www.palmknihy.cz

Cvak…

Petr Kolář

http://palmknihy.cz/index.php?x=777

Cvak…

Kapitola 1

Cvak…

Petr Kolář

Zrcadlo rubriky Povidky sci-fi sekce Neviditelného psa,

http://pes.internet.cz/scifi

Zvuk vypínače utonul v proudu zářivkového světla, které se tříštilo o bělost zařízení laboratoře.

“Hergot,” zašoural ošlapanýma polobotkama o světlé ošoupané lino důchodce ve vytahaném svetru a v kdysi modré umaštěné brigadýrce, která patří k nočním hlídačům jako ke gulášku orosený půllitr, “už tu zas ten starej cvok usnul” a přibližoval se ke koženému vysokému křeslu, nad nímž vyčuhoval chomáč bílých vlasů.

“Pane profesore. Proboha!” Starý ulekaně hleděl do široce otevřených očí s podivně nepřítomným výrazem, ale s pronikavě živým leskem.

“Aby ho tak vzala mrtvička”, pleskla dvakrát čepice dlaní muže v unošeném manšestrovém saku po tváři, “pane profesore, neranilo vás?”

Profesor se prudce postavil a s naprostým klidem a úsměvem položil ruku na rameno svetru.

“Copak mi nesete, pane Kubálek?”

“Tfuj,” uplivl Kubálek, “málem mě ranilo…”

“Vidím, že je to vaše oblíbené slovo, pane Kubálek…”

“Ale…, dejte pokoj. Co tu vůbec děláte? Jsou dvě hodiny v noci.”

“Komunikoval jsem sám se sebou.”

“Jo, tak to já si taky někdy melu sám pro sebe, ale ne ve dvě v noci!”

“Říkám komunikoval!”

“Jo, to dělá ten rozdíl vzdělání, vobyčejný melou, chytrý komunikujou.”

“Nerozumíte mi. Ověřoval jsem výsledky svého výzkumu. Komunikoval jsem sám se sebou z roku 1962 na Moravském poli. Měl jste vidět tu ránu, co dostal Přemysl. A úplně zbytečně. Spletl si toho saskýho votrapu s Joštem. Měli stejnou barvu famfrnochů a v tý vřavě…”

“Jo, tak to už jsem doma, stejná barva fanfrňoulů…, sám se sebou…, na Moravský poli. Teda nevím, kdy ta bitva na tom poli byla, na to jsem nebyl dobrej už ve škole, ale určitě ne v roce 1962…, počkejte moment, někam si zavolam…”

“Ale pane Kubálku, uklidněte se, já nejsem vůbec přepracovaný…, no tak, sedněte si!”

“Já jsem úplně klidný, pane profesore, vy se laskavě posaďte a uklidněte. Jestli jste nebo nejste přepracovaný, nedokážu posoudit, ale to, že vám pěkně hrabe, vím, jako že jedna a jedna…”

“Tak už dost! Vysvětlím vám podstatu svého objevu. Koneckonců, nedeformovaná primitivně strukturální mysl, například dětská, je daleko pružnější ve smyslu akceptování deviantních hypotéz, a jestliže se to samé týká pro jistou podobnost i senilních starců, máte naději s klidem si vypít svoji ranní dvanáctečku třeba na vrcholku Chufevovy pyramidy a zrovna předevčírem.”

“Neráčej se zlobit, pane profesor, ale moje primitivní, deviantní a senilní mysl mi napovídá, vzhledem k tomu, jak jste sice poněkud zmateně, ale trefně ráčil poznamenat, že moje dvanáctečka je ještě v lednici, že jeden z nás dvou je cvok, že mu šibe…, a pořádně…, že k dnešnímu datu zblbnul, že dočista zmagorovatěl…, a že…, …vodu…!”

“Prosím, …zapijte to, je to neškodné neuroleptikum, pane Kubálek, uklidní vás to…”

“Fuj, modrej aspyrin! Jestli po tom usnu a vy mi vymlasknete mou plzeň, křápnu vás po lebce jako Přemysla, až uslyšíte fanfrňouly zpívat mariáš…, é …Otčenáš. Už to, zdá se, začíná působit.”

