Přeložil Tomáš Havlík

Copyright © 2013 by Amanda Knox

Published by arrangement with HarperCollins Publishers.

Map copyright © 2013 by Springer Cartographics LLC

Designed by Leah Carlson-Stanisic

Jacket photography © Yolanda Perez

Jacket design by Robin Bilardello

Translation © Tomáš Havlík,

2015

ISBN 978-80-267-0375-4

Mé rodině

Obsah

Prolog 4. prosinec 2009

Část první PERUGIA

Kapitola 1 Duben - srpen 2007

Kapitola 2 30. srpen - 1. září 2007

Kapitola 3 Září 2007

Kapitola 4 Říjen 2007

Kapitola 5 25. říjen - 1. listopad 2007

Kapitola 6 2. listopad 2007, dopoledne, den první

Kapitola 7 2. září 2007, odpoledne, den první

Kapitola 8 3. září 2007, den druhý

Kapitola 9 4. září 2007, den třetí

Kapitola 10 5. listopad, den čtvrtý

Kapitola 11 6. listopad 2007, dopoledne, den pátý

Kapitola 12 6. listopad 2007, večer, den pátý

Kapitola 13 7. listopad 2007

Kapitola 14 8. - 9. listopad 2007

Část druhá CAPANNE I

Kapitola 15 10. - 13. listopad 2007

Kapitola 16 9. - 14. listopad 2007

Kapitola 17 15. - 16. listopad 2007

Kapitola 18 Listopad 2007

Kapitola 19 18. - 29. listopad 2007

Kapitola 20 Prosinec 2007

Kapitola 21 Leden - květen 2008

Kapitola 22 Červen - září 2008

Kapitola 23 18. září - 28. říjen 2008

Kapitola 24 Říjen - prosinec 2008

Kapitola 25 Leden - březen 2009

Kapitola 26 Březen - červenec 2009

Kapitola 27 1. září - 9. říjen 2009

Kapitola 28 10. říjen - 4. prosinec 2009

Kapitola 29 4. prosinec 2009

Část třetí CAPANNE II

Kapitola 30 Prosinec 2009 - říjen 2010

Kapitola 31 Listopad - prosinec 2010

Kapitola 32 11. prosinec 2010 -29. červen 2011

Kapitola 33 29. červen 2011

Kapitola 34 30. červen - 2. říjen 2011

Kapitola 35 3. říjen 2011

Epilog 3. - 4. říjen 2011

Autorská poznámka

Prolog 4. prosinec 2009

Perugia, Itálie

Do starobylé perugijské soudní síně, kde se vynášely rozsudky po celá staletí, jsem vstupovala s nadějí, že mě tato dlouhá tradice spravedlnosti ochrání. Zaletěla jsem pohledem k velkému kříži na zdi za soudcovským stolcem. Příslušníci justiční stráže v modrých čepicích, kteří tvořili můj doprovod, mě postrkovali kupředu. Soudní síň sice byla plná policistů, právníků a novinářů, ale vládlo v ní skličující ticho. U stěny po straně stáli moji nejbližší — oba rodiče, nevlastní matka, otčím a sestra Deanna — a všichni mě neslyšnými pohyby rtů ujišťovali: „Milujeme tě, milujeme tě.“ Mé další sestry byly ještě tak malé, že by je do soudní síně nepustili, ale čekaly na mě na chodbě hned za dvojitými dveřmi.

Nespravedlnost dospěla po dlouhém čekání — téměř — ke konci.

Čtyři minuty po půlnoci krátce zazvonil zvonek a soudní tajemník oznámil: „.La corte“ Z přilehlé kanceláře vešli do síně soudci v černých talárech a členové poroty se šerpami v italských národních barvách — zelené, bílé a červené. V kamenných tvářích měli pochmurný výraz, a když kolem nás procházeli na svá místa, upřeně hleděli kamsi do dálky, za naše obličeje, v nichž se zračilo napjaté očekávání. Stála jsem mezi svými dvěma italskými právníky a tiskla ruku vyššímu z nich — tomu, který mi dlouhé měsíce neustále opakoval: „Odvahu, Amando, musíte zachovat odvahu. Zbytek zařídíme my.“

Soudce zvedl list papíru a tichým monotónním hlasem začal předčítat obvinění, která proti mně byla vznesena. Zhluboka jsem se nadechla.

„Ne!“ zakvílel kdosi za mými zády těsně předtím, než jsem ze soudcových úst uslyšela rozsudek: „Calpevok“ — „Vinna.“ Celá roztřesená jsem se zhroutila na svého právníka. Objal mě mohutnou paží a přitiskl si můj obličej na hrudník. V uších mi pulzovala krev. „Ne, ne, ne,“ sténala jsem a v duchu si říkala: To není možné, to není možné, je tojenom noční můra. To není mojné, je to nespravedlivé, je to nespravedlivé. Lidé kolem mě vykřikovali — jedni se mě snažili podpořit, jiní zostudit. Odevšad se ke mně natahovaly ruce, o nichž jsem nevěděla, komu patří, a dotýkaly se mě. A přes všechen zmatek a hluk ke mně doléhaly vzlyky mé sestry a mamky.

Nohy mi vypověděly službu. Členky justiční stráže mě chytily v podpaždí a úplně zhroucenou mě odnesly ze soudní síně. Ve zmatku, do něhož se propadl celý můj otřesený svět, jsem vůbec neslyšela soudcův rozsudek: „Dvacet šest let.“

Konec. Bylo po všem.

Část první PERUGIA

Kapitola 1 Duben - srpen 2007

Seattle, USA

Mamka se v kavárně posadila vedle mě do našeho oblíbeného boxu s vysokými opěradly. Taťka zaujal místo naproti nám. „Tak o co jde?“ zeptal se. Nemohla jsem uvěřit, že jsme se sešli takhle ve třech.

Posezení s rodiči nad zeleninovým salátem nejspíš nevypadá jako něco výjimečného, ale pro mě to byla naprosto převratná událost. Mamka i táta se však museli cítit dost nepříjemně. Za celých devatenáct let, co jsem byla na světě, jsem je totiž ani jedinkrát neviděla sedět u jednoho stolu, natož spolu obědvat. Rozvedli se, když mi byl jeden rok a mamka čekala mou sestru Deannu. Od té doby spolu téměř nepromluvili, dokonce ani po telefonu. Když tedy oba přišli do Eats Market Café v západní části Seattlu, jasně mi tím dokázali, jak mě mají rádi. Mamka si okusovala nehty, taťka se choval věcně a prakticky, ale oba ke mně vysílali stejně vlídné úsměvy.

Za nejpádnější důkaz jejich lásky ke mně a k Deanně jsem však považovala způsob, jakým se vypořádali se svým rozchodem.

Po rozvodu si koupili domy stojící pouhé dva bloky od sebe, aby nám zajistili stejné výhody, jaké mají děti z úplných rodin, takže jsme nikdy neměly pocit, že by spolu bojovali o naši přízeň. Nikdy jsem také nezažila, že by na sebe před námi nějak nasazovali. K sobě navzájem se však chovali, jako kdyby se neznali — ať už je dělily dva bloky domů, anebo pouze dvě řady židlí v sále na školním představení. Při fotbalových zápasech nám oba fandili u postranních čar hřiště, ale chránění řadou dalších otců a matek.

Oddělený život rodičů pro mne znamenal, že pokud jsem jim chtěla sdělit nějakou novinku, musela jsem to udělat nadvakrát. Když jsem tedy tentokrát pozvala oba současně, vedlo mě k tomu odhodlání dát jim jasně na srozuměnou, že jsem učinila zatím nejzávažnější rozhodnutí v celém svém dosavadním životě. Chtěla jsem jim totiž oznámit, že je načase, abych se osamostatnila. Jako pokaždé jsem nejdřív oslovila volnomyšlenkářskou mamku, která odjakživa razila názor, že člověk by měl následovat hlas svého srdce. Když jsem se jí svěřila, že mi moje srdce velí, abych se ve třetím ročníku vysoké školy vydala do italské Perugie, vzdálené 8967 kilometrů od domova, odpověděla mi, jak jsem očekávala: „Jeď tam!“

Mamka se narodila v Německu, ale ještě jako malá holčička se s rodiči přestěhovala do Seattlu. Babička, které jsme říkali Oma, mluvila se mnou a s Deannou už od dětství často německy, ale teprve v prvním ročníku vysoké školy jsem si pořádně uvědomila, že mám přirozené jazykové schopnosti, a začala jsem si pohrávat s myšlenkou, že bych v budoucnu mohla pracovat jako překladatelka. A jednou se snad stát i spisovatelkou. A tak když jsem se měla rozhodnout, kde strávím třetí ročník, napadlo mě v první chvíli Německo. Nakonec jsem ale usoudila, že si musím vybrat cizí jazyk i zemi podle vlastních představ a že by to mělo být něco, na co si již nedělá nárok moje rodina. Byla jsem přesvědčená, že mi to pomůže definitivně dospět.

Německo by nepochybně představovalo bezpečnou volbu, ale na bezpečnost jsem se tehdy neohlížela. Záleželo mi jenom na jediné věci — získat nezávislost. Věřila jsem, že se umím rozhodovat zodpovědně, ačkoliv ve mně občas převládly emoce nad rozumem a způsobily, že jsem šlápla vedle.

Kdybych se skutečně měla stát překladatelkou, zužitkovala bych španělštinu nebo francouzštinu daleko lépe než italštinu, jenomže španělštinu si vybírali téměř všichni a francouzština mě nijak nelákala. Italská kultura mě však fascinovala už na základní škole, kde jsem se učila latinu a seznamovala se s římskými a italskými dějinami. Ještě víc jsem si Itálii zamilovala ve čtrnácti letech, kdy se mi naskytla příležitost poznat ji zblízka — během dvoutýdenního výletu s mamkou a její rodinou. Oma, tetičky, strýcové, otčím, Deanna a já jsme se vměstnali do dvou dodávek a vyrazili na cestu po Německu a Rakousku, během níž jsme navštěvovali příbuzné. V Mnichově jsme oslavili Oktoberfest a potom zamířili do jižní Itálie na prohlídku Pisy, Říma, Neapole, Pompejí a pobřeží Amalfi. Dějiny, které jsem se učila ve škole, dostaly při návštěvě Kolosea a trosek Pompejí reálné obrysy. Vzpomínám si, jak jsem všechny tyhle pamětihodnosti ukazovala svým příbuzným a sypala ze sebe všelijaké nesmysly, které jsem si pamatovala ze školy. Vysloužila jsem si tím přezdívku „turistická průvodkyně“. Úzké dlážděné uličky a domy s cihlovými základy, které byly na hony vzdálené všemu, co jsem znala ze Seattlu, mi naprosto učarovaly. Itálii jsme navštívili měsíc po teroristických útocích z 11. září a místní obyvatelé se k nám chovali skutečně vřele, s upřímnou účastí. Odjížděla jsem s přesvědčením, že je to nesmírně pohostinná země s obrovským kulturním a historickým bohatstvím.

Ve druhém ročníku vysoké školy jsem se přihlásila na lekce italštiny pro začátečníky. Když jsem pak zjistila, že moje domovská Washingtonská univerzita pořádá v Římě kurz tvůrčího psaní v italštině, připadala jsem si jako v sedmém nebi. Obsahoval totiž všechno, po čem jsem toužila. Především jsem však musela zvládnout italštinu a ponořit se na devět měsíců do místní kultury — to vše v malém městě Perugia. V červnu jsem pak hodlala vyrazit se vší parádou do Říma.

Ze všeho nejdřív mě ale čekal nejdůležitější úkol — přesvědčit tátu, který na všechno pohlíží velice pragmaticky, pracuje ve finanční sféře, přemýšlí v číslech a potrpí si na důkladné plánování. Čekala jsem, že jako člověk, který věci hodnotí z praktického hlediska a vyniká organizačními schopnostmi, bude mít spoustu otázek, takže jsem si některé odpovědi prozíravě připravila už předem.

Schůzku s oběma rodiči jsem si domluvila také kvůli tomu, abych dala taťkovi jasně najevo, že ho mám ráda úplně stejně jako mamku. A když jsem ho prosila, aby mi důvěřoval a souhlasil s mým odjezdem do Perugie, myslela jsem to zároveň jako omluvu, že chci vůbec odjet pryč.

V prvním a ve druhém ročníku vysoké školy jsem totiž začala daleko víc pohlížet na spoustu věcí ze zorného úhlu svých blízkých. A zároveň jsem si postupně sestavovala přehled svých dřívějších skutků, k nimž mě vedly ryze sobecké důvody. Na předním místě v tomto soupisu se ocitlo veškeré mé chování k taťkovi v době, kdy jsem procházela pubertou.

Oficiálně jsem u něj odmalička bývala každý druhý víkend. Táta nepatřil mezi rodiče, kteří na své děti neustále dohlížejí, a tak nechával všechny každodenní drobnosti na mamce. Pokud jsem se tedy potřebovala nějak rozhodnout, pokaždé jsem se obracela na ni. Mamka mi pak vyložila všechny možnosti a vybídla mě, abych se rozhodla sama. Táta stál v tomhle procesu volby úplně stranou.

Dům, ve kterém bydlel se svou druhou ženou Cassandrou, byl pouze jejich, ne můj. Když se jim narodily mé nevlastní sestry Ashley a Delaney, musely jsme se s Deannou přestěhovat z naší společné ložnice na rozkládací pohovky v dětském pokoji. Skutečný domov jsem měla jenom ve svém vlastním pokoji, vedle Deanny, maminky a jejího druhého manžela Chrise. Tam jsem se cítila nejlépe. Mamka nás nechávala navlékat si na sebe všechno, co jsme chtěly, a budovat si vzadu na zahradě bunkry. Za deštivého počasí jsme s Deannou vracely na správnou cestu zbloudilé slimáky, kteří se zatoulali do jídelny škvírou pod zadními dveřmi. Taťka po nás chtěl, abychom si pod skleničky s pitím dávaly tácky, ukládaly videokazety s filmy a cédéčka podle abecedy a nosily barevně i stylově sladěné oblečení.

Ve čtrnácti letech jsem mu řekla, že už k němu nemůžu chodit, protože mám přehršel mimoškolních aktivit a spoustu přátel. Ve skutečnosti mi ale nesmírně vadila prohlubující se propast mezi našimi životy. Takže jsem se rozhodla, že ji ještě rozšířím. Teď jsem ji ale chtěla zasypat. Nadobro.

Při zevrubném zkoumání studijních programů, které se mi nabízely v Itálii, jsem si uvědomila, že je pro mě tátova podpora velice důležitá. Proto jsem ještě nikdy nic nenacvičovala tak pečlivě jako rozhovor, který mě čekal. Chtěla jsem na taťku udělat dojem a vůbec jsem netušila, co si počnu, pokud mě nevyslyší. Pustila jsem se tedy do obhajoby svého nápadu ještě předtím, než nám servírka přinesla menu.

„Tati, ráda bych příští rok studoval italštinu v Perugii,“ začala jsem a snažila se, aby to vyznělo naprosto věcně. „Leží na půli cesty mezi Florencií a Římem, ale je lepší než obě tahle města, protože je menší a klidnější a nejezdí tam hordy amerických studentů. Budu se tam stýkat jenom se samými seriózními učenci. Ponořím se do místní kultury. A tady mi pak uznají všechny jejich kredity.“

Táta se k mé obrovské úlevě zatvářil vstřícně.

Povzbuzená jeho reakcí jsem vydechla a pokračovala: „Univerzita pro cizince v Perugii je docela malá škola, která se soustřeďuje výhradně na výuku italštiny. Mají intenzivní program a čeká mě tam spousta práce. Pokud nebudu sedět v učebně, přesunu se do knihovny. Už jen to, že budu muset od rána do večera mluvit italsky, mi moc pomůže.“

Taťka přikývl. Mamka, potěšená mým úspěchem, se šťastně usmívala.

„Doma už nebydlím skoro dva roky, při studiu pracuju a přitom mám pořád dobré známky. Ujišťuju tě, že se o sebe umím postarat.“

„Mám jenom strach, že jsi až příliš důvěřivá, Amando,“ řekl taťka. „Co když se ti něco stane? Nemůžu tam jenom tak zavolat nebo pro tebe přijet. Budeš úplně sama v cizí zemi, daleko od domova.“

Táta se sice dokáže uvolnit, ale když vystupuje v roli rodiče, dokáže mluvit stejně upjatě jako otec z nějakého sitcomu z padesátých let.

„Právě o tohle jde, tati. Zakrátko mi bude dvacet, jsem dospělá. Zvládnu to.“

„Ale zatím je na nás, abychom se o tebe starali,“ namítl. „Co když onemocníš?“

„Mají tam nemocnici. A teta Dolly bydlí v Hamburku. Je to docela blízko.“

„Kolik dělá školné? Pomyslela jsi na všechny výlohy?“

„Všechno jsem si spočítala. Dokážu si zaplatit jídlo i další výdaje,“ odpověděla jsem. „Loni v zimě jsem přece pracovala ve třech zaměstnáních. Všechno jsem si uložila do banky. Mám na účtu sedm tisíc osm set dolarů.“

Táta si propletl prsty a položil ruce na stůl. „Jak se tam budeš přepravovat?“

„Univerzita je v centru a po městě jezdí autobusy,“ řekla jsem.

„Kromě toho je Perugia malá. Žije tam jenom sto osmdesát tisíc lidí. Určitě se tam rychle zorientuju.“ „Jak s námi budeš udržovat spojení?“

„Koupím si v Itálii mobil a celou dobu budu na e-mailu. Můžeme spolu mluvit i přes Skype.“ „Budeš bydlet na koleji?“

„Ne, ubytování si musím najít sama. Určitě ale seženu nějaké dobré bydlení blízko školy. Zašla jsem na naše zahraniční oddělení a vyptala se tam. Univerzita pro cizince mi dá hned po příjezdu seznam dostupných nabídek. Ráda bych bydlela s Italy, abych se mohla pořád pocvičovat v jejich jazyce.“

Nevěděla jsem, co na to taťka řekne, ale každopádně jsem počítala s tím, že se o mém plánu budeme dohadovat celé týdny. Proto mě překvapilo, že na něj kývl, ještě než jsem vzala do ruky vidličku.

„Jsem na tebe pyšný, Amando,“ prohlásil. „Tvrdě jsi pracovala a ušetřila sis spoustu peněz. Uvědomuju si, jak je to pro tebe důležité.“

Bylo mi jasné, že jsem jen jediná kapka v moři dvou set padesáti tisíc amerických studentů, kteří na podzim zamíří do zahraničí, ale přesto jsem svou nadcházející cestu do Perugie vnímala jako nejdůležitější krok v celém svém dosavadním životě. V okruhu mých přátel a známých z Washingtonské univerzity šlo navíc o naprosto mimořádnou událost, protože většina z nich do ciziny nikdy nevyjela. Připadala jsem si výjimečná a velice odvážná. Z Itálie se vrátím jako vyspělý člověk, jehož změnil už jen sám fakt, že do téhle země odjel. A kromě toho budu mluvit plynně italsky.

Roční pobyt v zahraničí pro mě představoval úplně první zkušenost, kdy jsem měla být odkázaná jenom sama na sebe. Většina mých přátel ze seattleské střední školy — jezuitské přípravky pro studenty, kteří chtějí pokračovat ve studiu na vysoké škole — si v posledním ročníku podala přihlášky na univerzity a koleje vzdálené stovky mil od domova. Někteří dokonce plánovali odjet na úplně opačný konec Spojených států. Já jsem sice nechtěla promeškat žádné dobrodružství, ale zároveň mi bylo jasné, že ještě nejsem natolik vyzrálá, abych odjela pryč. Proto jsem se rozhodla, že se přihlásím na Washingtonskou univerzitu v Seattlu, kam jsem mohla dojíždět z domova na kole, a dopřeju si tak ještě trochu času, než se ze mě definitivně stane dospělý člověk. Ale ještě před maturitou jsem se začala pídit po zahraničních programech, které nabízela studentům moje budoucí univerzita.

Většina mých spolužáků ze střední školy stála na společenském žebříčku o dost výš než já. Bydleli v Bellevue — na výstavním předměstí s honosnými vilami u jezera — a sousedili s manažery Boeingu, Starbucks či Microsoftu.

Školné jsem tehdy hradila ze stipendia a bydlela ve skromné čtvrti v západní části Seattlu, nedaleko od své nejlepší kamarádky Brett, s níž jsem se přátelila už od útlého dětství. Byla jsem dost svérázné stvoření, které se nejčastěji stýkalo s věčně zakaboněnými čtenáři japonské mangy, s ostrakizovanými homosexuály a s divadelními nadšenci. Učila jsem se japonsky, a když jsem ve škole přecházela po chodbách z jedné učebny do druhé, hlasitě jsem si prozpěvovala.

Protože jsem nezapadla do žádné skupinky, chovala jsem se naprosto přirozeně. Tím jsem si ovšem vykoledovala jistotu, že už ani nikam nezapadnu.

Upřímně řečeno, na svém životním stylu bych nic nezměnila, i kdybych si to mohla dovolit. Odjakživa jsem byla spíš spořivá než rozhazovačná a dojíždění do školy na kole mě bavilo víc, než kdyby mě tam dopravovalo BMW. Nicméně musím kajícně přiznat, že jsem ve třetím ročníku vyměnila své dosavadní přátele za partu lidí, kteří se nechovali tak excentricky. Doteď se kvůli tomu cítím trapně.

Už od dětství jsem byla schopná vycházet téměř s kýmkoliv. Na střední škole se mi však poprvé v životě stalo, že si ze mě někdo dělal legraci nebo — což jsem nesla ještě hůř — že mě ignoroval.

Nakonec jsem se tam spřátelila se skupinou kluků a děvčat, kteří představovali jakýsi hlavní proud a vyznačovali se mimořádnou soudružností. Právě ta mi na nich imponovala ze všeho nejvíc. Po chodbách chodívali v jednom početném chumlu a společně obědvali i trávili veškerý volný čas po vyučování. Působili dojmem, jako by se znali už celou věčnost. Svým někdejším přátelům, kteří mě měli rádi, ačkoliv jsem byla jiná než oni (nebo možná právě proto), jsem tím ale ublížila. K novým kamarádům, kteří se projevovali především jako milovníci zábavy, mě poháněl především pocit nejistoty. Nesmírně mě mrzí, že jsem neměla tolik kuráže, abych zůstala sama sebou, bez ohledu na názory svého okolí.

Neznamenalo to však, že jsem se uvnitř nějak změnila. Jako většina teenagerů jsem si dobře uvědomovala své chyby. Připadala jsem si strašně neohrabaná. Neuměla jsem se pořádně vyjádřit, a uvědomovala jsem si, že některé mé výroky znějí neomaleně. Vyváděla jsem věci, za které by se většina mladých lidí v mém věku i dospělých styděla — například jsem kráčela po ulici v póze Egypťanky z nějakého starověkého reliéfu nebo jsem napodobovala slona — ale moji přátelé tyto výstřelky kvitovali nadšením. Dovolovala jsem svému okolí, aby si ze mě dělalo terč svých vtípků, protože jsem chtěla navodit dobrou náladu. Lidem, kteří mě měli rádi, připadala moje ztřeštěnost roztomilá. Nejbližší přátelé a příbuzní jen dobrosrdečně vrtěli hlavou a říkali: „To je prostě naše Amanda.“

Úplně jiná situace však panovala na fotbalovém hřišti. V tomhle sportu jsem byla skutečně dobrá a cítila se naprosto rovnocenná s ostatními.

Na vysoké škole jsem konečně našla pevnou půdu pod nohama. Stále jsem se stýkala s Brett a kromě toho jsem se skamarádila — při výuce, na školní umělé lezecké stěně a také na koleji, kde jsem byla ubytovaná — s nepříliš početnou skupinkou výjimečných, inteligentních studentů. Chodila jsem s klukem, který se jmenoval D. J., byl vyznavačem přírodního životního stylu, v žilách mu kolovala indiánská krev a nosil kilt. Moje sousedka z vedlejšího pokoje na koleji se jmenovala Madison a během studia jsme se postupně sblížily a přilnuly k sobě. Chovala se úplně jinak než ostatní studentky a studenti. Nesportovala, nepila, nekouřila a nechodila na večírky. Vyrůstala v mormonské rodině a jako hlavní obory si zvolila fotografii a genderová studia. O své víře měla pochybnosti. Dělala jsem jí společnost během večerů, které trávila ve školní temné komoře. Dodávala mi odvahu a přesvědčovala mě, abych zůstala sama sebou.

Většinu mých přátel však tvořili kluci. Hráli jsme fotbal, brnkali na kytaru a debatovali o životě. Občas jsme si zapálili trávu, společně se rozhodli pro určitý typ jídla — třeba hamburger, pizzu, gyros a podobně — a potom jsme bloumali po celé čtvrti tak dlouho, dokud jsme nenašli pokrm, který jsme považovali v dané kategorii za nejlepší.

Během příprav na odjezd do Perugie jsem si uvědomila, že ještě nejsem tak docela hotová osobnost, ale zároveň jsem si nebyla jistá, jak bych toho mohla dosáhnout. Měla jsem ty nejlepší úmysly, nad vším jsem důkladně přemýšlela a až přehnaně jsem se snažila dělat jenom to, co jsem považovala za správné, ale stále jsem měla pocit, že se mi to nedaří. Proto mi vyhlídka na úplně samostatný život v Itálii připadala tak důležitá. Do posledního ročníku studia na Washingtonské univerzitě jsem se chtěla vrátit jako silnější bytost, která si je daleko jistější sama sebou — jako lepší sestra, dcera i kamarádka.

Zatímco jsem uvažovala nad věcmi, které budu v Itálii potřebovat — každopádně jsem si chtěla vzít lezecké potřeby, turistické boty a konvici na čaj — navštěvovali mě staří přátelé ze střední školy i ti noví z univerzity a nosili mi malé pozornosti a komické dárky.

Dostala jsem od nich tlustý vázaný sešit na psaní deníku, pšoukající pytlík a plechovky s čajem. Brett, která nikdy nectila autority a ze všeho si dělala legraci, mi přinesla malý růžový vibrátor-zajíčka. Zůstala jsem na něj zírat jako zkoprnělá, protože jsem nikdy v životě nic podobného nepoužila.

„Dokud nepotkáš nějakýho italskýho hřebce,“ vysvětlila mi se spikleneckým mrknutím.

Vybuchla jsem smíchy. Ta pomůcka ji dokonale vystihovala. Brett mě totiž neustále popichovala, že trestuhodně zaostávám za ostatními. Na střední škole se mě snažila přemluvit, abych si začala žehlit vlasy a používala šminky. V prvním případě jsem jí vyhověla a měla jsem pocit, že to dopadlo dobře. Ve druhém také, ale připadala jsem si jako podvodnice. Teď si Brett usmyslela, že mě přesvědčí, abych se nebránila příležitostnému sexu. Ostatní kamarádi mi radili totéž. Zdálo se mi to docela rozumné, protože jsem si přála zbořit všechny překážky, které mě dělily od dospělosti. A jednou z největších a nejděsivějších byl pro mě právě sex. V téhle oblasti jsem se totiž začala projevovat poměrně pozdě — poprvé jsem se líbala s klukem v sedmnácti letech a o panenství jsem přišla krátce po nástupu na vysokou školu. Před odjezdem do Itálie jsem spala se čtyřmi kluky, pokaždé během vztahu, který jsem považovala za důležitý, ačkoliv každý z nich poměrně rychle skončil.

Do Itálie jsem tedy mířila s předsevzetím, že tohle všechno změním. Sex pro mě představoval velice emocionální záležitost, ale chtěla jsem ho začít brát jinak — nerada jsem byla na někom závislá. Přála jsem si, aby mě vnitřně posiloval a přinášel mi potěšení, a ne aby se mi kvůli němu neustále honilo hlavou: Líbím se tomu člověku? A budu se mu líbit i yjtra? Byla jsem natolik mladá, že jsem podlehla dojmu, že se tenhle pocit nejistoty v dospělosti vytratí. A domnívala jsem se, že mi cesta do Itálie poskytne příležitost dospět i v tomhle směru.

V den odjezdu na letiště jsem ve spěchu, naprosto bezmyšlenkovitě, hodila růžový vibrátor od Brett do průhledné taštičky na toaletní potřeby.

Později se ukázalo, že to byl velice špatný nápad.

Kapitola 2 30. srpen - 1. září 2007

Itálie

Vypadalo to naprosto nevinně. Moje sestra Deanna a já jsme jely vlakem z Milána do Florencie. Společně s námi seděl v kupé Cristiano — opálený světlovlasý mladík v tílku, které odhalovalo jeho štíhlou vypracovanou postavu. Měl ostře řezané hezké rysy kalifornského plážového povaleče a jeho italština zněla velice svůdně. Obojí mi připadalo nesmírně přitažlivé. S angličtinou na tom byl ještě bídněji než já se svou začátečnickou italštinou, takže jsme nedostatky ve slovní komunikaci museli nahradit gesty a úsměvy. Uvědomila jsem si, že flirtování představuje univerzální dorozumívací prostředek.

Cestou mezi jasně zelenými loukami jsem přemýšlela, jestli mě Cristiano považuje za kočku — napadl mě tehdy tenhle termín, protože slova jako „krásná“ nebo „sexy“ jsem považovala za příliš odvážná. Pokud jsem je někdy měla začít ve vztahu k sobě používat, chtěla jsem to udělat teprve tehdy, až dospěju v sexuálně sebevědomou ženu. Neměla jsem ovšem tušení, kdy se to stane. Při pohledu na Cristiana, který ke mně stále pokradmu zalétal očima, jsem si ale začala uvědomovat, že některé muže čímsi přitahuju.

Cristiano měl namířeno do Rimini — pobřežního letoviska proslaveného diskotékami. Já a Deanna jsme chtěly přespat ve Florencii a brzy ráno vyrazit do Perugie. Byla jsem jako na trní — po dlouhých měsících, kdy jsem o tomhle městě jenom četla, ho konečně uvidím. S Deannou jsme si umínily, že pro mě musíme sehnat nejdéle do dvou dnů vhodné ubytování blízko Université per Stranieri — Univerzity pro cizince — kde mi výuka začínala až 1. října. Potom jsme se chtěly vypravit vlakem do Hamburku a navštívit své německé příbuzné.

Pokládala jsem tenhle společný výlet za neoficiální začátek nové životní etapy. Říkala jsem si, že během něj strávím nějaký čas s Italy a třeba se s některými z nich spřátelím. Byla jsem přesvědčená, že už pouhý pobyt v novém prostředí mě musí vnitřně obohatit.

Ve Florencii jsme všichni vystoupili. Deanna a já jsme se tam chtěly nějakou dobu zdržet a Cristiano hodlal pokračovat dál. Jenže zmeškal autobus do Rimini, a tak se ubytoval v tomtéž hotelu jako my. Všichni tři jsme se pak usadili v předzahrádce hotelové restaurace a dali si velkou pizzu s rajčaty, mozzarellou a bazalkou a k ní džbán vína. Tou dobou už bylo jasné, že jsme se do sebe s Cristianem zakoukali. Deanna si musela připadat jako „křen“, protože hned jak jsme dojedli, oznámila nám, že si jde lehnout, a nechala nás o samotě. Já a Cristiano jsme se do sebe zavěsili a vydali se na obhlídku města. Po chvíli se mě zeptal: „Hele, dáš sis spinello?“ Myslel tím jointa.

„Jo, máš ho?“

Zakouřili jsme si a celí rozesmátí, v povznesené náladě jsme zamířili k němu na pokoj. Teprve nedávno mi bylo dvacet let a tohle byl můj první románek na jednu noc.

Kamarádům ve Státech jsem vždycky tvrdila, že bych nemohla spát s žádným cizím člověkem — s někým, kdo pro mě nic neznamená. Cristiano všechno změnil.

Neměli jsme kondom, takže ke skutečnému sexu ani nedošlo, ale muchlovali jsme se jako pominutí. O hodinu později jsem si ale uvědomila: Vždyť toho kluka vůbec ne%nám. Polekaně jsem nadskočila, vtiskla mu poslední polibek, rozloučila se a odešla do svého a Deannina pokoje. Sestra byla vzhůru a stála u okna. „Kdes byla?“ zeptala se. „Nevěděla jsem, kam ses poděla, a už jsem se o tebe bála.“

Měla pravdu.

Následující den jsem se jí to pokusila vynahradit. Vstala jsem už za úsvitu, pobíhala s ní po Florencii a fotografovala nás v komických pózách a se směšnými výrazy v obličeji na mostě Ponte Vecchio, před replikou Michelangelova Davida a u Neptunovy fontány. Docela to zapůsobilo.

Další den ráno jsme nastoupily do prvního vlaku jedoucího do Perugie a ještě během mlhavého dopoledne jsme dorazily do cíle. Mamčina sestřenice Dolly, která pro nás předem zajišťovala všechny jízdenky, nám poradila, abychom z nádraží do hotelu dojely městským autobusem. Dolly, které jsem říkala „teto“, strávila celý dosavadní život v Německu, procestovala Evropu křížem krážem a uměla si poradit v každé situaci. Já ale ze všeho nejradši chodím pěšky, a tak mi jízda autobusem připadala zbytečná. Navíc jsme neměly ponětí, kterou linku bychom si měly zvolit, a já jsem ještě neuměla italsky tak dobře, abych se zeptala na cestu a pochopila odpověď. „Půjdeme pěšky,“ řekla jsem Deanně. „Aspoň se tu trochu zorientujeme.“

Byla to už druhá vážná chyba, které jsem se dopustila.

Centrum Perugie se rozkládá na vrcholu strmého kopce, kdežto vlakové nádraží se nachází na jeho úpatí. Už když jsme vystoupaly po schodech vedoucích z nástupiště do nádražní budovy, sotva jsme popadaly dech. Předpokládala jsem, že hotel není daleko, ale pro jistotu jsem si koupila u informačního stánku mapu. Zjistila jsem, že náš hotel sice stojí na úplném okraji znázorněného terénu, ale byla jsem přesvědčená, že cestu zvládneme, i když nás sužovalo vedro a batohy jsme měly plné oblečení a knih.

Přešly jsme koleje, zamířily po strmé křivolaké cestě vzhůru a neustále se rozhlížely po okolních cypřišových a olivových hájcích, kostelních vížkách a terakotových domech. Zhluboka jsem nasávala perugijské ovzduší a zaplavoval mě pocit, jako bych tu byla doma. Zakrátko mi tenhle výhled bude připadat stejně důvěrně známý jako pohled na věj Space Needle v Seattlu, napadlo mě.

Po půldruhé hodině trmácení jsme došly k místu, kde cesta končila a terén byl ještě neschůdnější než předtím. Před sebou jsme měly pouze nájezd na dálnici, takže nám nezbylo nic jiného než pokračovat dál podél ní. Zanedlouho jsme měly nohy celé poškrábané od vysoké trávy a pokousané od hmyzu. Ukázalo se, že cesta do hotelu je přinejmenším dvakrát delší a čtyřikrát náročnější, než jsem čekala. Vysoko na obloze pálilo slunce.

Deanna — zbrocená potem, naprosto zničená a se slzami na krajíčku — nakonec prohlásila: „Amando, tohle určitě není správná cesta!“ Vyčerpaně se svezla na zem a lehla si na záda, na kterých měla zavěšený batoh.

„Vypadáš jako želva, co se převalila vzhůru nohama na vršek krunýře,“ poznamenala jsem, abych celou situaci trochu odlehčila.

„Já už dál nemůžu,“ vzdychla. „Co uděláme?“

Stále jsem byla přesvědčená, že jdeme správně. Posadila jsem se tedy vedle Deanny a začala jí ukazovat na mapě. „Teď jsme tady. Na kopci se nám už půjde líp. Zkusíme najít někoho, kdo nám ukáže cestu.“

Ještě než jsme dorazily na vrchol kopce, zastavilo vedle nás docela obyčejné auto. Řidič mohl být o jen o několik let mladší než náš táta. Netušila jsem, na co se ptá nebo co říká, ale nepochybně poznal, že jsme Američanky a nemůžeme najít cestu. Během pokusu o rozhovor s neznámým šoférem jsme vypadaly, jako bychom předváděly pantomimu. Jeho skromná angličtina nebyla o nic lepší než moje chabá italština, ale dvěma slovům jsme rozuměli oba dva — Holiday Inn. Muž ukázal ke svému autu a přejel prstem po mapě od dálnice až k hotelu, čímž nám nabídl svezení.

Jsem od přírody důvěřivá — až příliš, jak mi před odjezdem vytkl taťka — a tak jsem automaticky předpokládala, že dotyčný řidič je slušný člověk. Kromě toho, měly jsme snad jinou možnost? Otočit se a zamířit nazpátek jsme nemohly. V tu chvíli mě prostě zaplavilo štěstí, že jsme narazily na ochotného dobrodince, který nás dopraví až do hotelu, a byla jsem kvůli tomu ochotná všechno vsadit na jednu kartu.

„Grazýe“ řekla jsem.

Posadila jsem se vedle řidiče a snažila se s ním udržovat hovor. Kdyby se náhodou pokusil o nějakou nekalost, mohla jsem mezi ním a Deannou vytvořit bariéru. Jako nejstarší ze všech sourozenců jsem takhle ochranitelsky uvažovala a jednala ve všech případech, kdy šlo o mé mladší sourozence. A díky iluzornímu dojmu, že mám všechno pod kontrolou, jsem si nepřipadala tak zranitelná. Když si to teď zpětně vybavuju, je mi jasné, že má sebejistota plavala na vodě. Jak jsem mohla předpokládat, že najdu cestu do hotelu v zemi, kterou jsem navštívila jenom jedinkrát v životě, navíc před mnoha lety, a ve městě, kde jsem nebyla vůbec? Nikdy jsem se s nikým nepoprala, takže jak bych asi Deannu ochránila, kdyby se během jízdy něco zvrtlo?

Nakonec se ukázalo, že jsem řidiče odhadla podstatně lépe než vzdálenost od nádraží k hotelu. Sjel z dálnice, několikrát ostře odbočil — ulice nebyly označené tabulemi s názvem — a zároveň mi cosi nenuceně vykládal, hlavu nakloněnou směrem ke mně. Z jeho monologu jsem vyrozuměla, že mu buď patří nějaká diskotéka, nebo nás na ni chce večer pozvat. Došlo mi to, když řekl: „Disco stasera?“ Deset trapných minut jsem se usmívala a opakovala „no“ — slovo, které mají italština a angličtina společné. Řidič se však tvářil vesele a nevinně, čímž se nám zřejmě snažil dát najevo, že mu jeho snahu nemáme mít za zlé. Nakonec nás vysadil před hotelem.

Zapsaly jsme se v recepci, odtáhly zavazadla na pokoj a ubytovaly se — to vše o čtyři hodiny později, než kdybychom využily místní dopravu. Ztratily jsme tak cenný čas, během něhož jsme mohly shánět mé budoucí bydlení. Ale mohlo to dopadnout ještě hůř. Protože jsme už na další procházku neměly náladu, nasedly jsme do autobusu a odjely do města, kde jsem si koupila laciný mobil s předplacenou kartou. Na hlavní ulici jsme se s Deannou zastavily v kavárně, pět minut popisovaly dobrosrdečnému číšníkovi, jakou si přejeme moka kávu (espresso + latté + cioccolatof), a já se pak chopila novin a pustila se do prohledávání inzerátů nabízejících byty k pronájmu — bez úspěchu. Moje nervozita ještě zesílila. Celá tahle cesta začala dost nešťastně. Nebyla jsem sice pověrčivá, ale napadlo mě, jestli to není znamení charakterizující celý můj roční pobyt v Itálii. Nezbývalo mi než doufat, že není.

