www.palmknihy.cz

Magie v Maroku

Petr Kohout

http://palmknihy.cz/index.php?x=2759

Magie v Maroku

Kapitola 1

Magie v Maroku

Petr Kohout

Převzato ze serveru Paranormal

http://www.paranormal.cz

Autorská práva má Paranormal a autor

V květnu 2000 si připomínáme 100. výročí narození Petra Kohouta (17. 5. 1900 - 23. 6. 1944). Petr Kohout (Pierre Lasenic patřil k nejvýznamnějším českým mágům a hermetikům. Pokud vás tento článek zaujme, určitě si obstarejte Svět magie 1/2000, v němž je zařazen tematický blok věnovaný právě Lasenicovi. Jeho následující text byl publikován v roce 1936 a je autentickým dobovým svědectvím.

Cestujeme-li z Casablanky, jednoho z hlavních přístavních měst francouzského Maroka, asi 250 kilometrů na jih, dospějeme do kuriózního arabského města, jehož staré hradby hrdě chrání domorodou tradici, města, které zůstává klenotem maurského středověku neporušeným ani devatenáctiletou okupací bílými Evropany. Toto město se nazývá Marakeš a přes modernizační snahy evropské civilizace zůstává stále ještě tajemným střediskem záhadného kraje maurské magie a legendárních džinů.

Bratrstvo Aissauů

Měšťané pozoruhodné etnografické rozdílnosti, od ras pleti ebenově černé až po bledě světlou, se mísí s nejrozličnějšími typy arabských venkovanů, berberských horalů, míšenců a nejodlehlejších kmenů, jež přicházejí do tohoto přitažlivého města rozkoší. Jeho rozlehlé náměstí Džemaa el Fnaa je věčným trhem, na němž kejklíři, vyprávěči, komedianti, tanečníci a zaklínači davů baví dav.

Tam můžete spatřit skutečnou, oslňující a vpravdě orientální symfonii pohybů, barev a tónů, póz a biblických gest, rouch a šatů divokých barev, výkřiků, smíchu a písní.

A toto podivuhodné město, které dovede tak přesvědčivě evokovati kaleidoskopické obrazy z pohádek Tisíce a jedné noci udiveným očím Evropana, je i jedním ze středisek záhadného bratrstva Aissauů, kteří dědí z pokolení na pokolení tradici nejstarších z dosud dochovaných magických rituálů a kteří bývají laickými Evropany pokládáni za pouhé zaklínače hadů.

Ne zcela neprávem: neboť ti z Assiauů, s nimiž se průměrný běloch setká, nebo se setkat může, patří k prvnímu stupni tohoto řádu, jenž se skutečně omezuje na veřejnou produkci podobného druhu. Dva další stupně jsou známy cizincům již jen podle tradice.

Zakladatelem této sekty byl šejk Al Kámil, sidi Mohamed ben Aissa, thaumaturg a léčitel XV. století, který stykem se svatými a nejučenějšími osobnostmi své doby, asketizmem a syntetickým studiem starého hermetizmu dospěl k určitému stupni osvícení, k filozofii, kterou předal svým žákům ve formě symbolických obřadů, jež daly vznik zmíněnému bratrstvu.

Aissauský řád se dělí na tři základní stupně:

Stupeň první, k němuž patří takzvaní zaklínači hadů, přivádí žáka ke schopnosti chápání představy a citu, jimiž je možné působit na přírodu.

Druhý stupeň dokazuje pravost mistrovy filozofie víry. Podle víry, jež jest vlastně ušlechtilým druhem vůle, se řídí přírodní jevy, nikoliv obráceně.

Třetí stupeň jest syntézou obou předchozích. Adept přijímá z rukou proroka květinu, která jest symbolem dokonalého vědění.

Rituál, kterým zasvěcuje aissauismus své adepty do filozofie svého proroka, má jako většina tradičních orientálních kultů jednu zásadní přednost před metodami mnoha takzvaných zasvěcovacích středisek evropských: nežádá slepou víru v pravost Učení, nýbrž vede žáka k samostatnému poznání pravdy vlastních zkušeností.