“Famfrnochy, neboli přikryvadla, ozdobná pokrývka přilbice středověkého rytíře. Jistě uznáte, že by ani v nejlepším zpívat Otčenáš nemohla.”

“Co by nemohla. Vy si diskutujete s hraběnkou za Sáby, fanfrňouly můžou dělat štryptýz nebo i hlasovat…”

“Podívejte, vidíte to?”

“Ten chuchvalec drátů?”

“Ano. Je to funkční model části mozkové struktury.”

“Je to blbý nebo chytrý?”

“To je právě ono, ono to nemyslí.”

“Tak to hoďte do kýble!”

“Vaše nesporně přímočará kritika není tak úplně neoprávněná, pane Kubálek. Ono to naprosto přesně modeluje logické i strukturálně emocionální psychické pochody. Ale nemá to fantazii! Nepředstavuje si to…”

“A co by si to jako mělo představovat, dyť se na to podívejte, jak to vypadá, snad jak se miliskuje se šňůrou vod ledničky?”

“No, proč ne?”

“Tak s tím nejsou žádný špásy. Sestřenice mojí ženy si představovala ráno večer, jak se miliskuje s klikou u dveří, a všichni se jí smáli. Teď nám už šestý rok píše z ústavu. Hergot, aby mi ta potvora vypnula ledničku. Teplý pivo, to je hnus!”

“Vidíte tady ty řady bílých bodů. To jsou obvody kvazispojité integribility, vlastně něco jako paměť. Dokonalá absolutní generace. Má všechny vlastnosti lidské paměti. Tedy téměř všechny. Pomocí těchto obvodů si tahle věcička může vzpomenout na cokoliv, co se v její paměti uloží. Obraz, událost, všechno. Dokáže s touto pamětí pracovat. Ale v jednom se od lidské paměti liší. Je právě kvazispojitá. A my jsme dokázali, že tato kvazispojitost je zákonitá. Nelze nijakou konstrukcí překročit jistou minimální hranici nespojitosti. Něco jako někdejší Heisenbergovy relace neurčitosti. Rozumíte?”

“Jo, něco jako vychrochtoptální.”

“Co prosím?”

“Vychrochtoptální!”

“Nerozumím.”

“To je pro vás něco jako pro mě kvazispojitá. Blbost!”

“Aha. Díval jste se na obraz televize hodně zblízka, nebo viděl jste fotografii pod mikroskopem?”

“No a co? Já jsem náhodou viděl i velblouda z pěti centimetrů. Zezadu. Pak jsem ležel dva měsíce na očnim!”

“No a nic! Jen to, že ty obrázky jsou složeny z drobných světelných teček, diskrétních informací.”

“To jako tajných?”

“Ne, to jako samostatných, oddělených. A my jsme dokázali, že každá struktura, nebo klidně řekněme myslící hmota, může vytvářet tou cestou, jak se předpokládalo, obrazy a představy jen z takovýchhle teček. Je to přírodní zákonitost.”

“No dobře, to mě nešokuje. S tím objevem bych klidně mohl chodit spát v osum.”

“A teď, pane Kubálku. Máte představy nebo sny takovéhle nespojité, tečkované, nebo jako ve skutečnosti?”

“Já mám, pane profesore, tak živý sny, že tečkovaný jsou akorát ty muchomůrky, o kterých se mi zdá, když stará udělá k večeři smaženici.”

“Tak, právě! Experimentálně jsem zjistil, že děje a obrazy probíhající v lidské fantazii jsou spojité, tedy ve smyslu odrazu skutečnosti v našem vědomí spojité. A přitom přírodní zákonitost tohle vylučuje!”

“Nekomplikujete si trochu život? Což si dát radši takhle to pívečko?”