Dorazily jsme po dlážděné ulici k univerzitě a vešly do správní budovy s bohatě zdobenou fasádou. Pokud se mi nepodaří najít ubytování, snad se aspoň zvládnu zapsat mezi studenty. Na balkoně nad vchodem vlály desítky vlajek, jejichž zásluhou univerzita tak trochu připomínala zmenšenou obdobu sídla OSN. Symbolizovaly země, z nichž se rekrutovali zdejší studenti. Při odchodu z budovy jsem zahlédla štíhlou brunetku, která mohla být o pár let starší než já. Vypadala jako studentka, měla na sobě neskutečně odvážné šortky a žlutý top a právě připevňovala lístek na dřevěné hrazení poseté nejrůznějšími oznámeními. Všimla jsem si, že na jejím lístku je uvedené telefonní číslo, a rozhodla jsem se využít příležitost. „Nepronajímáš náhodou byt?“ zeptala jsem se váhavě anglicky. Dívka odpověděla — naštěstí také anglicky — že ona a její nejlepší kamarádka hledají spolubydlící do dvou pokojů v pronajatém domě.

„Jak je to daleko?“ zeptala jsem se.

„Kousek odsud, v téhle ulici — co bys kamenem dohodila,“ odpověděla. „Chtěla by ses tam podívat?“ Nemohla jsem uvěřit, že řešení mého problému s bydlením stojí přímo přede mnou.

Dívka se jmenovala Laura Mezzettiová a okamžitě mi padla do oka. Já i Deanna jsme za ní hned vykročily. Svižným tempem jsme s ní došly na druhý konec náměstí lemovaného stromy a pokračovaly dál kolem domů z červených cihel. Z jedné životem kypící ulice jsme pak téměř vyběhly na další, která byla ještě rušnější. Nakonec jsme přešly křižovatku a zamířily k vysoké železné bráně. Laura se před ní zastavila a otevřela ji. Ocitly jsme se na příjezdové cestě vedoucí ke krémově bílé kamenné vile s terakotovou střechou, která vypadala jako z pohádky. Stála na vrcholu kopce a na svahu pod ní se rozprostírala neudržovaná zahrada. Nevycházela jsem z údivu. Vila zasazená do kopce uprostřed města!

„To snad ne,“ pošeptala jsem Deanně. „Tohle je naprosto ideální. Možná až příliš.“

„Horní patro je naše,“ vysvětlila mi Laura. „Dolní podlaží si pronajalo pár kluků — studentů.“

Laura a její spolubydlící Filomena Romanelliová nás zavedly do kuchyně spojené s obývacím pokojem. V horním podlaží byly čtyři ložnice, dvě koupelny a terasa. Okno jedné ze dvou volných místností vedlo do ulice, ale přes střechu protějšího domu z něj byla vidět i malá část údolí. Vedlejší pokoj, o něco větší, měl arkýřové okno, z něhož se otevíral malebný výhled do přírody. Obě ložnice byly stejně drahé, ale menší se mi líbila o něco víc. Poskytovala mi všechno, co jsem si přála — postel, stůl, šatní skříň — a cítila jsem se v ní útulně. Nájem tři sta eur — tehdy necelých čtyři sta dolarů — byl dost vysoký, ale lákalo mě bydlení v těsné blízkosti univerzity, a navíc ve ville. Stálo to za to.

Dům číslo 7 v ulici Via della Pergola na mě působil velice přátelsky, možná i díky tomu, že Laura a Filomena přistupovaly k životu dost uvolněně. „Chodíme do práce, vracíme se domů, díváme se na seriály, vaříme večeře a bavíme se s přáteli,“ prohlásila Laura.

Oběma táhlo na třicítku a pracovaly v advokátních kancelářích. Laura vypadala dost nekonvenčně a obě uši měla bohatě zdobené piercingem. Filomena působila o něco ženštějším dojmem, ale chovala se stejně nenuceně jako Laura — možná trochu jako hippie — a byla s ní legrace. Připomínaly mi mé kamarádky ze Seattlu, a tak jsem byla přesvědčená, že mezi ně dobře zapadnu.

Laura, která mluvila anglicky o něco lépe než Filomena, se mě okamžitě začala vyptávat na všechno možné, aby zjistila, co jsem vlastně zač. Svěřila jsem se jí, že hraju na kytaru, ale nemohla jsem si ji s sebou přivézt.

„Já tady jednu mám,“ vyhrkla okamžitě. „Můžeš si kdykoliv zahrát.“

A když jsem se jí pak přiznala, že cvičím jógu, vyhrkla: „Páni, naučila bys mě to? Vždycky mě lákala.“

„Určitě se ti bude moc líbit jazzový festival a festival čokolády,“ dodala Filomena a nabídla mně a Deanně čerstvé fíky ze zahrady.

Prozradily mi, že nejsem první zájemce o bydlení, který se v domě objevil. Přede mnou se tu prý už vyptával jakýsi „hrozně upjatý chlap“, dokud nezjistil, že obyvatelé vily kouří — cigarety i marihuanu. „Nevadí ti to?“ zeptala se Filomena.

„Jsem ze Seattlu, takže s tím nemám problém,“ odpověděla jsem. „Cigarety nekouřím, ale proti jointu nic nenamítnu.“ O pár minut později ho už měly ubalený a začaly jsme si ho podávat. Zhluboka jsem nasála kouř a uvolnila se. Připadala jsem si jako klikařka. Vlastně jako velice zdatná klikařka. Skoro deset tisíc kilometrů od domova, bez pomoci rodičů se mi podařilo zahájit novou životní kapitolu — našla jsem si skvělé bydlení, kde budu moct žít jako místní obyvatelé — Laura, Filomena i jejich čtyři spolubydlící z přízemí byli Italové.

„Jsem nadšená,“ prohlásila jsem. „Zítra přinesu kauci. Tedy, jakmile najdu bankomat.“ Než jsme odešly, Deanna mě vyfotografovala s Laurou a Filomenou, jak se na sebe u hlavních dveří usmíváme a vzájemně se držíme kolem pasu.

Po splnění hlavního úkolu jsme s Deannou odjely za tetou Dolly. Předpokládala jsem, že až se v polovině září vrátím, bude pronajatý i poslední pokoj. Laura a Filomena mi vysvětlily, že by byly nejradši, kdyby i poslední podnájemnice byla dívka, ale nejvíc jim záleželo na tom, aby našly pohodového člověka, který mezi ně zapadne. Obě se mi velice zamlouvaly a byla jsem přesvědčená, že ať už si vyberou kohokoliv, určitě s ním vyjdu.

Asi týden po příjezdu do Německa mi Laura a Filomena napsaly e-mail, že se k nám stěhuje britská studentka Meredith Kercherová. Doma prý bydlí kousek od Londýna a je klidná a milá. Nakonec ještě připojily naléhavou poznámku, ať se brzy vrátím, abychom to „pořádně rozjely“.

Nemohla jsem se dočkat. První cesta do Perugie se však na mně nepříjemně podepsala. Několik dní po příjezdu do Německa se mi na horním rtu objevil obrovský opar. Společně s tetou Dolly jsme usoudily, že jde o nákazu virem herpes simplex. Musela jsem ho chytit od Christiana. Dolly mě s rozpaky zavedla do lékárny, abychom zjistily možnou léčbu. Nemohla jsem uvěřit, že můj první divoký kousek v životě měl takové následky. Zachovala jsem se naprosto impulzivně a bác! Musím nést celoživotní následky.

Mrzelo mě, že mi opar může kdykoliv znovu vyskočit, takže se už nadosmrti neobejdu bez léků. Ještě víc mě ale zasáhlo pomyšlení, že budu muset varovat všechny své potenciální partnery. Vyčítala jsem si to, ale po několika dnech, kdy jsem v duchu vedla dlouhé rozhovory sama se sebou, jsem se s tím smířila a umínila si, že pro příště si budu dávat mnohem větší pozor. Po euforii spojené s nalezením příjemného ubytování ve vile mě dostihla smůla. Řekla jsem si, že pokud je herpes to nejhorší, co se mi v Itálii přihodí, přežiju to.

Kapitola 3 Září 2007

Perugia, Itálie

Meredith jsem poznala 20. září 2007, když jsem se nastěhovala do ulice Via della Pergola číslo 7. Byla to překrásná, exoticky působící poloviční Indka, která pocházela z Británie a jako hlavní obor si zvolila evropská studia. Během necelého měsíce stráveného v Perugii už pevně zakotvila ve skupince Britek, které také chodily na místní univerzitu. Když po mém příjezdu do vily stála ve dveřích a klábosila se mnou, zatímco já si vybalovala věci, okamžitě jsem pochopila, proč se s nimi tak rychle spřátelila — byla milá a otevřená. „Pojď se mnou dneska ven. Představím tě svým kamarádkám a ukážu ti všechny lidi a místa, co jsem v Perugii až doteď poznala. Bude se ti tu moc líbit.“

S naší nejnovější spolubydlící jsem měla hodně společného. Obě jsme pocházely ze střední třídy, ona i já jsme měly rozvedené rodiče a Meredith byla ve svých jednadvaceti letech jen o jeden ročník výš. A musely jsme vyvinout značné úsilí, abychom mohly odjet do Itálie. Dlouhé hodiny strávené v zaměstnání v domovském Seattlu — dopoledne jsem obsluhovala zákazníky za barovým pultem, pozdě do noci pracovala v cateringové společnosti a ve zbývajícím čase jsem trénovala dívčí fotbalový tým — se nyní nepochybně vyplatily. Meredith zbožňovala Itálii už odjakživa, takže byla naprosto zničená, když jí britská domovská univerzita zamítla žádost o výjezd do zahraničí. Rozhodla se ale bojovat a nakonec uspěla. Možná právě kvůli tomu jsme si umínily, že dosáhneme svého cíle stůj co stůj.

Když jsem se s ní hned ten první den bavila, s hrůzou jsem si uvědomila, jak málo věcí vím o svém novém bydlišti. Předpokládala jsem, že já i moje britská spolubydlící budeme společně studovat na Univerzitě pro cizince, ale zjistila jsem, že se Meredith zapsala na Perugijskou univerzitu. Nešlo mi do hlavy, jak jsem se mohla natolik soustředit na své vlastní záležitosti, že jsem úplně přehlédla existenci další vysoké školy, která se nacházela necelých deset minut chůze od naší vily a poskytovala vzdělání čtyřiatřiceti tisícům dalších studentů. Kdybych se obtěžovala zabrousit na Google, určitě bych se o ní dozvěděla. Já jsem však měla Perugii zafixovanou jako velice klidné, možná až mnišské místo. Nakonec se však ukázalo, že přes čtvrtinu obyvatel města tvoří studenti a kypí v něm úplně stejný život jako v univerzitních městech Ann Arbor, Berkeley nebo Chapel Hill, přestože je Perugia o více než dva tisíce let starší a mnohem romantičtější.

Byla jsem tu první den a má očekávání se již hroutila pod tlakem reality.

Při večeři jsem zjistila, že Mereditiny kamarádky jsou typické rezervované Britky, které mě určitě považovaly za klasickou rozjívenou Američanku. Byla jsem dost energická i na nonkonformní seattleské poměry a pravděpodobně jsem mluvila hlasitěji, než bylo záhodno. Seděly jsme v restauraci, upíjely víno a jedly pizzu a já jsem zčistajasna začala zpívat jednu písničku, která byla tehdy hodně populární. V Seattlu bych tím vyvolala úsměvy, ale v Perugii jsem si vysloužila rozpačité pohledy. Nedošlo mi, že tyhle malé výstřednosti, které moji přátelé doma považovali za roztomilé, se mohly méně tolerantních lidí nepříjemně dotknout. Člověku zvyklému na přísnější dodržování společenských norem by určitě došlo, že tu dětinské chování není vítané.

Byla jsem proto ráda, že s Meredith, Laurou a Filomenou můžu trávit hodně času doma. Cítila jsem se s nimi příjemně, přestože Meredith byla cudnější a zdrženlivější a Laura s Filomenou zase starší a kultivovanější než já. Všechny mě bez sebemenších námitek okamžitě přijaly mezi sebe.

První měsíc v Perugii jsem se nejvíc stýkala s Meredith. Měla jsem ji upřímně ráda a ona ke mně taky přilnula. Dovedla jsem si představit, že spolu po ukončení ročního pobytu v Itálii zůstaneme ve styku prostřednictvím e-mailu. Možná se dokonce vzájemně navštívíme doma.

Akademický rok na Perugijské univerzitě začínal dřív než na Univerzitě pro cizince, takže Meredith šla do školy už první den mého skutečného života v Perugii. Na prohlídku města jsem se tedy vydala sama a cestou se zastavila na jediném místě, které jsem znala — v malé kavárně, kde jsme se s Deannou koncem srpna stravovaly. Rozhodla jsem se pozdravit vysokého dobrosrdečného barmana se začínající pleší, který byl minule tak hodný a připravil nám to podivné espresso s mlékem a čokoládou. Zapomněla jsem, jak se jmenuje, ale když dorazíte do města, kde nikoho neznáte, jste vděční za každou povědomou tvář. Zjistila jsem však, že se mezitím odstěhoval a na jeho místo nastoupil sportovně vyhlížející mladík Mirko, který byl přibližně můj vrstevník. Měl černé vlasy, modré oči a v obličeji široký úsměv. Vysvětlila jsem mu, že jsem přijela do města studovat. Mirko mi odpověděl, že on je spíš na práci než na studium. Při odchodu z kavárny jsem měla dojem, že mezi námi přeskočila jiskra.

Ve volných dnech před začátkem semestru jsem pak ještě několikrát zašla do kavárny na odpolední caffè macchiato nebo na skleničku vína a trochu flirtu. Po muchlování s Cristianem, z něhož jsem si odnesla trvalý dárek v podobě oparu, mi to připadalo nevinné a příjemné.

Mou novou nejoblíbenější kratochvílí se stala stará italská tradice, spočívající v dlouhých uvolněných domácích obědech. Meredith i já jsme jídaly s Laurou a Filomenou, které se při této příležitosti pokaždé převlékly z kostýmků do šortek a zapnuly televizi. Jejich oblíbená telenovela však pro mě tvořila pouze šum v pozadí. Televizi skoro nesleduju, natož telenovely, ale připadalo mi komické, že italské dialogy znějí skoro stejně jako americké. Rozuměla jsem sice každému pátému slovu, ale přesto jsem měla přehled, co se děje. S KÝM je jsi spal? Utečeme spolu! Zjistila jsem, že řeč telenovel představuje další univerzální jazyk, jemuž rozumějí všichni lidé na světě.

Když se Filomena a Laura zase vrátily do práce, většinou jsme s Meredith zamířily na terasu, kde jsme se opalovaly a povídaly si. Meredith si tam s sebou brávala detektivku a já se zase učila hrát na kytaru písničky od Beatles. Jednou mi řekla, že jí to připomíná dobu, kdy si se sestrou pouštěly CD přehrávač na nejvyšší hlasitost a zpívaly si.

Těšilo mě, že spolu tak pohodově vycházíme. Vyprávěly jsme si o životě doma i o tom, co bychom chtěly dělat, až dostudujeme. Meredith se mi svěřila, že by se ráda vydala ve šlépějích svého otce a stala se novinářkou. Půjčovala mi věci na sebe — její šatník byl ženštější než moje oblečení, které sestávalo ze starých džínsů a chlapeckých triček — a pomáhala mi s italskou gramatikou. Před zápisem na Perugijskou univerzitu totiž chodila na rychlokurz italštiny pořádaný Univerzitou pro cizince, aby si oživila jazyk. Já jsem ji seznamovala s hudebními novinkami a ona mi vyprávěla o své rodině, především o matčině špatném zdravotním stavu. Měla o ni takový strach, že si s sebou pro jistotu brala mobil s britskou kartou, i když šla jen do bottegy na rohu ulice.

Pověděla jsem jí o svých rodičích — o tom, že taťka žije už od mého útlého dětství se svou druhou ženou Cassandrou a že mamka potkala svého nynějšího manžela Chrise, když mi bylo deset let.

Dělaly jsme všechno, co obvykle dělají děvčata našeho věku, a bavily se o klucích, kteří se nám líbí v Perugii, i o těch, co jsme nechaly doma. Řekla jsem jí o Mirkovi z kavárny, který se mi líbil stále víc, i o svém bývalém příteli ze Seattlu. „D. J. a já jsme spolu chodili osm měsíců. Rozešli jsme se, protože já jsem odjela sem a on zase na rok do Číny. Ale zůstali jsme přátelé.“

„Co byl zač?“

„Blázen na entou,“ odpověděla jsem. „Má číro, nosí červený otrhaný kilt a všude chodí naboso. Obouvá se, jenom když šplhá po horolezecké stěně. A obléká si kraťasy.“

Meredith se rozesmála. „Podle všeho jste se k sobě hodili. Myslíš, že se k sobě vrátíte?“

„Nevím. A co ty? Máš přítele?“

„S jedním jsem chodila dost dlouho,“ odpověděla Meredith. „Několik měsíců. Mám ho moc ráda, ale na skutečně vážnou známost jsem zatím moc mladá. Dva roky budu ještě studovat. Rozešli jsme se těsně předtím, než jsem odjela sem do Itálie.“

„Když člověk rozvažuje, jak dál naloží se svým životem, neměl by se nechat zatěžovat minulostí.“

Vzájemně jsme se povzbuzovaly konejšivými úsměvy a levným italským červeným vínem a společně jsme dělaly i spoustu běžných rutinních věcí — například chodily nakupovat a vybírat filmy do videopůjčovny. Meredith mě také poprosila, abych ji vyfotografovala před arkýřovým oknem v jejím pokoji. „Chci ukázat rodině, jaký mám výhled,“ vysvětlila mi.

Jednou odpoledne jsem ve městě objevila obchod s retro oblečením. Vrátila jsem se domů celá nadšená a okamžitě jsem tam Meredith zavedla. Něco takového bych byla schopná udělat jenom pro Brett nebo Madison.

„Tohle oblečení se rozhodně vymyká tomu, na co jsem zvyklá, ale vypadá skvěle,“ poznamenala Meredith a zkusila si několik věcí. Pokaždé vyšla z kabinky, předvedla se mi a pak se mnou probírala, na jakou příležitost by si co mohla obléct. Nakonec si koupila lesklé stříbrné šaty, které si chtěla vzít na oslavy Nového roku v Londýně.

Bylo logické, že Meredith a já jsme měly blíž k sobě navzájem než k ostatním spolubydlícím — obě jsme se snažily zorientovat ve městě i v jazyku, který jsme neznaly. Filomena a Laura byly dlouholeté kamarádky, starší než my, vystudované, a navíc Italky. Perugia jim připadala všední, stále stejná.

Před začátkem semestru jsem se snažila číst co nejvíc italské texty a při každé příležitosti uplatňovat novou slovní zásobu. Jednoho dne jsem se vydala do Coopu — supermarketu na Piazza Matteotti. Nakoupila jsem všechny potřebné potraviny a chystala se zaplatit. „Busta? “ zeptala se mě pokladní.

Tohle slovo jsem neznala. Nebyla to obálka? Ptala se mě, jestli si chci koupit obálky? Přímo fyzicky jsem cítila, jak za mnou lidé ve frontě netrpělivě přešlapují. Už jsem se chystala odpovědět, že ne, ale než jsem to stačila vyslovit, pokladní si uvědomila, jak zmateně se tvářím, a zatřepala mi před obličejem igelitovou taškou. „Busta? “

Rázem jsem zrudla. „St, st, busta. Grayie. Scusa“

Věděla jsem, že se nemám za co stydět, ale nechtěla jsem, aby mě považovali za turistku. Příčilo se mi, že bych měla přitahovat pozornost svou neznalostí italštiny.

Rozhodně jsem však nepřipustila, aby mi mé chyby zabránily v poznávání okolí a sousedů. Kdykoliv jsem zašla do internetové kavárny, abych si popovídala po Skypu se svým bývalým přítelem nebo s mamkou, zapředla jsem řeč i s majitelem podniku. Pocházel z Řecka, jmenoval se Spyros a táhlo mu na třicet. Bavili jsme se o podobných věcech, jaké jsem řešila s přáteli na Washingtonské univerzitě — hlavně o svých představách a problémech. Spyros vděčně kvitoval mou snahu bavit se lámanou italštinou také o něčem jiném než o počasí. Cítila jsem se při tom líp než ve svém dočasném domově ve vile, protože Lauře a Filomeně připadala moje italština komická a často se mým chybám chichotaly.

Několikrát týdně jsem chodila i do kavárny, kde pracoval Mirko, a probírala s ním, co oba rádi děláme a jací jsme. Já — vážné, byť trochu ztřeštěné ranní ptáče a on — hravá a rozverná noční sova.

Jednou odpoledne jsem se ho zeptala: „Nevíš, kam bych si tu mohla zajít na koncert?“

„Nevím. Já si spíš potrpím na sport. Máš ráda Inter?“ zeptal se mě na populární milánský fotbalový tým.

„Radši fotbal hraju, než sleduju. Hrála jsem na pozici obránce v ligovém týmu,“ odpověděla jsem, ale zřejmě si mě zařadil jako účastnici nějakého církevního fotbalového přeboru pro mládež.

„A šlo ti to?“

„Víš, u nás máme rčení, že je někdo ,mazaný jako liška'. Přesně takhle jsem se chovala na hřišti — rychle jsem běhala, uměla najít skulinu a sebrat soupeřovi míč. Proto mi spoluhráči přezdívali Foxy Knoxy, podle slova ,liška' neboli ,fox' a mého příjmení,“ vysvětlila jsem mu.

Po pár dnech jsem zašla do kavárny znovu a chvíli Mirka pozorovala při práci. Snažila jsem se najít aspoň náznak něčeho, co by nás spojovalo. V pozadí zněla jakási taneční písnička, kterou hráli v místním rádiu. „Máš rád hudbu?“ zeptala jsem se.

„Rád tancuju. A ty?“

Že by to byl jenom primitivní hejsek, co vymetá mejdany? pomyslela jsem si. O takového kamaráda jsem nestála. „Radši zpívám a hraju na kytaru,“ odpověděla jsem.

Napadlo mě, že jsme se možná dostali do slepé uličky. Mirko pak ale řekl: „Objevil jsem jedno místo, kde by se ti líbilo — pizzerii.“

„Tak tam někdy zajdeme,“ prohlásila jsem, ale pak mi okamžitě blesko hlavou: Proboha, vydyťjá ho pozvala na rande.

„Co třeba dneska?“ zeptal se. „Končím v pět.“

Nemohla jsem se dočkat. Mirko byl milý, nenucený a líbila jsem se mu.

Když jsem pak za ním znovu přišla do kavárny, právě si sundával zástěru. Vyšli jsme ven, prošli po hlavní perugijské ulici Corso Vannucci a odbočili do tišší uličky lemované obchody a restauracemi. Před pizzerií stáli lidé a čekali, až se uvolní stůl.

„Nechceš se najíst u mě?“ zeptal se Mirko. „Můžeme se podívat na film.“

„Jasně,“ odpověděla jsem a najednou jsem cítila, jak se mi uvnitř všechno sevřelo. Náhle mě zaplavil pocit, že se spolu vyspíme a že veškeré naše flirtování směřovalo po celou dobu právě k tomu.

Odnesli jsme si krabice s pizzou přes náměstí Piazza Grimana a kolem Univerzity pro cizince a za parkem jsme zmizeli v jedné uličce, kterou jsem neznala. Mirkův dům stál na konci příjezdové cesty vysypané štěrkem. „Bydlím tady se sestrou,“ vysvětlil mi.

Večeřeli jsme v kuchyni a já jsem stále vedla vnitřní boj. Chtěla jsem se sexem tolik spěchat? Stále jsem totiž litovala toho úletu s Cristianem. Zároveň jsem ale dumala nad tím, co mi řekla Brett a moji přátelé v Seattlu, a v duchu jsem je viděla, jak koulejí očima a skučí: „Hele, Amando, vždyť sex je úplně normální věc.“

Moje generace zkrátka považuje známosti na jednu noc za naprostou samozřejmost.

Já jsem ale neměla dojem, že bych se v téhle otázce nějak lišila od svých spolubydlících z vily. Meredith s nikým nespala od té doby, co se v Anglii rozešla se svým přítelem. Filomena měla v Perugii stálého přítele Marca Z. A Laura chodila a spala s jedním mládencem, který byl podle jejích slov milý, ale příliš na ní lpěl, nicméně neodsuzovala nikoho, kdo si dopřál sexuální dobrodružství mimo svůj vážný vztah.

Pokud jde o sex a vztahy, všechny čtyři jsme o nich mluvily od samého začátku naprosto otevřeně. Laura zastávala názor, že Meredith a já bychom si měly především co nejvíc užívat. Filomena byla o něco konzervativnější, a tak nechápala, že D. J. zůstává i po rozchodu mým kamarádem a že si přes Skype dokonce vyprávíme o svých milostných zážitcích.

Pak jsem se ve svých úvahách znovu vrátila k Mirkovi, který seděl naproti mně za stolem a ukusoval pizzu. Patřil do úzkého kroužku lidí, s nimiž jsem se v Perugii začala sbližovat.

Při jídle jsme toho moc nenamluvili. Neměla jsem naspěch, a tak jsem se ho jenom tu a tam zeptala na úplně běžné věci, které jsem o něm chtěla vědět. On ale všelijak kličkoval a nakonec vyhrkl: „Jaký filmy máš ráda?“

„Všechny, při kterých se nemusím bát,“ odpověděla jsem. „Ráda bych viděla nějakou italskou klasiku.“

„Mám na DVD jednu komedii,“ řekl Mirko.

A televizi měl samozřejmě u sebe v pokoji.

„Je tu trochu zima. Zalezeme si pod deku,“ navrhl mi.

Vyhověla jsem mu, ale zůstala jsem oblečená. Jenom jsem si zula boty.

Film byl tak prostoduchý, že jsem ho téměř nevnímala. Ze všeho nejvíc jsem se soustředila na to, jak celý večer asi dopadne.

Mirko se mi líbil, ale neznala jsem ho. Byl přitažlivý a jeho sebevědomí mi imponovalo, jenomže pokud šlo o filmy, měl příšerný vkus. Na druhou stranu jsem si řekla: Románky na jednu noc jsou přece úplně normální.

Když film skončil, Mirko vypnul televizi, bez jediného slova se ke mně naklonil a políbil mě. Já udělala totéž. A pak se to stalo.

Jakmile bylo po všem, tiše jsem se oblékla. Zároveň jsem uvažovala, jak bych měla pohlížet na tuhle novou svobodu, kterou jsem právě objevila. Byla jsem na sebe pyšná, že se mi podařilo prožít nezávazný sex, ale zároveň jsem cítila rozpaky a připadala si nejistá. Zatím jsem netušila, jestli toho jednou nebudu litovat. (Vůbec mě ale nenapadlo, že mě tenhle můj ryze soukromý experiment naprosto odrovná na veřejnosti.)

„Promiň, ale už budeš muset jít,“ řekl pak Mirko. „Za chvilku se vrátí domů moje sestra. Doprovodím tě k univerzitě. Odtud už snadno trefíš domů.“

Prošli jsme spolu kolem parku a nepromluvili ani slovo. Když jsme dorazili k univerzitě, Mirko mě políbil na obě tváře. Klasické italské rozloučení „ahoj“ a „měj se“, které se používalo mezi nepříliš blízkými přáteli, by bylo v naší situaci stejně trapné, jako kdybyste si v Americe potřásli rukou. „Snad si to někdy zopakujeme,“ prohodil a já přikývla, přestože mi v hlavě vířil rej různorodých emocí.

Do vily jsem se vrátila sama, zčásti nadšená a zčásti s pocitem porážky.

Nazítří ráno jsem se svým spolubydlícím svěřila, že jsem se s Mirkem vyspala. „Jsem z toho špatná,“ přiznala jsem se. „Bylo to fajn, ale zároveň jsem si připadala divně, protože nás vlastně vůbec nic nespojuje. Jak byste se cítily vy?“

Laura se mě pokusila utěšit. „Jsi mladá a volná. Takže se kvůli tomu netrap.“

Aspoň trochu mi tím zlepšila náladu.

O pár dní později jsem znovu zašla do kavárny a Mirko mě zase pozval k sobě. Hodila jsem své rozporuplné pocity za hlavu a přikývla. Cestou se na mě usmál a zeptal se, jak mi to jde ve škole. „Dobře,“ odpověděla jsem. „Co v práci?“

„Skončila turistická sezona, takže teď obchody skomírají.“

Nedrželi jsme se za ruce.

Následovala jsem ho po příjezdové cestě vysypané štěrkem a vstoupila do domu. Měla jsem sto chutí otočit se a utéct, ale místo toho jsem se ocitla u něj v ložnici. Mirko mě rozverně povalil na svou širokou postel, ale když mi zajel rukou k džínsům, ucukla jsem a vyhrkla „Musím jít!“, aniž bych mu vysvětlila kam a proč. Prostě jsem si oblékla košili a utekla. Prošla jsem sama ulicí, vydala se kolem parku k Univerzitě pro cizince a odtud jsem zamířila domů. Vůbec jsem si nepřipadala jako světačka, která si užívá svobody. Spíš mě nahlodávala lítost.

Po téhle události jsem se tolik styděla a připadala si tak trapně, že jsem už nenašla odvahu znovu se v kavárně zastavit. Nejsem nějaká divná? říkala jsem si. Neboje snad divný on? Ať tak či tak, nechtěla jsem ho už nikdy potkat.

Mezi čtyřma očima jsem se Meredith svěřila, jak jsem před Mirkem utekla.

„Připadala jsem si jako blázen.“

„Amando,“ řekla mi konejšivě, „možná že na sex bez závazků prostě nejsi stavěná.“

Oněkolik měsíců později Mereditini přátelé, naše spolubydlící a především žalobce tvrdili, že můj vztah s Meredith postupně zhořkl — že jsme se hádaly kvůli mužům, mému chování a penězům. Nebyla to pravda. Nikdy jsme se kvůli ničemu nehádaly. Jenom jsme se vzájemně lépe poznávaly. Řekla bych, že jsme se během krátké doby sblížily natolik, že nám spolu bylo dobře. Přispěl k tomu především fakt, že všechno, s čím jsme se setkávaly, bylo nové a neznámé. Bydlely jsme spolu v jednom domě, jedly tatáž jídla a používaly společnou toaletu. Považovala jsem Meredith za svou důvěrnici. A Meredith se ke mně chovala s respektem a se smyslem pro humor.

Poněkud trapnou chvilku jsme zažily jen jednou — když mi ohleduplně vysvětlovala určitá omezení italské kanalizace.

S napjatou tváří, ve které se odrážely rozpaky, vešla ke mně do pokoje a řekla: „Amando, moc mě mrzí, že se o tom zmiňuju, ale možná sis neuvědomila, že se na záchodě musí pokaždé použít štětka.“

Úplně jsem zkoprněla. Bylo mi jasné, že se k téhle připomínce odhodlala jen s velkým sebezapřením. Já bych si taky připadala trapně. „Proboha, moc mě to mrzí. Zajdu tam a vyčistím to.“

Obě jsme se trochu nervózně zasmály. Nechtěly jsme se vzájemně urazit.

Vpolovině října zaplnily všechna náměstí kolem Corsa Vannuci na dva týdny stany a stoly — ve městě se konal Evropský festival čokolády. Před vůní sladké pochoutky se nedalo nikam uniknout. Laura mi řekla, že na náměstí Piazza IV Novembre každé ráno dokonce vyřezávají z čokoládové hmoty celou sochu. Hned následující den jsem se tam vypravila, abych se o tom přesvědčila na vlastní oči. Když jsem tam dorazila, umělci už začínali opracovávat tmavý blok velký jako lednice. Jejich pomocníci sbírali odřezané kousky do plastových pytlíků a ty pak házeli rozjařenému přihlížejícímu davu. Když od budoucí sochy odpadl kus čokolády o rozměrech velkého slovníku, diváci začali křičet a natahovali se přes bariéru. Byla jsem menší než většina lidí stojících kolem mě, a tak jsem vyskakovala nahoru a volala: „Mi, mi, mi!“

Překvapilo mě, že mi jeden z asistentů skutečně vložil ten velký kus čokolády do rukou. Když jsem se pak pokoušela proklestit si cestu sroceným davem a dostat se někam do ústraní, lidé ke mně natahovali ruce a snažili se uždibnout z mé trofeje aspoň maličký kousek. Jakmile jsem se z jejich obklíčení vymanila, rychle jsem se rozběhla domů, aby se mi čokoláda neroztekla a neumazala mi halenku. Ve vile jsem pak položila sladkou pochoutku na stůl a zvolala: „Voilä!“ Z části kořisti jsme pak společně s Meredith upekly čokoládové sušenky podle receptu, který jsme si napůl pamatovaly a napůl odhadly.

Další odpoledne jsem se s Meredith na slavnost vrátila. Zapnula jsem kameru a předstírala, že jsem novinářka. „Meredith, pověz mi, jak se ti líbí na Evropském festivalu čokolády?“

„Ne, ne, netoč mě,“ zasmála se a odstrčila kameru. Nebyla ráda středem pozornosti.

Nikdo z nás neměl pocit, že musíme chodit daleko za zábavou. Tři ze čtyř spolubydlících, kteří měli pronajaté přízemí — Giacomo, Stefano a Marco M. — k nám často chodili společně se svým kamarádem Giorgem na oběd a někdy i na večeři, po níž následovalo domácí espresso a téměř pokaždé i joint. Byli o několik let starší než já s Meredith a chovali se k nám zčásti jako dospělí bratři a zčásti jako zkušení sukničkáři. V Perugii studovali, ale pocházeli z venkovské oblasti Marche, která ležela na východ od našeho univerzitního města. Vysedávali u nás, pokuřovali a tlachali o telenovelách, soutěžích, filmech nebo hudbě, prostě tak všelijak. Giacomo byl vysoký, urostlý mladík připomínající hráče amerického fotbalu, měl propíchnuté uši, nagelované vlasy, oči plaché laně a choval se ze všech nejnenápadněji a nejstydlivěji. Hrál na basovou kytaru, studoval španělštinu a mluvil anglicky lépe než jeho spolubydlící. Pokud kluci zrovna nebyli doma, ve škole nebo u nás nahoře, trávili volný čas na basketbalovém hřišti na náměstí Piazza Grimana. Doufala jsem, že bych s nimi mohla zažít něco podobného jako se svými kamarády z Washingtonské univerzity, s kterými jsem hrávala fotbal. Jednou jsem se jich tedy zeptala, jestli by mě někdy nevzali s sebou. „Jasně,“ odpověděli mi, ale po příchodu na místo jsem zjistila, že mě zřejmě nepochopili — mysleli si, že se na ně chci jenom dívat. Byl to pro mě jenom další důkaz toho, že mě život v Seattlu vůbec nepřipravil na společenské zvyklosti, které platily v mém novém prostředí.

Marihuana představovala v našem domě stejnou samozřejmost jako třeba těstoviny. Nikdy jsem si ji nekoupila, ale pokaždé jsem se přidala k ostatním. Její kouření jsem považovala za společenskou záležitost a nikdy bych si nezapálila, když jsem byla sama. Ani jsem neuměla ubalit jointa, ačkoliv jsem se o to jednou celý večer pokoušela. V Seattlu i v Perugii jsem mnohokrát sledovala, jak se to dělá, ale nakonec se ukázalo, že je to mnohem náročnější, než jsem si představovala. Laura dohlížela, jak odsypávám tabák a marihuanu a snažím se je ubalit do stavu, který by se dal kouřit, a radila mi, jak na to. Ten večer jsem sice neuspěla, ale dostalo se mi potlesku za snahu. Už si nepamatuju, jestli to byla Filomena nebo Laura, ale jedna z nich mě pak vyfotografovala s výsledkem mého pokusu, který jsem držela mezi ukazováčkem a prostředníčkem. Tvářila jsem se, jako bych pózovala pro fotku z padesátých let.

Šlo jenom o potrhlé dětinské gesto, ale tahle karikatura, která mě znázorňovala jako sexbombu, zanedlouho obletěla celý svět.

Kapitola 4 Říjen 2007

Hned první den na Univerzitě pro cizince se mi dostalo důležitého poučení, které ale nijak nesouviselo s akademickým světem. Na hodinu gramatiky začínající v devět hodin jsem přišla o chvilku dřív. Byla jsem v učebně úplně sama. Čekala jsem a neustále si kontrolovala rozvrh, protože mě přepadl strach, že jsem si spletla místnost. Už jsem to chtěla vzdát, ale ve čtvrt na deset se objevili ostatní studenti — všichni najednou. Ten den jsem zjistila, že v Itálii se konkrétní hodina H rovná stanovenému času plus patnáct minut. Byla jsem přesvědčená, že mi tenhle poznatek přinese mnohem větší užitek než časování jakéhokoliv slovesa. Ještě větší dojem na mě udělala naše učitelka fonetiky, která uprostřed vyučovací hodiny prohlásila, že si potřebuje jít zakouřit, a dala nám přestávku. Všech patnáct studentů také vyrazilo ven na cigaretu nebo na rychlé espresso. Začínala jsem chápat, že Italové využívají každou příležitost k tomu, aby si nějak zpříjemnili život. Na něco takového jsem vůbec nebyla zvyklá.

Do školy jsem docházela pětkrát týdně na dvě hodiny. Kromě gramatiky a fonetiky jsem měla na rozvrhu také cyklus přednášek o italské kultuře. Na oběd jsme se vraceli domů a odpoledne i večer jsem si pak mohla dělat, co se mi zlíbilo. Vyučující nám nedávali domácí úkoly, takže jsem sedávala na terase nebo uvnitř za stolem (když se ochladilo) s učebnicí gramatiky a slovníkem, s jehož pomocí jsem se slovo za slovem prokousávala italským překladem Harryho Pottera a Tajemné komnaty.

Spousta lidí by si se mnou okamžitě vyměnila místo. Žila jsem v Itálii, byla jsem mladá a bez závazků. Zakrátko jsem ale zjistila, že s touto svobodou souvisí i jedna nevýhoda: volný čas a touha nějak ho naplnit mě sváděl k nezodpovědnému chování.

Když jsem začátkem října svým spolubydlícím řekla, že si chci najít nějakou práci, Laura mi domluvila schůzku s jedním svým známým. Po obědě mě zavedla na náměstí Piazza Grimana, které se nacházelo hned vedle Univerzity pro cizince, a představila mě jakémusi rozcuchanému chlapíkovi. „Juve, tohle je Amanda. Amando, Juve. Hodně štěstí!“ prohodila, otočila se a zmizela.

Juve se usmál a potřásl si se mnou rukou. Anglicky mluvil skvěle, jenom trochu pomalu. „Takže sháníš práci?“ zeptal se.

„Ano. Už jsem pracovala jako barmanka.“

„Jsi z Ameriky?“

„Ano, ze Seattlu.“

Juve mi ovinul ruku kolem ramen a vykročil se mnou po ulici, opačným směrem od univerzity. Bylo mi trapně, protože jsem sháněla práci, ne přítele.

„Můj šéf, Diya Lumumba — všichni mu říkají Patrick — otevřel ve městě další bar. Jmenuje se Le Chic“ začal Juve. „Je to malý příjemný místo a zrovna se rozjíždí. Během dne rozdávám propagační letáky a večer se starám o hosty. Zařizuju, aby všechno klapalo.“

„Jdeme tam?“ zeptala jsem se. Odpověď zněla ne.

