Zdeněk Kočí
Vypadni z mý hlavy!
(ikarie 1997/09)
 
Práskly dveře. To byl určitě ten nový doktor. Jandák se, tuším, jmenuje. Říkaly ženský na pětce, že přej snad dokonce seděl za nějaké krádeže. Jenže teď se stal mým problémem, a tak jsem si ho trochu proklepl.
V jeho záznamech byly podezřelé mezery, ale při konzultaci na pánském záchodku jsme si všechno vyjasnili. On sice ještě netušil, že jsem tady šéf, ale brzo se mi bude klanět. Jako ostatní. Jako všichni. Cvak! Probůh, je to tady zas.
Ozvaly se kroky zdravotní sestry, pak rámus, křik. Koma. Jednotka intenzivní péče.

"S ním je to vždycky stejné, doktore Jandáku," říkal primář nad pacientem. "Vždycky jednou za dva měsíce zčistajasna upadne do komatu. Trvá to pět, šest dní a pak se najednou probudí. Má nádor na mozku, inoperabilní, ale nezvětšuje se. Na to, že je mentálně postižený schizofrenik, je tohle docela legrace." Primář se podíval na Jandáka. "To jsou vaše případy, tady s Tomášem máte celkem tři pokoje. Až se probudí, vrátíme ho zpátky na pětku. Tak co, spokojen?" Zářivý úsměv.
Jandák se zamračil. "Samozřejmě."
"Slyšel jsem, že jste měl docela úspěchy s několika autisty," zatvářil se primář trochu kysele. "A pak se to trochu zvrtlo."
"Jistě," odpověděl Jandák zahořkle. "Ta nehoda mi zkazila rok práce. A co se týče peněz, o kterých jste jistě slyšel, tomu nevěřte. Shořelo to všechno v autě i s těmi chudáky. Dopravní nehoda," dokončil tupě Jandák.
"Já vás neobviňuji. Jenom se vás snažím připravit na sestry. Snažte se je prosím neprovokovat, i tak to mají dost těžké."
Jandák se na primáře podíval a ten bezděky odvrátil hlavu, na chvilku strnul, potřásl bradou a prkenně vypochodoval z místnosti.

Rovnoběžky se sbíhaly v nekonečnu, protnuly se, zastavil se prostor i čas, pak se zase rozběhly, oběhly svoji kruhovou dráhu a zmizely někde v dálce za nekonečnem. Prostor ztratil smysl. Z rovnoběžek se stal čarník a pak kruhoboule. Nakonec se hromadice časoprostorů rozkondenzovala na shlukanec. Vlastní názvy pro vlastní svět.
Před shlukancem se začala rýsovat silueta. Muž v plášti. Chá, doktor. Primář. Ne, není to primář, to bude ten nový, Jandák mu říkají. Já ho nechci. Nikoho nechci a bolí mě hlava. Strašně mě bolí hlava.
Vrať se zpátky!, slyším ďáblovo volání.
Jandákovy rysy ztvrdly na kámen. Narostly mu rohy. Hlava se asi rozskočí.
Pojď zpátky a neblbni. Vím, ze mě slyšíš, říká poněkud naštvaně Jandák.
Blbost! Nikdo mě nemůže slyšet. Jsem sám.
Nejsi sám. Teď jsem tu já, tak koukej mazat pryč.
Nechci, nechci, nechci! To je moje. Já jsem si to objevil. Ty nemáš právo tady být! Cítím hroznou bolest. Kosti. Srdce. Játra. Vrať se, zabíjíte to, pokračuje Jandák už docela klidně. Zavřel jsem oči. Plonk!
"Hele, vzbudil se," zazvonila kovovým hlasem jedna z mladších sester. Jandák seděl nehybně na posteli a upínal zrak na Tomášovu tvář. Ten otevřel oči a nechápavě zamrkal. Otevřená ústa.
"Jak se cítíte?" zeptal se Jandák. Sestra vyprskla smíchy. "Lulat."
"Pane doktore, takhle s ním nemůžete mluvit," smála se sestra. "Viď, Tomášku, budeme dělat kaků."
"Lulat, tulat, kaků, kaků." Jandák zdvihl obočí a přes tvář mu přeletěl stín.
"Je to opravdovej debil. IQ pod čtyřicet a navíc má ten nádor. Do léta nevydrží. No, alespoň můžu říct primáři, že už se probral," dodala sestra a svižně odkráčela.
"Tak ty seš debil," pronesl Jandák a usmál se. "Tak to tě budeme muset vyléčit."