“Ano, ano, ale poslouchejte, teď vám to řeknu zcela srozumitelně. Skutečnost by se měla k vaší představě nebo vzpomínce jako třeba skutečná láhev k láhvi na obrázku. Tak by to vycházelo z klasické a mnou potvrzené původní představy.”

“Hrůza, mě když se zdá o flašce, tak to vůbec necítím, jako že by byla na obrázku!”

“Je to sice nepřesný příklad, ale je to tak. To tedy ale znamená, že naše dosavadní chápání představ nebo možná vzpomínek a snů je zákonitě nesprávné.”

“To mě netrápí. To má říz…,…co? Acháááááá…”

“Na zdraví! My totiž, pane Kubálku, v takzvaných představách prožíváme skutečnost!”

“Tak to je objev jako stehno! Radím vám, nikde to neříkejte, nebo budete mít tu čest strávit zbytek života v blízkosti sestřenice mé ženy!”

“Jak to? Aha, to je ta duševně…”

“Jo, magor!”

“Ale ne, skutečně mám pro své tvrzení již přesvědčivé důkazy. Opravdu, naše představy jsou prožívaná skutečnost, ovšem v jiném čase a jiném prostoru.”

“To jako myslíte jednou ráno, jednou večer, jednou v posteli, jednou na seně…”

“Ne, ne! To je něco jiného! Říká vám něco jméno Einstein?”

“Ne.”

“Albert.”

“Jo. Vlasatej, s houslema. Všechno je jinak!”

“No nevím, jestli se vám podařilo vystihnout obsah jeho teorií, ale jím začala éra filosoficko fyzikálních hypotéz o vztahu hmoty, prostoru, času a jejich dynamice.”

“Aha! A přece se točí…”

“Ne, to je Galilei!”

“To je dobrej nápad, já si taky ještě naleju!”

“Takže struktura a rozložení hmoty generuje, neboli vytváří prostor, jehož vlastnosti jsou, dá se říci, totožné se strukturou této hmoty a interakce hmoty v tomto prostoru dále určuje vlastnosti času. Rozumíte?”

“Jako by se stalo, jako by se stalo…”

“Tedy ještě jinak. To, že vidíme nějakou věc nějak, závisí na vzájemném působení mezi námi a tou věcí, na její poloze, rychlosti a tak.”

“No a co?”

“Dívám-li se na svět kolem sebe, něco vidím!”

“Úchvatný objev! Začínám se cítit jako vědec.”

“Počkejte, jsem ve svém prostoru a ve svém čase, vzhledem k tomu, že se dívám stále ze sebe, nic vlastně nepozoruji.”

“Dobře, začíná to bejt sranda! Připomínáte mi Diora, který odkazuje světu výsledek svého celoživotního díla slovy: Hovno smrdí. “

“Ale, pane Kubálku, stáváte se vědcem a mluvíte jako idiot!”

“No prosím, poslouchám, ale s odpuštěním, pane profesore, vy na mě zatím působíte poněkud opačným dojmem.”

“Jste v sobě. Věci se obvykle nemohou dostat mimo sebe. Taková laň. Narodí se a začne si sebe sama uvědomovat. Spíš začne sama sebe cítit. Řídí se pouze pudy. Neví, a to doslova, protože vlastně nemá to, čím se ví, co bylo před ní a co bude po ní. Pouze primitivně a bezprostředně reaguje na okolí. Pro ni je vlastně její život nekonečný. Neuvědomuje si svůj začátek a konec. Jasný?”

“Zajímavý.”

“Daleko hůř, pochopitelně v tomto smyslu, na tom jsou například květiny nebo pouhé kameny. Nemají vědomí To člověk získal. Uvědomuje si. Vytvořil kulturu, dokáže předávat poznatky, tím si uvědomil, co bylo před ním a že něco bude po něm. Zaplatil za své vědomí vědomím své smrti.”

“Nechte si to, takhle se mluví s důchodcem!”