Místo toho jsme zamířili k Juvemu do bytu, kde nám oběma uvařil espresso a pak jsme se střídali ve hře na kytaru. Byl to ten nejpodivnější pracovní pohovor, jaký jsem kdy zažila. Netušila jsem, co dělat nebo říkat. Měla jsem se zmínit o svých zkušenostech z práce v kavárně a pro cateringovou společnost v Seattlu? Nebo jsme sem přišli jako dva kolegové, kteří mají volno? Čekala jsem, že se mě na něco zeptá, ale měla jsem pocit, že jsem to místo dostala už při prvním potřesení rukou. Tahle událost, stejně jako mnoho jiných zážitků v Perugii, mě vyvedla z míry.

„Pokud jde o práci,“ řekl konečně Juve. „Je jednoduchá a nenáročná. Dám ti letáky. Rozdej je ve škole a pozvi k nám svoje spolužáky. Obejdi jich co nejvíc. Asi tak v devět se sejdeme v baru, Patrick ho otevře a my mu pomůžeme všechno připravit. Potom vyrazíme na Corso Vannucci, rozdáme další letáky a budeme se snažit nalákat lidi dovnitř. Až všechny letáky spotřebujeme, budeme spolu s Patrickem roznášet pití, hlídat zásoby a zajišťovat, aby se lidi dobře bavili. Až hosti odejdou, přivedeme další.“

Měla jsem pracovat od devíti večer do jedné hodiny po půlnoci za pět eur — přibližně sedm dolarů a pětasedmdesát centů — na hodinu. „To rozdávání letáků se ale do pracovní doby nepočítá,“ poznamenal Juve.

„Tak dobře,“ odpověděla jsem. „Co dál?“

„Představím tě Patrickovi. Povím mu, že se známe a že tě všechno naučím.“

S Patrickem jsem se seznámila následující den v poledne ve školním bufetu. Pocházel z Konga a mluvil italsky, ale angličtinu neovládal. „Rozumíš mi, co ti říkám?“ zeptal se.

„Poměrně dobře.“

Ani Patricka příliš nezajímaly moje předcházející pracovní zkušenosti. Když o tom teď zpětně uvažuju, mám dojem, že mě najali jenom kvůli jediné věci — byli přesvědčení, že se za mnou do baru potáhne mužská klientela. Tehdy jsem ale byla příliš naivní, než abych si to uvědomila. Stále jsem se považovala především za trochu svéráznou holku, která se jenom snaží zjistit, jaká bude, až dospěje. Teď ale vím, že při „pohovoru“ chtěli pouze zjistit, jak vypadám, a z toho pak vyvodit, jestli bude můj vzhled hosty spíš přitahovat, anebo odpuzovat.

„Občas budeš roznášet pití, jindy uklízet, ale hlavně musíš být příjemná a vstřícná,“ vysvětlil mi Patrick.

„Jsem společenská,“ ujistila jsem je. Stále jsem se jim snažila dokázat, že ve mně získají zdatnou pracovní sílu. „Moc ráda se bavím s lidmi.“

„Dobře. Juve tě všechno naučí. Uvidíme se večer!“ Patrick vstal a políbil mě na obě tváře. Juve mi pak podal balík letáků. „Studenti zrovna vycházejí ze tříd. Můžeš to začít rozdávat. A gratuluju!“

Večer jsem krátce před devátou hodinou zamířila k Juveho bytu a odtud jsme pak společně odešli do baru. Za otevřenými hlavními dveřmi se nacházela nevelká místnost s barovým pultem a volným prostorem vyplněným stolky se židličkami. Cihlové stěny byly tmavé a v místnosti panovalo šero. Připadala jsem si jako ve sklepě.

Patrick stál za barem. „Vítej u nás,“ pozdravil mě, podal mi menu a začal mi vysvětlovat, která piva se čepují z pípy, která se servírují v lahvích, z jakých lihovin se míchají koktejly a jaké se v podniku podávají speciality. „Dala by sis něco?“

„Zatím jsem dobrá,“ prohlásila jsem a Patrick na mě zůstal nechápavě zírat, protože jsem tenhle americký výraz přeložila do italštiny úplně doslova. „Zatím ne, děkuju,“ opravila jsem se.

Brzy jsem zjistila, že práce v baru Le Chic není zdaleka tak jednoduchá a nenáročná, jak jsem předpokládala. Upřímně řečeno, šla mi z ní hlava kolem. Přes hlasitou hudbu jsem často nerozuměla Patrickovým pokynům a musela se spolehnout na Juveho, který mi je překládal. Také mi dělalo problém udržovat si přehled o nejen o objednávkách, ale i o zákaznících, po nichž jsem nemohla chtít, aby stáli celý večer na jednom místě. Podnos s naplněnými sklenicemi jsem v ruce neudržela, a tak jsem musela roznášet nápoje po jednom v každé ruce. Moje povinnost byla dohlížet, aby hosté stále pili, takže bylo nutné zůstat trvale ve střehu, odnášet ještě nedopité koktejly a vyměňovat je za nové. Znamenalo to zvládat spoustu věcí najednou. A ke všemu jsem ještě musela vydržet vzhůru do jedné hodiny po půlnoci, přestože jsem následující den ráno šla do školy.

„Hlavně si to užívej,“ řekl mi Patrick. Pokud se prý budu v práci dobře bavit já, budou se bavit i zákazníci. Neměla jsem tušení, že mě čeká právě tohle. Když jsem pracovala jako barmanka v Americe, chovala jsem se ke všem hostům příjemně, ale nosila jsem zástěru a zůstávala v bezpečí za barovým pultem. V Patrickově baru mě bavilo obcházet hosty, ale připadala jsem si nechráněná a nejistá. Jsem ale typ, který když se do něčeho pustí, jen nerad přiznává, že všechno neklape podle jeho představ.

Patrick mi během směny pokaždé nabízel pití a já neměla ponětí, jaké signály mi tím vysílá. Nikdy jsem moc nepila, a tak jsem většinou odmítla nebo si za celý večer dala jen jednu skleničku bílého vína.

Juve za mnou chodil každý den po hodině gramatiky a předával mi další a další letáky, abych je o přestávce rozdala svým spolužákům. Nejvíc jsem se ale děsila doby mezi devátou a desátou hodinou večer, kdy jsem sama stávala na hlavním perugijském náměstí Piazza IV Novembre a vykřikovala: „Le Chic!

Via Alessi! Le Chic! Via Alessi!“ Připadala jsem si strašně zranitelná.

Piazza IV Novembre s impozantním Dómem — mohutnou gotickou katedrálou z patnáctého století — a ozdobnou fontánou z růžového a bílého mramoru bylo místo, kde si dávali sraz lidé z celé Perugie. V noci ho zaplňovali hulákající studenti, kteří popíjeli pivo z plastových kelímků. Při pohledu na ně se mi vybavovaly nepříjemné vzpomínky na večírky vysokoškolských bratrstev, na které jsem chodila v prvním ročníku univerzity. Tančila jsem na nich se studenty a přeháněla to s pitím. Během semestru jsem si ale uvědomila, že je mi to vlastně proti srsti. Po příjezdu do Perugie mě náhle zaplavil pocit, jako bych se vrátila do minulosti. Zdálo se mi to zvláštní vzhledem k tomu, že jsem odjela do Itálie, abych se stala jiným člověkem.

V práci jsem si připadala jako svítící terč uprostřed všeobecného zmatku. Stále se mnou flirtovali nějací kluci, kteří slibovali, že přijdou do baru jedině tehdy, když tam budu já. Měla jsem pokaždé sto chutí pořádně je usadit, ale tím bych uškodila Patrickovu podnikání. A tak jsem na podobné poznámky zvesela odpovídala „Určitě přijďte!“ a doufala, že je to dostatečně přívětivá reakce, která podniku pomůže a mně neublíží.

Byla jsem zmatená. Nebránila jsem se novým zážitkům a nevadilo mi seznamování s neznámými lidmi, ale ocitala jsem se v situacích, které se mi ani trochu nelíbily. Práce pro Patricka a Juveho už zkrátka byla taková.

Většinu dní jsem vyplňovala postáváním na ulici a natahováním ruky s letáky ke kolemjdoucím, kteří předstírali, že mě za barevným obdélníkem nevidí. Když jsem se všech papírů zbavila a konečně mohla odejít, pokaždé se mi nesmírně ulevilo.

Ale ať jsem jich rozdala sebevíc, Le Chic se příliš nechytal. Meredith tam za mnou několikrát zašla, abych se nenudila a nepřipadala si tak sama, a jednou dokonce přivedla i své kamarádky. Chápala jsem, proč se v baru už nikdy znovu neobjevily. Moc lidí tam nechodilo, parket býval většinou prázdný a celý podnik působil opuštěně, což rozhodně nevypadalo jako příslib bůhvíjaké zábavy. Patrick se choval bodře a snažil se vytvořit v baru příjemné ovzduší, ale byl tam hluk a šero a většinu návštěvníků netvořili studenti, ale postarší muži.

Le Chic nepředstavoval nijak nebezpečné místo, ale tma uvnitř naznačovala, že Perugia má i své temné stánky. Před příjezdem do Itálie jsem netušila, že v tomhle městě je největší koncentrace narkomanů závislých na heroinu v celé Itálii. Teprve ve vězení, kde mi v cele dělaly společnost dealerky, jsem se dozvěděla, kolik drog se ve městě prodává a užívá. Během soudního procesu považovala obžaloba i média za hotovou věc, že je naše čtvrť semeniště hříchu a naše malá vila smrtící past.

Mamka se o mě bála, aniž cokoliv z těchhle věcí věděla. Měla o mě skutečně velký strach. Když jsem si s ní jednou v kavárně vyměňovala jeden e-mail za druhým, nečekaně mi napsala: „Komu mám zavolat, kdybych se s tebou nemohla spojit?“

„Doma telefon nemám, ale můžu ti dát Lauřino číslo,“ odepsala jsem jí. „Ale upřímně řečeno, mami, jsem tady ve větším bezpečí než v Seattlu. Spřátelila jsem se tu se spoustou lidí.“

„To je dobře,“ odpověděla mamka. „Hned jsem klidnější.“

Svému tvrzení jsem upřímně věřila. Neměla jsem je sice nijak rozumně podložené, ale Perugia mě skutečně okouzlila — a kvůli svému nadšení jsem přehlédla několik varovných náznaků.

Když jsme jednou v noci zavírali bar a Juve mě nemohl doprovodit domů, zahlédla jsem na ulici jednoho Mereditina kamaráda. Jeho skutečné jméno jsem neznala, ale věděla jsem, že mu Meredith a její kamarádky říkají Třasák — podle toho, jak tancoval. Nabídl mi odvoz domů na skútru. Pomyslela jsem si, že kamarádčin kamarád je dostatečně důvěryhodná osoba, ale ošklivě jsem se spletla.

Prosvištěli jsme úzkými uličkami a na křižovatce poblíž vily Třasák najednou zpomalil a zavolal na mě přes rameno: „Nedáš si koláč? Znám tady jednu pekárnu — nejlepší v Perugii. Mají otevřeno celou noc.“

„Nechci, jsem unavená. Chci domů.“

„Ale no tak, je to kousek.“

„Ne, děkuju,“ odpověděla jsem, jenomže Třasák se mnou projel kolem vily a pokračoval dál.

Dorazili jsme do pekárny, ale nic jsem si nekoupila. „Stejně nemám koláče ráda,“ prohlásila jsem. „Chci domů.“

„Ke mně domů,“ řekl.

„Ne!“ ohradila jsem se rázně a probodla ho pohledem.

„Jenom na chvilku, musím si něco vyzvednout.“

„Tak dobře,“ podvolila jsem se, ale zřetelně jsem cítila, že nedělám dobře. Neměla jsem ale tušení, kde jsme, a neznala jsem cestu do vily.

Byt měl maličký a plný lidí. Zavedl mě k sobě do ložnice a řekl mi, ať na něj počkám, že si pro něco zajde. Po chvilce mi přinesl pivo.

„Jestli mě hned neodvezeš domů, půjdu pěšky.“ Byla to sice prázdná pohrůžka, ale naštěstí zabrala. Třasák pokrčil rameny, otočil se a vyšel se mnou ven. Když jsme pak dorazili do cíle, seskočila jsem bez rozloučení ze skútru a vběhla do domu.

Celá rozčilená jsem pak šla za Meredith. „Moc mě to mrzí,“ řekla s povzdechem. „Přesně o totéž se pokusil s mojí kamarádkou Sophií. Jenomže když se jí potom udělalo špatně, celou dobu se o ni staral, takže mu pořád věřím.“

Meredith pak vymyslela plán. Ona sama chodívala ven s několika kamarádkami, protože se ve skupině cítila bezpečněji, a dobře věděla, že často zůstávám ve vile sama. „Když se vrátíš domů a já tady nebudu, napiš mi zprávu, že jsi dorazila v pořádku,“ navrhla mi.

Byla jsem jí vděčná. Znamenalo to, že pokud se neozvu, Meredith si snadno domyslí, že se mi něco stalo, a přijde mi na pomoc.

Jednou večer provoz v baru doslova skomíral, a tak se Patrick rozhodl, že zavře o něco dřív. Poslala jsem textovou zprávu Meredith a ona mi odpověděla, že se tedy setkáme u fontány před Dómem, který se nacházel jen tři minuty pěší chůze od mého pracoviště.

Když jsem si pak na Piazza IV Novembre razila cestu davem opilých studentů, zahlédla jsem dva z našich spolubydlících z přízemí — Giacoma a Marca. Giacomo mi podal pivo a já se dál tlačila dopředu a hledala pohledem Meredith. Jakmile jsem ji našla, vrátily jsme se ke klukům a oni nám představili svého kamaráda. Později jsme se dozvěděly, že se do Itálie přistěhoval už jako malý kluk z Pobřeží slonoviny. Jmenoval se Rudy a občas s nimi hrál basketbal.

Naše pětičlenná skupinka pak ještě chvíli zůstala na náměstí a potom jsme se společně vypravili domů. Kluci nás pozvali k sobě do bytu, ale Meredith a já jsme nejdřív zašly nahoru, abychom si ve svých pokojích odložily kabelky.

„Už jsi připravená?“ zavolala jsem na ni z chodby.

„Běž dolů sama. Za chvilku přijdu,“ odpověděla mi.

Sešla jsem tedy ze schodů, a když jsem otevřela dveře bytu v přízemí, uviděla jsem Giacoma, Marca, Stefana a Rudyho, jak sedí u stolu a smějí se. „Co se děje?“ zeptala jsem se.

„Nic,“ odpověděli všichni zaraženě.

Znovu jsem si na to vzpomněla až po mnoha, mnoha měsících. U soudu totiž vyšlo najevo, že těsně předtím, než jsem otevřela dveře, Rudy na ostatních mládencích vyzvídal, jestli jsem zadaná.

Zakrátko k nám dorazila i Meredith a posadila se ke stolu vedle mě. Kluci nám podali jointa, kterého právě kouřili. Obě jsme potáhly, vrátily jim ho a chvilku seděly, zatímco kluci o něčem vtipkovali v italštině. Byla jsem unavená a trochu zkouřená, takže jsem jejich hovor nebyla schopná sledovat. „Půjdu si lehnout,“ řekla jsem nakonec Meredith.

Jednou v polovině října, asi tři týdny po příjezdu do Perugie jsme šly s Meredith po Via Pinturicchio do nového obchodu s potravinami, který jsme chtěly vyzkoušet místo Coopu, kam jsme v centru chodily nejčastěji. Tehdy jsem to ještě netušila, ale stál jen několik domů od perugijského soudu.

„Už jsi tady potkala někoho, kdo by se ti líbil?“ zeptala jsem se jí.

„Giacoma,“ odpověděla s poněkud plachým výrazem, ale odhodlaným tónem. Vybavila jsem si, že se o našem sousedovi zmínila už dřív. „Líbí se mi, a navíc se hezky chová.“

O pár dní později nás kluci pozvali na party do Červené zóny — oblíbeného klubu kousek za městem. Obvykle jsem na takováhle místa moc nechodila, ale tentokrát jsem se tam těšila, protože jsem usoudila, že je načase vyzkoušet zase něco nového. Předtím jsem navštívila dva kluby v centru — Dóm a Modrý samet — a kupodivu jsem se tam dobře pobavila.

Laura s Filomenou zůstaly doma, ale Meredith pozvala svou kamarádku Amy a kluci s sebou vzali Bobbyho, svého kamaráda z Říma. Jednou jsem se s ním už viděla, ale bylo to v době, kdy mi vyskočil ten nešťastný opar a já se tak styděla, že jsem měla sto chutí někam se schovat. Bobby mi ale velice mile anglicky řekl: „Proč ti to vadí? Tohle se přece může stát komukoliv.“

Červená zóna zabírala celý obrovský prostor bývalého skladiště.

Větší a šílenější taneční klub jsem ještě neviděla. Fronta zájemců o vstup se vinula kolem všech stran budovy a lidé uvnitř byli tak směstnaní, že se tam skoro nedalo dýchat. Měla jsem dojem, jako kdyby byl celý prostor vzduchotěsně uzavřený. Reflektory svítily červeně, zeleně a modře a dunivé basy ve mně vyvolávaly dojem, jako by pronikaly přes betonovou podlahu do všech kostí v mém těle. Jakýmsi zázrakem se nám podařilo sehnat volný stůl a Stefano pak všem objednal nějaké sytě modré sladké pití. Netušila jsem, co to je, ale okamžitě mi stouplo do hlavy. Poslouchali jsme hudbu, smáli se a občas si zatančili. V hale bylo aspoň čtyřicet stupňů, takže jsem se hrozně potila. Bobby se snažil překřičet hluk a bavit se se mnou.

Když jsem vstala a zamířila na záchod, vydal se za mnou a počkal přede dveřmi. Po chvilce jsem se vypotácela ven, chytila se ho a políbila ho na ústa.

„Líbím se ti?“ zeptal se Bobby.

Přikývla jsem.

Teď zase políbil on mě.

V tu chvíli kolem nás prošel Marco a okamžitě začal výskat a gratulovat Bobbymu ke skvělému úlovku. Ani nevím, jak dlouho jsme v klubu zůstali. Když jsme se nachystali k odchodu, Stefan odešel na parkoviště pro auto. Já a Bobby jsme zůstali stát na chodníku před klubem a líbali se. Meredith a Giacomo se objímali o kus dál.

Když jsme dojeli k vile, Bobby mě doprovodil až k hlavním dveřím.

„Nechceš jít dál?“ zeptala jsem se ho. „Myslíš to vážně?“

Přikývla jsem. Od příjezdu do Perugie to bylo poprvé, co jsem pozvala nějakého kluka k sobě do postele. Odešli jsme ke mně do pokoje a pomilovali se. Potom jsme oba úplně odpadli.

Následující den ráno jsem vstala, oblékla se a odešla si udělat snídani. Bobby dorazil do kuchyně o chvíli později.

Laura se objevila ve dveřích, když jsme už spolu ukusovali sušenky. Pokud šlo o sex, Laura sice tvrdila, že netrpí žádnými předsudky, ale přesto jsme se všichni cítili trapně, protože jsem nikdy předtím s žádným milencem ve vile nesnídala. Snažili jsme se však nedat to najevo.

Jakmile jsme dojedli, vyprovodila jsem Bobbyho ke dveřím, protože měl namířeno zpátky do Říma. Usmál se, zamával mi a odešel.

Tentokrát mě nezaplavila lítost jako po té sexuální avantýře s Mirkem, ale připadala jsem si uvnitř úplně prázdná. To jsem ovšem ještě netušila, jak vysokou cenu za tyto románky zaplatím. O něco později přišla nahoru Meredith. Poprvé se vyspala s Giacomem a byla z toho úplně u vytržení. Dům číslo sedm na Via della Pergola tehdy zažil divokou noc, ale žádné pokračování se už nekonalo.

Po pár dnech mi Juve oznámil, že Patrick není nijak nadšený mým výkonem a rád by si se mnou promluvil na schodišti do Dómu. Bylo mi jasné, že ještě neumím roznášet pití tak rychle, jak by bylo zapotřebí, a nepřitahuju tolik zákazníků, kolik doufali.

Patrick se ke mně choval kupodivu mile. „Potřebuješ trochu víc času, aby ses naučila pořádně obsluhovat hosty,“ řekl mi. „Když máme hodně lidí, musím mít v podniku někoho zkušenějšího. Jestli chceš, můžeš chodit v úterý a ve čtvrtek, kdy není tak rušno, a v klidu se všechno naučíš.“

Spadl mi kámen ze srdce. Práce mě těšila, ale zároveň jsem si uvědomovala, že takovéhle zaměstnání pro mě moc není. Začala jsem se tedy vyptávat v různých knihkupectvích i jinde ve městě.

V Perugii jsem žila už druhý měsíc a stále jsem si připadala jako násilím vytržená ze svého přirozeného prostředí v Seattlu, ale přesto jsem si začínala pomalu zvykat. Při každodenních cestách do školy a nazpátek jsem potkávala stále víc a víc známých tváří a především jsem se utvrzovala v přesvědčení, že mi tenhle pobyt po všech stránkách prospívá. Stačilo jen počkat si, co bude následovat a kdo mi vstoupí do života příště.

Kapitola 5 25. říjen - 1. listopad 2007

Náhoda.

Díky náhodě jsem našla spolubydlící. Díky náhodě jsem zahlédla plakát upozorňující na vystoupení smyčcového a klavírního kvintetu. Díky náhodě jsem potkala Raffaeleho Sollecita.

Ve čtvrtek 25. října jsme se s Meredith vypravily na koncert seskupení Quintetto Bottesini, který se konal na Univerzitě pro cizince. V sálu s vysokým stropem jsme se posadily poblíž dveří. Během první skladby — Le Grand Tango od Ástora Piazzolly — jsem se otočila k Meredith s jakousi poznámkou a vtom jsem zahlédla dva kluky, kteří postávali jen kousek od nás. Jeden byl štíhlý bledý brunet s rozcuchanými vlasy a brýlemi bez obrouček. Okamžitě mě upoutal, protože působil nesmírně skromně. Usmála jsem se na něj a on mi úsměv oplatil.

Když Meredith odešla o přestávce pryč, protože měla domluvenou večeři s přáteli, neznámý mladík mě oslovil.

„Můžeme si přisednout?“ zeptal se italsky.

„Ano, sedněte si, prosím,“ odpověděla jsem lámanou italštinou. „Jmenuju se Raffaele,“ přešel mladík do angličtiny. „Amanda.“

Později jsem uvažovala, o kolik odlišněji by se všechno vyvíjelo nebýt událostí toho večera. Co kdyby Meredith zůstala až do konce koncertu? Co kdyby Raffaele přišel včas a našel si jiné místo? Všimli bychom si jeden druhého? Oslovil by mě při své plachosti i v případě, že by neseděl vedle mě? Kdybych se s ním neseznámila, pohlíželi by na mě lidé jinak? Vypadaly by následující čtyři roky odlišně? Pro mě možná, pro Rafaeleho rozhodně ano.

Nicméně jsme se setkali. Líbil se mi. Byl skromný, ohleduplný a slušný a vstoupil mi do života ve chvíli, kdy jsem potřebovala nějaký pevný opěrný bod. Právě díky tomuhle správnému načasování měl náš vztah naději na úspěch. Pokud bychom se seznámili později — v době, kdy už bych byla dokonale zorientovaná v novém prostředí a měla pevný okruh přátel — skočila bych tak ochotně po útěše, kterou mi nabízel?

Čekali jsme, až kvintet zase přijde na pódium, a povídali si. Anglicky mluvil rozhodně mnohem líp než já italsky.

„Ten koncert se ti líbí?“ zeptal se mě.

„Ano, mám klasickou hudbu moc ráda.“

„U lidí v našem věku je to dost zvláštní,“ poznamenal.

Měl pravdu. Ostatní návštěvníci byli přinejmenším třikrát starší než my. Mezi svými vrstevníky jsem v Perugii až do té doby nenašla nikoho, s kým bych se mohla bavit o klasické hudbě. Doma jsem ale velice často využívala studentské slevy na vystoupení Seattleského symfonického orchestru v koncertní síni Benaroya Hall a pokaždé jsem s sebou brávala své přátele.

Během druhé půlky koncertu jsem si s Rafaelem špitala podobně jako předtím s Meredith. Těšilo mě, že nás spojuje tenhle nepříliš obvyklý zájem.

Když jsme po koncertu vstali a chystali se k odchodu, požádal mě o číslo. V Perugii, kde po mně chtěl telefon kdekdo, jsem to standardně odmítala. Rafaele byl ale přesně můj typ — trochu plachý a neohrabaný, ale roztomilý. Dokonce i na koncert si oblékl džínsy a tenisky. A na poutku u kalhot měl zavěšený kapesní nůž — stejně jako můj bývalý přítel D. J. Líbilo se mi jeho husté obočí, vlídné oči a výrazné lícní kosti. Nepůsobil tak sebejistě jako ostatní Italové, které jsem poznala. „Večer pracuju v baru Le Chic na Via Alessi. Nechceš tam zajít?“

V deset hodin jsem dorazila do baru, kde sedělo jen pár hostů a popíjelo pivo. Juve zesílil hudbu a já se snažila vyplnit čas bezduchými činnostmi — doplňovala jsem do misek zákusky, utírala stoly, průběžně kontrolovala toalety, jestli jsou stále čisté, a občas se na sebe podívala do zrcátka. Byla jsem ráda, že se můžu nějak zaměstnat, než se Rafaele objeví.

Kdykoliv jsem zaslechla, že se otevírají dveře, zvedla jsem oči v naději, že je to on. Nakonec jsem se dočkala — přišel a přivedl s sebou tři kamarády. Nervozitou se mi sevřel žaludek, ale nasadila jsem široký úsměv, došla k jejich vysokému stolu a podala jim jídelní lístek. Pozdě večer jsem se pak od něj dozvěděla, co těm klukům slíbil, když s ním půjdou — že za ně zaplatí celou útratu.

Následující hodinu jsem pak obsluhovala všechny hosty, ale oči jsem měla jen pro jediného. Poprvé za celou tristní kariéru servírky jsem se chovala přesně podle Patrickových představ — jako zázrakem jsem se objevila u Rafaeleho stolu těsně předtím, než vypil poslední doušek ze sklenice.

„Mám přinést další?“ zeptala jsem se.

„Ne, děkuju,“ odpověděl. „Kdy končíš?“

„Asi za půl hodiny,“ odpověděla jsem. „Nechceš mě doprovodit domů?“ Společná procházka byla totiž taktický manévr, který jsem několikrát využila už v Seattlu, když jsem si chtěla ujasnit, jestli bych toho kterého kluka znovu ráda viděla. Takový doprovod domů mě — na rozdíl od domluveného rande — ještě k ničemu nezavazoval.

Pomalu jsme bloumali městem a stále víc se vzdalovali od mého bydliště. Nakonec jsme dorazili až na konec třídy Corso Vannucci — na náměstí Piazza Italia — a zastavili se před nízkou cihlovou zdí, kde se před námi otevřel nádherný výhled do okolí.

Stáli jsme vysoko nad údolím Tibery a hleděli na světla, která blikala dole pod námi. „Tohle je ideální místo na přemýšlení,“ řekl Rafaele. Byla na něm vidět přímo hmatatelná — a také nakažlivá — nervozita. Za napjatého ticha jsme se rozhlíželi po okolí, ale postupně jsme přestali vnímat nádhernou vyhlídku a otočili se k sobě.

Náš první polibek nebyl nijak elektrizující, ale jemný a něžný, plný útěchy a porozumění.

Nemám ponětí, jak dlouho jsme tam stáli a pevně se objímali. Když jsme se ale od sebe odtrhli, vzduch byl tak palčivě chladný, že jsem v něm viděla svůj dech. V tu chvíli jsem měla pocit, že Raffaeleho náruč je to nejteplejší a nejbezpečnější místo na světě. Podobný pocit jsem naposledy zažila v srpnu, když jsem se doma před odjezdem objímala s lidmi, které jsem měla nejradši. Už po měsíci stráveném mimo domov mě postupně začal opouštět někdejší úžasný pocit, že si naprosto svobodně řídím svůj život. Potácela jsem se někde mezi sebejistotou a smutkem. Vychutnávala jsem si všechno nové, co mi život nabízel, ale zároveň se mi stýskalo po starých jistotách. Raffaele však překlenul tuto propast mezi mými protichůdnými pocity jediným polibkem. Jeho blízkost na mě působila jako léčivý balzám.

Vydali jsme se nazpátek kolem fontány na náměstí Piazza IV Novembre. Už za pět minut jsme mohli být u mě doma! Toužila jsem si tuhle chvíli pohody prodloužit. „Chutná ti tráva?“ vyhrkla jsem.

„Je to moje neřest,“ odpověděl.

„Moje neřest taky.“ Moc se mi líbilo, jak to zní v italštině.

Raffaele se v první chvíli zatvářil překvapeně, ale pak údiv v jeho obličeji vystřídala radost. „Nechceš zajít ke mně do bytu na jointa?“

Zaváhala jsem. Byl to víceméně cizí člověk, ale věřila jsem mu. Považovala jsem ho za hodného a skromného mladíka a cítila jsem se s ním bezpečně. „Moc ráda,“ přikývla jsem.

Raffaele bydlel sám v dokonale upraveném jednopokojovém bytě. Posadila jsem se na postel a on mezitím balil jointa. Po chvilce se ke mně otočil a podal mi ho.

Pokuřovali jsme a povídali si. Bylo mu třiadvacet, pocházel z Bari na jihu Itálie a zbývaly mu tři týdny do promoce v oboru výpočetní techniky. „Příští rok se stěhuju do Milána,“ poznamenal. „Rád bych si tam našel práci — jako designér videoher.“

Zjistili jsme, že oba ovládáme ještě jeden jazyk — němčinu. Prozradila jsem mu, že jsem se na střední škole učila i japonsky, a Raffaele mi na to řekl, že miluje Sailor Moon — japonský komiks o dívkách, které bojují proti zlu za pomoci kouzel. Když jsem byla menší, měla jsem moc ráda televizní seriál natočený právě podle tohohle komiksu. Překvapilo mě, že má tak dětinské záliby, ale zároveň mi připadalo roztomilé, že to dokáže přiznat.

Marihuana začínala působit. „Víš, co mě vždycky rozesměje?“ zeptala jsem se. „Takovýhle obličeje. Hele.“ Pevně jsem zavřela oči a nafoukla tváře. „Teď ty.“

„Dobře.“ Rafaele vyplázl jazyk a svraštil obočí.

Rozesmála jsem se.

Přisedl si ke mně na postel. Dělali jsme na sebe obličeje, všelijak se při tom nakláněli a v jednu chvíli jsme se k sobě přiblížili natolik, že to skončilo polibkem. Potom jsme se pomilovali. Připadalo mi to naprosto přirozené a ráno jsem se probudila v jeho objetí.

Tu noc se z nás stal nerozlučný pár. Celý den — i následující týden — jsme spolu trávili všechen volný čas. Ráno po snídani jsem pokaždé běžela domů, abych se osprchovala — Raffaeleho koupelna byla dost těsná — a převlékla, a potom jsem uháněla do školy. Na oběd jsme se scházeli buď v jeho bytě, nebo u mě ve vile. Odpoledne jsem se u něj učila do školy a Rafaele mezitím vylepšoval svou diplomovou práci, kterou měl odevzdat už za dva týdny — pouhý týden před státnicemi. Jeho otec mu dokonce chystal velkou oslavu v jedné nedaleké příjemné restauraci.

Během hovoru jsme někdy přeskakovali z italštiny do angličtiny a němčiny, ale často jsme se omezovali pouze na polibky a doteky. Nesmírně ráda jsem se mu třeba schoulila na klíně nebo ho zezadu objala, když oplachoval nádobí. Při sprchování mně myl vlasy a potom mi je vysušoval, a dokonce mi pomáhal při čištění uší vatovými tyčinkami. Všechny tyhle drobnosti byly velice intimní — skoro jako kdybychom se milovali.

Meredith tou dobou začínala chodit s Giacomem, takže jsme spolu občas vtipkovaly, že vedeme paralelní životy. Když jsme se doma na několik minut setkaly bez našich partnerů, rychle jsme si vypověděly, co je nového. „Giacomo se mi líbí, ale když jsme spolu mezi lidmi, chová se strašně nesměle. A pokud na něj třeba narazím někde ve městě, vůbec se ke mně nehlásí a dělá, jako kdyby mě vůbec neviděl. To mi na něm strašně vadí.“

„Možná potřebuje trochu víc času,“ poznamenala jsem.

„Jo, taky mám ten dojem,“ odpověděla. „A co Raffaele? Vypadá to, že ho máš hodně ráda.“

„Jo, mám.“

Byla to pravda. Raffaele se mnou trávil všechen volný čas a bezezbytku se mi věnoval. Oceňovala jsem jeho cit pro detaily. Nosil měkké bavlněné košile, kašmírové svetry a šály, které vypadaly mnohem líp než moje džíny a trička. A přestože jsem se vůbec nevyznala v autech, hrdě mi ukázal své audi. Když zjistil, že nemám žádný parfém, který by tvořil trvalou součást mé osobnosti — takový, jaký by měla mít každá správná Italka — vyrazil se mnou do parfumerie v centru, abych si nějakou vůni vybrala. Nanesla jsem si tedy kapku na předloktí a dala mu přivonět. Shodli jsme se na lehké zemité vůni, v níž jsem cítila santalové dřevo a která mi připomínala svěží ranní vzduch v Perugii. Raffaele bez sebemenšího zaváhání zaplatil a podal mi roztomilou nákupní taštičku ozdobenou modrou stuhou. Díky němu jsem se v tu chvíli cítila jako mladá přitažlivá žena na úrovni. Ruku v ruce jsme pak došli k němu domů.

Když jsme se pak večer v posteli mazlili, otočil se ke mně a řekl: „Ti voglio bene“ Doslova přeloženo je to: „Přeju ti to nejlepší.“ Tuhle větu jsem v Perugii slýchávala často. A TVB se v Itálii často připojovalo na konec textových zpráv.

„Anch'io ti voglio bene“ odpověděla jsem. „Taky ti přeju to nejlepší.“ Tehdy jsem ale ještě netušila, jakou mají ta tři slova váhu. Italové je říkají členům své rodiny, protože stojí jen o malý stupínek níž než nejláskyplnější výraz „Ti amo,“ což znamená „Miluju tě“.

Raffaele se na mě zadíval a v obličeji měl vážný, obdivný výraz. „Budeš moje přítelkyně?“

Znali jsme se teprve tři dny.

„Ano,“ odpověděla jsem s lehkým zaváháním, které jsem považovala za varovné znamení. Je to všechno strašně hrrr. Nejene se Raffaele do vážného vztahupříliš brzy? Už se mi dokonce svěřil, že mě po promoci představí svým rodičům, a plánoval, jak spolu budeme trávit volné zimní víkendy v Miláně. Přitom jsme se sotva znali.

Nedokázala jsem si představit, jak by náš vztah mohl vydržet.

Vždyť jsme se už za pár měsíců měli přestěhovat každý do jiného města. Kromě toho jsem se rozhodně chtěla už napřesrok koncem léta vrátit do Seattlu. A protože jsem do Itálie přijela především kvůli tomu, abych zjistila, co ve mně vlastně je, možná bych měla radši zůstat sama, dát si se vším pořádně na čas a nikam nespěchat. Tohle všechno se mi sice honilo hlavou, ale nic jsem pro to neudělala.

Nebylo mi zatěžko zaplašit všechny podobné pochybnosti, protože se mi Rafaele skutečně líbil. Byl velice citlivý a vyzařoval z něj klid. A já jsem si v Perugii připadala bez pevného zázemí osamělejší, než jsem si přiznávala.

Když se na to teď dívám zpětně, musím uznat, že Rafaele... vlastně my oba jsme ještě zdaleka nebyli dospělí a spíš než do sebe jsme se zamilovali do lásky jako takové. Byli jsme mladí a teprve jsme se snažili zjistit, co ve skutečnosti obnáší hluboký láskyplný vztah.

Dny strávené s Rafaelem mi však umožnily provést si vnitřní inventuru v oblasti, kde jsem už stačila pořádně šlápnout vedle, a dokonce si přivodit — po tom úletu s Cristianem — trvalé následky. Pochopila jsem, že na nezávazný sex, jaký jsem zažila s Mirkem a Bobbym, prostě nejsem stavěná. Díky Rafaelemu jsem si uvědomila, že po sexu, při kterém chyběly jakýkoliv city, jsem si připadala ještě prázdnější, než kdybych se vůbec s nikým nevyspala. Vlastně jsem měla dojem, jako by mě někdo oloupil.

Tehdy jsem však ještě netušila, že tahle lekce přišla příliš pozdě, než aby mi nějak prospěla.

Halloween připadl na středu, kterou jsme trávili s Raffaelem. V Itálii ale děti nechodí od domu k domu jako ve Spojených státech a nedostávají cukroví. Ve studentském městě, jako je Perugia, však Halloween nabízí studentům lákavou možnost obléknout si nejrůznější kostýmy a vyrazit za zábavou. Místní bary a diskotéky se jim přitom snaží v co největší míře vyjít vstříc, protože tenhle den jim jednoznačně přináší nejvyšší výdělky v celém roce.

Patrick mě poprosil, abych se zastavila u něj v Le Chic, ačkoliv jsem ten večer měla volno, a Rafaele zůstal doma, protože chtěl ještě vylepšovat diplomovou práci. Můj milostný život mě pohltil natolik, že mě vůbec nenapadlo připravit si nějaký kostým. Probrala jsem se tedy skříní, pyšně z ní vytáhla černé kalhoty a svetr a Rafaele mi pomohl namalovat na tváře tužkou na oči fousky, čímž mě proměnil v černou kočku. Vůbec mě nenapadlo, že by mi to mohlo přinést smůlu.

Město bylo plné lidí a náměstí Piazza Grimana, kam se nahrnula spousta studentů v maskách, parukách a strašidelných kostýmech, působilo dost děsivě. Bylo mi jasné, že žádná ze strašidelných bytostí nepředstavuje nebezpečí, ale kostýmy mi odjakživa trochu naháněly strach. Když jsem procházela kolem dlouhých front před autobusy, které si najaly kluby jako Červená zóna, poslala jsem Meredith esemesku „Co děláš večer? Nechceš se sejít? Máš kostým?“

Odepsala mi: „Ano, mám, ale jdu na večeři k jednomu kamarádovi. Co máš v plánu?“ Obžaloba a tisk později využili její odpověď jako důkaz našeho upadajícího vztahu, přestože Meredith na konec připsala velké X, které ve stručnosti znamenalo „Líbám tě!“ Meredith měla zkrátka vlastní přátele a já jsem nečekala, že budu u všeho, co dělá. Napsala jsem zprávu svému kamarádovi Spyrosovi, který pracoval v internetové kavárně, a dohodli jsme se, že se sejdeme.

Bar Le Chic, který obvykle působil dost opuštěně a zel prázdnotou, byl ten večer — nejspíš poprvé za celý rok — úplně plný.

U hlavních dveří stál Juve s obličejem potřeným bílou barvou a od koutku úst mu stékal na bradu namalovaný pramínek krve. „Kde máš kostým?“ zeptal se.

„Jsem přece za kočku.“

„Máš vypadat strašidelně,“ namítl Juve.