Po praktické stránce stupeň první, takzvaní zaklínači hadů, je podle moderního vědeckého názoru pokračováním praktik starých společností Psyllů a Ophiogénů. V žádném případě však nebyl znám ani islámu, ani v nejstarší době berberského pohanství.

První stupeň má vést, jak bylo řečeno, k praktickému poznání vztahů citu a představy k přírodě. Rituální praxe se ustálila na jedovatých hadech pravděpodobně proto, že had bývá pokládán za zvíře nejnebezpečnější a nejlstivější.

Zasvěcení se děje zcela formálním způsobem a je podmíněno pouťí do Meknésu, ke hrobu sidi Mohameda ben Aissy. Tam složí neofyt obvyklé dary marabutovi a bratrstvu, po inkubačním spánku obdrží magickou formuli baraka a ochranu zvanou Ahadů. Od tohoto okamžiku neubližuje žádnému jedovatému hadu a nikdy ho nezabije, i kdyby mu hrozilo nebezpečí smrti. Ve své mysli se sjednocuje s tímto zvířetem a představuje si, že s ním má společné srdce.

V Meknésu, Marakeši a ve všech městech na úpatí afrického Atlasu bylo možné se až donedávna setkat při velikých slavnostech s neofyty tohoto bratrstva. Obrovské kobry z lesů sůských, brejlovci a zmije adiminské se vlní ve zvucích flétny těchto čarodějů, sledujíce s úzkostlivou přesností každý pohyb a každé gesto svého pána. A když je produkce skončena, každý z hadů trpělivě čeká, až ho ruka s něžnou pečlivostí uloží do proutěného košíku, zvaného sllas.

Jsou aissauští zaklínači imunní proti kousnutí jedovatých hadů?

Edward Westermark se domnívá, že zaklínači omezují jejich jedovatost tak, že požívají zvláštní potravu, sestavenou hlavně ze syrových vajec, že jim vytrhávají jedovaté zuby, nebo že alespoň způsobují výtok jedu tím, že nechávají zvířata několikráte se zakousnouti do látky nebo cibule.

Jiná metoda odzbrojování hadů, zvláště užívaná v Indii, spočívá v tom, že zvíře dráždí vlajícím šátkem tak dlouho, dokud se nezakousne. Jakmile se tak stane, prudkým trhnutím mu lovec vylomí jedovaté zuby. Tento způsob však nelze dobře užít tam, kde se jedná o dlouhé držení hada v zajetí, neboť má-li smrtící zuby vytaženy, je nutné jej živit mrtvou potravou, na kterou jeho organizmus není zvyklý, což obyčejně způsobí, že brzy hyne. Imunita Aissauů vůči hadímu jedu je relativní a velmi nejistá. Případy zabití zaklínačů hadím kousnutím během cvičení jsou velmi časté a sám jsem byl v roce 1933 svědkem smrti jednoho z těchto neofytů v Marakeši, kdy byl při produkci uštknut svou kobrou do jazyka. Podobná neštěstí se opakují v Maroku každoročně a mnohdy se obětí stávají i někteří z příliš zvědavých diváků, neopatrné Evropany nevyjímaje.

Pravý Aissaua nejenom že nikdy hady nezabíjí, ale i ty, které jednou zajal, pouští po čase na svobodu tam, kde je ulovil. Předtím je vždy omyje čistou vodou a pečlivě osuší, neboť ví ze zkušenosti, že zvíře, které by bylo cítit lidským pachem, by bylo v přírodě pronásledováno a jinými plazy zabito.

Způsob, jakým aissauští zaklínači loví jedovaté plazy, je velmi jednoduchý. Lovec sleduje pečlivě stopu hada v písečném terénu, a jakmile dospěje k noře, položí do ní slabý proutek, aby se přesvědčil podle jeho pohybů o přítomnosti zvířete. Pak prohloubí noru motyčkou, vytáhne hada holou rukou buď za ocas, nebo prostředek těla, přehazuje ho rychle z ruky do ruky, aby mu zabránil kousnutí, až se mu podaří uchopit plaza za hlavu a vložit ho do svého sllas. Často se stává, že stopa vede k hadu plazícímu se na povrchu země; několik větviček řešetáku hozených kolem zvířete zabrání svými ostny jeho útěku a poděšená oběť se stává brzy úlovkem domorodce.

