávat majzla, aby po půlnoci nezkoušel sejmout nějakýho cizince, protože ti jsou, na rozdíl od domácích, většinou ozbrojený. A nakonec si musí dávat majzla, aby mu nějakej jinej poledník, kterejch, jak už víme, je pěkná hromada, nevlezl do revíru.

Jednou takhle sedí poledník v tý svý herně, co má otevřeno celej den a celou noc, a popíjí Bloody Mary.

“Hele, už jsme to sice probírali, ale mně furt nejde do hlavy, co vy jste za existence,” povídá barman.

“Kdo vy?” optá se líně poledník a vyplivne na zadělanou podlahu nerozemleté zrnko pepře.

“No přece ty a ta tvoje … no však víš, že se to jméno nemá ve dne vyslovovat. Jsou tady kolem děcka, aby se něco nesemlelo. Ty sloužíš v noci, ona ve dne. Ty krágluješ dospělý, ona děcka. Vždyť nemáte nic společnýho. Nic, co byste mohli sdílet.”

“Nesmíš to tak úplně brát podle lidskejch měřítek. Máme určitý společný … hodnoty nebo tak něco.”

“A jaký hodnoty by takoví dva zběsilí vrahouni asi tak mohli mít, co?” nedá se barman, kterej vystudoval dva semestry etiky na fildě, než ho vyhodili za nedostatečný podkuřování.

“Tak po tom je ti, milej kamaráde, houby. Z chování nás, pohádkovejch bytostí, se každej musí poučit sám. A když se nepoučí, brzo se dostane do tráblů. Ty buď rád, že si nepočíhám, až jednou půjdeš pozdě domů.” Poledník po něm zle loupne svým jedním okem a demonstrativně si ucákne trochu šarlatovýho drinku na plachetku, už tak zle zřízenou krvavými fleky.

“Nedělej ramena, víš, že já domů nechodím vůbec, takže nikdy nemůžu jít pozdě. Hej, co je to tam za binec?” Barman přeruší disputaci a vyběhne do sálu, odkud se ozývá harašení a mlácení. Za chvilku přivleče za límec asi dvanáctiletýho klienta, kterej v návalu vzteku z toho, že probendil celý kapesný, začal demolovat fungl novej simulátor rulety, na který se nikdy nedá vyhrát.

“Hele, takovej malej spratek tady přece nemá co dělat?” podiví se poledník. “Sem má vstup zakázanej, ne?”

“No jo, vstup má zakázanej, ale nemá zakázaný utrácet tady prachy,” zazubí se barman, náramně spokojenej se svou neotřesitelnou logikou, taky získanou na fildě.

“Se do toho sereš, dědku?” podiví se naoplátku klient.

Poledník sebou divně trhne, povstane ze židle a obřadně si uhladí plachetku.

Pak natáhne svý pařáty kupředu a uchopí kluka za krk.

Ale nezaškrtí ho, milé děti, nebojte se.

On mu jenom palcema od pařátů tak silně zatlačí zepředu na čelist, až se mu zezadu zlomí vaz.

“A je to, kryso,” odříká poledník nekrolog a mrtvolu kluka začne cpát do pytle jako loutku. Nohy, který neesteticky visí z pytle ven, nadvakrát přelomí a teprve pak pečlivě utáhne na pytli uzel.

“Ježíšmarjá, proč jsi to udělal?” Barman už viděl ledacos, ale ještě nic ho tak nevyděsilo.

“Úcta. Úcta ke starším. To je třeba jedna z těch hodnot, jak jsme o nich mluvili. To máme společný s manželkou. Nesnášíme neúctu k stáří,” povzdechne poledník.

“Ale, doprčic, ty přece nesmíš kráglovat děcka! Na to je ta tvoje… no, ta!” Barman sotva lapá po dechu.

“No jo, normálně nesmím, ale dneska je to jiný. Víš, já vzal šichtu za tu svoji berušku. Nějak ji zloběj nervy, není taky divu z těch harantů, tak zůstala doma. Drobný si nech,” řekne poledník bodře, spokojeně zatřese pytlem a vyrazí k domovu, pod Karlův most, aby se mohl pochlubit svojí berušce.

A proto, milé děti, mějte na paměti, že kdo si stáří neváží, tomu kosti zpřeráží.

Table of Contents

Pohádky pro veliké děti