Patrick mi nalil sklenici vína. Chvíli jsem postávala stranou, mimo největší dav hostů, ale vůbec mě to nebavilo, ani pořádně nevím proč. Zaletěla jsem tedy pohledem k šéfovi, zamávala na něj a neslyšným pohybem rtů jsem mu naznačila: „Už půjdu.“ Přikývl a já okamžitě vyšla ze dveří.

Kolem půl jedné jsem se sešla se Spyrosem a jeho přáteli na skleničku, jak jsme se domluvili, ale nedokázala jsem se bavit tak rozjařeně jako oni. Ani ten večer jsem totiž nepřišla na chuť perugijskému nočnímu životu, a tak jsem se celou dobu spíš nudila a nostalgicky vzpomínala na setkání a poklidné debaty s přáteli na Washingtonské univerzitě. Když pro mě tedy přišel na Piazza IV Novembre Raffaele, aby mě doprovodil domů, měla jsem upřímnou radost. Tou dobou už bylo tři čtvrtě na dvě a většina fousků namalovaných tužkou na oči mi už mezitím z tváří zmizela. Halloween 2007 naštěstí skončil.

Slavnost Všech svatých je v Itálii státní svátek, který připadá na první listopad a při němž se vzpomíná na zemřelé. Až na vyzvánění kostelních zvonů bylo to čtvrteční ráno v Perugii poměrně tiché. Všichni mladí lidé v mém věku nejspíš dospávali uplynulou divokou noc. Vyrazila jsem od Rafaeleho na pár hodin k sobě do vily a cestou jsem si plnými doušky vychutnávala samotu.

Kolem poledne jsem seděla v kuchyni a četla si, když vtom se v domě objevila Filomena se svým přítelem Marcem, aby se převlékli na večírek. Dost spěchala, takže si se mnou povídala přes otevřené dveře svého pokoje.

„Jak se ti vůbec vede?“ zeptala se. „Kde je Meredith?“

„Dobře. Cekám na Raffaeleho, přijde sem na oběd. A Meredith nejspíš spí.“

Asi hodinu potom, co Filomena s Marcem odešli, se vypotácela z ložnice Meredith s ospalým výrazem v obličeji.

„Na bradě ti zůstala upíří krev,“ upozornila jsem ji.

„Já vím. Nešlo to setřít,“ odpověděla. „Vrátila jsem se domů v pět ráno tak utahaná, že už jsem si nebyla schopná pořádně umýt obličej.“

„Co jsi vůbec včera dělala?“ zeptala jsem se.

„Byla jsem na večírku. Úžasně jsme se bavili. Majitel podniku naplnil lékařskou rukavici vodou, strčil ji do mrazáku a pak z ní vytáhl ledovou ruku. Tu potom nechal plavat v míse s punčem. Vypadalo to skvěle. Nakonec jsme si šli všichni zatančit k Merlinovi“ To byl Mereditin nejoblíbenější hostinec ve městě. „A co ty?“

„Tenhle Halloween nestál za nic. Obhlížela jsem všechny ty kostýmy, ve kterých lidi vyráželi ven, ale jinak jsem se spíš nudila.“

Meredith se pak odešla osprchovat a do vily dorazil Raffaele. Po chvíli moje spolubydlící znovu vyšla ze své ložnice a zamířila s náručí špinavého prádla do velké koupelny, kde jsme měli automatickou pračku. Na sobě měla pytlovité džínsy pánského střihu. Rafaele a já jsme v tu chvíli seděli u stolu a obědvali těstoviny.

„Sakra, holka, ty kalhoty ti seknou,“ poznamenala jsem.

„No jo, koupil mi je bývalý přítel,“ odpověděla a šťouchla do mě bokem, což myslela jako poděkování za mou pochvalu. „Co máš dneska v plánu?“

„Ještě chvilku zůstanu tady a pak se vrátíme k Raffaelemu,“ řekla jsem.

„Bezva. Já jdu ven s kamarádama, takže se měj.“

Popadla kabelku, řekla nám „Tak zatím ahoj! Ciao!“, přehodila si popruh přes rameno, zamávala nám a vyšla hlavními dveřmi ven.

Rafaeleho i mě bavilo jen tak v klidu odpočívat. Posadili jsme se do obývacího pokoje, zapálili si jointa a já pak asi hodinu hrála na jeho kytaru písničky od Beatles. Někdy mezi čtvrtou a pátou odpoledne jsme vyrazili k němu. Toužili jsme po tiché, příjemné noci. Cestou jsem se mu svěřila, že můj nejoblíbenější film je Amélie z Montmartru.

„Vážně? Ten jsem neviděl.“

„To snad ne!“ vyhrkla jsem nevěřícně. „Tak to se na něj musíš okamžitě podívat! Bude se ti moc líbit!“

Krátce po příchodu k Raffaelemu jsme uslyšeli zvonek. Za dveřmi stála jeho kamarádka, kterou jsem nikdy předtím neviděla. Jmenovala se Jovanna Popovičová, byla to hezká a způsobná studentka medicíny a mluvila italsky tak rychle, že jsem jí vůbec nerozuměla. Chtěla Rafaeleho požádat o laskavost. Matka jí poslala po řidiči dálkového autobusu kufr, a tak se Jovanna přišla zeptat, jestli by ji Rafaele o půlnoci neodvezl autem na nádraží a pomohl jí ho vyzvednout.

„Samozřejmě,“ odpověděl jí.

Jakmile odešla, stáhli jsme si na počítači film Amélie z Montmartru, posadili se na postel a pustili si ho. Kolem půl sedmé večer mi zčistajasna došlo, že je čtvrtek — den, kdy jsem chodila do práce. Rychle jsem zkontrolovala telefon, jestli nemám nějaké textové zprávy. Našla jsem vzkaz od Patricka, že dnes večer chodit nemusím. Vzhledem k tomu, že byl svátek, ho moc práce nečekalo.

„Dobře,“ odepsala jsem. „Ci vediamopiù tardi buona serata!“ — Myslela jsem tím doslovně: „Měj se. A užij si večer!“ Pro případ, že by si to třeba rozmyslel a rozhodl se mě přece jenom povolat do práce, jsem si vypnula mobil. Samou radostí z vidiny volného večera jsem pak skočila na Raffaeleho a začala výskat „Jupí! Jupí!“

Naše dobrá nálada se ještě zlepšila ve tři čtvrtě na devět, když znovu zazvonil zvonek. Jovanna nám přišla oznámit, že kufr nakonec v autobusu nedorazí, takže od Rafaeleho žádnou pomoc nepotřebuje. Odpadly nám tedy všechny závazky a měli jsme před sebou celý volný večer, kdy jsme se mohli věnovat jenom sobě.

Film skončil asi ve čtvrt na deset. Rychle jsme si osmažili kus ryby a udělali si jednoduchý salát. Potom jsme se pustili do mytí nádobí, ale po chvilce jsme zjistili, že odpadová trubka pod dřezem netěsní. Rafaele už na to jednou volal instalatéra a teď se jen rozčileně snažil utřít malým hadříkem rozlitou vodu. Nakonec toho nechal, přestože na podlaze zůstala loužička.

„Nic se neděje, zítra přinesu z domova mop,“ řekla jsem.

Posadil se ke stolu a ubalil si jointa. Uvelebila jsem se mu na klíně a začala nahlas předčítat další díl Harryho Pottera — tentokrát v němčině. Rafaele kouřil a pochechtával se u toho a já mu snaživě překládala do angličtiny a italštiny pasáže, kterým nerozuměl.

Později — to už jsme leželi v posteli — jsme se v hovoru dostali k Rafaeleho matce. Manžel se s ní rozvedl už před mnoha lety, ale nikdy se z toho nevzpamatovala a v roce 2005 náhle zemřela. „Cást našich známých má podezření, že spáchala sebevraždu, ale já stoprocentně vím, že to není pravda,“ řekl mi. „Takovou věc by nikdy neudělala. Špatně jí sloužilo srdce a jednoho dne to zkrátka vzdalo. Bylo mi tenkrát příšerně. Měli jsme k sobě hodně blízko a pořád mi chybí.“

Bylo mi ho moc líto, ale neuměla jsem si představit, co skutečně prožívá. Mně umřel z blízkých lidí jenom dědeček. Bylo mi tehdy šestnáct, a když mi to mamka řekla, moc mě to zasáhlo. Jenomže děda byl starý a nemocný a už několik týdnů jsme něco podobného očekávali.

Mamka i babička to určitě oplakaly, ale ze všeho nejzřetelněji si vybavuju, jak jsme všichni seděli u stolu v jídelně a vyprávěli si komické historky, které jsme s dědečkem zažili. Z té doby mi utkvěla v paměti babiččina zásada, že smutek je ryze intimní prožitek a v žádném případě se neukazuje na veřejnosti. Clověk podle ní musí zůstat navenek klidný a žít dál.

Bolest, která čišela z Rafaeleho hlasu, mě rozesmutnila. Položila jsem mu hlavu na prsa a snažila se na něj působit konejšivým dojmem.

Po chvilce jsme se začali líbat a Raffaele mi udělal na krku cucflek. Postupně jsme se svlékli, pomilovali se a usnuli.

Znali jsme se přesně týden, ale zvykli jsme si na sebe tak rychle, že jsme měli dojem, jako by jedna šťastná noc plynule přecházela v další.

Následující den byly Dušičky. Rozhodli jsme se, že porušíme svůj každodenní režim a vyjedeme si na dlouhý výlet do nedalekého města Gubbio. Druhý listopad se neslavil tak okázale jako svátek Všech svatých, ale protože v roce 2007 připadl na pátek, spousta lidí včetně nás se rozhodla udělat si prodloužený čtyřdenní víkend. Italové se zase budou bavit, napadlo mě a už jsem se nemohla dočkat.

Kapitola 6 2. listopad 2007, dopoledne, den první

Toho chladného, ale slunečného pátečního rána jsem nechala Rafaeleho spát v jeho bytě a vydala se domů osprchovat a vzít si pár věcí. Cestou jsem myslela na náš nadcházející romantický víkend v umbrijských kopcích. Když o tom teď zpětně uvažuju, mám dojem, že jsem se při pohledu na otevřené domovní dveře měla vylekat mnohem víc. V tu chvíli jsem si ale jenom pomyslela: To je divné. Dalo se to však snadno vysvětlit. Stará západka v zámku už byla nespolehlivá a moc dobře nefungovala, takže pokud jsme dveře nezamkli na klíč, často se uvolňovaly. Nejspíš je otevřel průvan, usoudila jsem a vešla dovnitř. „Filomeno? Lauro? Meredith? Haló? Je tu někdo?“ Nikde nikdo. Dveře do všech ložnic byly zavřené. V koupelně, o kterou jsem se dělila s Meredith, jsem uviděla na umyvadle dvě kapičky krve, ale nijak mě to nevyvedlo z míry. Na kohoutku jsem pak zahlédla další. Co to znamená? Nedávno jsem si nechala propíchnout uši. Že by začaly krvácet? Nehtem jsem seškrábla zaschlou krev. Meredith se nejspíš o něco řízla.

Teprve když jsem vyšla ze sprchy a sklopila oči k podlaze, všimla jsem si na předložce rudohnědé skvrny velké jako pomeranč. Dalšíkrev. Nedostala Meredith měsíčky? Nezaskočily jiprávě ve sprše?Jenomže jak by se v takovém případě dostala krev na umyvadlo? Byla jsem čím dál zmatenější, protože jsme si většinou dávaly velmi záležet na udržování čistoty. Zamířila jsem do své ložnice, oblékla si bílou sukni a modrý svetr a uvažovala, co bych si měla vzít na cestu s Rafaelem do Gubbia.

Přešla jsem do velké koupelny, abych si tam vysušila vlasy Filomeniným fénem. Když jsem ho pak ukládala na místo u stěny, zahlédla jsem v záchodové míse lejno. Zarazilo mě to, protože jsem věděla, že nikdo z obyvatel domu by po sobě nezapomněl spláchnout. Že by se sem vkradl někdo cizí? Pronikl dovnitř v době, kdy jsem se sprchovala? Zmocnil se mě panický strach a pocítila jsem zvláštní mravenčení, které člověka přepadá ve chvílích, kdy má dojem, že ho někdo sleduje. Rychle jsem popadla kabelku, kabát a pak ještě mop, který jsem slíbila Rafaelemu. S divoce bušícím srdcem jsem zasunula klíč do zámku, s vypětím všech sil ho otočila a vyběhla po příjezdové cestě na ulici.

Dvě ulice od domu se mi do hlavy začaly vkrádat pochybnosti. Možná jsem reagovala příliš ukvapeně. Záchod nemusel být spláchnutý z nějakého úplně prostého důvodu. Potřebovala jsem, aby mi někdo řekl: „Máš právo být vyděšená, Amando. Tohle není normální.“ A pokud to nebylo normální, chtěla jsem, aby mi někdo poradil, co mám udělat. Horečně pracující mozek mi připomněl mamčinu mantru: Pokud jsi na pochybách, někomu zavolej. Vytáhla jsem tedy mobil a zavolala domů, aniž jsem pomyslela na devítihodinový časový rozdíl mezi Perugií a Seattlem. Mamka mě ani nepozdravila a rovnou vyhrkla: „Amando, jsi v pořádku? Co se děje?“ V Seattlu byla noc a mamka se o mě bála.

„Vracím se k Rafaelemu,“ odpověděla jsem, „ale chtěla jsem s tebou mluvit. Našla jsem doma pár zvláštních věcí.“ Vysvětlila jsem jí, proč mám takový strach. „Co mám podle tebe dělat?“

„Zavolej spolubydlícím. Pověz o všem Raffaelemu a pak mi hned zavolej.“

Její hlas mě okamžitě uklidnil. Určitě nepůjde o nic hrozného, pomyslela jsem si. Jsem už daleko od vily. Nic se nestalo. Jsem v bezpečí. Nikomu nic nehrozí.

Nejdřív jsem zavolala Filomeně. Když zvedla telefon, ulevilo se mi.

„Ciao, Amando,“ pozdravila mě.

„Ciao,“ odpověděla jsem. „Volám ti, protože když jsem dneska ráno přišla od Raffaeleho domů, našla jsem otevřené hlavní dveře. V jedné koupelně jsem si všimla několika kapek krve a ve druhé bylo naděláno v míse. Nevíš o tom něco?“

„Cože?“ vyhrkla Filomena poplašeným zvýšeným hlasem. „Včera večer jsem tam vůbec nebyla — zůstala jsem u Marca. A Laura je na služební cestě v Římě. Mluvila jsi o tom s Meredith?“

„Ne, nejdřív jsem zavolala tobě.“

„Jsem na trhu mimo město,“ odpověděla. „Zrovna jsem přijela. Zkus brnknout Meredith a pak se vrať domů. Musíme se podívat, jestli nám něco neukradli,“ dodala ustaraně.

Zavolala jsem Meredith na její britské číslo. Předtočený hlas mi oznámil, že telefon je mimo provoz. Připadalo mi to dost zvláštní. Zkusila jsem tedy její italské číslo, ale dostala jsem se rovnou do hlasové schránky.

Mezitím jsem se vrátila k Raffaelemu, svátečně naladěnému na celý volný den, který jsme měli před sebou. Vylezl ze sprchy krátce před mým příchodem, protože zaspal. Já jsem mezitím úplně zapomněla, že máme jet na nějaký výlet. „Ahoj,“ pozdravila jsem ho a snažila se, aby to znělo nenuceně. „Poslechni si, co se mi stalo,“ pokračovala jsem a vylíčila mu, co jsem doma viděla. „Nepřipadá ti to zvláštní?“

„Jo,“ odpověděl. „Musíme se tam vrátit a obhlídnout to.“

Během rychlé snídaně jsme dál probírali, co mě doma tak zarazilo. „Možná se na tom záchodě jenom rozbilo splachovadlo,“ poznamenal Rafaele.

Než jsme dopili poslední doušek kávy, znovu mi zavolala Filomena. „Tak co jste našli?“ vyhrkla a její vyděšený hlas ve mně znovu probudil paniku.

„Filomeno,“ začala jsem co možná nejklidnějším tónem. „Právě vycházíme od Rafaeleho.“

Když jsme o deset minut později dorazili k vile, měla jsem žaludek úplně stažený strachem. „Co když tam někdo byl?“ hlesla jsem s narůstajícími obavami. Když jsem odemykala dveře, Rafaele mě držel za volnou ruku. „Je tu někdo?“ zavolala jsem.

Zpočátku jsem nezaregistrovala nic zvláštního. V domě vládlo ticho a kuchyň i obývací pokoj byly důkladně uklizené. Nahlédla jsem do Lauřina pokoje, ale ani tam jsem si nevšimla ničeho neobvyklého. Když jsem ale otevřela Filomeninu ložnici, hrůzou jsem zalapala po dechu. Někdo rozbil okno a všude ležely střepy. Na posteli a na podlaze se válelo oblečení. Šuplíky a skříňky byly pozotvírané. V celé místnosti panoval chaos. „Proboha, někdo se k nám vloupal!“ vykřikla jsem na Rafaeleho, který stál přímo za mnou. Vtom jsem si všimla, že na stole leží Filomenin notebook a digitální fotoaparát. Nešlo mi to do hlavy. „To je zvláštní. Má tady všechny věci. To nechápu. Co se tady stalo?“

Náhle mi zazvonil telefon. Volala mi Filomena. „Někdo se ti vloupal do pokoje,“ řekla jsem jí. „Rozbil okno. Ale je divné, že ti zřejmě nic neukradl.“

„Hned jedu domů,“ odpověděla stísněně.

Mereditiny dveře byly stále zamčené, jako když jsem před nimi stála při svém prvním příchodu do vily. „Meredith!“ zavolala jsem, ale nikdo mi neodpověděl. Nezůstala přes noc u Giacoma?Nebo u některé ze svých britských kamarádek? V tu chvíli mi ale dělalo větší starosti rozbité okno ve Filomenině pokoji než zavřené dveře do Mereditiny ložnice.

Vyběhla jsem ven a obešla dům, abych se podívala, jestli jsou kluci z přízemí doma, a případně se jich zeptala, zda něco neslyšeli. Jakmile jsem se ale ocitla venku, daleko od Rafaeleho, znovu mě přepadl příšerný strach a prudce se mi rozbušilo srdce. Zaklepala jsem na jejich dveře a pokusila se nahlédnout dovnitř, ale vypadalo to, že uvnitř nikdo není.

Vyrazila jsem nazpátek, vyběhla do prvního patra a tiše zaklepala na dveře Mereditiny ložnice. „Meredith? Jsi tam?“ Nikdo mi neopověděl. Zavolala jsem o trochu hlasitěji a znovu zaťukala na dveře, tentokrát důrazněji. Nic. Nakonec jsem na ně zabušila a zalomcovala klikou. Byly zamčené. Meredith se zamyká, jenom když se převléká, blesklo mi hlavou. Určitě tam není, protože by mi odpověděla. „Proč se neozývá?“ vyhrkla jsem rozrušeně.

Nenapadal mě ale žádný důvod — zvlášť v tu chvíli — kvůli kterému by pokoj zamkla. Co když je uvnitř? A pokud ano, proč mi neodpovídá? Že by usnula se sluchátky v uších? Nestalo se jí něco? Ze všeho nejvíc mě v tom okamžiku zajímalo, jak bych se k ní mohla dostat a zjistit, jestli je v pořádku.

Klekla jsem si na zem, přimhouřila oči a pokusila se nakouknout do ložnice klíčovou dírkou, ale vůbec nic jsem neviděla. Nemohli jsme ani zjistit, jestli dveře zamkla zevnitř, nebo zvenčí.

„Pokusím se vypátrat, jestli k ní není vidět z terasy.“

Přelezla jsem tepané železné zábradlí a stoupla si na úzkou římsu. Pevně jsem sevřela zábradlí a naklonila se nad vyštěrkovanou cestu zhruba v úhlu pětačtyřiceti stupňů. Rafaele vyšel na terasu, a hned jak mě uviděl, zavolal: „Amando! Slez dolů! Ještě spadneš!“

Tahle možnost mě ani okamžik nenapadla.

„Prosím tě, pojď zpátky, než se ti něco stane!“

Vrátili jsme se dovnitř a okamžitě znovu zamířili k zamčeným dveřím do Mereditina pokoje. „Můžu je zkusit vyrazit,“ nabídl se Rafaele.

„Tak do toho!“

Rafaele se proti nim rozběhl a zprudka do nich vrazil ramenem. Bezvýsledně. Pak do nich kopl těsně vedle kliky. Nepovolily ani o píď.

Znovu jsem zavolala domů. „Mami, někdo se nám vloupal do domu a nemůžeme najít Meredith. Co máme udělat?“

„Zavolejte policii, Amando,“ poradila mi.

Můj nevlastní otec Chris do telefonu zakřičel: „Amando, zmizte z toho domu! Okamžitě!“

Zatímco jsem s ním mluvila, Rafaele zavolal své sestře a zeptal se jí, co si o tom myslí. Pracovala u římské policie.

Nakonec vytočil 112 — italskou obdobu našeho pohotovostního čísla 911 — a dovolal se na četníky — carabinieri — kteří tvořili samostatnou bezpečnostní složku a měli pověst větších profesionálů než místní policie v Perugii.

„Počkáme na ně venku,“ řekl mi, když zavěsil. Představa, že bychom zůstali v domě, mě děsila — to jsem věděla i bez Chrisova naléhání. Zamířili jsme ven, ale já jsem ještě z kuchyně nahlédla do větší koupelny. Záchod byl spláchnutý. „Panebože!“ vyhrkla jsem. „Když jsem sem předtím přišla, někdo se tu určitě schovával — nebo se sem vrátil potom, co jsem utekla pryč!“

Vyběhli jsme ven a zůstali stát na travnatém pásu vedle příjezdové cesty. Rafaele mě objal, aby mě uklidnil a zahřál, protože jsem se třásla po celém těle rozrušením a zimou. Po chvíli k nám přistoupil muž v džínsech a hnědé bundě a řekl nám, že je od policie. To je tedy rychlost.

Vzápětí se objevil ještě jeden policista. Pokusila jsem se jim italsky vysvětlit, že tu došlo k vloupání a že nemůžeme najít Meredith, jednu z našich spolubydlících. Rafaele mně i oběma mužům pomáhal s překladem a já jsem zakrátko pochopila, že máme před sebou pouze příslušníky poštovní policejní jednotky, která se zabývá zločiny v elektronické sféře.

„Dnes nám někdo doručil dva mobily,“ řekl jeden z mužů. „První je hlášený na Filomenu Romanelliovou. Znáte ji?“

„Ano, to je moje spolubydlící,“ odpověděla jsem. „Ale Filomenin určitě není, protože jsem s ní zrovna mluvila. Od rána se snažíme sehnat naši další spolubydlící Meredith. Nikomu neodpovídá. Kdo je odevzdal? A kde je našel?“

Později jsem se dozvěděla, že když jsem se snažila dovolat Meredith, naše sousedka slyšela zvonit mobil u sebe na zahradě. Někdo ho k ní hodil přes vysokou zeď, která chránila její dům z ulice — a před nezvanými návštěvníky. Ani jeden z policistů nám ale nic nevysvětlil a na naše otázky neodpověděl.

Vešli jsme do domu a já jsem napsala policistům na poznámkový lístek Mereditino číslo. Během hovoru jsme zaslechli, že venku zastavilo auto. Byl to Marco, Filomenin přítel, a jeho kamarád Luca. O dvě minuty později zaskřípěly brzdy a na příjezdové cestě zastavil další vůz — přijela Filomena a její kamarádka Paola, která chodila s Lucou. Obě vyskočily ven a Filomena okamžitě vběhla do svého pokoje, aby ho prohledala. Když vyšla ven, prohlásila: „Je tam hotová spoušť. Všude se válí sklo a pod stolem leží kámen, ale nic se neztratilo.“

Policisté jí ukázali čísla mobilů. „Tohle je číslo britské karty,“ řekla Filomena. „Meredith z něj volala mamince. A tu druhou kartu jsem jí půjčila já, aby mohla telefonovat tady.“

Oba důstojníci se zatvářili spokojeně. Udělali všechno, co měli. „Můžeme nahlásit, že tu došlo k vloupání. Opravdu se nic neztratilo?“

„Ničeho jsme si nevšimli,“ odpověděla jsem. „A Meredith má dveře do pokoje zamčené. Dost se o ni bojím.“ „Je to neobvyklé?“

Pokusila jsem se jim vysvětlit, že se Meredith zamyká, jenom když se převléká nebo pokud odjíždí na víkend mimo město. V tu chvíli se ale Filomena otočila a zvolala: „Nikdy se nezamyká!“ Ustoupila jsem a nechala ji vést rozhovor v italštině podle svého. Ona i policisté po sobě metali slova tak rychle, že jsem je vůbec nestačila sledovat. Nakonec Filomena na oba vykřikla: „Tak ty dveře vyrazte!“

„To nemůžeme, nemáme k tomu oprávnění,“ namítl jeden z policistů.

V uzounké chodbě před Mereditiným pokojem se teď tísnilo šest lidí, kteří na sebe hlasitě mluvili italsky. Náhle jsem uslyšela hlasitou ránu a zjistila, že Luca kopl do dveří. Potom znovu a pak ještě jednou, až se dřevo u zámku odštíplo a dveře se rozlétly. Filomena vykřikla: „Unpiede! Unpiede!“ — „Noha! Noha!“

Noha? Natáhla jsem krk, ale v tu chvíli se už kolem dveří motalo tolik lidí, že jsem do Mereditina pokoje vůbec neviděla. „Rafaele,“ řekla jsem svému příteli, který stál vedle mě. „Co se děje? Co se děje?“

„Sangue!“ zvolal jeden z kluků. „Dio mio!“ — „Krev! Panebože!“

Filomena se hystericky rozeštkala a vřískala jako zvíře.

Policisté zaburáceli „Všichni ven z domu. Okamžitě!“ a zavolali posily z perugijské městské policie.

Rafaele mě chytil za ruce a odtáhl k hlavním dveřím.

Zůstala jsem sedět na schodech a slyšela, jak kdosi volá: „ Armadio“ — „Šatník“. Našli ji v šatní skříni. „Corpo!“ — „Tělo!“ Její tělo leželo v šatní skříni, ze které vykukovala noha? Jejich slova mi nedávala vůbec žádný smysl. Filomena stále kvílela. „Meredith! Meredith! Panebože!“ opakovala stále dokola. „Meredith! Panebože!“

Mozek mi pracoval jako ve zpomaleném filmu. Nemohla jsem křičet ani mluvit, ale v duchu jsem si neustále opakovala: Co se to děje? Co se to děje?

Teprve během následujících dní se mi podařilo poskládat si dohromady to, co uvnitř viděla Filomena a ostatní přítomní: Zpod prošívané deky, která ležela v ložnici na podlaze, vykukovala promodralá noha a na zemi i na zdech byly krvavé stříkance.

Ale když jsem tehdy seděla na schodech vily, představovala jsem si pouze tělo bez tváře ukryté ve skříni a vykukující nohu.

Možná právě proto Filomena tolik plakala, kdežto já ne. Viděla tolik, aby pochopila strašlivý dopad všeho, co se stalo. Já jsem vnímala pouze změť hlasů a slov a později i otázky ohledně Meredith a jejího života v Perugii. O hrozném stavu, v jakém bylo nalezeno její mrtvé tělo, jsem nemohla říct vůbec nic.

Přesto jsem byla nesmírně otřesená. Zřejmě to byl důsledek šoku. Dva policisté hlídali vstupní dveře a já jsem s Rafaelem čekala na příjezdové cestě a pevně se ho držela. Nohy se pode mnou třásly a celé tělo mi ochromovala zima — na obloze sice svítilo slunce, ale listopadové počasí bylo dost chladné, a já jsem navíc odešla z domu bez bundy. Rafaele si svlékl svou bundu lemovanou umělou kožešinou a přehodil mi ji přes ramena.

K vile se ve vlnách hrnuli záchranáři, vyšetřovatelé a forenzní analytici v bílých oblecích. Policie nám nic neřekla, ale Luca a Paola zůstali stát v jejich blízkosti a snažili zachytit z jejich hovoru, co se dalo, nebo jim aspoň odezírat slova za rtů. V jednu chvíli Luca Rafaelemu řekl: „Tu oběť někdo podříznul.“

Až během několika měsíců, které předcházely soudnímu řízení, a během samotného soudu jsem se dozvěděla, jak sadisticky si vrah počínal. Když policie zvedla béžovou prošívanou deku, našla pod ní ležet Meredith od pasu dolů nahou. Ruce i tělo měla poseté modřinami. Před smrtí musela usilovně zápasit o život. Vrah z ní strhnul podprsenku a pohodil ji vedle jejího těla. Bavlněné tričko, které jí vytáhl nad prsa, bylo nasáklé krví. Nejvíc mě ale šokovalo, že ji několikrát bodl do krku, takže se Meredith udusila vlastní krví. Když ji policie našla, měla kolem sebe rudou louži a hlavu s otevřenýma očima otočenou k oknu.

V prvních hodinách, během nichž jsem stála na příjezdové cestě před perugijskou vilou, která se stala mým útočištěm, vzdáleným od domova tisíce kilometrů, jsem tohle naštěstí nevěděla. Jen pomalu jsem vstřebávala útržkovité zprávy o Mereditině smrti a vnitřně jim vzdorovala.

Měla jsem pocit člověka ponořeného do vody. Každý pohyb — ať už můj nebo cizí — mi připadal zpomalený, těžkopádný, neskutečný. Moc jsem si přála, aby vyšlo najevo, že se policie plete, aby Meredith přišla živá a zdravá domů. Co když zůstala přes noc u některé ze svých britských kamarádek? Nebo vstala dřív a někde se s nimi sešla? Upínala jsem se k téměř neexistující naději, že tělo v jejím pokoji patří někomu jinému, cizímu.

Kromě Raffaeleho paží, které mě pevně objímaly a díky nimž jsem se držela na nohou a nesvezla se na zem, mi všechno ostatní připadalo nereálné. Přimkla jsem se k němu ještě pevněji. Ve stresu, který mě ochromil, jsem měla dojem, že se mi z hlavy vytratilo všechno, co jsem se do té doby z italštiny naučila, protože jsem ničemu nerozuměla. Když jsem se pokoušela zachycovat jednotlivá slova a v duchu si je překládat do angličtiny, zdálo se mi, jako bych si prorážela cestu neproniknutelnou hradbou.

Byla jsem zničená a zoufalá. Čas od času jsem zabořila obličej do Rafaeleho svetru a oči se mi zalily slzami. Ani jedinkrát jsem však nevzlykla nahlas. Nedávala jsem své pocity najevo — stejně jako moje mamka a hlavně babička, která mě naučila, že plakat můžu jedině v naprostém soukromí. Pro život v zemi, kde je otevřené projevování emocí naprosto obvyklé, a dokonce se od člověka očekává, to vůbec nebyl šťastný rys povahy.

Raffaele se mě snažil ukonejšit. „Andrà tutto bene“ — „Všechno dobře dopadne,“ opakoval klidným hlasem. Přivinul mě k sobě ještě pevněji a začal mě hladit po vlasech a po paži. Podíval se na mě, políbil mě a já mu jeho polibek oplatila. Chtěli jsme si tím jenom dodat odvahu. Rafaele mi dával najevo, že v tom nejsem sama. Připomínalo mi to dětství, kdy jsem trpěla nočními můrami. Maminka mě pokaždé sevřela do náruče, hladila mě po vlasech a snažila se mi dokázat, že nejsem sama, že je se mnou. Rafaelemu se podařilo totéž.

Později lidé tvrdili, že naše polibky byly plné vášně, a považovali to za důkaz viny. A když jsem zabořila obličej do Rafaeleho svetru, prý jsem se s ním mazlila. Žalobce a média pak tvrdili, že nevinní lidé by byli natolik zdrcení, že by nedokázali zastavit slzy.

Když se teď zpětně dívám na záznam z toho dne, svírá se mi žaludek a cítím se stejně sklíčeně jako tehdy. Vidím se taková, jaká jsem byla: mladá, vyděšená, toužící po útěše. Vidím, jak se Rafaele snaží vyrovnat se svými vlastními pocity a zároveň mě uklidnit.

Měli jsme dojem, že na té příjezdové cestě čekáme celou věčnost. Čas od času vyšel z domu policista, položil nám pár otázek, vrátil se dovnitř, znovu vyšel ven a opět se nás začal vyptávat. Pokaždé jsem mu odpověděla totéž: „Přišla jsem domů a našla domovní dveře otevřené. Filomenin pokoj byl vzhůru nohama, ale zřejmě se nic neztratilo. Dveře k Meredith byly zamčené.“

A pokaždé jsem měla pocit, jako bych nemluvila já, ale někdo jiný.

Mezi zamlženými myšlenkami mi prosvítala jedna velice jasná a prostá: „Musíme policii nahlásit, že když jsem v Lauřině a Filomenině koupelně ukládala na místo fén, všimla jsem si těch fekálií v záchodové míse. Když jsem se tam ale později podívala znovu, bylo spláchnuto,“ řekla jsem Raffaelemu. Nejspíš to udělal vrah. Byl tam, kdyžjsem se sprchovala? Mohl mě taky zabít?

Došli jsme k policistce s dlouhými černými vlasy a dlouhými nehty. Později jsem zjistila, že se jmenuje Monica Napoleoniová a vede oddělení vražd. Rafaele jí italsky popsal, co jsem na toaletě viděla, a policistka mě probodla pohledem. „Určitě víte, že si to zkontrolujeme,“ prohlásila.

„Proto vám to říkám,“ odpověděla jsem.

Vběhla do domu, ale krátce nato se zase se vrátila. „Ten výkal tam pořád je. Co jste si to vymyslela?“ vyprskla.

Dost mě tím zmátla. Přesto jsem se jí snažila vysvětlit, co se stalo — že jsem si ráno odnesla mop, ale když jsem se potom vrátila do vily s Rafaelem, abychom zjistili, jestli nás někdo nevykradl, přinesla jsem ho nazpátek.

„Víte, že se podíváme, jestli na něm není krev, že ano?“ zeptala se mě.

„Vím.“ Překvapilo mě, že se chová tak příkře.

Policisté nám vysvětlili, že nás nemohou pustit do domu, protože je to místo činu a musí zůstat nedotčené. Než nám nařídili, abychom odešli pryč, prohledala Filomena pečlivě svůj pokoj a snažila se zjistit, jestli něco nezmizelo. Po chvilce se vrátila o něco klidnější a pošeptala mi, že nemůže odejít bez svého notebooku, který potřebuje k práci. Vrátila se tedy do svého pokoje — nemám tušení, jak se jí podařilo obejít policistu na stráži — popadla notebook, odnesla ho a podruhé tím narušila místo činu. Marco zůstal stát na příjezdové cestě a v obličeji měl zdrcený výraz. Paola a Luca se vytratili do auta, kde bylo teplo.

Zpráva o tragické události se mezitím stačila rozšířit, aniž jsem věděla jak. Na mobil mi přišly zprávy od několika lidí. „Co se tam děje?“ ptali se. Odepsala jsem jim, že se to všechno skutečně stalo v naší vile. Ano, bohužel šlo o Meredith. Všimla jsem si, že se na parkovišti nad vilou rozmístily dodávky televizních štábů, ale nepřikládala jsem tomu nějaký zvláštní význam.

Někdy kolem třetí hodiny odpoledne nás policisté svolali na příjezdovou cestu a oznámili nám, že s nimi musíme odjet na policejní stanici — questuru — která sídlila ve vysoké moderní budově se světle šedou omítkou, vzdálené asi deset minut od našeho domu směrem k okraji města.

Rafaele a já jsme jeli s Paolou a Lucou. Cestou na mě znovu plnou vahou dolehlo vědomí, že Meredith leží v našem domě mrtvá. Pořád jsem na to musela myslet. Předklonila jsem se na sedadle a rozplakala se. Rafaele mi položil ruku na záda a Paola se ke mně otočila. „Dopadne to dobře, dopadne to dobře.“

Jenomže to dobře nedopadlo.

Kapitola 7 2. září 2007, odpoledne, den první

Na policejní stanici se ve vzduchu vznášela jediná otázka: Kdo? Kdo to mohl udělat? Když se policisté pustili do hledání odpovědi, celkem rozumně začali vyslýchat nejdříve ze všech přítomných právě mě. To já jsem ráno přišla domů jako první. Chtěla jsem jim popsat všechno, čeho jsem si všimla — počínaje otevřenými hlavními dveřmi a kapkami krve na umyvadle.

Policisté mě zavedli přes čekárnu do dlouhé úzké kanceláře s malým oknem proti dveřím, která působila úplně obyčejně. První hodinu vedli výslech v italštině, ale protože jsem jim příliš nerozuměla a nebyla jsem jim schopná vysvětlit všechno, co jsem měla na srdci, následujících pět hodin si mě vzal na starost detektiv, který uměl anglicky. Seděli jsme v kanceláři sami, na opačných stranách běžného dřevěného stolu. Vylíčila jsem mu všechno, na co jsem si vzpomněla. Některé jeho otázky směřovaly k podstatě problému, jiné s vraždou příliš nesouvisely. „Pro vyšetřovatele může mít hodnotu cokoliv,“ vysvětlil mi. „Nic nám nezatajujte, i když vám to třeba připadá naprosto nepodstatné. I sebemenší detaily jsou důležité. Nikdy nevíte, jestli to není klíč k vypátrání pachatele.“

Kladl mi otázky a já mu upřímně odpovídala.

„Kde jste poznala Meredith? Jak dlouho jste v Perugii? S kým Meredith chodila? Co víte o těch mládencích, kteří bydlí v přízemí? Kam se Meredith chodívala bavit? Kdy jste ji naposledy viděla? Kam šla? Kdy Meredith odešla z vily?“

„Bylo to včera odpoledne. Nemám ale tušení, kam měla namířeno,“ řekla jsem. „Nic nám o tom neřekla.“

„Co jste s Rafaelem dělali včera odpoledne a večer?“

„Byli jsme nejprve u mě a pak u něj doma.“

Detektiv na mě nijak netlačil. Jenom poslouchal.

Tehdy mi to připadalo jako obyčejný výslech. Ve své naivitě jsem vůbec nepředpokládala, že detektivové podezírají z vraždy některého z obyvatel domu a celé vloupání do vily pokládají jenom za kamufláž. Netušila jsem ani to, že podle názoru příslušníků Polizjapostale jsme se s Raffaelem chovali zvláštně. Nic z toho mi detektiv neřekl. A nezmínil se ani o tom, že nás policisté z oddělení vražd začali bedlivě sledovat již předtím, než jsme odjeli od vily na služebnu.

Teď je mi jasné, že jsem byla jako myš, s níž si pohrávají kočky. Snažila jsem se vybavit si jakoukoliv maličkost, která by jim mohla pomoct odhalit vraha, a zároveň jsem se pokoušela vyrovnat se šokem z Mereditiny smrti. Policisté se mezitím rozhodli, že mně i Rafaelemu napíchnou mobily.

Zatímco jsem seděla a čekala, že se dozvím, co ode mě policisté ještě potřebují vědět, zeptala jsem se detektiva, který mě vyslýchal, jestli je ta mrtvá žena skutečně Meredith. Stále jsem v sobě nedokázala udusit poslední jiskřičku naděje, že tělo v ložnici patří někomu jinému a Meredith je ve skutečnosti živá a zdravá.

Detektiv přikývl a přejel si prstem po krku.

Zakryla jsem si ústa oběma dlaněmi a zavrtěla hlavou. To ne. „To snad není možné,“ špitla jsem.