"Pane primáři, ten novej doktor je nějakej divnej. Pořad mluví na ležáky, jak když jsou bůhvíjaký lidi," pomocná sestra Mrázková tlumočila kolektivní stížnost "Domluvte mu, nebo se to ty grázlíci naučej a budou to opakovat od rána do večera."
"Já už mu to nějak vysvětlím."

O dva měsíce později.
Hanavánek se protáčí po stugurce a snaží se dohánět šmucánky. Jsem šťastný. Chápu dokonalou virtuozitu jejich představení.
Vrať se ke mně!
Je tu zase ten parchant. Vypadni z mýho světa, vypadni z mý hlavy!
Pojď zpátky.
Kašlu na něj. Něco mě nutí zavírat oči. Všechny.
"Lulat, lulat."
Mě neoblafneš!
To je parchant.
Ne, jsem telepat. Vím, že tam jsi, že jste tam oba. Rozumím tomu, nás je taky víc.
Nevěřím. Táhni! Vypadni z mý hlavy!
Už jsi tady, viď? Vrátil ses. To je dobře.
Hajzle, zničils to, zabil jsi šmucánky.
Ne, zachránil jsem tě, zabilo by tě to.
Pcha, zabilo by to jeho, toho debila, kterej má nade mnou moc.
Ne, zničilo by to tvoji tělesnou schránku a s ní i tebe. Věř mi. Nejsi první.
Schizofrenik?
Ne, i když to taky. Quatropatik.
"Lulat, lulat, lulat."
Nevydržím to, musím pryč, umřu.
Vydři to s ním, já ti pomůžu. Vím, jak na to, se vším ti pomůžu. "Tak pojď, budeme dělat kaků."

"Pane doktore, mám na vás stížnosti. Zanedbáváte pacienty na úkor Tomáše Havleny. Co mi k tomu řeknete?" pravil primář docela otráveně.
"No, víte, ten případ je docela interesantní," začal poněkud krkolomně Jandák.
Nechápu, co je na nich interesantního, pomyslel si primář a nahlas řekl: "Chápu, chápu, ale snažte se je nezanedbávat. Už jste tu čtyři měsíce a to je dost na to, abyste pochopil zdejší rytmus."
"Vynasnažím se, pane primáři."

Čekal jsem na něj. Dokonce jsem se na něj těšil, barbiánci vypadali sice velmi pronitoidně, ale přece jen jsem na něj čekal.
Dva měsíce! Skoro celé dva měsíce, kam ses ztratil?
Musel jsem pryč, Jandáku. Ta debilita mě zabíjí. Nenávidím ho.
Zabijeme ho.
Vy jste ale debil! Chcete, abych chcípnul taky, co?
Ne tělo, zabijeme toho idiota, co se ve vás usadil. To bude ta jednodušší část, horší to bude...
Co je? Co je horší? Proboha, Jandáku, co mi chcete udělat?
Vzít ti tvůj svět.
Ty hajzle! Minuta ticha.
Hodina ticha.
Lakonické konstatování. Proč to chcete udělat?
Ještě nepřišel čas, aby to někdo používal. Až ho zabijeme, je důležité, abys byl normální.
Já jsem normální. Jsem. Jsem. Jsem!
 
Chápu, ale je to bolí. Bolí je, kdy z se na nekoukáš. Nejsou na to připravené.
Kdo?
Šmuchánci, ruchánci, nebo jak jim říkáš. Řekli mi to. Jsou to bytosti.
V pokoji byl cítit benzín.
Jaké bytosti? Mají něco společného s mým okem? S mým třetím okem?
Jasně, oko. Oko nebo nádor, jak říká primář. Je to brána do čtvrtého rozměru. Žijí tam bytosti, které zabíjí, když je někdo pozoruje. Bere jim to čas.
Ne! Nedám se o to připravit!
Myslel jsem si to.
Jandák škrtl zápalkou a pak rychle vyběhl z místnosti. Tentokrát se nedá chytit.
Mezi šmucánky přibyl nový krucánek. Má podezřele jasné oči.