Je pozoruhodné, jak nejjedovatější a nejnebezpečnější plazi ztrácejí rychle svoji bojovnost ve styku se zasvěcencem do paktu Baraka a odpovídají zcela svými pohyby a svým chováním na slovní příkazy zaklínače, i bez obvyklých zvuků flétny nebo bubínku.

Vztah aissauského neofyta k přírodě, a tedy i k ovládaným zvířatům vedle “baraka” a “ahadu”, lze definovati ve čtyřech kladných a čtyřech záporných příkazech:

Chtít dobro, přát svobodu, žít se žijícím a chápat zdánlivost zla. Neubližovati, neděsit, neustupovat a nespouštět z očí.

Ve druhém stupni aissauského zasvěcení přechází žák k asketickému rituálu, jakémusi druhu joginské praxe, která má verifikovati jeho mentální potence a dokázat mu pravost řádové filozofie. Obřady a exaltické fenomény tohoto stupně se podobají nejen těm, které cikáni již od nejstarších dob až dodnes celebrují v Saint Marie de la Mer, poblíž Marseille, místu zasvěceném Sarovi, ale obsahují i pozoruhodné prvky, sahající svým původem do doby ještě starší: divoké tance Aissaunů, při nichž se zraňují sekyrou prehistorických tvarů, připomínají živě výjevy z každoročních slavností Osiridových v antickém Egyptě, kdy členové karienské sekty užívali téhož rituálního nástroje, jehož původ je pravděpodobně až v době kamenné.

Poznávací znamení aissauských adeptů, znalost vzácné a tajné rostliny, která vyvolává exaltické stavy a současně sloužila starým arabským alchymistům jakožto hlavní působce v metalické transmutaci, nepřímo potvrzují tuto teorii.

Řekli jsme, že druhý stupeň tohoto zasvěcení dokazuje sílu exaltované víry. Takových důkazů, určených však pouze členům sekty, má aissauský asketismus více než dost. Sám jsem viděl při jedné z náboženských slavností, kterak adepti tohoto stupně naléhali holým břichem celou svou vahou na ostří arabského meče, kterým je možné přeseknout i nejmenší hedvábné tkanivo letící ve vzduchu — kterak bez výrazu jakékoliv bolesti vytahovali oči ze svých důlků, probodávali si údy ostrými noži, nebo si zatloukali hřebíky do lebky. A všechny krvavé rány, které si takto způsobovali, hojily se během deseti minut, že nezbyla ani jizva, pouhým nanesením vlastní sliny.

Chůze přes žhavé uhlí

Jiným pozoruhodným experimentem tohoto druhu je takzvaná ,,cesta ohně”. Po krátkém předchozím kolektivním odříkání příslušných formulí se vyplní jáma žhavým uhlím a přes jeho povrch přecházejí žáci klidně bosýma nohama bez jakékoliv úhony.

Nejprve jsem se domníval, že kůže na chodidlech těchto světců je předem preparována jakýmsi záhadným anestetickým prostředkem. Jakmile jsem však svoji pochybnost vyslovil, byl jsem vyzván přítomným marabutem, abych bez obavy vstoupil do kruhu na rozžhavené uhlí tančících sektářů — a musím doznat, že jsem neutrpěl ani nejmenší bolestivé spáleniny, třebaže jsem na tomto ohni stál více než pět minut.

Ale to všechno jsou pouhé experimenty, které jsou jen prostředkem, nikoliv cílem. Nebylo by vhodné pokoušet se o jejich výklad, ať již cestou hermetickou, nebo krkolomnými teoriemi domněle exaktního pozivitizmu, známe-li jejich účel:

Vést k pochopení víry, která hory přenáší.

Table of Contents

Kapitoral 1