Detektiv znovu přikývl a vážně se mi podíval do očí.

Potom mě poslal zpátky do čekárny plné Mereditiných přátel. Všichni plakali, mluvili, přecházeli sem a tam a snažili se zorientovat v naprosto chaotické situaci. Sophie, Amy a Robyn — Mereditiny britské kamarádky, s nimiž jsem šla hned po příjezdu do Perugie na večeři — seděly u sebe. Přišel i majitel klubu Merlin, Mereditina oblíbeného podniku. Laura se vrátila ze služební cesty do Říma. Kluci z bytu v přízemí se na svátky vypravili do svého rodiště, vzdáleného několik hodin jízdy od Perugie. Policisté je telefonicky zastihli během zpáteční cesty ve vlaku, vysvětlili jim, že se ve vile stala vražda, a řekli jim, ať se dostaví na questuru. Giacomo se tvářil zdrceně.

Všichni mě zaplavovali otázkami: „Co jsi viděla? Co o tom víš?“

Ochotně jsem se s nimi podělila o všechno, co jsem věděla, ale zakrátko se ukázalo, že většina mých informací neodpovídá skutečnosti. Stále jsem totiž byla přesvědčená, že policisté našli Mereditino tělo ve skříni.

Když jsem poprvé uviděla Lauru, měla úplně rudé oči. Přišla ke mně a objala mě. „Nemůžu tomu uvěřit. Moc mě to mrzí. Vím, že jste s Meredith byly kamarádky.“ Potom mě posadila a pokračovala: „Amando, tohle je moc důležité. Nezapomeň na to. Neříkej policii, že jsme doma kouřili trávu.“

Policii se přece nesmí lhát, pomyslela jsem si, ale pak jsem to rychle zvážila a odpověděla: „Dobře, ještě jsem se jim o tom nezmínila. A neprozradím to.“

Nakrátko jsem se odmlčela a pak jsem se zeptala: „Myslíš, že nám dovolí odnést si z domu věci?“

„To doufám,“ odpověděla Laura. „Filomena a já to právě probíráme s našimi právníky.“

Vůbec mě nenapadlo — ani moje rodiče, kteří mi neustále volali — že bych si možná také měla obstarat právníka.

Mereditiny kamarádky se choulily k sobě. Sophie vstala a nemotorně mě objala. Byla jsem stále tak ochromená, že jsem jí její gesto neoplatila. Byla to první z mnoha věcí, které jsem v tomhle stresujícím prostředí udělala — prostě proto, že jsem se chovala, jak mi velela moje přirozenost — a které mi pak přitížily. Moje údajně nezvyklé chování, k němuž patřilo i to, že jsem neplakala, použila obžaloba jako důkaz, že jsem Mereditiny smrti vůbec nelitovala. Sophie mi pak vysvětlila, že předcházející večer doprovodila Meredith téměř až domů, takže byla poslední, kdo ji viděl živou.

Asi ve tři hodiny po půlnoci odvedl jeden policista mě i Mereditiny kamarádky do přízemí, aby nám sejmul otisky prstů. „Musíme zjistit, které otisky při prohledávání domu vyřadit.“

Jednu po druhé nás vzali do místnosti a potřeli nám bříška prstů černou lepkavou směsí připomínající dehet. Když jsem vyšla ven, Sophie seděla na židli přede dveřmi a plakala. Pokusila jsem se jí nějak vynahradit ten nedostatek vřelosti, který jsem projevila předtím, a tak jsem jí řekla: „Moc mě mrzí, co se stalo. Kdybys něco potřebovala, tady je moje číslo.“

Náhle se mě zmocnil pocit, jako bych se teprve teď probudila z ochromujícího šoku, a zaplavila mě vlna neskutečného vzteku na neznámého vraha. Začala jsem rázovat po chodbě sem a tam a v návalu zlosti jsem se plácala dlaní do čela. „Ne, ne, ne,“ opakovala jsem stále dokola. Dělala jsem to pokaždé, když jsem už nedokázala vzdorovat zuřivosti. Anglicky mluvící detektiv, který dohlížel na odebírání otisků, ke mně přistoupil a řekl: „Amando, musíte se uklidnit.“

Cítila jsem neovladatelnou touhu pomoct při pátrání po vrahovi — jaksi instinktivně jsem předpokládala, že jde o muže — a přispět k tomu, aby strávil zbytek života ve vězení. Chtěla jsem, aby hodinu po hodině litoval svého činu. Až do smrti.

Neustále se mi honilo hlavou: Jak se to mohlo stát? Proč zabil právě Meredith? Vždyť neměla v povaze dělat si nepřátele. Vrah ji zabil v našem domě, v její ložnici. Zavraždil ji doma, kde měla být v bezpečí. Zvedl se mi žaludek. Instinktivní reakcí lidského těla na ohrožení je vzdor nebo útěk. V tu chvíli mě ovládal pouze vzdor.

Co kdyby mě moje přirozené pudy přiměly k útěku? Během následujících dní mě ani nenapadlo, že bych se měla vrátit domů, abych se ze všeho vzpamatovala, a pomáhat při vyšetřování ze Seattlu. Vůbec mi nepřišlo na mysl, že by to byla správná reakce.

Rázovala jsem po chodbě a myšlenky se mi horečně točily v kruzích, z nichž jsem čas od času udělala prudkou odbočku. Co se stalo? Kdo mohl nechat to lejno v záchodové míse? Proč zůstal můj a Lauřin pokoj netknutý? Proč zůstal na místěFilomenin počítač? Znala Meredith svého vraha? Jak se to vůbec stalo? Jak? Jak? Jak?

Pokusila jsem se posadit vedle Sophie, ale nedokázala jsem zůstat na jednom místě. „Nechápu, jak to někdo mohl udělat. Vůbec mi to nedává smysl.“

Detektiv, který stál vedle nás, řekl: „Zkusíme to co nejdřív zjistit. Pomůže nám cokoliv, na co si vzpomenete.“

Když jsme se vrátili nahoru do čekárny, začali mi postupně telefonovat členové mé rodiny. Když jsem rozrušená, obvykle mluvím příliš nahlas. Nebylo to jinak ani tehdy, když jsem se jim snažila vysvětlit, co se stalo, ale vůbec jsem si to neuvědomovala. Musela jsem každému volajícímu zopakovat celý příběh — že jsem se vrátila domů jako první, ale nedošlo mi, že se k nám někdo vloupal, a že jsme pak s Rafaelem zavolali policii.

Můj otčím Chris mi řekl: „Ten vrah mohl pozorovat váš dům spoustu dní, takže mu došlo, že ten večer je Meredith sama. Možná ví i to, kde bydlí Raffaele. Musíš si dávat pozor! Všímej si všeho, co se kolem tebe děje. A hlavně nikde nezůstávej sama.“

Taťka se mě snažil ukonejšit: „Mrzí mě, že tě nemůžu obejmout a ochránit.“ Potom mě poprosil, jestli by si nemohl promluvit s Rafaelem. Nezná ani slovo italsky, a tak mu řekl anglicky: „Děkuju, že jste se místo mě postaral o Amandu. Dávejte na ni prosím pozor i nadále.“ Rafaelle mu rozuměl a přitakal.

Já jsem mezitím bez telefonu dál rázovala sem a tam. Přitom jsem prošla kolem Natalie Hayworthové, jedné z Mereditiných britských kamarádek, která poznamenala: „Snad moc netrpěla.“

V návalu vzteku jsem se k ní otočila a vybuchla: „A co si asi myslíš?“ vyhrkla jsem. „Ten šmejd jí podříznul. Sráč zkurvená.“

Byla jsem strašně rozčilená a vůbec jsem neuvažovala nad tím, co říkám. Nechápala jsem, proč jsou ostatní tak klidní. Nikdo z nich nechodil sem a tam, nemumlal, nenadával. Všichni se snažili ovládat. Nejdříve mi vyčítali, že nedávám najevo emoce, a teď jsem jich zase projevovala až příliš. Aniž jsem si to uvědomovala, jejich důvěra ve mě vyprchávala jako vzduch z propíchnuté pneumatiky.

Raffaele měl nejspíš podezření, že se nervově hroutím. Posadil si mě proto na klín a začal se mnou lehce pohupovat. Líbal mě, dělal na mě obličeje a vyprávěl mi vtipy — jenom kvůli tomu, aby mě uklidnil. Choval se ke mně jako k dítěti, protože mi chtěl zabránit v dalších prudkých výlevech.

Nerada to přiznávám, ale jeho taktika chlácholit mě jako malé děcko zabrala. Za normálních okolností by mě otravovala, ale v tomhle případě mi pomohla.

Nakonec jsem z kabelky vytáhla deník a naškrábala do něj několik myšlenek, které se mi spontánně honily hlavou — jak mi to vše připadá neskutečné a jak ráda bych o té hrozné a odporné události třeba napsala písničku, která by byla mým soukromým holdem zavražděné Meredith. Měla jsem pocit, že hudba by mi mohla pomoct a uklidnit mě. Když mi později policie deník zabavila a jeho obsah unikl do médií, lidé v tom viděli důkaz, že jsem Mereditinu smrt zlehčovala.

Další důkazy jim poskytl můj černý humor. Napsala jsem totiž: „Umírám hlady. Nejradši bych řekla, že bych pro kousek pizzy zabíjela, ale připadá mi to morbidní.“

Hlavou se mi v tu chvíli honilo tolik myšlenek, že jsem se z nich musela vypsat, ať už byly jakékoliv. Nikdy jsem nechtěla nikomu říct, na co jsem tehdy myslela, jenom jsem se tím snažila sama sobě ulevit. Všichni ale brali moje zápisky v deníku doslovně a zavrhli mě. V téže situaci jsem se měla ocitnout ještě mnohokrát.

Deník jsem odložila až v ranních hodinách. Policisté pracovali celou noc beze spánku a s námi nakládali stejně. Raffaele a já jsme odcházeli z questury mezi posledními společně s Laurou, Filomenou, Giacomem a dalšími kluky z přízemí. Bylo půl šesté ráno.

Detektivové dali mně i Raffaelemu jasný pokyn, abychom se vrátili už za pár hodin — v jedenáct dopoledne. „Přesně,“ dodali.

Už si ani nevzpomínám, kdo nás vysadil u Rafaeleho. Dobře si ale vybavuju okamžik, kdy jsem si uvědomila, že vlastně nemám žádné jiné místo, kde bych mohla složit hlavu.

Kapitola 8 3. září 2007, den druhý

Když jsme se v sobotu v jedenáct hodin vrátili s Raffaelem na questuru, čekárna už zela prázdnotou. Několik Mereditiných britských kamarádek bylo natolik zdrcených a vyděšených, že radši odjely do Británie. Dvěma z nich se podařilo chytit autobus na letiště, který odjížděl v sedm hodin ráno, tedy přibližně v době, kdy jsem konečně usnula.

Měla jsem tutéž příležitost. Během jednoho z telefonátů, které jsme si vyměnily předcházející den, se mě mamka zeptala, jestli mi má koupit letenku do Seattlu. „Ne,“ odpověděla jsem rázně. „Chci pomoct policii.“

Ani na okamžik mě nenapadlo vrátit se domů. Nepřipadalo mi to správné. Měla jsem pocit, že kdybych z Perugie odjela, ve skutečnosti bych tím utekla před dospělostí. Přesně takhle jsem se na to dívala. Uvědomovala jsem si, že k vraždám zkrátka dochází, ale nemínila jsem připustit, aby mi tahle tragédie zhatila všechno, o co jsem se celý poslední rok snažila. Na Univerzitu pro cizince jsem chodila ráda a věděla jsem, že moje rodina není tak bohatá, abychom si mohli dovolit všechno znovu zopakovat. Kdybych se tedy vrátila domů, přiznala bych porážku. A nebohé Meredith bych tím život nevrátila.

Ale chápala jsem, proč její kamarádky propadly panice. Byla jsem stejně vyděšená. Jedny londýnské noviny, které vyšly ten den ráno, označily vraha jako „šílence s nožem“. Byl stále na útěku a možná se chystal udeřit na další oběť — pravděpodobně na mě. Chris mi ani nemusel připomínat, abych nikdy nikde nezůstávala o samotě. Byla jsem natolik paranoidní, že jsem nespouštěla Rafaeleho z očí ani v jeho jednopokojovém bytě. Když jsme šli po ulici a on mě držel kolem ramen, stále jsem se nervózně otáčela a ujišťovala se, že nás nikdo nesleduje. Kdykoliv kolem nás projelo auto, polekaně jsem nadskočila. Sledoval snad vrah náš dům a čekal, až jedna z nás zůstane o samotě, aby mohl znovu udeřit? Hlavou se mi honila neodbytná myšlenka: Kdybych ve čtvrtek večer zůstala doma, zemřela bych já? Mereditinu ložnici dělila od mého pokoje jenom tenká zeď. Proč jsem zůstala najivu, a ona teďlejí v márnici? Je mojné, je budu další obětí?

Byla jsem naprosto zdrcená a strašně mi to vadilo. Postupně se mi ohlásili všichni členové rodiny, přátelé i lidé ze zahraničního oddělení Washingtonské univerzity a každý z nich opakoval přibližně totéž: „Proboha, určitě se teď hrozně bojíš a připadáš si osamělá.“ Nechtělo se mi přiznávat, že mají pravdu a že jsem z celé téhle situace v takovém stresu, na který sama nestačím. Nechtěla jsem, aby se ke mně rodiče chovali jako k malému dítěti. To byla poslední věc, o kterou jsem stála, ačkoliv jsem to nejspíš potřebovala ze všeho nejvíc.

Chtěla jsem mamce, tátovi i sama sobě dokázat — jako kdyby na tom závisel můj život — že se dokážu ovládat a řešit své problémy s uvážlivostí a zodpovědností dospělého člověka. Předtím jsem se ve své pomýlenosti domnívala, že k dospělosti patří nezávazný sex, ale teď jsem byla skálopevně přesvědčená, že se dospělý člověk hlavně dokáže vyrovnat se vším, co mu osud připraví — včetně vraždy, kterou někdo spáchá na jeho spolubydlící. Nebyla v tom ani špetka logiky, ale věděla jsem, že rozhodnutí přijet do Perugie je jenom moje a že se musím vyrovnat i s událostí, kterou nikdo nemohl předvídat — s Mereditinou smrtí. Její vraždu jsem vnímala jako tragédii, které jsem nemohla zabránit a musím ji nějak vstřebat.

Kdykoliv jsem proto telefonovala se svými rodiči, usilovně jsem je ujišťovala, že mi nic není a jsem v pořádku. Nechtěla jsem mamku vyděsit ani ten první den, kdy jsem uviděla nespláchnutý obsah záchodové mísy a utekla z vily, a nechtěla jsem jí nahnat strach ani teď. Každý náš rozhovor se proto odvíjel ve stejném duchu. „Ano, jsem moc unavená, ale všechno dopadne dobře. Jsem s Raffaelem. Dobře se o mě stará. Moji spolubydlící si zatím hledají jinou střechu nad hlavou. Nemusíš se bát, opravdu.“

S mamkou a tátou mě nespojuje klasický vztah rodiče — dítě a nikdo z rodiny mi nenařizoval, abych se navzdory svému přesvědčení vrátila domů. Tou dobou jsem skutečně věřila všemu, co jsem jim tvrdila. Teď je mi ale jasné, že jsem se jim bála přiznat pravdu, protože jsem nechtěla, aby si o mně pomysleli, že jsem selhala.

V sobotu ráno jsem obvykle pila v pyžamu kávu a četla si Harryho Pottera v italštině, ale tentokrát jsem seděla ve sterilní policejní kanceláři a čekala na výslech — opět. Měla jsem na sobě totéž oblečení, jaké jsem si vzala předcházející den na schůzku s Rafaelem. Nic jiného jsem neměla. Za posledních čtyřiadvacet hodin jsem toho moc nenaspala a nedařilo se mi potlačovat bezbřehý vztek, který ve mně vybuchl už v noci. Mohla jsem proti němu bojovat jen jediným způsobem — pomůžu policii vypátrat vraha. Chtěla jsem dosáhnout spravedlnosti, a protože jsem byla Mereditina kamarádka a spolubydlící, ale možná i vrahova další oběť, pevně jsem věřila, že nejkvalitnější zdroj informací jsem pro vyšetřovatele právě já.

Raffaeleho poslali policisté okamžitě domů, ale mě posadili před starý monitor počítače a ukazovali mi na něm fotografie z Facebooku, které zachycovaly Meredith a její přátele během halloweenské zábavy. Její kamarády jsem moc neznala, ale z fotografií se stejně téměř nedalo zjistit, kdo je kdo, protože všichni lidé včetně Meredith byli oblečení do děsivých kostýmů — byli nalíčení bílou barvou, měli na obličeji masky z filmu Vřískot, z úst jim trčely umělé špičáky a tekla upíří krev. Bolestně jsem nesla ironii celé situace.

Když jsme skončili, jeden detektiv si mě vzal ke druhému kolu výslechu, který tentokrát probíhal v italštině. Kouřili jsme někdy v naší vile na Via della Pergola číslo sedm marihuanu? „Ne, nekouřili,“ odpověděla jsem a uvnitř se mi všechno svíjelo.

Laura mi nedala na vybranou a její žádost mě zatáhla do pasti. Dokud se detektiv nepřesunul k jinému tématu, téměř jsem nedýchala. Teprve potom jsem mohla vydechnout úlevou. Byla jsem přesvědčená, že je všemu konec.

I přes jazykovou bariéru mi neuniklo, že se mnou detektiv mluví jinak než včera. Byl jako na jehlách a neustále se mě vyptával na totéž. Chtěl, abych mu vyjmenovala lidi, kteří k nám chodili domů, a také všechny kluky, s nimiž se Meredith stýkala. „Potřebujeme znát všechna jména,“ řekl. „Kdo je pozval? Kolikrát vás navštívili? Jaký vztah k nim měla Meredith? Pohádala se někdy s někým z nich?“

Kromě toho, že jsme doma často kouřili marihuanu, jsem mu řekla všechno, na co jsem si dokázala vzpomenout. Usilovně jsem pátrala v paměti po komkoliv, kdo se na Meredith třeba jen podíval. Projela jsem seznam konktaktů ve svém italském telefonu a sdělila detektivovi všechna jména a čísla, která jsem tam měla uložená. Policista se ale přesto choval, jako by mu to nestačilo, a tlačil mě k dalším odpovědím. Já mu ale žádné poskytnout nemohla.

Možná se to zdá neuvěřitelné, ale tehdy jsem ještě neměla sebemenší tušení, že mě policie podezírá. Proč by to dělala? Byla jsem nevinná a moji rodiče mi vštípili smysl pro plnění občanských povinností. Chtěla jsem jí ze všech sil pomoct a nemínila jsem ze svého úmyslu ustoupit. A domnívala jsem se, že vím, proč na mě detektiv tak tlačí.

Kdybyste si nakreslili na papír dva kruhy, do jednoho zařadili Mereditiny spolubydlící a do druhého její přátele, zjistili byste, že se v obou kruzích vyskytuje pouze moje jméno. Laura a Filomena byly starší než Meredith, ale mě s ní spojoval téměř stejný věk, studium na vysoké škole a tentýž mateřský jazyk — angličtina. Na rozdíl od Amy, Robyn a dalších Britek jsem plivala zubní pastu do téhož umyvadla jako ona a jedla potraviny uložené ve společné lednici. Pokud někdo věděl o nějaké drobnosti, která mohla přispět k dopadení vraha, pravděpodobně jsem to byla já.

Když mě policisté zrovna nevyslýchali, postávala jsem v čekárně a vyčkávala, až od nich dostanu další pokyny. Téměř každou volnou chvíli jsem využila k telefonátu jednomu z rodičů. Mamka a teta Dolly usoudily, že bych měla odjet do Hamburku k Dolly a její rodině a zůstat tam tak dlouho, dokud policie nechytí vraha. Byla jsem ochotná odjet kamkoliv, pokud to nebude domů a natrvalo.

To odpoledne jsem se bavila s odměřenou hnědovlasou policistkou — Ritou Ficarrovou. Její jméno jsem se však dozvěděla až o dva roky později, když proti mně svědčila u soudu. Zeptala jsem se: „Moji rodiče chtějí, abych odjela na pár týdnů do Německa k příbuzným. Nebude to vadit?“

„Z Perugie odjet nemůžete,“ odpověděla. „Jste důležitou součástí vyšetřování.“

Netvářila se jako člověk, s nímž byste se měli chuť dohadovat. „Jak dlouho mě tady budete potřebovat?“

„Těžko říct — možná i pár měsíců,“ řekla.

Nevycházela jsem z údivu. „Já ale chci jet na Vánoce domů.“

„O tom rozhodneme my,“ prohlásila policistka. „Až sem za tři dny přijede pubblico ministero, uvidíme, co na to řekne.“

Když jsem popsala tenhle rozhovor mamce, okamžitě si začala dělat starosti. „Vůbec to nedává smysl,“ řekla mi.

Pozdě odpoledně se mě zeptala: „Amando, nechceš, abych přijela?“

Mereditino tělo se sice našlo teprve předcházející den, ale přesto jsem jí řekla: „Zvládnu to, ale když přijedeš, budu ráda.“

Po chvíli mi zavolala znovu a řekla mi, na kdy sehnala letenku. Okamžitě se mi ulevilo. V úterý šestého listopadu ráno měla přistát v Římě a odtud odjet vlakem do Perugie. Domluvily jsme se, že se sejdeme na nádraží. Chtěla mi pomoct najít novou střechu nad hlavou a koupit něco na sebe. Její návštěvu jsem vnímala jako příležitost k tomu, abych se vrátila do normálního stavu.

Odpoledne mě policisté zavezli k vile. Vzadu vedle mě seděla tlumočnice. „Jsem úplně vyčerpaná,“ poznamenala jsem.

Policistka na předním sedadle se ke mně otočila a probodla mě pohledem. „A my snad nejsme unavení? Pracujeme bez přestávky čtyřiadvacet hodin, aby se tahle vražda vyřešila, takže si přestaňte stěžovat. Vám je snad jedno, že někdo zavraždil vaši kamarádku?“

Když jsme se přiblížili k vile, policisté mi řekli, ať se v autě něčím přikryju, aby mě neviděly posádky dodávek vybavených satelitními anténami, které stály na parkovišti nad naším domem, a fotoreportéři mířící svými objektivy na příjezdovou cestu. Schoulila jsem se a tlumočnice mě zakryla svým pláštěm. Zůstala jsem přikrčená i ve chvíli, kdy vystupovali.

Čekala jsem v autě a myslela na Meredith. Doma se chovala tiše a nenápadně, ale byla chytrá, veselá a velkorysá. Nedokázala jsem si představit, že ji už nikdy neuvidím. Nezvratnost jejího konce mě naprosto přemohla. Uvažovala jsem, jak se s Mereditinou smrtí vyrovnává její rodina. Věděla jsem, že je její matka nemocná, a mohla jsem jen doufat, že se jí po tak náhlé, šokující vraždě její dcery nepřitíží. Bylo mi líto i Mereditiných sester. Jak bych asi reagovala, kdyby se něco stalo některé z těch mých?

Po chvíli se ke mně policisté konečně vrátili a já jsem si všimla, že vchod do našeho bytu je označený žlutou policejní páskou. Do domu mě ale nevzali. Místo toho chtěli, abych jim zvenku ukázala všechno, co jsem věděla o rozbitém okně ve Filomenině pokoji, a zeptali se mě, jestli byly okenice v době našeho příchodu s Rafaelem otevřené nebo zavřené. Dopodrobna se vyptávali, jak jsme v domě žili. Zamykali jsme obvykle branku u příjezdové cesty? A co porouchaný zámek na hlavních dveřích? Měl někdo kromě nás klíč? Svítily v noci před vilou pouliční lampy? Zůstávala Meredith často doma sama? Chodívalo k nám hodně návštěv?

Potom mě odvedli kolem zadní části domu do bytu v přízemí. Všude se válelo rozbité sklo z hlavních dveří. Zalapala jsem po dechu, protože jsem se lekla, že se někdo vloupal i tam. „Ne, ne, ne. To sklo jsme vyrazili my,“ řekli mi policisté a podali mi gumové návleky a rukavice. „Tradá,“ vyhrkla jsem, když jsem si je navlékla, a rozpažila ruce, jako bych hrála hlavní roli v nějakém muzikálu.

Na veselé kousky to nebylo moc vhodné místo, ale protože mě ta policistka jen chvíli předtím pokárala, že si stěžuju, chtěla jsem se chovat přátelsky a dát nějak najevo, že spolupracuju. Přála jsem si v té děsivě neskutečné situaci trochu uvolnit napětí. Místo úsměvu jsem si ale ode všech vysloužila opovržlivé pohledy. Pokoušela jsem se chovat, působit a odpovídat tak, aby se mnou byli policisté spokojení, ale ať jsem udělala cokoliv, nic jim nevyhovovalo. Netušila jsem proč.

Mlčky jsem za nimi vešla dovnitř. Nejdřív jsme se zastavili ve Stefanově pokoji. Prošívaná přikrývka na jeho posteli byla zmuchlaná a zašpiněná od krve. Znovu jsem zalapala po dechu. „Vidíte tu něco neobvyklého?“ zeptali se mě.

Byla to prapodivná otázka. „Ano, deka je od krve.“ Při pohledu na ni se mi rozbušilo srdce a mozek mi začal pracovat na plné obrátky. Snažila jsem se dát si dohromady všechno, co jsem viděla. Při představě, že vrah zaútočil na Meredith možná v přízemí, zahnal ji do našeho bytu a tam ji zabil, jsem měla pocit, jako bych dostala ránu do obličeje. Nedokázala jsem zaplašit pomyšlení, jak musela být vyděšená. Přála jsem si zjistit, co asi v posledních chvílích prožívala, ale zároveň jsem to radši nechtěla vědět.

Nečekala jsem, že mě tady čeká ještě nějaké překvapení, ale zmýlila jsem se. Policisté totiž otevřeli komoru a já uvnitř uviděla pět rostlin konopí. „Je vám to povědomé?“ zeptali se mě.

„Ne,“ odpověděla jsem. Předtím jsem sice lhala, že se v domě marihuana nekouřila, ale o tomhle jsem skutečně nevěděla. Překvapilo mě, že si kluci v bytě zřídili miniaturní pěstírnu, a nešlo mi na rozum, že se mi o tom nikdy nezmínili, ačkoliv jsem v domě bydlela už šest týdnů. „Moc často jsme sem nechodily.“

Potom jsme zamířili do pokoje, kde bydleli Marco a Giacomo. Nikde nebyla jediná stopa po krvi — ani po zakázaných rostlinách. Zůstali jsme stát uvnitř a detektivové se mě začali důkladně vyptávat na Giacoma a Meredith. Jak dlouho byli spolu? Měla ráda anální sex? Používala vazelínu?

„Jenom na rty,“ odpověděla jsem. Když jsem poprvé přijela do Perugie, pustily jsme se s Meredith do pátrání v obchodech, až jsme v jednom objevily maličkou tubu vazelíny.

Meredith s Giacomem určitě spala, ale netušila jsem, jaké pozice vyzkoušeli, protože o svém intimním životě nikdy moc nemluvila. Nanejvýš se mě jednou zeptala, jestli by si mohla vzít pár kondomů z mé zásoby, kterou jsem ukryla k doposud nevyužitému dárku od Brett — růžovému vibrátoru-králíčkovi — do toaletní skříňky v koupelně, o kterou jsme se spolu dělily.

Nechápala jsem, proč se mě policie vyptává na anální sex, a dost mě to vyděsilo. Naznačovali tím snad, že vrah Meredith znásilnil? Jaké strašlivé, nepředstavitelné věci ji vůbec potkaly?

Nakonec mě policisté odvedli do auta a nechali o samotě. Byla jsem psychicky naprosto vyčerpaná, a tak jsem zůstala ležet na zadním sedadle, oči tupě upřené ke stropu. Po chvilce přišla k postrannímu okénku tlumočnice a zeptala se mě, jestli jsem v pořádku.

„Ne. Jsem zmatená, unavená a pořád musím myslet na všechnu tu hrůzu, kterou Meredith zakusila.“

Po návratu na questuru jsem musela do záznamu zopakovat všechno, co jsem řekla ve vile. Tímhle únavným úředním postupem skončil můj nesmírně náročný den.

Kolem sedmé hodiny večer se mi tedy konečně naskytla příležitost zavolat Raffaelemu a poprosit ho, aby mě vyzvedl. Než pro mě dorazil, ozvala se mi teta Dolly. „Zeptala ses těch policistů, jestli můžeš odjet z Perugie do Německa?“ vyzvídala.

„Zeptala, ale řekli mi, že ne. Musím tady čekat, dokud se nedomluví s nějakým člověkem, který přijede za tři dny. Říkali, že je to nějakýpubblico ministero - veřejný představitel.“

„Pokud tě skutečně ještě chtějí vyslechnout, můžou to udělat i z Německa,“ poznamenala Dolly. „Možná bychom ti měli obstarat právníka, aby tě tam policie nenutila zůstávat donekonečna.“

„Asi jo. Počkám, co mi řeknou za ty tři dny.“

„Dobře,“ odpověděla Dolly. „Počkáme do úterý. A jestli ti i potom zakážou odjet, pověz jim, že se musíš spojit s americkým velvyslanectvím a sehnat si právníka. Na ambasádě ti určitě pomůžou, Amando.“

Když jsem vycházela z questury, narazila jsem na kluky z bytu v přízemí, kteří naopak mířili dovnitř. Pozdravili jsme se a já se na chvilku zamyslela, jestli mám porušit policejní příkaz a prozradit jim, co jsem viděla. „Dneska jsem byla u vás v bytě. Stefano, měl bys vědět, že jsem tam viděla tvou deku celou od krve. Napadlo mě, jestli Meredith nešla před smrtí k vám dolů. Byla to hrůza.“

„To jo. Doufám, že to byla krev naší kočky, a ne Mereditina,“ řekl Stefano a vyměnil si s Giacomem a Marcem nervózní pohled.

V tu chvíli přijel Raffaele, takže jsem se rozloučila a odjela s ním do malého butiku v centru, který se jmenoval Gejzír a nacházel se vedle obchodu s luxusním spodním prádlem. Butik se zaměřoval hlavně na studenty a nabízel jim levné moderní oblečení — takové, od něhož neočekáváte, že vám vydrží déle než jednu sezonu. Vyzkoušela jsem si několik svršků, protože všechno moje oblečení bylo zavřené ve skříni na místě činu a já jsem si potřebovala sehnat aspoň pár nejdůležitějších kusů. Nakonec jsem se ale rozhodla, že s nákupy počkám na mamku. Ze stojanu u pokladny jsem si ale vzala aspoň dvoje bavlněné kalhotky, které mi chyběly ze všeho nejvíc. Vzhledem k okolnostem jsem si možná měla vybrat nějakou méně křiklavou barvu než červenou. V tu chvíli jsem nad tím však nepřemýšlela. Jenomže se ukázalo, že věcem, které jsem považovala za podružné, přikládali ostatní lidé obrovský význam. Rafaele stál u pokladny, čekal, až bude moct zaplatit, a vtom mě objal a vtiskl mi několik polibků — byla to taková naše linguafranca ve smutných, děsivých chvílích. O několik týdnů později však v tisku vyšlo, že jsem si koupila „žhavá tanga“ a Raffaele pak bezostyšně prohlásil: „Teď tě vezmu domů a pořádně si spolu užijeme.“

Hlavní událostí večera bylo setkání s Laurou a Filomenou. Od Mereditiny vraždy jsem měla pocit, jako bych žila ve vakuu — ubytovala jsem se u Rafaeleho, celý den jsem strávila na policii a mezitím jsem rozmlouvala se členy své rodiny, aniž bych kohokoli viděla, pouze jsem slyšela jejich hlasy. Potřebovala jsem však něco víc — něco, o čem jsem věděla, že najdu u svých spolubydlících. Všichni včetně Rafaeleho jsme se posadili ke stolu v bytě jejich kamarádky, dali se do hovoru a Laura s Filomenou si zapalovaly jednu cigaretu za druhou. Snažili jsme se chovat v mezích možností normálně a okamžitě jsme začali spekulovat o tom, co se mohlo ve vile vlastně přihodit. Podle jedné z našich teorií přišla Meredith domů a zamkla za sebou venkovní dveře. Vrah se pak za ní vloupal do domu. Když Meredith zabil, sebral jí klíče od hlavního vchodu, odemkl si, utekl pryč a dveře nechal v chladném listopadovém vánku otevřené. Druhý scénář předpokládal, že Meredith přišla domů a narazila tam na vraha, který se skrýval uvnitř a čekal na první osobu, která vejde do vily. Řekla jsem spolubydlícím o krvi v přízemí a o svých obavách, že vrah honil Meredith po celém domě.

Všechny tyto možnosti mi naháněly husí kůži.

„Je zvláštní, že ten, kdo to udělal, zpřeházel jenom jeden pokoj a nic z něj nesebral. Proč to asi udělal?“ zeptala jsem se.

„To netuším,“ odpověděla Laura. „Musíme to nechat na policii. Ať dělá svou práci. Určitě to zjistí.“

„Policie mě donekonečna griluje,“ poznamenala jsem.

„Já vím, že je ti těžko, Amando,“ přidala se Filomena. „Hlavně buď trpělivá. Soustředili se hlavně na tebe, protože jsi znala Meredith líp než my.“

Laura i Filomena se radily se svými právníky, jak vypovědět nájemní smlouvu na vilu. A advokáti jim nepochybně radili i v dalších věcech — jak mluvit s policisty i jak vyřešit problém s kouřením trávy v domě — ale ani jedna se o tom nezmínila.

„Je ti u Rafaeleho dobře? Jak se vám daří?“ zeptala se Laura. „S Filomenou uvažujeme, že si něco pronajmeme zase spolu.“

„Nevadilo by vám, kdybych zase bydlela s vámi?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla Laura.

Obě mě objaly.

„Neboj se. Všechno dopadne dobře,“ ujistila mě Filomena.

Doslechly jsme se, že do Perugie míří Mereditini rodiče, a rozhodly jsme se, že se s nimi sejdeme všechny společně. „Určitě rádi uslyší, jak k nám byla Meredith hodná,“ podotkla Filomena.

Do Rafaeleho bytu jsme dorazili až po půlnoci. Já jsem zůstala vzhůru, posadila se k počítači a pustila se na internetu do hledání článků o celém případu. Policie ode mě vyžadovala odpovědi na spoustu otázek, ale na veřejnost vypustila jen máloco. Potom jsem napsala dlouhý e-mail, v němž jsem všem doma vylíčila, co se stalo od pátečního rána, kdy jsem vešla do vily. Psala jsem rychle, příliš jsem nad textem nepřemýšlela a ve tři čtvrtě na čtyři ráno jsem e-mail konečně odeslala.

Byla to další noc, kdy jsem spala jen málo a trhaně.

Já ve čtyřech letech.

Já ve třinácti letech, kdy mi mé spoluhráčky daly přezdívku Foxy Knoxy kvůli tomu, jak se pohybuji

Na nádraží v Perugii v září 2007 na počátku dlouho očekávané cestě do ciziny.

Meredith Kercherové, naší spolubydlící ve vile na Via della Pergola číslo 7, bylo jednadvacet let a přijela do Itálie na studentskou výměnu ze svého domova poblíž Londýna. (Press Association via AP Images)

Raffaele Sollecito, můj tehdejší přítel, s nímž jsem se seznámila na koncertu klasické hudby a potom s ním prožila jeden týden.

V sobotu 3. listopadu vysvětluji ve vile detektivům, čeho jsem si všimla, když jsem se předcházející dopoledne vrátila domů — v den, kdy bylo nalezeno Mereditino tělo. Tehdy jsem si neuvědomovala, že mě již policie podezírá z jejího zavraždění. (© Pietroo Crocchioni/epa/Corbis)

Policistky Lorena Zigariniová (vlevo) a Rita Ficarrová (vpravo), která vedla moje výslechy, mě po zatčení vedou do služebního auta.

(© Pietro Crocchioni/epa/Corbis)

Kapitola 9 4. září 2007, den třetí

Kdybych během dní, které následovaly po Mereditině smrti, přemýšlela nad tím, zda je moje nevina zřejmá, řekla bych, že to přece všem musí být jasné. Předpokládala jsem, že nepotřebuju žádnou ochranu, a proto jsem byla zranitelná.

Kdybych však viděla výtisk londýnského bulváru The Mail On Sunday, na všechno bych pohlížela jinak. Podle tohoto článku zvažovala italská policie možnost, že vrahem je žena — navíc taková, kterou Meredith dobře znala. „ Vyslýcháme ženy, s nimiž bydlela ve vile, a její přátele,' sdělil vysoce postavený vyšetřovatel.“

Mohla jsem si ale klidně pomyslet: Laura to není, Filoména to taky není a ani já to nejsem. Koho můjou mít na mysli?

Policisté na questuře mě to odpoledne ze všeho nejdříve požádali, abych vyjmenovala všechny muže, kteří k nám někdy přišli do vily. A tlačili na mě podobnými otázkami jako den předtím. „Kdo to podle vás mohl udělat? Znáte někoho, kdo neměl Meredith rád? Napadá vás nějaký člověk, který by mohl mít motiv?“

Po návratu do čekárny jsem se posadila na jednu z tvrdých plastových židlí, která se už během posledních osmačtyřiceti hodin přizpůsobila tvaru mého těla. Úplně mě přemohlo vyčerpání a rozrušení.

Ve chvílích, kdy kolem mě panovalo ticho — jako třeba to odpoledne v čekárně nebo během jízdy policejním autem do vily, kterou jsem absolvovala předcházející den — jsem se v myšlenkách vracela k Meredith a ke strašlivému utrpení, které prožila. Znovu a znovu jsem si představovala, jak asi zemřela, co všechno se ve vile seběhlo a proč. V duchu jsem si přehrávala vzpomínky na hodiny strávené debatami na terase, na naše procházky po městě, na lidi, které jsme cestou potkávaly, a na poslední okamžik, kdy jsem ji viděla.

Meredith musel někdo zavraždit v náhlém pominutí smyslů, anebo — což bylo horší — ji připravil o život psychopat, který měl prostě spadeno na někoho z naší vily, jak mi naznačil Chris. Ze všech otázek, jež se mi honily hlavou, mě nejvíc tížily následující: Co kdybych tu noc byla doma?Mohla bych Meredith zachránit? Dokázala bych zajistit, aby zůstala naživu?

Zatímco jsem se zabývala chmurnými myšlenkami, prošla kolem tlumočnice, podívala se na mě a vydechla: „Proboha, je vám dobře?“

Jsem úplně otupělá, pomyslela jsem si. Nemůžu spát a ještě k tomu mi začaly měsíčky. Každá částečka mého mozku se snaží pochopit, co se vlastně stalo. „Jsem jenom unavená,“ řekla jsem nakonec.

„Jste strašně bledá,“ pokračovala tlumočnice. „Třeba vám pomůže cappuccino. Pojďte.“

Když jsme se vrátily od automatů na kávu v přízemí, už na mě čekal Raffaele, který se přijel podívat, jestli mě může odvézt domů. Policisté to sice odmítli, ale povolili nám rozhovor v téže kanceláři, kde mě vyslýchali první noc. Netušila jsem, že nás odposlouchávají — stejně jako naše telefonáty.

Stáli jsme těsně proti sobě a tiše se bavili o nepodstatných věcech. Raffaeleho blízkost na mě měla konejšivý vliv. Opřela jsem se o něj a on mě políbil.