“A dál, získal a rozvinul tím i možnost představy. Tím se vlastně dostává mimo sebe, ještě to moc neumí. Ale dostává se mimo sebe a tím do jiné reálné pozice, kde v jiném prostoru a čase může prožívat a prožívá. Pochopitelně se nelze v primitivním slova smyslu fyzicky přenášet do jiných souřadnic prostoru. Jako že bych se já z dneška a tady setkal s já z roku 1962 z Moravského pole s ostatními já ze všech lichých let zítra v posluchárně. Podobně jako již Einstein ve svých konstrukcích dokázal například, že těleso v závislosti na pohledu má různou kvalitu existence, tedy existuje jinak, ale je to jen jedno těleso a ne dvě, tři, několik jinak existujících v jednom pohledu.”

“Já začínám vidět dvakrát…”

“Kombinace některých léků, speciálně neuroleptik, s alkoholem lokálně zesilují jejich účinky. To přejde. Ale dále. Vlastnosti hmoty, prostoru a času v závislosti na pohledu určují i různé proporce mezi prostorem a časem. Je tedy zcela možné, že v jistém pohledu sám sebe můžete prožívat třeba právě v roce 1962 na Moravském poli.”

“A co když mě tam zabijou? Nějakej ten Sas si nevšimne,

že mám čepici místo fanfrňoulů?”

“Tak tam zemřete a vy jste jednou provždy z roku 1962 na Moravském poli mrtev. Konkrétní vývoj situace v konkrétním čase je jednoznačný, ale vzhledem k tomu, že váš vlastní život je tady a teď, nic se vám tady a teď neděje.”

“Poslyšte, neměl bych mít tedy v občance náhodou napsáno Jan Kubálek tady a teď?”

“Ne, to že máte takové a takové datum narození by se tam a tehdy v našem slova smyslu paradoxní nezdálo. Skoro denně, pokud si všimneme, kolem sebe vidíme věci, které nepasují do tady a teď a to je dáno tím, že náš pohled na realitu nebo spíš realita z našeho pohledu, není uzavřená ve smyslu téhle relativistické dialektiky vesmíru.”

“Takže já žiju svým vlastním životem tady a teď …”

“…a díky svému vědomí se můžete dostat do úplně jiného času a jiného místa a prožívat reálné situace, čemuž my říkáme představy. Ale to není představa, ale skutečnost jiného pohledu na vesmír.”

“A co to moje já a tehdy a tam, co je ta moje představa?”

“Vaše já tam a tehdy reálně existuje tam a tehdy stejně a podle stejných přírodních zákonů jako vy tady a teď a vy tady a teď můžete být pro něj tam a tehdy představa, nebo lépe řečeno realita z jiného pohledu. Vy tady a teď nemáte z hlediska přírodních zákonů v ničem existenční prioritu před kýmkoli vámi někde a někdy!”

“Před kýmkoliv vámi, tedy mnou, někde a někdy…, to musím zapomenout, abych to někde a někdy tady neřek…”

“Naše vědomí se vyvíjí, možnost tohoto relativistického cestování nezávislým časem a prostorem se naučíme využívat. Zatím jsme jako děti, které si hrají, nebo lépe, teprve se učí si s něčím hrát. Podstatný je zlom skutečného uvědomění si toho faktu. Chce to cvik. Jde to rychle. Zvládnutý přenos časem a prostorem dovolí ovládnout moře informací z něhož známe zatím jen kapku. Pokuste se soustředit. Zhasnu. Uvolněte se …”

Cvak.

Asistent vešel do laboratoře a hodil na stůl jako každé ráno aktovku. “No to jsem blázen… Pane Kubálek, pane Kubálek, probuďte se, co je s vámi… To, že tu zůstává spát profesor, je obvyklé, ale co tu děláte vy…?”

Čepice se klidně vztyčila.

“Promiňte, už vás nebudu rušit, probíral jsem poslední drby s Kleopatrou o Napoleonovi něco málo před Kristem. Štramanda. Ale to s těma šesti litrama vína bude klep. No jo …A profesora nebuďte! Zkouší si Přemyslovy fanfrňouly….”

Table of Contents

Kapitoral 1