V tu chvíli kolem nás prošla Rita Ficarrová — policistka, která mi předtím řekla, že nesmím odjet z Perugie. Otočila se k nám a probodla nás pohledem. „Chováte se naprosto nevhodně,“ sykla. „Okamžitě toho nechte.“

Nevycházela jsem z údivu. Rozhodně se o nás nedalo říct, že bychom se nějak muchlovali. Co bylo nevhodného na několika něžných objetích a polibcích? Raffaele se choval soucitně, ne bezcitně — poskytoval mi útěchu, kterou jsem potřebovala. Vyšetřovatelku jsme tím ale urazili.

Pouze díky Raffaelemu jsem se během několika posledních dní nezhroutila. Znala jsem ho jen krátce a on sám potkal Meredith pouze dvakrát. Kdyby se rozhodl dát od celé tragédie ruce pryč, mohl by mu to někdo vyčítat? Přesto mi zajistil střechu nad hlavou a choval se trpělivě a vlídně. Věnoval mi veškerou pozornost, uklidňoval mě a dodával mi pocit jistoty, vozil mě na policejní stanici a nazpátek, dbal na to, abych pořádně jedla, a v noci si mě k sobě pokaždé přivinul, abych se cítila bezpečně. Nechala jsem ho, aby si promluvil po telefonu s mamkou, tátou, Chrisem a Dolly, abych je uklidnila. Raffaele také neúnavně dohlížel na to, abych nikdy a nikde nebyla sama.

Stále jsem byla v kontaktu s Laurou a Filomenou, ale obě se horečně snažily dát své životy do pořádku. Navíc se mohly spolehnout na své rodiny, které bydlely nedaleko, i na řadu přátel a známých. Já jsem měla až do úterního rána, kdy jsem čekala příjezd mamky, pouze Rafaeleho.

Jenomže jak se mi snažil pomáhat ze všech sil, řítili jsme se do neštěstí. Naše chování — ať už šlo o polibky před vilou, v níž leželo Mereditino tělo, nebo šepot, vtipy a obličeje na questuře — vzbudilo všeobecné podezření. Vůbec jsem si to neuvědomovala, ale jakmile policie dopěla k závěru, že jsme vinni, hrálo jim tohle všechno do karet.

Po chvíli policistka Ficarrová rezolutně prohlásila, že návštěva je u konce, takže jsme od sebe s Raffaelem odstoupili. Zůstala jsem v kanceláři i potom, co odešel, a to až do chvíle, kdy za mnou policisté přivedli Lauru a Filomenu. Políbily jsme se na tváře a posadily se. „Chovají se ke mně jako ke zločinci,“ oznámila jsem jim melodramaticky. „Pořád dokola se mě vyptávají na totéž, jako by si mysleli, že lžu. Nechápu proč. Mluvím pravdu.“

Policie nás pak všechny zase odvezla do vily. Laura a Filomena seděly vzadu v jednom autě a já s tlumočnicí ve druhém.

V předklonu jsme prošly pod žlutou policejní páskou před hlavními dveřmi a natáhly si na boty modré ochranné návleky. V našem bytě jsem nebyla od té doby, co se tam našlo Mereditino tělo a Poliziapostale nás z domu vykázala. Ochromil mě takový strach, že mě ani nenapadlo zopakovat „Tradá!“ z předcházejícího dne. Když jsem vcházela dovnitř, měla jsem dojem, že mi srdce vyskočí z hrudníku. Vtírala se mi neodbytná myšlenka, že všechny neživé předměty v naší domácnosti — mísa na kuchyňské lince, pohovka v obývacím pokoji — byly svědkem Mereditiny smrti. Radši jsem na nic nesahala.

Policisté mi řekli, ať jdu do svého pokoje, a zároveň mě pozorovali. „Ztratilo se něco?“ zeptali se.

„Všechno je na svém místě,“ odpověděla jsem tichým přiškrceným hlasem. Připadala jsem si jako dítě, které se bojí vejít do potemnělé chodby. V návalu strachu jsem se úplně zapomněla podívat do zásuvky v mém stolku, jestli tam zůstaly peníze na nájem.

„Teď se vraťte do kuchyně.“ Vrátila jsem se.

„Otevřete spodní zásuvku a podívejte se na nože. Chybí tam nějaký?“

V tom šuplíku jsme měly uložené přebytečné kuchyňské potřeby, které jsme téměř nikdy nepoužívaly. Když jsem ho otevřela, zaleskla se uvnitř nerezová ocel. „Nevím, jestli tam něco chybí nebo ne,“ odpověděla jsem rozechvěle. „Do té zásuvky jsme skoro nikdy nechodily.“

Sáhla jsem dovnitř, dotkla se několika nožů a bezmocně se narovnala. Uvědomila jsem si, že mezi věcmi v šuplíku může být vražedná zbraň — a že po mně policisté chtějí, abych ukázala na nůž, kterým mohl vrah podříznout nebohé Meredith hrdlo. Okamžitě jsem propadla panice.

Nemám tušení, jak dlouho jsem tam stála s pažemi svěšenými podél těla, ale vím, že jsem se nakonec rozplakala. Kdosi mě odvedl k pohovce. „Nepotřebujete doktora?“ zeptala se mě tlumočnice.

„Ne,“ vzlykla jsem a zalapala po dechu. Vůbec jsem nebyla schopná souvisle promluvit a myslela jsem jenom na jedinou věc: Musím odsud okamžitě zmizet. Cítila jsem se velice podobně jako Filomena, když přede dvěma dny nakoukla do Mereditiny ložnice. Nepotřebovala jsem vidět krev, tělo ani vykukující nohu, abych si se vším všudy představila, k jaké hrůze tu došlo.

Zůstala jsem sedět na místě a lapala po dechu, dokud záchvat paniky konečně nepolevil.

Před odchodem mě policisté ještě vzali do Filomenina pokoje. Měla jsem jim říct, jestli v něm všechno vypadá stejně, jako když jsem zjistila, že se do něj někdo vloupal. Nebyla jsem si příliš jistá. Už tehdy — stejně jako nyní — všude panoval nepořádek. Navíc jsem věděla, že celou místnost už prohledalo několik lidí včetně Filomeny.

„Co jste měla na mysli, když jste nám v pátek tvrdila, že v míse bylo naděláno, ale potom, co jste se tam podívala znovu, byl záchod spláchnutý?“

Vylíčila jsem jim, co jsem viděla.

Když jsem zaletěla pohledem ke dveřím do Mereditina pokoje chráněným žlutou policejní páskou, otřásla jsem se hrůzou. Meredith.

Na questuru jsme se vrátili krátce před sedmou hodinou večer. Rafaele tam na mě už čekal s pizzou. Vzala jsem si ji s sebou do kanceláře, kde jsem seděla už předtím, a hladově se do ní pustila. Ještě než jsem ji ale stačila dojíst, zazvonil mi mobil. Mamka se ráno chystala vyrazit na předlouhou pouť ze Seattlu do Říma. Žádné přímé spojení neexistovalo. Přestože jsem jí v úplně prvním okamžiku řekla, ať za mnou nejezdí, už jsem se nemohla dočkat, až mě v úterý ráno obejme na perugijském nádraží.

Krátce nato mi zatelefonovala Dolly, kterou ode mě sice dělilo několik tisíc kilometrů, ale byl to nejblíže žijící člen mé rodiny a zároveň můj kontakt ve stavu nouze. Ještě před půl rokem se moji rodiče báli především toho, že bych mohla během ročního pobytu v zahraničí onemocnět. S možností, že by někdo zavraždil jednu z mých spolubydlících, jsme však nepočítali a nijak se na ni nepřipravili. Tetě Dolly se krátce předtím narodilo miminko, takže nemohla přijet, ale aspoň mi pravidelně volala. Než jsme zavěsily, znovu mi připomněla něco, co jsem už měla udělat i bez upozorňování. „Amando, zavolej na americkou ambasádu v Římě. Pověz jim, co se v Perugii děje. Bude dobře, když se o tom dozvědí. Pro všechny případy.“

Nechápala jsem, co se mi snaží naznačit. Pro všechny případy? Co to znamená?

Byla jsem naivní, v hlavě jsem měla zmatek a projevovala se u mě vrozená tendence vidět jen věci, které jsem chtěla. Především to, že jsem nevinná. Byla tu však spousta otázek typu „co kdybych“, nad nimiž jsem se ani nesnažila zamyslet. Co kdybych nestrčila ten vibrátor-králíčka do prosklené skříňky, kde ho všichni viděli? Co kdybych se nesnažila zažít sex bez závazků? Co kdybychom se s Rafaelem nechovali tak dětinsky? Co kdybych hned po vraždě odletěla do Seattlu nebo Hamburku? Co kdybych požádala mamku, aby za mnou okamžitě přijela a pomohla mi? Co kdybych dala na Dollyinu radu? Co kdybych si obstarala právníka?

Kapitola 10 5. listopad, den čtvrtý

“V ůstojnice Rita Ficarrová mě uhodila dlaní do zátylku. Zatočila se mi hlava, ale víc než síla jejího úderu mě ohromila skutečnost, že něco takového vůbec udělala. Nic podobného jsem nečekala. Chystala jsem se otočit a vykřiknout „Nechte toho!“ — už jsem dokonce pootevřela ústa — ale než jsem vůbec stačila vstřebat, co se stalo, dostala jsem další pohlavek, tentokrát za ucho. Ficarrová se ke mně sklonila a obořila se na mě se stejnou razancí, s níž mě předtím uhodila: „Přestaňte lhát, přestaňte lhát!“

„Proč mě bijete?“ vyhrkla jsem ohromeně.

„Abyste mi věnovala pozornost,“ odpověděla.

Netušila jsem, kolik policistů s námi v té úzké a stísněné kanceláři vlastně je. Občas tam bývali dva, jindy se jich tam sešlo i osm — neustále vcházeli dovnitř a zase vycházeli ven a pokaždé za sebou zavírali dveře. Ale v tu chvíli se ke mně všichni skláněli a křičeli totéž. „Vzpomeňte si. Lžete. Přestaňte lhát!“

„Říkám vám pravdu,“ trvala jsem na svém. „Nelžu.“ Měla jsem pocit, jako bych se dusila. Neměla jsem kam uniknout. A policisté na mě stále křičeli a dělali všelijaké narážky.

Úřední činitelé, ve které jsem skládala důvěru, mě považovali za lhářku. Já jsem ale nelhala a snažila se sebrat všechny chabé zbytky sil, abych je přesvědčila, že skutečně mluvím pravdu. Přesto se mi to nepodařilo.

Naše pozice byly naprosto nesrovnatelné. Mně bylo dvacet let a téměř jsem nemluvila jejich jazykem, kdežto oni nejenže znali místní zákony, ale náplní jejich práce bylo manipulovat lidmi a pomocí šikany, zastrašování a ponižování nutit „zločince“, aby se přiznali k nějaké hanebnosti. Snažili se svoje oběti děsit, tlačit na ně a vyvolávat v nich hrůzu. V tom spočívala jejich práce. Seděla jsem v jejich výslechové místnosti. Policisté mě obklopovali ze všech stran. Byla jsem sama.

Nikdo mě neseznámil s mými právy. Nevěděla jsem, že můžu odmítnout vypovídat. Domnívala jsem se, že vyslýchaný člověk musí prokázat svou nevinu tím, že bude mluvit. Vycházela jsem z toho, že pokud mlčí, vlastně tím přiznává, že něco tají.

Věřila jsem jim dokonce víc než sama sobě. Policisté na mě ale vyvíjeli takový tlak, že jsem vůbec nebyla schopná normálně uvažovat a začínala jsem ztrácet kontakt s realitou. V tu chvíli bych řekla cokoliv — a dokonce tomu i sama věřila — jen abych ukončila tohle utrpení.

To pondělní ráno vyrukovaly všechny britské bulvární plátky s pitevní zprávou popisující děsivé peklo, které Meredith zažila v posledních chvílích svého života. Podle patologa ji vrah ubodal kapesním nožem. Zbytky kůže a vlasů za jejími nehty naznačovaly, že s útočníkem svedla nesmírně tvrdý zápas. Kromě toho noviny tajuplně naznačovaly, že se v tomto lékařském dokumentu nachází jakási informace, kvůli níž policie přivezla Filomenu, Lauru a mě znovu do vily. Dodnes však nevím, o jakou informaci mělo jít.

Meredith měla podle této zprávy před smrtí sexuální styk, ale nebylo možné dokázat, že šlo o znásilnění. Na místě činu nicméně zůstaly další indicie, které mohly policii dovést k vrahovi — rozmazaný krvavý otisk ruky a na podlaze krvavý otisk boty. Na ulici kousek od domu se našel zakrvácený kapesník. Neustále přibývaly další a další zprávy a ve všech jsem byla já jediná ze všech Mereditiných spolubydlících zmiňovaná jménem: „Američanka Amanda Knoxová“. „Amanda Knoxová, další zahraniční studentka“. „Amanda Knoxová, Mereditina americká spolubydlící“. Bylo to stále děsivější.

V té době jsem si ale novinových zpráv nevšímala.

Zoufale jsem toužila vrátit se k normálnímu životu. Bylo to ale beznadějné, protože jsem neustále čekala, že mě znovu zavolá policie. Neměla jsem vlastní střechu nad hlavou ani nic čistého na sebe. Ale i v téhle nepředstavitelně svízelné situaci jsem se snažila chovat jako dospělý člověk. Půjčila jsem si od Rafaeleho tepláky a nervózně jsem vyrazila na hodinu gramatiky, která mi začínala v devět hodin ráno. Poprvé ode dne, kdy policie objevila Mereditino tělo, jsem se vydala ven sama.

Vyučování neprobíhalo tak normálně, jak bych si přála. Těsně před začátkem hodiny zvedla jedna spolužačka ruku a zeptala se: „Nemohli bychom se bavit o té vraždě, co se stala o víkendu?“

Věděla jsem, že neoslovila přímo mě, ale stejně jsem to tak cítila. „Nešlo by to bez toho?“ řekla jsem. „Meredith byla moje spolubydlící a na policii mě požádali, abych nikomu nic neříkala.“ Ostatní studenti cosi soucitně zamumlali, ale jejich pozornost mě znervózňovala.

Vtom mi zazvonil telefon. Leknutím jsem zadržela dech a vyšla na chodbu. Uvolnila jsem se, až když jsem zjistila, že mi volá Dolly. „Spojila ses už s tou americkou ambasádou?“ zeptala se.

„Ne,“ přiznala jsem. „Neměla jsem čas, ale zkusím to nějak zařídit. Vrátila jsem se do školy.“

Upřímně řečeno, úplně mi vypadlo z paměti, že jsem tam měla zavolat.

Chtěla jsem, aby si Dolly myslela — a s ní i všichni ostatní, kteří mi volali — že mám svůj život pod kontrolou. A snažila jsem se tomu věřit i já sama.

Když se teď na všechno dívám zpětně, je mi jasné, že Dolly už tehdy tušila, k jak špatnému konci všechno spěje. Opakované výslechy na policii, která mě nenechala vyspat a neustále se o mě zajímala podle jejího názoru jasně naznačovaly, že pro ně nejsem pouze „člověk znalý prostředí“. Neviděla jsem v policejním postupu žádné špatné znamení, což byla chyba, a nedošlo mi, že pro mě Dollyina rada představuje poslední příležitost zvrátit běh následujících událostí. Její návrhy jsem brala jako snahu poskytnout mi morální podporu — podobnou, jakou projevovali ostatní členové mé rodiny a přátelé, kteří mi telefonovali.

„Jsi statečná holka,“ řekla Dolly. „Mám tě moc ráda. Zítra za tebou přijede mamka, takže zůstaň silná.“

Po výuce jsem zamířila zpátky k Raffaelemu do bytu. Cestou po Piazza Grimana jsem před rektorátem Univerzity pro cizince spatřila Patricka v zajetí studentů a novinářů. Pozdravili jsme se polibkem na obě tváře. „Chtěla by sis promluvit s reportéry z BBC?“ zeptal se. „Hledají tady studenty, co mluví anglicky, aby s nimi natočili rozhovor.“

„Nemůžu,“ odpověděla jsem. „Na policii mi řekli, že o tom případu nesmím s nikým mluvit.“

„Aha, to mě mrzí. Nechtěl jsem přidělávat problémy.“

„Nic se nestalo. Ale Patricku... “ Na okamžik jsem zaváhala. „Chtěla jsem ti zavolat. Nejspíš už u tebe nebudu moct pracovat. Strašně se bojím chodit v noci venku sama. Pořád se ohlížím, jestli mě někdo nesleduje. A mám pocit, jako by se za každým domem někdo schovával a sledoval mě.“

„Nic se neděje. Naprosto tě chápu. Nedělej si kvůli tomu starosti.“

„Děkuju.“

Znovu jsme se políbili na obě tváře. „Ciao“ rozloučila jsem se a odešla k Rafaelemu.

Odpoledne jsem dostala textovou zprávu od jedné z Mereditiných kamarádek — studentky z Polska. Psala mi, že se večer koná vzpomínkový obřad se svíčkami k uctění Mereditiny památky. Všichni účastníci se měli setkat v osm hodin večer v centru města na Corsu Vannucci a odtud se vydat v procesí k Dómu. Dlouze jsem přemýšlela, jak se zachovat. Ráda bych se k nim přidala, ale nebyla jsem si jistá, jestli je vhodné chodit na takovou veřejnou událost. Lidé, které bych tam potkala, by se mě určitě vyptávali, co vím o Mereditině vraždě. Nakonec za mě rozhodl někdo jiný — Rafaele musel odejít pryč a já jsem si ani na okamžik nepřipustila, že bych měla odvahu odejít na ten obřad sama. Vůbec mi nepřišlo na mysl, že si lidé později vyloží mou neúčast jako další důkaz viny.

Kolem deváté večer jsme s Rafaelem zašli k sousedovi na večeři. Byla jsem ale úplně zničená a nevydržela jsem sedět na jednom místě, a tak jsem se v obývacím pokoji opřela o polici a bezmyšlenkovitě brnkala na ukulele, které měl doma náš hostitel. Asi v deset hodin, ještě při jídle, zazvonil Raffaelemu telefon. Zvedl ho a řekl: „Pronto.“

Volali mu z policie a řekli mu, aby okamžitě přijel na questuru. Oba nás napadla úplně stejná myšlenka: Takhle pozdě? To snad ne.

„Zrovna večeříme,“ řekl Raffaele. „Můžu to dojíst?“ Tohle byla také špatná reakce.

Při sklízení nádobí jsme spolu rychle probrali, co mám dělat, než se vrátí z policejní stanice. Děsilo mě totiž pomyšlení, že se ocitnu sama, dokonce i u něj v bytě, ale úplně stejně jsem se bála zůstat s člověkem, kterého jsem neznala. Mohla jsem se sice rychle domluvit s Laurou a Filomenou, že přenocuju u nich, ale připadalo mi to příliš komplikované — a zbytečné. Až zítra přijede mamka, už tuhle otázku nebudeme muset řešit, říkala jsem si.

„Určitě to vyřídím rychle,“ slíbil Rafaele.

„Půjdu s tebou,“ oznámila jsem mu.

Předpokládali policisté, že přijedu také, nebo se mě záměrně snažili od Raffaeleho oddělit? Když jsme dorazili na místo, sdělili mi, že dovnitř nemůžu a že musím počkat na svého přítele v autě. Začala jsem žadonit, aby mě nenechávali venku. „Bojím se zůstat sama ve tmě.“

Nakonec mě posadili na židli před čekárnu, hned vedle výtahu. Otevřela jsem si učebnici a začala probírat gramatická cvičení, ale po chvíli ke mně přistoupil šedovlasý důstojník, jehož jméno jsem se nikdy nedozvěděla, a posadil se na vedlejší židli. „Když už jste tady, můžu vám položit pár otázek?“

Stále jsem neměla tušení, která bije. Byla jsem přesvědčená, že pomáhám při vyšetřování, a nedokázala jsem nebo nechtěla pochopit, že se ze mě stala podezřelá. Během několika následujících hodin mi ale došlo, že se ze mě policisté snaží vytáhnout nějakou informací a nezastaví se, dokud ji nezískají.

„Dobře, ale už jsem vám řekla všechno, co vím,“ odpověděla jsem šedovlasému policistovi. „Nevím, co bych k tomu ještě mohla dodat.“

„Co kdybyste mi pověděla něco víc o mužích, kteří vás navštěvovali? Zvlášť o mužích.“

Už jsem o nich při výsleších mluvila tolikrát, že jsem byla schopná odrecitovat to všechno znovu slovo od slova. A konečně jsem narazila na někoho, kdo mi připadal milý. „Tak dobře,“ řekla jsem a začala. „Nejdřív tu jsou kluci, co bydlí v přízemí.“

Odříkávala jsem seznam mužských návštěvníků v ulici Via della Pergola číslo sedm a vtom jsem si úplně poprvé vzpomněla ještě na Rudyho Guedeho. Setkala jsem se s ním totiž jen krátce. „A pak přišel ještě jeden kluk. Nepamatuju si, jak se jmenoval, a neznám jeho telefonní číslo, ale vím, že s našimi spolubydlícími z přízemí hraje basketbal. Představili nám ho — mně a Meredith — na Piazza IV Novembre. Všichni jsme pak šli k nám do vily a já s Meredith jsme chvilku zůstaly v bytě v přízemí.“

Během rozhovoru jsem vstala, abych se trochu protáhla, protože jsem dlouho seděla schoulená na židli. Předklonila jsem se, sáhla si na prsty u nohou, protáhla si stehna a zvedla paže nad hlavu.

„Jste dost ohebná,“ poznamenal policista. „Dlouho jsem dělala jógu,“ odpověděla jsem. „Ukážete mi něco? Co ještě umíte?“

Udělala jsem několik kroků k výtahu a svezla se do provazu. Potěšilo mě, že ho ještě umím.

Seděla jsem ještě s nohama roznoženýma na zemi, když vtom se otevřely dveře výtahu a na chodbu z něj vyšla Rita Ficarrová, která mě a Raffaeleho předcházející den pokárala kvůli našim polibkům.

„Co to provádíte?“ vyhrkla pohrdavým tónem. Vstala jsem a zaujala místo na židli. „Cekám.“ „Jenom jsem Amandě pokládal pár otázek,“ ozval se šedovlasý policista.

„Pokud je to tak, pak je musíme oficiálně zaznamenat,“ odpověděla Ficarrová.

Odvedla mě přes čekárnu do kanceláře se dvěma stoly, kde jsem už předtím strávila spoustu času. Cestou se na mě podívala a přimhouřila oči. „Tvrdila jste, že nekouříte marihuanu. Nelhala jste nám v tom?“

„Moc mě mrzí, že jsem to řekla,“ poznamenala jsem a kajícně protáhla obličej. „Bála jsem se vám to přiznat. Všichni jsme si ji občas zakouřili, včetně Meredith. Předávali jsme si jointa, když jsme jen tak seděli s kluky nebo s Laurou a Filomenou. Já ani Meredith jsme si ale nikdy žádnou trávu nekoupily. Neznáme tady nikoho, kdo prodává drogy.“

Ficarrová zabouchla dveře, naznačila mi, abych si sedla na kovovou skládací židličku, a sama zaujala místo naproti mně, na druhé straně stolu. Šedovlasý policista si přitáhl židli vedle mě. V kanceláři svítilo oslepující světlo. Stěny byly holé. Neměla jsem jinou možnost než se dívat na policisty. „Zavoláme vám tlumočnici.“

Zatímco jsme čekali, až dorazí, Ficarrová pokračovala: „Tak nám povězte něco víc o tom, kdy jste naposledy viděla Meredith.“ Pustila jsem se do vyprávění.

„Dobře, popište všechno minutu po minutě a nic nevynechejte,“ řekla policistka po chvíli.

Stále jsem byla přesvědčená, že se ze mě pouze snaží dostat další informace o Meredith — o jejích zvycích, o lidech, s nimiž se znala a kteří by mohli mít nějaký motiv k vraždě. Popsala jsem jim, kdy přesně jsem viděla Meredith odcházet z domu. „Podle mě to bylo kolem druhé hodiny po poledni — možná už v jednu, úplně přesně to nevím. Nenosím hodinky a kromě toho jsem tehdy čas moc nesledovala, protože jsme měly volno. Určitě ale odešla po obědě.“

Pak se otázky stočily poněkud jiným směrem. „Kdy jste odešla vy?“

V prvním okamžiku mě napadlo, že se mě jen snaží vyzkoušet, jestli jí říkám pravdu — možná proto, že jsem lhala ohledně toho kouření marihuany ve vile.

„Ještě před večeří — kolem čtvrté.“

„Víte určitě, že to bylo kolem čtvrté? Bylo to ve čtyři, nebo spíš v pět? Nepodívala jste se, kolik je hodin?“ „Ne. Potom jsme šli k Rafaelemu.“ „Jak dlouho vám trvala cesta?“ „To nevím — jenom pár minut. Bydlí blízko.“ „Co se stalo potom?“

„Nestalo se nic. Navečeřeli jsme se, podívali se na film, dali si joita, pomilovali se a šli spát.“

„Jste si jistá? Nic jiného se nestalo?“

„Přišla mi zpráva od šéfa, že večer nemusím do práce.“

„Kdy jste ji dostala?“

„Někdy kolem osmé večer — aspoň mám dojem. Mohlo to ale být i dřív.“ Určitě mi ji poslal předtím, nejjsem obvykle vyrájela do práce. „Možná v sedm nebo v osm.“

Policistům to nestačilo.

Stále po mně chtěli vědět, kdy přesně to bylo, a protože jsem si už nevzpomínala, co se dělo mezi sedmou až osmou, snažili se mi vnuknout myšlenku, že to mám v hlavě pomíchané. Už jsem o sobě začínala pochybovat dokonce i já sama. Celý týden jsme s Rafaelem večer co večer prožívali téměř stejně, jen s malými obměnami — dívali se na film, vařili si večeři, přečetli si kousek Harryho Pottera, dali si jointa a milovali se. Všechno se mi ale slévalo dohromady, takže jsem si vůbec nebyla schopná vybavit, co jsme dělali ve čtvrtek 1. listopadu. „Omlouvám se, omlouvám se,“ opakovala jsem.

Bála jsem se přiznat, že nevím, co přesně jsem dělala v sedm a co v osm hodin, a začínala jsem propadat panice, protože podle všeho očekávali, že si budu pamatovat každou minutu. Srdce mi bušilo jako šílené, v hlavě jsem měla zmatek a cítila jsem takovou bolest ve spáncích, až jsem se bála, že se mi rozskočí lebka. Vůbec jsem nedokázala přemýšlet. Snažila jsem se určit přesný čas a posloupnost událostí tak usilovně, že jsem začala všechno zapomínat. Točila se mi hlava a měla jsem dojem, jako bych v ní měla úplně vygumováno. „Tak kdy to bylo?“

Zhluboka jsem se nadechla. „Nevzpomínám si.“ Ficarrová na mě útočně ukázala prstem a vyhrkla: „Ukažte mi mobil.“

Podala jsem jí ho. Policistka se začala probírat jeho obsahem a bombardovala mě dalšími otázkami. „Jaký film jste sledovali?“

„ Amélii“

„Jak dlouho ten film trvá?“ „To nevím.“

„Dodívali jste se až do konce?“

„V jednu chvíli jsme ho zastavili. Všimli jsme si totiž, že netěsní odpad u dřezu.“

„Ale tvrdila jste, že jste předtím večeřeli.“

„Asi máte pravdu. Myslím, že odpad prosakoval už předtím, než jsme si pustili tu Amélii, ale pamatuju si, že jsme film na chvíli zastavili.“

„A proč jste to udělali?“

„To už nevím.“

„Proč? Proč? V kolik hodin to bylo?“

„Nevzpomínám si!“ vykřikla jsem rázně, abych je odkázala do patřičných mezí, ale bezvýsledně. Oba policisté mě dál nemilosrdně zasypávali otázkami, které sice působily jednoduše, ale já jsem na ně neměla žádné odpovědi. A čím důrazněji se mě vyptávali, tím jsem byla zmatenější. Polévalo mě horko a potřebovala jsem se normálně nadechnout. Kromě toho jsem dostala menstruaci a přímo jsem cítila, jak krvácím do spodního prádla. „Musím na záchod,“ řekla jsem. „Mám ženské problémy.“

„Teď ne,“ odmítli policisté. „Zastavili jste film před večeří, nebo po ní?“

„Myslím, že po ní, ale když na to teď myslím, řekla bych, že jsme večeřeli dost pozdě.“

„Proč si na to nevzpomínáte? Večeřeli jste před filmem, anebo po filmu?“

„Vy mě děsíte,“ zvolala jsem. „A vyděšená nemůžu přemýšlet. Prostě jsme jedli pozdě.“

Tou dobou už na mě oba policisté téměř křičeli. „Proč nám to prostě neřeknete? Proč si na to nevzpomínáte?“

Určitě byli přesvědčení, že lžu. „Mrzí mě to, ale opravdu si nemůžu vzpomenout. A jsem hrozně unavená. Někdy jsme zkrátka večeřeli dřív a jindy později. Ten den mi připadalo, že jíme pozdě, ale nevzpomínám si, kdy přesně.“

Byla jsem vyčerpaná. Za poslední čtyři dny jsem spala jenom několik hodin a kvůli neustálým cestám na policejní stanici — a také pod vlivem šoku z Mereditiny smrti — jsem si připadala úplně prázdná. Neměla jsem tušení, že jsem klidně mohla říct: „Musíme přestat, jsem unavená.“ Styděla jsem se, že nedokážu odpovědět na jejich otázky a selhávám. Nevěděla jsem, jak to napravit. Zoufale jsem si přála nějak je uspokojit, abych se jich už konečně zbavila.

Tlumočnice, které mohlo být něco mezi čtyřiceti a padesáti lety, dorazila asi půl hodiny po půlnoci. Když na to teď myslím, připadá mi neuvěřitelné, že mě až do jejího příchodu vyslýchali v italštině. Celých několik hodin jsem se usilovně snažila vydržet a pochopit, na co se mě ptají. „Dobře, rozumím,“ říkala jsem. A pokud jsem jim musela přiznat, že moje italština na jejich dotazy nestačí, ochromovala mě hrůza.

Dokázala jsem sice odhadnout, o čem mluví, ale celý můj přístup byl jen dalším příkladem mé předstírané odvahy. V té době jsem si se svou italštinou mohla troufnout možná tak na nějaké nezávazné klábosení u šálku čaje. Po pouhých šesti týdnech v Itálii jsem se však v žádném případě nemohla bránit obvinění z vraždy.

Tlumočnice se posadila za mě. Působila rozladěně a netrpělivě, jako kdybych k ní osobně přišla domů a vytáhla ji uprostřed noci z postele.

Šedovlasý policista a Rita Ficarrová byli v kanceláři téměř nepřetržitě. Pokud někdy vyšli ven, nezdrželi se tam dlouho a jejich místa pokaždé zaujal nějaký jejich kolega. Občas se jich kolem mě shromáždil celý dav. Zmocňoval se mě pocit, že v té těsné místnosti zkolabuju. Naléhavě jsem si potřebovala dojít na záchod a nějak se o sebe postarat, potom co mě zaskočila menstruace, ale bála jsem se ozvat.

Náhle se otevřely dveře a do místnosti vešla Monica Napoleoniová — policistka, která se na mě tehdy ve vile tak zprudka obořila, když jsem jí vyprávěla o mopu a nespláchnutém záchodu. „Rafaelle tvrdí, že jste ve čtvrtek večer odešla z jeho bytu,“ prohlásila tónem, který neměl daleko ke škodolibosti. „Prý jste chtěla, aby kvůli vám lhal. Teď vás tedy připravil o alibi.“

Překvapeně jsem pootevřela ústa. Její slova mě ohromila a naprosto zničila. Coje? Nemohla jsem uvěřit, že by se proti mně obrátil právě Raffaele — jediný člověk v celé Itálii, kterému jsem naprosto bezmezně věřila. Jak mohl vypustit z pusy takovou lež? Vždyť jsme spolu strávili celou noc. Teď jsem stála proti policii sama, moje slovo proti jejich. Nemohla jsem se o nic opřít.

„Kam jste šla? Komu jste psala?“ zeptala se Ficarrová a zašklebila se na mě.

„Nepamatuju si, že bych někomu psala.“

Policisté zvedli ze stolu můj telefon a rychle si prohlédli historii zpráv.

„Přestaňte lhát. Napsala jste Patrickovi. Kdo je to?“

„Můj šéf z baru Le Chic“

„A co ta zpráva od něj? Kdy vám přišla?“

„Nevím. Máte přece můj telefon,“ odsekla jsem nakvašeně. Chtěla jsem jim oplatit jejich nepřátelské chování stejnou mincí. Úplně jsem zapomněla, že jsem Patrickovu zprávu vymazala.

„Proč jste tu zprávu vymazala?“ uhodili na mě. „Napsala jste mu, že se uvidíte.“

„Cože?“ zeptala jsem se ohromeně. Nevybavovala jsem si, že jsem mu odpověděla.

„Tady!“ odpověděl jeden policista, nastrčil mi telefon před obličej, ale zase ho stáhl tak rychle, že jsem se na něj nestačila pořádně podívat. „Přestaňte lhát! Kdo je Patrick? Jak vypadá?“

„Je asi takhle vysoký,“ odpověděla jsem a zvedla ruku. „A má copánky.“

„Znal Meredith?“

„Ano, chodila za mnou do baru.“

„Líbila se mu?“

„Ano, měl ji rád. Choval se k ní mile a vycházeli spolu.“ „Líbila se mu?“

„Meredith byla hezká. Určitě se mu líbila.“

„Kdy jste se s Patrickem sešla?“

„Nesešla jsem se s ním. Zůstala jsem doma.“

„Ne, nezůstala. Podle téhle zprávy jste se měli sejít.“

„Ne, to není pravda.“

Policisté přečetli zprávu nahlas: „Certo ci vediamopiù tardi buona serata!“ — „Dobře, uvidíme se později. Užij si večer!“

„Znamená to, že se určitě uvidíte později — tedy že se sejdete,“

řekli mi, čímž mi vysvětlili přesný obsah výrazu ci vediamo. Napsala jste, že se sejdete později. Proč jste se měli sejít?“

„Nesešli jsme se!“ zvolala jsem. „V angličtině znamená fráze ,uvidíme se později' něco jako ,na shledanou'. Nechtěla jsem tím říct, že se uvidíme hned teď. Ale v někdy v budoucnu“

Jako začátečnice v italštině jsem neměla tušení, že jsem ve zprávě pro Patricka užila špatný idiom, který znamená, že se s někým skutečně brzy sejdete. Jednoduše jsem doslova přeložila anglickou zdvořilostní frázi z angličtiny do italštiny.

„Jste lhářka,“ vyštěkla na mě tlumočnice.

„Ne, nejsem! Vůbec jsem od Rafaeleho neodešla.“

„Odešla,“ opáčili detektivové. „Rafaele řekl, že ano. Měla jste se sejít s Patrickem.“

Jak jsem je měla přesvědčit, že jsem zůstala celou noc u Raffaeleho? Moje námitky působily dost chabě, zvlášť když se na mě policisté vrhli všichni najednou. Nebyla jsem je schopná přesvědčit vůbec o ničem.

„Neodešla jsem.“

„S kým jste se setkala? Koho kryjete? Proč lžete? O koho jde?

Kdo je Patrick?“

Příval otázek neustával. Nebyla jsem schopná jasně přemýšlet. A i když jsem měla pocit, že větší tlak už na mě policisté vyvinout nemohou, opak byl pravdou.

„Patrick je můj šéf,“ odpověděla jsem.

Moje tlumočnice přispěchala s vysvětlením. „Jednou jsem měla nehodu, ale vůbec jsem se na ni nepamatovala. Zlomila jsem si nohu, utrpěla šok a na všechno zapomněla. Možná právě proto si nevybavujete konkrétní časy.“

Nakrátko jsem měla dojem, že to znělo dokonce laskavě.

„Ne, žádný šok jsem neutrpěla,“ odpověděla jsem.

Další policista pokračoval v podobném tónu. „Možná vám způsobilo duševní otřes něco, co jste viděla. A proto si na nic nepamatujete.“

Všichni na mě pokřikovali, ale já jsem odpovídala stále stejně. „Nechápu, co má tohle všechno do prdele znamenat!“

Urostlý policista s téměř vyholenou hlavou se podle všeho domníval, že jsem řekla „Běžte to prdele!“, protože na mě zařval „Vy běžte do prdele!“

Znovu mi nastavili před obličej mobil se zprávou pro Patricka a začali na mě křičet: „Lžete! Poslala jste Patrickovi zprávu.

Kdo to je?“

Vtom mi Ficarrová dala pohlavek.

„Proč mě bijete?“ vyhrkla jsem.

„Abyste mi věnovala pozornost,“ odpověděla.

„Chci vám pomoct,“ řekla jsem. „Chci vám pomoct, přímo zoufale se o to snažím.“

Za tlak, který jsem v té době cítila, nemohla pouze stísněná kancelář. Vyvolával ho i křik lidí, kterým jsem doposud plně důvěřovala a k nimž jsem vzhlížela s úctou, jak mi velela moje výchova. Jenomže policisté, jimž jsem podle svého nejlepšího svědomí pomáhala, mi nevěřili a neustále mě obviňovali ze lži, takže mi všechny mé problémy v tu chvíli připadaly mnohem větší, nezvladatelnější a dusivější než ve skutečnosti.

Policisté mi řekli, že se byli podívat u nás doma a mají pro své tvrzení důkazy. Trvali na tom, že jsem z Rafaeleho bytu odešla. A že jim to potvrdil i sám Rafaele. Tvrdili, že jsem utrpěla duševní otřes a v jeho důsledku výpadek paměti. Už několik dní jsem se nevyspala, ale oni mě ani na okamžik nepustili z kanceláře a neposkytli ani chvilku na rozmyšlenou. Všechno mi připadalo naprosto neskutečné. Nakonec jsem jim uvěřila. Jejich verze událostí mě přemohla. Byla jsem zmatená, vůbec mi to nemyslelo a nemohla jsem nikam uniknout.

Všichni na mě křičeli. „Možná si prostě jenom nepamatujete, co se stalo. Přemýšlejte. S kým jste se sešla? S kým jste se sešla? Musíte nám pomoct. Tak mluvte!“

„Jestli nám nepomůžete,“ zahřměl jeden policista, „skončíte na třicet let ve vězení.“

Jeho pohrůžka zůstala viset ve vzduchu. Připadala jsem si stále menší a bezmocnější. Mezitím odbila půlnoc. Byla jsem vyděšená a nešlo mi na rozum, co se vlastně děje. Myslela jsem si, že mají nějaký důvod, proč na mě tak tlačí. Určitě říkají pravdu. Stejně jako Raffaele. Už jsem nevěřila sama sobě, ale policii. Nedokázala jsem rozeznat realitu od smyšlenek. Přitom se mi ještě chvíli předtím zdálo, že si začínám vzpomínat.

Šedovlasý policista mě vzal za obě ruce. „Opravdu vám chci pomoct. Chci vás zachránit, ale musíte nám říct, kdo je vrah. Musíte mi to prozradit. Vy víte, kdo zabil Meredith.“

V tom okamžiku se ve mně něco zlomilo.

Skutečně jsem byla přesvědčená, že si vzpomínám, jak se s někým scházím. Nechápala jsem, co se to se mnou děje. Neuvědomovala jsem si, že se chystám křivě obvinit člověka, nedocházelo mi, co je v sázce. Nenapadlo mě, že jde jen o přelud. Můj mozek se pokoušel poskládat dohromady nesourodý obraz a nabídl mi Patrickův obličej.

Zalapala jsem po dechu a vyslovila jeho jméno. „Patrick — byl to Patrick.“

Neovladatelně jsem propukla v pláč. „Kdo je Patrick?“ zeptali se mě policisté. „Kde je? Kde je?“ „Je to můj šéf.“ „Kde jste se setkali?“ „Nevzpomínám si.“ „Ale vzpomínáte.“

„Nevím — možná na basketbalovém hřišti.“

„Proč ji zabil? Proč ji zabil?“

„Já nevím,“ odpověděla jsem.

„Měl s Meredith sex? Šel s ní do ložnice?“

„To nevím. Možná ano. Jsem zmatená.“

Policisté se ke mně začali chovat jako ke člověku, jehož někdo zneužil. Přesvědčili mě, že se mi snaží pomoct a chtějí zjistit pravdu. „Skutečně vám chceme pomoct.“

Nasadili sice o něco smířlivější tón, ale už jsem si nebyla ničím jistá — nevěděla jsem, co je skutečné, z čeho mám strach a co z toho jsou pouze moje představy.

Rozplakala jsem se a dlouho se nemohla utišit.

Ve tři čtvrtě na dvě mi dali list papíru popsaný textem v italštině a řekli mi, ať ho podepíšu.

Ve čtvrtek 1. listopadu, kdy jsem měla normálně pracovat, jsem byla v bytě svého přítele Raffaeleho. Přibližně ve 20.30 mi přišla na mobilní telefon zpráva od Patricka, který mi oznamoval, že ten večer nechá bar zavřený, protože nemá hosty, takže nemusím chodit do práce.

Odepsala jsem mu, že se hned sejdeme. Potom jsem odešla ven a řekla svému příteli, že musím do práce. Vzhledem k tomu, že jsme odpoledne s Raffaelem kouřili marihuanu, byla jsem poněkud zmatená, protože běžně tak silné drogy neužívám.

Sešla jsem se s Patrickem na basketbalovém hřišti na náměstí Piazza Grimana a odtud jsme spolu pokračovali do vily. Nevzpomínám si, jestli tam už Meredith byla, nebo jestli přišla krátce potom. Všechno si vybavuju matně, ale vím, že Patrick Meredith obdivoval a měl s ní sex. Nevzpomínám si, jestli jí předtím vyhrožoval. Matně si vzpomínám, že ji zabil.

Jakmile jsem papír podepsala, policisté začali halasit a vzájemně se plácali do dlaní.

O pár minut později mi řekli, že jim musím vydat svoje boty. Hned jak jsem si je zula, někdo s nimi odešel pryč.

Potom mi oznámili, že za mnou přijde pubblico ministero. Netušila jsem, že to v překladu znamená státní zástupce neboli žalobce a že jde o úředníka, o němž před několika dny mluvila Rita Ficarrová. Tehdy mi řekla, že nejdřív se k mému odjezdu do Německa musí vyjádřit on. Myslela jsem si, že tenhle „veřejný zástupce“, jak zněl doslovný překlad jeho funkce, je starosta nebo nějaký jiný vysoce postavený člověk, který mi pomůže.

„Teď mu povíte všechno, co si pamatujete,“ vybídli mě policisté.

„Mám pocit, že si nic nepamatuju,“ hlesla jsem. Dokonce jsem jim řekla: „Vůbec si na to nevzpomínám. Dovedu si všechno představit, ale nejsem si jistá, jestli jsou to vzpomínky nebo jestli si to všechno jenom nevymýšlím. Vkrádá se mi to do hlavy, ale nevím to. Prostě to nevím.“

„Vzpomínky se vám vrátí,“ ujistili mě. „Všechno je to pravda. Buďte trpělivá a ty vzpomínky se vrátí nazpátek.“

Krátce nato vešel dovnitř pubblico ministero.

„Podívejte,“ řekla jsem před zahájením výslechu, „Poslyšte, jsem opravdu zmatená a nevím, co si vlastně pamatuju, a to mi nepřipadá správné.“

„Nějak se tím prokoušeme,“ odpověděl jeden z policistů.

Měla jsem sice pocit, jako kdyby mě někdo protlačil sítem, ale i v tomhle stavu jsem si uvědomila, že mě čeká oficiální výslech a že bych si tedy možná měla sehnat advokáta. „Neměla bych mít právníka?“ zeptala jsem se.

„Ne, ne, tím by se všechno jenom zhoršilo,“ odpověděl státní zástupce. „Vypadalo by to, že nám nechcete pomoct.“

Přestože šlo o mnohem závážnější a oficiálnější záležitost, než byly všechny mé předcházející výslechy, pubblico ministero mi pokládal tytéž otázky. „Co se stalo? Co jste viděla?“

„Nic jsem neviděla,“ odpověděla jsem.

„Jak to myslíte, že jste nic neviděla? Kdy jste se setkali?“

„Nevím,“ řekla jsem.

„Kde jste se setkali?“

„Řekla bych, že na basketbalovém hřišti.“ Představila jsem si hřiště na Piazza Grimana, přímo naproti Univerzitě pro cizince.

„Mám dojem, že se mi vybavuje hřiště na Piazza Grimana kousek od domu.“

„Co měl na sobě?“

„Nevím.“

„Měl bundu?“ „Nejspíš ano.“ „Jakou měla barvu?“ „Asi hnědou.“

„Co dělal?“ „Nevím.“

„Jak to myslíte, že nevíte?“ „Jsem zmatená!“ „Bojíte se ho?“ „Nejspíš ano.“

Připadala jsem si jako v transu. Pubblico ministero mě prováděl celou událostí a já jen poddajně přikyvovala na všechno, co řekl.

„Takhle se to tedy stalo, ano? Sešli jste se?“ „Nejspíš ano.“ „Kde jste se setkali?“

„To nevím, ale mám pocit, že na basketbalovém hřišti.“ „Odešli jste do vily?“

„Asi ano.“

„Byla tam Meredith?“ „Nevzpomínám si.“ „Šel Patrick dovnitř?“ „Nejsem si jistá, ale asi ano.“ „Kde jste byla vy?“ „Nevím. Možná v kuchyni.“ „Slyšela jste Meredith křičet?“ „Nevím.“

„Jak je možné, že jste ji neslyšela?“

„Nevím. Možná jsem si zakryla uši. Nevím. Nevím, jestli si to jenom nepředstavuju. Snažím se vzpomínat, jak mi pořád opakujete, ale stejně si nejsem jistá. Nepřipadá mi to správné.“

„Ne, vzpomínejte. Vzpomeňte si, co se stalo.“

„Já nevím.“

Pubblico ministero mě dál zasypával otázkami a já si zakryla uši, abych zastavila jejich příval.

„Slyšela jste ji křičet?“ vyptával se dál. „Asi ano.“

Potom italsky sepsal moje prohlášení. „Tohle je vaše výpověď. Podepište ji.“

Chci učinit dobrovolné prohlášení o všem, co se stalo, protože se velice bojím Patricka, afrického majitele baru „Le Chic“ v ulici Via Alessi, kde příležitostně pracuji. Prvního listopadu večer jsem se s ním setkala, potom co jsem mu poslala textovou zprávu, že „se uvidíme“. Sešli jsme se kolem deváté hodiny večer na basketbalovém hřišti na náměstí Piazza Grimana, odkud jsme odešli ke mně domů, do vily v ulici Via della Pergola číslo sedm. Nepamatuji si přesně, zda byla moje kamarádka Meredith už doma, nebo jestli přišla později, ale vzpomínám si, že jsem zřejmě odešla do kuchyně a ona s ním zmizela v ložnici. Nevybavuji si, jak dlouho tam zůstali, ale v jednu chvíli jsem slyšela Meredith křičet a ze strachu jsem si zakryla uši. Pak už si na nic nevzpomínám. Mám ve všem zmatek. Nevybavuji si, jestli Meredith skutečně křičela nebo zda jsem slyšela rány, protože jsem byla v šoku. Dokázala jsem si ale představit, co se uvnitř děje.

Když jsem papír podepsala, všichni na mě přestali tlačit a vyslýchat mě, ale vůbec mě to neuklidnilo. Cosi mi na tom nehrálo. Neměla jsem pocit, že si skutečně pamatuju všechny ty věci, o kterých jsem vypovídala. Připadalo mi, že jsou vymyšlené.

Ve své naprosté otupělosti jsem ale byla přesvědčená, že všechno nakonec dobře dopadne. Domnívala jsem se, že se budu moct zase normálně stýkat s lidmi venku. Ten den měla přijet mamka a já jsem věřila, že mi pomůže všechno vyřešit.

Ze všech vzpomínek mi zbyly pouze útržky, ale měla jsem dojem, že odpovídají skutečnosti. Strašně jsem se bála policistů, ale zároveň jsem se děsila poslat je špatným směrem, za nesprávným člověkem. Co kdyžjsem se spletla? Co když žádnou amnéqii nemám?

A co to „dobrovolné prohlášení“, jak policisté označili papír, který jsem podepsala? Nenašla jsem v něm ani jedinou zmínku o tom, že jsem celou dobu vykřikovala: „Já nevím“. Vůbec se v něm nepsalo, že mi policisté vyhrožovali a křičeli na mě. Ani slovem.

Prohlášení sepsali detektivové. Jenomže jejich slova teď patřila mně a ovlivnila všechno, co pak následovalo.

Kapitola 11 6. listopad 2007, dopoledne, den pátý

Ve tři čtvrtě na šest ráno, právě když se za nevelkým oknem proti dveřím kanceláře začínalo rozednívat, jsem podepsala druhé „dobrovolné prohlášení“. Měla jsem dojem, jako by se projasnilo i ve výslechové místnosti. Jakmile jsem dopsala poslední písmeno ve svém příjmení, veškeré moje utrpení skončilo.

Všichni chvatně odešli a zůstala se mnou jenom Rita Ficarrová. Seděla za dřevěným stolem, u něhož strávila celou noc. Jinak jsem byla ve ztichlé místnosti sama.

Užjenompár hodin a uvidím se s mamkou, pomyslela jsem si. Půjdeme spát do hotelu.

Poprosila jsem policistku, jestli si můžu přistrčit k sobě dvě skládací kovové židle, stočila jsem se na nich do klubíčka a vyčerpaně usnula. Spala jsem asi hodinu, ale vtom mě zčistajasna probudily pochybnosti. Proboha, co kdyžjsem poslala policii špatným směrem? Půjdou za nesprávným mužyem a skutečný vrah mezitím uprchne. Celá uslzená jsem se posadila a usilovně se snažila rozpomenout, co se stalo tu noc, kdy Meredith zemřela. Skutečně jsem se sešla s Patrickem? Byla jsem vůbec ve vile? Nevymyslela jsem si to? Byla jsem tak strašně vyčerpaná a vyděšená, že jsem vůbec nedokázala přemýšlet. Svírala mě nejistota ohledně toho, co jsem řekla žalobci. Pokusila jsem se upoutat pozornost důstojnice Ficarrové. „Ehm, scusi“ špitla jsem. „Nevím, jestli jsem vám řekla pravdu.“

„Časem se vám všechny vzpomínky vrátí,“ odpověděla mechanicky Ficarrová, aniž se na mě podívala. „Musíte se snažit.“

Připadalo mi naprosto nemožné, že jsem se stala svědkem vraždy a nepamatovala si to. Ale protože jsem si už nebyla ničím jistá, nezbývalo mi než policistce Ficarrové věřit.

Pokusila jsem se seřadit podle časové posloupnosti všechny představy, které mi včera bleskly hlavou. Představila jsem si Patricka, vilu i Mereditin křik, ale byly to jen mlhavé vidiny bez pevných obrysů připomínající kousky různých skládaček, které do sebe vůbec nezapadaly a jen omylem se ocitly v jedné krabici. A nikdy ani zapadnout nemohly. Kolem basketbalového hřiště, které se nacházelo kousek od vily, jsem chodila každý den. Řekla jsem, že to byl Patrick, protože jsem znala jeho obličej. Představila jsem si ho v hnědé bundě, protože právě takovou obvykle nosil. Čím zřetelněji jsem si uvědomovala roztříštěnost svých představ, tím jasněji jsem si uvědomovala, že to jsou jenom vidiny a nikoliv vzpomínky.

Náhle se rozsvítil a začal zvonit můj mobil, který ležel na stole od té doby, co mi jím policisté mávali před obličejem. Ficarrová si ho nevšímala. „Můžu ho prosím zvednout?“ zamumlala jsem prosebným tónem. „Určitě mi volá mamka. Máme se sejít na nádraží. Jestli to nezvednu, zešílí strachy.“

„Ne,“ odpověděla Ficarrová. „Na ten telefon nesmíte sahat. Je to důkaz.“

Její reakce mi dala výmluvně na srozuměnou, kudy vede hranice mezi Předtím a Potom. Ztratila jsem jakoukoliv kontrolu nad svým životem.

Následující půlhodinu telefon čas od času opakovaně zazvonil a přestal až ve chvíli, kdy hovor zamířil do hlasové schránky. Vyzváněcí melodie mi drásala srdce. Propadla jsem panice a roztřásla se po celém těle. Mamka bude umírat strachy. Vyděsí se, že se mi něco stalo, a bude jí vrtat hlavou, kde jsem a proč neodpovídám. Když jsem byla v pubertě a někde jsem se zdržela, neúnavně mi volala tak dlouho, dokud jsem její hovor nepřijala. Skoro pokaždé jsem pak slyšela, jak na druhém konci linky pláče. Nedokázala jsem se smířit s představou, že jí to udělám znovu. Přitom jsem ji právě teď potřebovala daleko víc než jindy.

Přesto se mi trochu ulevilo při pomyšlení, že pokud se budu muset znovu dostavit na questuru, mamka půjde se mnou. A v případě, že mě už policisté nebudou potřebovat, chtěla jsem jí představit Lauru a Filomenu — a možná i Mereditiny rodiče, až přijedou.

Telefon konečně zmlknul a já jsem vsedě na židli zase svěsila ramena, stejně němá jako můj mobil.

Čekala jsem, až mi policisté řeknou, co po mně ještě budou chtít. Takhle to na questuře probíhalo už čtvrtý den. Po krátké přestávce pokračovali ve výslechu, nebo mě poslali domů. Doufala jsem ve druhou možnost. Nesnesla bych, kdyby na mě zase začali křičet.

Kolem druhé hodiny po poledni — to už jsem měla dojem, že od mého příchodu na questuru uplynuly nejméně dva týdny — mě Ficarrová vzala do bufetu. Umírala jsem hlady. S Raffaelem jsme přijeli na policii v pondělí v půl jedenácté večer a tohle bylo od té doby poprvé, co jsem se mohla najíst a napít, pokud nepočítám jeden šálek čaje, který mi přinesli po výslechu. Boty mi nevrátili, takže jsem se za Ficarrovou musela ploužit jenom v ponožkách. „Omlouvám se, že jsem vás uhodila,“ řekla policistka a otočila se ke mně. „Jenom jsem vám chtěla pomoct, abyste si vzpomněla, co se stalo.“

Stále jsem byla natolik zmatená, že jsem neměla tušení, co se skutečně stalo.

Pokusila jsem se odpovědět: „Až se to vyřeší, snad poznáte, že jsem na vaší straně.“ Jenomže v mé italštině to vyznělo zhruba takto: „Snad uvidíte, že vás mám ráda.“

Zoufale jsem toužila, aby mi policisté dali nějak najevo, že je mezi námi všechno v pořádku a stále mi věří. Namlouvala jsem si, že se do mě tak nevybíravě naváželi jenom kvůli tomu, že byli pod tlakem a chtěli za každou cenu vypátrat Mereditina vraha. Cítila jsem se podobně jako oni. Jenomže při zpětném pohledu na ten noční výslech jsem dospěla k přesvědčení, že na mě měli vztek. Mysleli si o mně, že jim zatajuju informace a lžu.

Nechtěla jsem, aby mě pokládali za špatného člověka. Přála jsem si, aby mě viděli takovou, jaká skutečně jsem — Amanda Knoxová, která miluje své rodiče, vede si dobře ve škole, ctí autority a za celý život se dopustila jediného přestupku — když v Seattlu pořádala večírek pro spolubydlící z koleje a porušila při tom vyhlášku o dodržování nočního klidu. Přála jsem si pomoct policii při hledání člověka, který zavraždil mou kamarádku.

To jsem ovšem netušila, že se na mě policisté dívají úplně jinak. Já jsem se považovala za nápomocnou osobu, která bydlela s Meredith v jednom domě a mohla tedy spolehlivě zodpovědět jejich otázky. A byla jsem připravená dělat to tak dlouho, jak budou chtít. Policisté však ve mně spatřovali vražedkyni, které naprosto chybí svědomí. A trvalo mi velice dlouho, než jsem poznala, jak diametrálně odlišné byly naše pohledy.

Když jsme s Ficarrovou došly do bufetu, bylo už téměř po polední přestávce. Poprosila jsem o espresso a prodavačka mi dala pár plátků chleba a několik koleček salámu, které jí zbyly po přípravě sendvičů k obědu. Po návratu nahoru mi jeden policista podal moje turistické boty. Někdo z questury pro ně určitě zajel do vily a nepochybně využil své návštěvy v domě k prohledání mých věcí. V tu chvíli mě nicméně nijak zvlášť netrápilo, co mám na nohou, ale spíš mi dělal starosti obsah mé hlavy. Co mě to popadlo? Proč jsem byla tak zmatená? Proč jsem podepsala to prohlášení, které mi teď připadalo stále méně pravdivé?

Zopakovala jsem Ficarrové všechno, co jsem jí řekla už dřív. „Mám pocit, že jsem vám včera nepopisovala vzpomínky, ale svoje představy o tom, co se stalo.“

„Ne, uvidíte, že se vám ty vzpomínky vrátí,“ nenechala se přesvědčit policistka.

„Vy mi nerozumíte,“ namítla jsem. „Čím víc věcí si vybavuju, tím víc se mi zdá, že jsem neříkala pravdu.“

Domnívala jsem se, že mě nebere vážně, protože se nedokážu správně vyjádřit v italštině. Vůbec jsem tehdy netušila, že se mnou má úplně jiné plány a že naše debata definitivně skončila.

„Musíme vás odvézt do ochranné vazby,“ prohlásila. „Jenom na pár dní — z úředních důvodů.“

Ochranná vazba? Co to znamená? To mě chtějí převézt na nějaké bezpečnější místo? Šedovlasý policista mi během výslechu řekl, že pokud budu spolupracovat a povím jim, kdo je vrah, vezmou mě pod ochranu. Bude tam se mnou i mamka? Budu jí moct zavolat?

A jaké jsou ty úřední důvody'? Znamená to, žye jenom chtějí zpracovat moje papíry? Moje dobrovolná prohlášení?

Měla jsem spoustu otázek, ale žádnou jsem nevyslovila nahlas. Nejvíc mě ale trápila následující věc: Pokud mě policisté někam ukryjí, musím jim dát jasně na srozuměnou, že si ohledně Patricka vůbec nejsem jistá. Během výslechu jsem podlehla policejnímu nátlaku. Ten problém jsem způsobila svým nedostatkem rozhodnosti já, takže jsem ho také sama musela napravit. Chtěla jsem policistům vysvětlit, že mám pochybnosti, pokud jde o to prohlášení, které jsem podepsala, a že ho nemohou brát jako čistou pravdu. Uvědomovala jsem si, že pokud jim takhle zmařím práci, čeká mě další kolo křiku. Když jsem na to pomyslela, všechno se ve mně sevřelo, ale musela jsem to riziko podstoupit. Když jsem ukázala na Patricka, neúmyslně jsem detektivy zavedla na špatnou stopu. Nebudou mě podezírat, že jsem to udělala schválně? Ztratili se mnou čas, který mohli věnovat hledání skutečného vraha.

„Můžu dostat papír?“ zeptala jsem se Ficarrové. „Chci sepsat anglicky něco důležitého, co vám potřebuju říct, protože mi podle všeho nerozumíte. Potom to můžete odnést k někomu, kdo vám přeloží do italštiny, co je tam napsané. Takhle spolu můžeme komunikovat mnohem líp. Tvrdíte, že si nakonec vzpomenu. Skutečně si zzačínám vzpomínat a mám pocit, že jsem vám neřekla pravdu.“

Policistka mi podala pár listů papírů a propisovací tužku. „Pište rychle,“ řekla mi. „Zakrátko musíme vyrazit.“

Když se postarám, aby mě pochopili, všechno dopadne dobře. Posadila jsem se a naškrábala čtyři stránky, později známé jako moje první memoriale:

Vím, že to působí velice zvláštně, ale z událostí, které se staly, jsem stejně zmatená jako všichni ostatní lidé. Dozvěděla jsem se, že existují přesvědčivé důkazy, které dokládají mou přítomnost na místě činu v době, kdy byla zavražděna moje přítelkyně. Kdyby se mě na to někdo zeptal před několika dny, označila bych to za zhola nemožné.

Vím, že Raffaele vypovídal proti mně. Tvrdil, že ten večer, kdy Meredith zemřela, jsem s ním údajně v jeho bytě nebyla. Dovolte mi k tomu něco poznamenat. Některé věci si pamatuju, v jiných mám zmatek. Můj výčet událostí, které se tehdy odehrály, je - přes veškeré shromážděné důkazy svědčící proti mně - následující:

Ve čtvrtek 1. listopadu jsem Meredith viděla naposledy někdy kolem třetí až čtvrté hodiny odpoledne, když odcházela z domu. Raffaele byl tehdy se mnou. Potom jsme ještě chvíli zůstali u mě doma a asi v pět hodin jsme odešli k Rafaelemu do bytu, kde jsme se podívali na film Amélie z Montmartru. Když film skončil, dostala jsem textovou zprávu od Patricka, majitele baru „Le Chic“, kde pracuju. Řekl mi, že ten večer nemusím do podniku chodit, protože mě tam nebude potřebovat.

Teď už vím, že jsem mu odpověděla: „Uvidíme se později. Užij si večer!“, což ale neznamená, že jsme se měli sejít hned potom. Napsala jsem přece: „Užij si večer!“ Moje verze následujících událostí se neshoduje s Rafaeleho popisem, ale pamatuji si toto: Řekla jsem Rafaelemu, že večer nemusím do práce a můžu zůstat doma. Potom jsme odpočívali v jeho pokoji a já jsem si možná zkontrolovala e-mailovou schránku. Je možné, že jsem si četla, učila se nebo jsme se s Rafaelem milovali. Vlastně mám pocit, že jsme se milovali.

Přiznávám, že si moc dobře nepamatuju a nevím úplně přesně, co následovalo potom. Zakouřili jsme si marihuanu a možná usnuli. Nevím to jistě, ačkoliv jde o věc, která je důležitá pro vyšetřování i pro mě osobně. Řekla bych ale, že jsem skoro nic nedělala. Jasně si vybavuju jednu věc - že jsme se s Raffaelem sprchovali, což by mohlo vysvětlit, jak jsme trávili čas. Mám-li být upřímná, nevzpomínám si, co všechno se ten den dělo, ale pamatuju si, že jsme byli ve sprše a dlouze se navzájem myli. Raffaele mi čistil uši, sušil vlasy a česal mě.

Naprosto spolehlivě však vím jednu věc - že ten večer, kdy Meredith zemřela, jsme jedli dost pozdě. Mohlo to být kolem jedenácté hodiny večer, ale na minutu přesně to nevím, protože jsem se nedívala na hodiny. Po večeři jsem si všimla, že má Rafaele na ruce krev, ale měla jsem dojem, že jde o rybí krev. Když jsme se najedli, Rafaele umyl nádobí, ale trubka pod dřezem praskla a na podlahu vytekla voda. Protože Rafaele neměl doma mop, řekla jsem mu, že to můžeme uklidit až zítra, protože my doma mop máme (Meredith, Laura, Filomena a já). Určitě už bylo dost pozdě (přesný čas bohužel nevím), protože nás už zmáhala únava.

Pamatuju si, že v pátek 2. listopadu jsem se vzbudila kolem desáté hodiny. Uložila jsem svoje špinavé oblečení do igelitové tašky a odešla domů. Po příchodu jsem našla domovní dveře otevřené dokořán a tím vlastně všechno začalo. Pokud jde o moje včerejší „prohlášení“, chci jasně říct, že mám hluboké pochyby o pravdivosti výroků, které jsou v něm uvedené, protože jsem je vyslovila pod psychickým tlakem, duševně otřesená a naprosto vyčerpaná. Policisté mi vyhrožovali, že mě zatknou a zavřou na třicet let do vězení, a bili mě do hlavy, pokud jsem si na něco nemohla vzpomenout. Uvědomuju si, že jsou také pod velkým tlakem, a proto jejich chování chápu.

Moje odpovědi byly důsledkem tohoto tlaku a pocitu zmatení, kterým jsem musela čelit po mnoho hodin. Hlavou se mi v té době míhaly nejasné výjevy, mezi nimi matné obrysy Patrickovy tváře. Viděla jsem ho u basketbalového hřiště. Viděla jsem ho u našich hlavních dveří. Viděla jsem i samu sebe, jak se krčím v kuchyni a zacpávám si uši, protože jsem v duchu slyšela Mereditin křik. Ale mnohokrát jsem zopakovala naprosto jasně: všechno mi to připadá nereálné, jako sen, a nejsem si jistá, jestli jde o skutečné události, které se staly, nebo jsou to jenom vize, které produkuje můj mozek ve snaze najít odpovědi na otázky, které se mi honí hlavou, i na ty, které mi kladla policie.

Upřímně řečeno, nejsem si jistá, kde je pravda, protože:

1. Policisté mi řekli, že mají nezvratné důkazy, podle kterých jsem byla v době Mereditiny vraždy doma ve vile. Nevím, o jaké důkazy jde, ale pokud je to pravda, mám v hlavě naprostý zmatek a moje sny jsou nejspíš skutečné.

2. Můj přítel tvrdí, že jsem nemluvila pravdu. Ale VIM, že jsem mu řekla o Patrickově zprávě, a vysvětlila mu, proč nemusím do práce. Ten okamžik si pamatuju naprosto zřetelně. NIKDY jsem po něm nechtěla, aby kvůli mně lhal. To je naprostý nesmysl. Nejde mi na rozum, proč si to vymyslel, když se ke mně stále choval tak láskyplně a něžně. Chce snad něco skrývat? Meredith rozhodně nezabil, ale nejspíš se bojí úplně stejně jako já. Ocitl se v situaci, jakou nikdy nečekal, a možná se snaží najít nějaký způsob, jak se ode mě distancovat.

Popravdě řečeno, chápu ho, protože jde o skutečně děsivou okolnost. Vím i to, že policisté nevěří ani věcem, které jsem schopná vysvětlit. Například:

1. Kladou si otázku, proč mi trvalo tak dlouho, než jsem do vily někoho zavolala, potom, co jsem našla domovní dveře otevřené a krev v koupelně. Pravda je taková, že mě to sice vylekalo, ale v tu chvíli jsem nevěděla, jak si to vyložit, a rozhodně jsem hned nepomyslela na nejhorší možnost - že někdo zemřel. Napadla mě spousta vysvětlení, například že se někdo poranil a hned nato odešel, aby si ránu ošetřil. Nebo že některá z mých spolubydlících dostala menstruaci a zapomněla po sobě uklidit. Proto jsem odešla k Rafaelemu, abych si s ním o tom promluvila. Měla jsem strach a potřebovala jsem radu.

2. Uvědomuju si také, jak mi přitěžuje skutečnost, že si nedokážu přesně vybavit, co se dělo v Raffaeleho bytě v době Mereditiny smrti. Stojím si za tím, co jsem vypovídala včera večer ohledně událostí, které se mohly odehrát u mě doma s Patrickem, ale chci, aby bylo naprosto zřejmé, že mi připadají mnohem neskutečnější než můj původní popis toho večera, podle něhož jsem zůstala u Raffaeleho doma.

3. Momentálně jsem ze všeho velice zmatená. Hlavou se mi honí spousta protichůdných myšlenek a chápu, že kvůli tomu může být práce se mnou dost obtížná. Zároveň však chci podle svého nejlepšího svědomí vypovídat pravdivě. Všechno, co jsem říkala ohledně své role v Mereditině vraždě — ačkoliv to místy působí protichůdně — je ten nejpravdivější popis, jaký jsem dokázala poskytnout.

Snažím se, opravdu se snažím, protože mám hrozný strach. Vím, že jsem Meredith nezabila. To je jediná věc, kterou jsem si naprosto jistá. Ve svých útržkovitých představách sice vidím Patricka jako vraha, ale uvnitř cítím, že to vlastně nemůžu vědět, protože si nepamatuju, jestli jsem ten večer SKUTEČNÉ byla u sebe doma. Ze všeho nejvíc je podle mě zapotřebí odpovědět na tyto otázky:

1. Proč Raffaele lhal? A nebo — spíš pro vás — opravdu lhal?

2. Proč jsem si vzpomněla zrovna na Patricka?

3. Jsou důkazy, které svědčí o mé přítomnosti na místě činu, dostatečně věrohodné? Pokud ano, co to vypovídá o mé paměti? Je spolehlivá?

4. Existují důkazy proti Patrickovi nebo někomu jinému?

5. Kdo je SKUTEČNÝ vrah? Tahle otázka je zvlášť důležitá, protože mám pocit, že mě v této záležitosti není možné využít jako korunního svědka.

Mám teď v hlavě trochu jasněji než předtím, ale stále si nejsem schopná některé věci vybavit. Uvědomuju si, že mi to přitěžuje, ale je to prostě tak. Píšu vám však pravdu a takhle to teď vidím. Prosím vás, nekřičte na mě kvůli tomu, protože mě tím jenom ještě víc vykolejíte, což nikomu nepomůže. Chápu vážnost situace, a proto vám chci poskytnout co nejvíc použitelných informací.

Pokud vám na mé výpovědi stále něco nedává smysl, klidně se mě zeptejte. Snažím se ze všech sil, stejně jako vy. Věřte mi prosím aspoň v tomhle, ale pochopím, pokud to nebude možné. Vím jenom to, že jsem Meredith nezabila, takže se můžu bát nanejvýš lží.

Dopsala jsem poslední větu a podala všechny papíry Ficarrové. Nemohla jsem si vzpomenout, jak se řekne italsky „vysvětlení“, takže jsem vyhrkla: „Tohle je dárek ode mě — un regalo“

„Mám snad dneska narozeniny?“

Měla jsem pocit, jako by mi spadl kámen ze srdce. Věděla jsem, že jsem nic nespáchala, a byla jsem přesvědčená, že je to všem jasné. Zkrátka jsme se špatně pochopili, ale teď jsem to vysvětlila.

Stála jsem na straně policistů a pevně jsem tudíž věřila, že oni zase podpoří mě. Ani v nejmenším mě nenapadlo, že jsem si jenom ještě víc přitížila. Nedošlo mi, že ve mně vidí brutální vražedkyni, která přiznala vinu a teď se snaží z tohoto pracně získaného přiznání vykroutit.

Moje memoriale na tom nic nezměnily. Jakmile jsem je předala Ficarrové, odvedla mě na chodbu před výslechovou místností a tam se kolem mě okamžitě shromáždil dav policistů. Mezi nimi stál i Giuliano Mignini, pubblico ministero, jehož jsem tou dobou stále považovala za starostu.

Potom přede mě předstoupil důstojník, který měl záda napřímená jako podle pravítka, a přečetl mi moje práva. Udělal to v italštině, takže jsem úplně všemu nerozuměla. Pak mě spoutali a třetí policista mě uchopil za paži. „Jste zatčena,“ prohlásili. „Odvedeme vás do vězení.“

Při mé vyčerpanosti a zmatenosti mě jejich oficiální jednání vyděsilo. „Cože chcete udělat?“ zeptala jsem se a vystrašeně zvedla hlas. Vůbec jsem tomu nerozuměla.

Myslela jsem, že mě zadržují, aby mě ochránili. Proč mě ale zatkli? A proč jsem měla jít do vězení? Měla jsem dojem, že ochranná vazba znamená nějakou obyvatelnou místnost na questuře, kde se mnou bude moct být i mamka.

Zpětně naprosto nechápu, že jsem se nezmohla na žádnou reakci. Vůbec mě nenapadlo, že bych mohla znovu požádat o právníka — nebo že bych ho potřebovala. Myslela jsem si, že hned jak podepíšu svou výpověď, žádného právníka už potřebovat nebudu. Tou dobou mě zaměstnávala jen jediná věc — snaha rozlišit mezi skutečnými vzpomínkami a obrazy, které jsem si vymyslela. Ze všech sil jsem se snažila vzpomenout si na všechno, co jsme s Raffaelem dělali ten večer a noc, kdy Meredith zemřela — hodinu po hodině, minutu po minutě — abych to mohla říct policii. Donekonečna jsem si v duchu přehrávala svůj výslech. Nechápala jsem — nebo jsem to nebyla schopná pochopit — do jakých obrovských problémů jsem zabředla.

Pokud mi vůbec sdělili, že jsem podezřelá z vraždy, buď jsem to přeslechla, nebo jsem tomu neporozuměla. „Je to jenom na pár dní,“ řekli mi. „Z úředních důvodů. Všechno je pod kontrolou.“

„Dobře,“ odpověděla jsem automaticky. Během noci jsem za sebe bojovala jako lev, ale teď jsem se chovala naprosto pasivně. O všechno jsem přišla.

Přesto mě následující události šokovaly. Po zatčení mě policisté odvedli do místnosti v přízemí, kde jsem se musela před lékařem, sestrou a několika policistkami vysvléct do naha a roznožit. Styděla jsem se za svou nahotu a za menstruaci a cítila se ponížená a bezmocná. Doktor si prohlédl moje přirození, poté zajel prsty dovnitř a nakonec si mé intimní partie vyfotil a přeměřil. Nechápala jsem, proč to dělají. Co to má znamenat? K čemu to je?

Doktor a sestry se ke mně nechovali nijak hrubě, ale na tom nezáleželo. Stála jsem úplně nahá před cizími lidmi, kteří se o mně bavili, a cítila se pokořená jako nikdy předtím. Něco tak nelidského jsem ještě nezažila. Nijak jsem ale neprotestovala. Mlčky jsem vyčkávala, znectěná a rozčilená. V duchu jsem ale křičela: Nechte toho! Okamžitě toho nechte!

Potom mi prohlédli celé tělo, jestli na něm nemám nějaké řezné rány a modřiny, prohrábli mi vlasy až na kůži a podívali se mi na chodidla. Jedna z policistek ukázala na místa, která mají důkladně prohlédnout a zdokumentovat. Proč mi měří paje a šířku dlaní? Proč je zajímá, jak velká mám chodidla? Později jsem si uvědomila, že se snaží zjistit, jestli moje míry odpovídají spáchanému zločinu. Jaké by na sobě měla Meredith rány, kdybych ji ubodala já? Mohla jsem ji vůbec ubodat při své výšce? Fotografovali si na mně všechno, co jim připadalo důležité.

Upozornila jsem je na cucflek, který mi udělal Raffaele. Zůstal z něj už jenom malý růžový flíček, ale nechtěla jsem, aby si mysleli, že před nimi něco schovávám. Policistky se tvářily naprosto nevzrušeně a všechno si pečlivě zaznamenaly. Během procesu však obžaloba použila jejich zápisky jako důkaz, který se hodil do jednoho z jejích stále se měnících scénářů.

Raffaele. Nevěděla jsem, co si mám o něm myslet. Jak mě mohl nechat na holičkách právě člověk, s nímž jsem se tak sblížila? Skutečně řekl „Amanda ten večer odešla“ a „Amanda chtěla, abych kvůli ní lhal“? Nebo mi to policisté jenom namluvili? Už jsem nevěděla, komu mám věřit. Připadala jsem si zrazená a opuštěná.

Ze všeho nejvíc se mi stýskalo po mamce. Určitě mi pomůže najít vysvětlení pro všechno, co se stalo, a vysvobodí mě z téhle noční můry. Kde jen je? Jak jí o sobě můju dát vědět? Ceká na mě na nádraží?

Nakonec mi dovolili, abych se oblékla. Policisté mi přinesli z vily nejen turistické boty, ale i lehkou sukni. Vzhledem k listopadovému počasí to byla tak neuvěřitelná volba, že jsem si radši schovala sukni do kabelky a znovu si oblékla Rafaeleho věci, které jsem na sobě měla předtím.

Poprosila jsem, jestli si můžu dojít na záchod. Policistka nechala dveře kabinky otevřené a postavila se před ně. Proč tam stojí? I když se dívájinam, stejně se nemůžu uvolnit a vyčurat se. Domnívala jsem se, že její nevítaná přítomnost mě má nejspíš ochránit.

Nakonec jsem odložila zábrany aspoň na tak dlouho, abych se byla schopná vyčurat. Potom mi policisté znovu nasadili pouta. Mám dojem, že mi je nechali dost volná záměrně, ale já se chovala tak pokorně, že jsem je na to ještě upozornila. „Promiňte,“ řekla jsem, „ale můžu z nich vytáhnout ruku.“

Okamžitě je přitáhli.

Potom mi nasadili vlněnou čepici, která mi zakrývala oči. „Skloňte hlavu,“ nařídila mi Ficarrová. „A nezvedejte ji!“ dodala a zamumlala cosi o „novinářích“.

Stáli jsme v tmavém vestibulu. Všude panovalo ticho. Se skloněnou hlavou jsem upřela oči do země, ale vtom jsem před sebou uviděla Rafaeleho paty. Okamžitě se mi sevřel hrudník. Neviděla jsem ho od té doby, co jsme společně přišli na questuru. Netušila jsem, odkud se vynořil — nebo proč šel jen pár kroků přede mnou. Tolik jsem mu chtěla něco říct, ale uvědomovala jsem si, že bych neměla vydat ani hlásku.

Přála jsem si, aby už všechno tohle trápení skončilo.

Uvnitř mě doslova stravoval strach o Patricka. Měla jsem pocit, že pokud si nevzpomenu, co přesně se stalo tu noc, kdy Meredith zemřela, zakrátko mu vyprší čas. Když jsem během výslechu vyhrkla „Byl to Patrick!“, policie mě dotlačila k tomu, abych jim řekla, kde bydlí. Jakmile jsem jim prozradila, v jaké čtvrti žije, několik policistů vyběhlo z kanceláře. Domnívala jsem se, že ho šli vyslechnout. Netušila jsem, že je už pozdě — uprostřed noci vtrhli do jeho domu a zatkli ho.

Krátce nato se otevřely dveře questury a policisté mě vyvedli ven. Nikdo mi neřekl, že se moje prohlášení dostalo na veřejnost. Měla jsem skloněnou hlavu, takže jsem neviděla fotografy a cvakající fotoparáty. Neměla jsem tušení, že policisté později uspořádají tiskovou konferenci, kde oznámí: „Caso chiuso“ — „Případ uzavřen“. A nevěděla jsem, že internetové zpravodajské servery ten večer informovaly o „sexuálním večírku s děsivým koncem“, kvůli němuž policie zadržela mě, Rafaeleho i Patricka.

Když se teď podívám na fotografie, na nichž jsem zachycená v Raffaeleho velkých teplákách, vlněné bundě a s šedou vlněnou čepicí na hlavě, pokaždé si vybavím, že jsem se řídila jejich pokyny jako ubohé ztracené dítě. Na nic jsem se neptala, neměla jsem námitky, jen jsem sklonila hlavu, jak mi nařídili, a doufala jsem, že se všechno brzy vysvětlí. Nic jsem neviděla — ale s čepicí na hlavě to nijak nesouviselo.

Ficarrová a ještě jedna policistka mě držely v podpaždí a vedly mě k autu — částečně mě vlekly za sebou a částečně postrkovaly dopředu. Ve voze se ke mně posadily každá po jedné straně. „Během jízdy skloňte hlavu ke kolenům,“ nařídil jeden z policistů. „Nesnažte se narovnat.“

Pak se rozhoukaly sirény.

Později jsem se dočetla, že Perugií projela kolona vítězoslavně houkajících policejních aut. Tehdy jsem ale věděla jenom to, že se řítíme za ohlušujících zvuků po křivolakých silnicích takovou rychlostí, až se mi na zadním sedadle dělalo špatně. Půlhodinová jízda mi připadala nekonečně dlouhá. Obě policistky mi pevně tiskly dlaně na ohnutá záda a já jsem skláněla hlavu ke svým předloktím položeným na kolenou. Čepici jsem měla staženou přes oči a zdálo se mi, jako kdybych opustila svou tělesnou schránku a vznášela se ve vzduchu.

Nakonec auto projelo hlavní bránou věznice Casa Circondariale Capanne di Perugia — tehdy jsem ovšem nevěděla, kde jsme — a zastavilo v rozlehlé potemnělé garáži. Když se její dveře s rachotem zavřely, konečně jsem se mohla narovnat. K vozu přistoupil uniformovaný příslušník vězeňské stráže. Pokusila jsem se zachytit jeho pohled — přála jsem si, aby se na mě aspoň někdo podíval a viděl mě takovou, jaká jsem: Amanda Knoxová, vystrašená dvacetiletá dívka. Strážný se ale tvářil, jako bych tam vůbec nebyla.

Po chvíli se otevřela vnitřní vrata garáže na protější straně a auto vjelo na pozemek obklopující věznici. Sevřel se mi žaludek. Kolem mě se k noční obloze vypínaly betonové zdi zalité oranžovým světlem a zakončené stočeným ostnatým drátem. Připadala jsem si mnohem menší, než jaká jsem, a měla jsem větší strach než kdykoliv předtím.

Zastavili jsme před přízemní budovou uprostřed komplexu. Před ní stálo prázdné policejní auto. Že by v něm přivezli Raffaeleho? Náš řidič mávl rukou a všichni jsme zamířili do budovy — Ficarrová šla přede mnou, druhá policistka za mnou a každá mě držela za jednu paži. Jakmile jsme se ocitly uvnitř, pustily mě. „Teď vás tady necháme,“ řekly mi. Jedna z nich se ke mně naklonila a krátce, rozpačitě mě objala. „Všechno dopadne dobře. Policie se o vás postará.“

„Děkuju,“ odpověděla jsem a naposledy se na ni prosebně podívala. Snad si konečně uvědomily, že stojíme na téže straně, pomyslela jsem si.

Neuvědomily.

Následujících 1427 nocí jsem strávila ve vězení za zločin, který jsem nespáchala.

Kapitola 12 6. listopad 2007, večer, den pátý

Jedna ze dvou dozorkyň se snažila zjistit, jestli je podrážka mé turistické boty pružná a dá se ohnout do oblouku. Druhá vrtěla hlavou.

Ze všech věcí, o které jsem přišla během několika prvních minut pobytu ve vězení v Capanne, mě tyhle boty mrzely nejvíc. Můj nevlastní otec Chris mi dal k devatenáctým narozeninám svou starou GPS, vzal mě na geocatchingový výlet a naučil mě ji používat. Předtím se mnou zašel do obchodu s outdoorovým vybavením a řekl mi, ať si vyberu dárek podle svého. Rozhodla jsem se pro boty, po kterých jsem toužila víc než rok. Nosila jsem je na výšlapy, lezla v nich po horách, a když jsem chtěla vypadat zvlášť odvázaně, vzala jsem si je i k sukni nebo k šatům. Připadala jsem si v nich nepřemožitelná — ne nebezpečná, jak se mi snažily naznačit dozorkyně. Myslely si snad, že jejich pevnou hranatou špičkou někoho kopnu? Nebo že se pokusím oběsit na tenkých tkaničkách?

„Máte nějaké jiné boty?“ zeptala se mě vysoká statná dozorkyně. Měla ostrou bradu a na vlasech švestkově červenofialový přeliv. Jmenovala se Lupa, ale vězeňkyně musely říkat bachařkám jedině agente nebo assistente.

„Ne. Tenisky mi policisti vzali, ale zašli ke mně domů pro tyhle,“ odpověděla jsem. „Proč mi je dávali, když o ně mám po třech hodinách zase přijít?“

Druhá dozorkyně, malá silná blondýna, mi mezitím dál prohledávala kabelku. Později jsem se dozvěděla, že jí vězeňkyně přezdívají Biografka, protože mluvila jako ve zpomaleném filmu. „Nic z těchhle věcí si s sebou vzít nesmíte,“ prohlásila věcně.

V kabelce jsem měla všechno, co jsem potřebovala — peněženku, pas a deník.

„A co moje učebnice?“ zeptala jsem se prosebně. „Chodím do školy a za pár dní se tam vrátím. Nechci nic zameškat.“

„Při odchodu si to můžete vyzvednout ve skladu,“ odpověděla Lupa.

Nevycházela jsem z údivu. Policisté mi řekli, že mě ochrání, ale potom mě tady nechali a odjeli. Proč to udělali? Už mi zabavili mobil a boty a teď mi dozorkyně braly poslední věci, které jsem vždycky nosila s sebou a které říkaly, kdo jsem. Bez peněz, kreditní karty, řidičského průkazu a pasu jsem se cítila nesmírně zranitelná.

Jejich další rozkaz mě ponížil ještě víc. „Bundu, kalhoty, tričko a ponožky,“ zavelela Biografka a natáhla ke mně ruku.

Odvrátila jsem oči a postupně si začala svlékat půjčené oblečení. Po chvíli jsem předala dozorkyním Rafaeleho tepláky, tričko, bundu i bílé ponožky.

Z betonové podlahy mi přes chodidla pronikal do celého těla chlad. Schoulila jsem se a překřížila paže, abych se neroztřásla zimou, a čekala jsem — jenže na co? Co přijde ted? Určitě mi nedají žádný vězeňský mundúr, protože jsem zvláštní případ, říkala jsem si. Zůstanu tady jen krátce, takže by to bylo zbytečné.

„Vaše kalhotky a podprsenku, prosím,“ řekla Lupa. Mluvila zdvořile, možná dokonce vlídně, ale přesto to byl rozkaz.

Už podruhé ten den jsem zůstala stát úplně nahá před cizími lidmi. Zahanbeně jsem se nahrbila a jednou rukou si zakryla prsa. Nezůstala mi ani špetka cti. Do očí se mi nahrnuly slzy. Biografka přejela pokrčenými prsty lem potřísněných červených kalhotek, které jsem si s Rafaelem koupila v butiku. Tehdy jsem byla přesvědčená, že s nimi vydržím těch pár dní, než si s mamkou půjdu koupit nové.

Určitě už má hrozný strach. Ceká ještě na nádraží? Nebo se toulá po Perugii a hledá mě? Zavolala na policii, aby jí pomohli s hledáním? Ví vůbec, že jsem tady?

„Skrčte se do dřepu,“ řekla Lupa.

Nechápavě jsem se na ni zadívala.

Dozorkyně ke mně vyslala povzbudivý úsměv a pokrčila kolena. „Vidíte? Takhle.“

Svezla jsem se do dřepu a dozorkyně se na mě upřeně zadívaly. Na rozdíl od policistů na questuře se aspoň chovaly vlídně. Připomínaly mi dvě vzdálené tety, které se mnou soucítily a chovaly se ohleduplně, protože si uvědomovaly, jak ponižující věc po mně chtějí.

Byla jsem nahá, skrčená, ponížená a uslzená, ale přesto jsem se nevzdávala naděje, že jakmile vyřeším tohle nedorozumění s policií, dostanu se na svobodu. Snad to potrvá jenom pár hodin, nanejvýš jeden či dva dny. Ne víc než tři. A nepochybně budu bydlet ve zvláštní cele, ne ve skutečném vězení. Představovala jsem si, jak vycházím z vězení ve svých turistických botách, s kabelkou přes rameno. Vedle mě jde mamka a drží mě za ruku.

„Teď zakašlejte,“ řekla Lupa.

„Cože?“ zeptala jsem se udiveně.

„Zakašlejte,“ zopakovala a názorně mi předvedla zakašlání. Udělala jsem totéž.

„Dobře. Hotovo.“

Vrátila mi šaty a já se oblékla. Stále jsem ale byla bosá. „Che taglia di scarpeporti?“ zeptala se a ukázala mi na nohy. „Jakou máte velikost?“

„Porto una trentanove“ špitla jsem. „Nosím devětatřicítky.“ „Běžte něco vybrat do skříně od jeptišek,“ řekla Lupa Biografce.

Ženské oddělení v Capanne mělo vlastního kaplana a pět jeptišek, které šest dní v týdnu pečovaly o vězeňkyně a napravovaly nedostatky, které padaly na vrub italské vlády — například ošacení. Zjistila jsem totiž, že tady ženy nenosí stejnokroje. Jeptišky tu měly skříň s darovaným oblečením, které podle potřeby rozdávaly vězeňkyním. Většinou bylo obnošené a moc dobře nesedělo.

Lupa vytáhla z velkého koše neforemný černý plastový pytel a hodila ho přede mě. Při dopadu zařinčel. Zalovila jsem v něm a pod hrubou šedivou vlněnou dekou, která ležela nahoře, jsem našla plechovou misku, talíř, lžíci, vidličku, plastový hrnek, kartáček na zuby, pastu, plastový pytel s gigantickými vložkami, jednu roli drsného hnědého toaletního papíru a dvě houby — jednu pro sebe do sprchy a druhou na nádobí. „Vaše výbava,“ poznamenala Lupa.

Hrůzou se mi sevřelo hrdlo. Držela jsem pytel, v němž jsem měla to jediné, co jsem podle zdejší vlády potřebovala k životu. Byla jsem ve vězení a úplně sama.

Sebrala jsem veškerou energii a pokusila se dodat si odvahu tak rázně, jak jsem to v tu chvíli dokázala. Je to jenom dočasné — hloupá byrokratická záležitost. Je to něco podobného, jako kdybych omylem nasedla na horskou dráhu a nemohla z ní vystoupit, dokud neobjede celé jedno kolo. Je to jen moje chyba. To jájsem způsobila všechny ty zmatky. Teď seje musím pokusit napravit.

Po tvářích se mi koulely slzy.

„Ale ne! Ne, ne. Buďte statečná. Nic se vám nestane,“ začala mě chlácholit Lupa.

Biografka mi přinesla obnošené červenohnědé pantofle a já si je obula na nohy v ponožkách.

„Ty budou stačit,“ prohlásila Lupa, souhlasně přikývla a vzala mě za předloktí. Já jsem uchopila tašku s věcmi a Biografka nám otevřela dveře vedoucí na hlavní chodbu. Váhavě jsem vykročila kupředu, na nohou staré pantofle, které předtím nosíval člověk, jehož jsem vůbec neznala.

Očekával nás vice comandante Argirô, jehož jsem už potkala těsně před osobní prohlídkou. Mohlo mu být něco mezi padesáti a šedesáti lety, byl štíhlý a měl dlouhý orlí nos, který zabíral většinu jeho povislého obličeje, a nevýrazný hrb mezi lopatkami. Ještě jednou mi pomalu a hlasitě zopakoval svoje jméno. „Ar-gi-rô,“ řekl. „Capi-sci l'i-taliano?“ zeptal se mě, jestli rozumím italsky, a já jsem přikývla. „Bene,“ řekl a pokračoval už rychleji. „Sono vice comandante. Capisci?“

„St“ řekla jsem. Ano, rozuměla jsem, že je zástupcem velitele věznice. Dovtípila jsem se, že je tu nejspíš druhou nejdůležitější osobou.

Když jsem po příjezdu do věznice vystoupila z policejního auta a policistky mě vedly dovnitř, zahlédla jsem přes zamřížované okno Raffaeleho, který byl zamčený na chodbě kousek za dveřmi do vězení. Na sobě měl šedivou bundu s lemem z umělé kožešiny a přecházel se skloněnou hlavou sem a tam. Poprvé od chvíle, kdy nás rozdělili, jsem z něj viděla víc než jen nohy. Vůbec se na mě nedíval. Napadlo mě, jestli mě nenávidí.

Nebyli jsme spolu moc dlouho, ale domnívala jsem se, že ho dobře znám. Teď jsem však měla pocit, jako bych ho neznala vůbec.

Přemýšlela jsem, proč ho tady policie drží — co podle nich ví a jaké úřední důvody měli pro jeho zadržení. Netušila jsem, co se mu honí hlavou, ale určitě byl stejně vyplašený jako já. Nechápala jsem, proč mě zradil, ale měla jsem za to, že byl možná při výslechu stejně zmatený jako já a také přestal důvěřovat vlastním vzpomínkám. Teď si kladu otázku, zda si tehdy na rozdíl ode mě uvědomoval, v jak vážné situaci jsme se ocitli.

Než mě dozorkyně odvedly, nestačila jsem nijak upoutat jeho pozornost.

Následovalo povinné fotografování, které musí absolvovat každý nový vězeň. Dozorkyně mě posadily na židli připevněnou ke stěně a přikázaly mi, abych se dívala do velké černé krabice, která se podobala kameře používané v úřadovně washingtonského registru motorových vozidel. Těsně předtím, než pořídily snímek, jsem si uvědomila, že se do objektivu nemůžu usmívat. Později mě překvapilo, jak bezradně a vyčerpaně na té fotografii vypadám. Měla jsem rozcuchané vlasy, děsivě popelavou pleť a prázdný, uštvaný pohled v očích.

Argirô zavadil pohledem o můj cuclek na krku, ale nijak ho nekomentoval. „Pojďte za mnou, slečno,“ řekl nakonec.

Agente Lupa mě znovu vzala za paži a zamířila se mnou kupředu. Argirô zasunul velký zlatý klíč do zámku ve dveřích opatřených neprůstřelným sklem a zpevněných z obou stran mřížemi. Všechny dveře tu vypadaly úplně stejně a bez klíče se jimi nedalo projít. Vice comandante do nich vešel jako první, podržel je před námi a pak je za námi zamkl.

Kráčeli jsme po zašlých chodbách vymalovaných krémovou barvou a Argirô před námi odemykal každý zamřížovaný průchod. I přes svou otupělost jsem si všimla, že žádné dveře nejsou opatřené klikou. Místo ní používal vice comandante své klíče.

Vstoupila jsem do ženského oddělení věznice. Připadalo mi neuvěřitelné, že jsem cestou do jejích útrob ani jednou nepocítila nutkání uprchnout.

Argirô nás zavedl po úzkém točitém schodišti do il primo piano — „druhého podlaží“ (to, čemu v Americe říkáme první podlaží, se v Evropě označuje jako přízemí) — a poklepal klíčem na zamřížované dveře. Dozorkyně vytáhla svůj vlastní klíč, odemkla a zavedla nás na ošetřovnu. Od mého nástupu do vězení to byla první místnost, u níž jsem mohla aspoň odhadnout, k čemu slouží, protože uprostřed stálo vyšetřovací lůžko. Za psacím stolem seděl postarší lékař s načerno obarvenými vlasy. Podíval se do složky před sebou, zvedl hlavu a zahleděl se na mě. „Jméno?“ zeptal se.

„Amanda Knoxová. K-n-o-x-o-v-á“

„Trpíte alergií, máte nějaké zdravotní potíže, nemoci?“

„Ne,“ odpověděla jsem.

„Stejně musíme udělat odběry,“ prohlásil. Krátce nato jsem ucítila v zátylku prudké štípnutí. Uvědomila jsem si, že se ke mně mezitím zezadu přiblížila ošetřovatelka a vytrhla mi vlas. Pocítila jsem nutkání otočit se k ní a probodnout ji pohledem, ale nakonec jsem zůstala nehybně sedět a dál se dívala na lékaře. „Odběry? Proč?“

„Kvůli možným onemocněním,“ odpověděl. „Podepište to. To je souhlas s provedením testů,“ pokračoval a nastrčil přede mě list papíru a propisovací tužku. Podepsala jsem se. „Jak se cítíte?“

„Mám strach,“ odpověděla jsem. „Bojím se a jsem zmatená.“

Přikrčila jsem se na židli.

„Zmatená?“

„Hrozně mě mrzí, co se stalo na policejní stanici. Nikdo mě neposlouchal,“ vysvětlila jsem mu a do očí se mi znovu nahrnuly slzy.

„Počkat,“ skočil mi do řeči Argirô. „Neposlouchali vás?“ zeptal se doktor. „A dvakrát mě uhodili do hlavy.“

Doktor pokynul ošetřovatelce a ta mi rozhrnula vlasy a podívala se mi na temeno.

„Nijak silně,“ dodala jsem. „Ale vyděsili mě. Nahnali mi strach.“

„Od ostatních vězeňkyň jsem slyšela něco podobného,“ ozvala se dozorkyně stojící za lékařem.

Její účastná reakce mi vnukla mylnou domněnku, že vězeňští zřízenci a zaměstnanci jsou úplně jiní než policisté a nemají s nimi nic společného.

„Potřebujete něco na spaní?“ zeptal se doktor.

Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že má na mysli léky, protože jsem se s podobnými medikamenty nikdy nesetkala — stejně jako jsem nikdy předtím nezažila, jak se cítí spoutaný člověk. „Ne,“ odpověděla jsem. „Už tak jsem dost unavená.“

Lékař kývl na můj doprovod a dozorkyně Lupa mi pak lehce sevřela paži a pomohla mi vstát. „Děkuju,“ řekla jsem doktorovi.

Doteky dozorkyní mi byly nepříjemné. Vadilo mi, že mě stále drží za paže. Mají snad strach, že bych mohla zčistajasna něco provést? Snažila jsem se ale uvolnit, protože jsem nechtěla, aby poznaly, jak jsem rozčilená a vystrašená. Od začátku jsem se jim snažila dát najevo, že mi nemusejí stále svírat nadloktí. Během celého pobytu v Capanne jsem za všech okolností mluvila klidně a pohybovala se pomalu a opatrně. Vždycky když mě agente popadla, představovala jsem si, jak se mi paže v jejím sevření scvrkává a ztenčuje. Zuřila jsem, že mě chtějí tímhle způsobem neustále omezovat. Nepatřila jsem na místo, kde je zapotřebí bránit lidem v pohybu tím, že jim někdo stiskne bicepsy nebo je spoutá, aby nikoho neočekávaně nenapadli. Neměla jsem ve vězení co dělat.

Argirô nás všechny zavedl do il secondo piano — třetího podlaží. „Nesmíte mluvit s nikým kromě dozorkyň,“ oznámil. „S nikým kromě dozorkyň.“ Řekl to dvakrát, nejspíš aby se ujistil, že mu rozumím. S kým jsem ale mohla mluvit? Nikdo tam nebyl. Odemkla nám vysoká štíhlá rusovlasá dozorkyně a vpustila nás na chodbu, po jejíchž stranách se táhly dvě řady zavřených kovových dveří. Slyšela jsem zvuk televizních přístrojů a ženské hlasy, ale nikoho jsem neviděla. Až když jsme došli na konec chodby, v kukátku dveří na pravé straně se objevily čísi oči.

Dozorkyně udělala krok vpřed a odemkla poslední dveře na levé straně. Argirô vešel jako první a ukázal na televizi, která stála na šedé kovové bedně naproti dvěma lůžkům. Přijímač byl zabalený do hnědého papíru a zalepený, takže připomínal balík čekající na odeslání. „Nedotýkejte se jí. Ani to nezkoušejte,“ upozornil mě zástupce ředitele věznice.

Zjevně tady narážel na lidi, kteří byli daleko méně naklonění spolupráci než já. Mě by totiž ani ve snu nenapadlo, že bych ho neposlechla. Připadala jsem si podivně malá — jako Alenka v říši divů, když se ocitla v prostředí, kde bylo všechno daleko větší než ona.

Lůžko působilo přesně tak, jak se dalo ve vězení očekávat — odpudivě. Na oranžovém kovovém rámu posetém černými skvrnami po oprýskané barvě ležela žlutá pěnová matrace. Ke zdi cely byly přikované dvě ošklivé sytě oranžové skříňky — pravděpodobně na oblečení.

„Vyndejte všechny věci z pytle,“ řekla mi dozorkyně. „Pokud budete něco potřebovat, zavolejte ,agente\“

„Smím si zatelefonovat?“ Ve filmech mají vězni povolený jeden hovor.

Předtím mě vůbec nenapadlo o to požádat. Ze všeho nejvíc jsem teď potřebovala slyšet mamčin hlas.

Dozorkyně se na mě podívala, jako bych si řekla o kaviár a lahev sektu.

Přes holou matraci bez prostěradla jsem si rozprostřela hrubou vlněnou přikrývku a lehla si na ni. „Zůstaňte tady,“ zavelela dozorkyně, jako kdybych měla nějakou jinou možnost, a odešla. Jakmile se za ní zabouchly dveře, schoulila jsem se do klubíčka.

V cele jsem nemohla dělat vůbec nic. Policie mě měla na povel celých uplynulých pět dní a v posledních čtyřiadvaceti hodinách jsem byla zcela v její moci. Během výslechu jsem si úpěnlivě přála, aby mě nechali aspoň chviličku o samotě. Teď se mi to splnilo, ale připadala jsem si naprosto bezmocná, zaplavovala mě hrůza a cloumal mnou vztek.

Ze všeho nejvíc jsem toužila po mamce. Určitě už byla v Perugii, ale připadala mi tak vzdálená, jako ještě nikdy v životě. Určitě umírala strachem, ale nemohla jsem s tím nic dělat. Uvažovala jsem, jak vůbec zjistí, kde je mi konec a co se mi stalo. V hlavě mi bleskla děsivá myšlenka: Co když si myslí, že jsem mrtvá? Že mě taky zabili? Jako Meredith.

Přemohl mě pláč. Teď o samotě jsem se ho ani nesnažila potlačit.

Moje cela měla i vlastní koupelnu a kuchyňku — dvě místnůstky o zhruba stejném rozměru tři a půl metru na metr dvacet, oddělené tlustými prosklenými dveřmi. Aby se člověk dostal do koupelny, která obsahovala klasické evropské příslušenství — umyvadlo, bidet, záchod a sprchu — sestavené do řady, musel projít kuchyní, v níž byl pouze hliníkový dřez a pult z téhož materiálu.

Později, právě když jsem seděla na záchodě, přistoupila ke dveřím rusovlasá dozorkyně a zadívala se na mě kukátkem. Neměla jsem tedy vůbec žádné soukromí.

Po návratu do místnosti s lůžkem mi kdosi strčil dovnitř otvorem v mřížových dveřích plastový podnos s konzervovaným tuňákem, syrovým nakrájeným fenyklem a s rýží utopenou v rajské omáčce. Na jídlo jsem vůbec neměla chuť. Trochu jsem se ponimrala v příloze, která chutnala podobně jako rýže Uncle Ben's, na kterou jsem byla zvyklá z domova, ale nic jiného jsem do sebe nedostala.

Znovu jsem se na lůžku schoulila do klubíčka. Krátce nato prošla kolem agente a přibouchla vnější kovové dveře mé cely, které se zavíraly přes vnitřní dveře tvořené mřížemi. Zavírají mě tady jako v hrobce, problesklo mi hlavou. Klaustrofobie a vlna panického strachu mi bránily dívat se k hermeticky uzavřenému vchodu, a tak jsem se přetočila na druhý bok a zadívala se do tmy za zamřížovanými okny.

Potom jsem se rozplakala a vzlykala jsem tak dlouho, dokud mě nepřemohl neklidný spánek.

Kapitola 13 7. listopad 2007

Nejsem pobožná. Nevěřím na zázraky. A nevím, jak mám pohlížet na Boha. Jeptiška, která mě navštívila po prvním probuzení ve věznici, na mě ale mimořádně zapůsobila. Bylo jí zhruba osmdesát let a na sobě měla světle šedý hábit, který ji zahaloval od hlavy až po paty.

Protáhla paže mřížemi mé cely, vzala mě za ruce a řekla: „Dio sa tutto. Ti aiuterà a trovare la risposta.“

Já sama bych tyhle dvě věty asi nikdy v žádném jazyce nevyslovila, ale rozuměla jsem jí: „Bůh ví všechno. Pomůže vám najít odpověď.“

Když se u mě objevila, seděla jsem sama v cele, skloněná nad listem papíru, v ruce jsem držela propisovací tužku a usilovně se snažila udělat si pořádek ve zmatených útržkovitých vzpomínkách na tu noc, kdy zemřela Meredith. Potřebovala jsem si nutně vybavit, co přesně jsem dělala 1. listopadu večer a v noci. Mohli by mít policisté pravdu? Postihla mě amnézýe? Řádová sestra mi při odchodu popřála buona fortuna — hodně štěstí — a usmála se.

Od té doby, co se našlo Mereditino tělo, jsem pátrala ve tvářích policistů — a teď i dozorkyň — po nějakém náznaku porozumění. Toužila jsem, aby pochopili, že jsem s nimi na jedné lodi, že s nimi spolupracuju. Ale nakonec mi poskytla sílu právě tahle jeptiška s vodově modrýma očima, řídkým šedivým obočím a téměř průsvitnou pletí. Jenom díky ní jsem se zase našla.

Argirô mi vysvětlil, že mi přidělili samostatnou celu, aby mě ochránili před ostatními vězeňkyněmi. U lidí, kteří nemají v trestním rejstříku žádný záznam, což byl můj případ, je to prý běžný postup. Úplně mě tedy oddělili od ostatních. Jenomže kromě toho jsem nesměla sledovat televizi ani nic číst, nedovolili mi spojit se s lidmi, které jsem milovala a právě teď je potřebovala jako ještě nikdy v životě, a nedostala jsem právníka. Společnost mi dělaly pouze mé zmatené myšlenky. Dospěla jsem k závěru, že se mě policisté snaží udržet v nevědomosti, mít mě pod stálou kontrolou a přinutit mě, abych jim prozradila, kdy a proč Meredith zemřela.

Nic víc jsem jim už ale říct nemohla. Cítila jsem se nesmírně sklíčeně. Hrubá vlněná přikrývka mě nijak nechránila před listopadovým chladem, který mi pronikal až do morku kostí. Ležela jsem na posteli v slzách a snažila se uklidnit tím, že jsem si znovu a znovu zpívala písničku „Let It Be“ od Beatles.

Když se na mě přišla podívat Lupa s další dozorkyní, posadila jsem se. „Come stai?“ zeptala se.

Pokusila jsem se odpovědět, že „dobře“, ale nedokázala jsem zastavit proud slz. Lupa požádala kolegyni, aby otevřela dveře. Pak vešla do cely, sedla si přede mě do dřepu, vzala mé studené ruce do mohutných dlaní a začala mi je mnout. „Musíte zůstat silná. Všechno se brzy vyjasní,“ řekla mi.

Potom mě objala jako matka, která konejší svou plačící pětiletou dceru. Zabořila jsem jí hlavu do ramene a v nezvladatelném přívalu emocí jsem začala hlasitě vzlykat. Tolik se mi stýskalo po mamce, že jsem byla ochotná přijmout útěchu od úplně cizího člověka.

Mamka mi neskutečně chyběla. Od jejího plánovaného příjezdu uplynul celý den, a já se s ní ani jednou nespojila. Neměla jsem tušení, kde teď může být. Věděla jsem jen to, že se mě určitě snaží najít. Nakonec se ke mně určitě dostane. Kéž by to bylo brzy.

Ještě šest dní předtím jsem věřila, že se s Mereditinou vraždou dokážu vyrovnat sama. Že to prostě jinak nejde. Všechno se ale pokazilo. Věděla jsem, že kdybych mamku požádala o pomoc dřív, určitě bych si během výslechu nepřipadala tak osamělá a zahnaná do kouta. Kdyby tehdy mamka stála za dveřmi, připravená přiskočit mi na pomoc, nepochybně bych teď byla s ní, a ne úplně sama ve věznici.

Lupa mě objímala, dokud můj pláč nepolevil. „Potřebujete něco?“ zeptala se.

„Ne,“ pípla jsem plačtivě. „Děkuju.“

Jakmile odešla, vrátila jsem se k narychlo sepsaným vzpomínkám na ten nešťastný večer, během něhož vrah připravil Meredith o život. Když po mně policisté na questuře chtěli, abych jim hodinu po hodině popsala, co jsme s Raffaelem tou dobou dělali, nedokázala jsem si to vybavit. Podívali jsme se na Amélii, navečeřeli se, zakouřili si jointa, pomilovali se a usnuli. Ale v jakém pořadí? A co se stalo kromě toho? O čem jsme se bavili?

Ale později, po návštěvě vlídné jeptišky, jsem se zčistajasna upamatovala na všechny podrobnosti.

Přečetla jsem si kapitolu z Harryho Pottera.

Podívali jsme se na film.

Uvařili jsme si večeři. Zakouřili jsme si jointa.

Milovali jsme se. Potom jsem šla spát.

Při výslechu jsem neříkala pravdu. Vůbec jsem se nevrátila do vily. Snažila jsem se uvěřit všemu, co mi policisté namluvili, a převedla to do svých představ. Neodpovídalo to skutečnosti. Nic z toho se nestalo. Nebyla jsem svědkem žádného zločinu. Díky Bohu! pomyslela jsem si a pocítila obrovskou úlevu.

Rychle jsem nadepsala stránku slovy: „Osobě, která se následující věci musí dozvědět.“ Plná nadšení, že moje vzpomínky konečně dávají smysl a že všechno konečně můžu policii vysvětlit, jsem se horečně vrhla do psaní. Na rozdíl od mých prvních poznámek, které jsem předala policistům na questuře, hovořily tyhle memoriale o událostech osudného večera s daleko větší jistotou.

Proboha! Jsem teď trochu rozrušená, protože jsem právě mluvila s jednou jeptiškou a konečně si všechno vybavuju. Určitě to není náhoda. Už vím, co jsme s Raffaelem dělali v době Mereditiny smrti! Oba jsme nevinní! Z následujících důvodů: Raffaele šel po večeři opláchnout nádobí do kuchyně a já ho při tom masírovala na zádech. Děláváme to - já jemu nebo on mně - podle toho, kdo právě myje nádobí, abychom si tu práci zpříjemnili. Teprve teď jsem si vzpomněla, že jsme marihuanu kouřili až PO večeři a já při tom Rafaelemu domlouvala, aby si nedělal starosti kvůli rozbitému odpadu u dřezu. Raffaele se totiž zlobil, že z něj uniká voda, i když ho nedávno nechal vyměnit. Řekla jsem mu, ať si to tak nebere, protože je to jenom drobná lapálie, která za žádné rozčilování nestojí. Potom se řeč stočila na to, jací vlastně jsme - že já jsem celkově uvolněnější než on a postrádám jeho systematičnost a že Rafaele si potrpí na řád a pořádek díky tomu, že žil nějakou dobu v Německu.

Během hovoru se mi svěřil se svou minulostí. Měl za sebou hrozné zkušenosti s drogami a alkoholem. Vyprávěl mi, že jednou vezl své přátele na nějaký koncert. Oni si cestou dopřávali kokain a kouřili marihuanu a on popíjel rum. Když pak po koncertě vezl své úplně odrovnané kamarády domů, uvědomil si prý, jak hrozné věci vyváděl, a umínil si, že se změní. Řekl mi, že si jako hodně mladý kluk odbarvil vlasy na blond nebo že si do nich nechal vyholit všelijaké obrazce. Také nosíval náušnice. Dělal to prý kvůli tomu, že se nechával inspirovat videohrami a protože ve škole nebyl moc oblíbený. Spolužáci si z něj totiž dělali legraci, jelikož se rád díval na japonský kreslený seriál Sailor Moon, určený děvčatům. Svěřila jsem se mu, že ani já jsem se na střední netěšila žádné velké oblibě, protože mě všichni spolužáci považovali za lesbičku. Mluvili jsme spolu o jeho kamarádech, kteří se nijak nezměnili, dál brali drogy a marnili čas u videoher. Raffaele je litoval. Řeč se stočila i na jeho zemřelou maminku. Raffaeleho stále trápily výčitky svědomí, že s ní nebyl, když umírala. Krátce před smrtí mu řekla, že už chce odejít z tohoto světa, protože si připadá osamocená a nemá pro co žít. Ujistila jsem ho, že si nemusí nic vyčítat, protože jeho matka trpěla depresemi a přála si zemřít. Řekla jsem mu, že udělal dobře, když se rozhodl studovat. Zivot se vlastně skládá ze samých rozhodnutí, ale ne vždy máme na vybranou pouze mezi špatným a dobrým řešením. Některé možnosti jsou dobré jen zčásti a my se musíme snažit dělat jen to, co považujeme za nejlepší. Vysvětlila jsem mu, že všechny naše omyly nás učí být lepšími lidmi. Proto by neměl pochybovat o svém rozhodnutí odjet do Milána a dál tam studovat, i když si říkal, že by měl zůstat nablízku svým přátelům, kteří se nezměnili a podle něj ho potřebovali. Přesvědčovala jsem ho, že hlavně musí zůstat sám sebou. Byl to dost dlouhý rozhovor, ale skutečně se odehrál, a navíc k němu muselo dojít právě v době Mereditiny smrti. Abych všechno náležitě objasnila, popíšu celý sled událostí ještě jednou.

Kolem páté hodiny odpoledne jsme se s Rafaelem vrátili k němu do bytu a udělali si pohodlí. Chvilku jsem si na jeho počítači kontrolovala e-maily a potom jsem mu přečetla kousek z Harryho Pottera v němčině.

Podívali jsme se na Amélii z Montmartru a potom se chvilku líbali. Řekla jsem mu, že se mi tenhle film moc líbí a že prý některým svým přátelům Amelii připomínám. Tvrdí mi, že jsem tak trochu podivínská jako ona, protože mám ráda různé obyčejné drobnosti a že mě dokáže udělat šťastnou třeba jen zpěv ptáčků. Nevzpomínám si, jestli jsme se spolu milovali.

Rafaele připravil v kuchyni večeři a já ho při vaření pozorovala. Když jsme se najedli, šel umýt nádobí. Právě tehdy začal prosakovat rozbitý odpad a na podlahu vytekla voda. Rozčílilo ho to, ale já jsem mu slíbila, že ráno dojdu domů pro mop a všechno uklidím. Roložil na zem několik malých utěrek, aby se do nich ta voda vsákla a potom je hodil do dřezu. Zeptala jsem se ho, co by mu zlepšilo náladu, a on mi odpověděl, že by si dal jointa.

Potom mi přišla textová zpráva od šéfa, že nemusím chodit do práce, a já mu odpověděla: „Ci vediamo. Buona serata“

Zatímco si Rafaele balil jointa, položila jsem se na postel a mlčky ho sledovala. Zeptal se mě, na co myslím. Odpověděla jsem mu, že uvažuju o tom, jací jsme navzájem odlišní. Tak začal náš rozhovor, který jsem už popsala.

Vím, že jsme dlouho zůstali ležet v posteli. Milovali jsme se a potom jsme na sebe jako obvykle začali dělat různé komické obličeje. Nakonec jsme usnuli a já se probudila až v pátek ráno.

Takhle se všechno seběhlo. Můžu to odpřisáhnout. Mrzí mě, že jsem si na všechno nevzpomněla dřív, a lituju okamžiku, kdy jsem připustila možnost, že jsem v době vraždy mohla být ve vile. Řekla jsem to, protože jsem byla zmatená a vystrašená. Když jsem prohlásila, že vrahem je podle mě Patrick, nelhala jsem. V tu chvíli jsem byla pod obrovským tlakem a skutečně jsem se domnívala, že to udělal on. Jenomže potom, co se mi teď všechno vybavilo a já už vím, že jsem ten večer doma nebyla, je mi jasné, že ani nemůžu vědět, kdo to udělal.

Vím, že z toho policie nebude mít radost, ale taková je prostě pravda. Nevím, proč můj přítel lhal, ale nejspíš je vystrašený a také si to moc dobře nepamatuje. Jenomže já jsem si to už vybavila, a takhle to prostě je.

Složila jsem papír a předala ho dozorkyni. „Potřebuju, abyste to předala policii.“

Znovu jsem byla malá holčička. Podnikla jsem totéž, co jsem dělávala už od sedmi let, kdykoliv jsem mamku něčím rozzlobila. Tehdy jsem si vzala zápisník s obrázkem Lvího krále, opřela si ho o kolena, napsala vysvětlení a omluvu, vytrhla papír a podala ho mamce. Nebo jsem ho — pokud mi chyběla odvaha — položila na nějaké viditelné místo, kde ho nemohla přehlédnout. Později jsem měla malý dřevěný stolek, staromódní a otlučený, s plným šuplíkem propisovacích tužek, a k němu stejně opotřebovanou židli. Daleko lépe než mluveným slovem jsem se vyjadřovala písemně. Když se snažím něco říct, překotně přemýšlím a občas pak říkám věci, které působí nepatřičně nebo nedávají smysl.

Psaní dodává mým myšlenkám řád.

Vždycky když jsem mamce předala takový vysvětlující dopis, hluboce na ni zapůsobil. Otevřela ho přede mnou, přečetla si ho a téměř pokaždé se rozplakala. Potom mě objala, řekla: „Děkuju!“ a ujistila mě, že je všechno v pořádku.

Chtěla jsem, aby se něco podobného stalo i teď. Vlídnost staré jeptišky i objetí dozorkyně Lupy mi dodaly naději, že je to možné.

Věřila jsem, že je pouze otázkou času, než si policie uvědomí, že se jim snažím pomoct, a propustí mě. Dozorkyně odemkne celu, a aniž by mě pevně držela za paži, zavede mě do kanceláře, kde mi vrátí turistické boty, mobil a někdejší život. Vyjdu z věznice přímo do mamčiny náruče.

Snad jsem jim dala dostatečně jasně najevo, že si nemohu stát za výroky, které jsem uvedla během výslechu, a že moje prohlášení ani podpis neplatí. Budeme si muset znovu promluvit. Tentokrát mi budou muset naslouchat a nekřičet na mě.

Uvažovala jsem, co budu dělat, než se moje memoriale dostanou do správných rukou a než se vyřídí všechno nezbytné papírování. Protože jsem ještě nikdy nebyla ve vězení — a už nikdy se do něj nevrátím — rozhodla jsem se zaznamenat všechny své zážitky, abych na ně nezapomněla.

Cítila jsem povinnost všechno bedlivě sledovat a sbírat informace, podobně jako turista, který píše cestopis nebo válečný reportér, který se stal očitým svědkem ničivých bojů.

Důkladně jsem si prohlédla stěny vymalované šedozelenou barvou, jež postupem času značně vybledla, a bílá místa po odloupané omítce. Moje předchůdkyně tu po sobě nechala vzkaz. Vedle dveří jsem kousek pod úrovní očí objevila jakoby popraskaný otisk sytě červené rtěnky. Vedle něj vyjádřila tiskacími písmeny radost z nadcházejícího brzkého propuštění: „LIBERTA, SI ESCE, ESCO PRESTO“

Jako by tu ten vzkaz nechala právě pro mě. Její slova ještě posílila mou naději. Pokračovala jsem ve zkoumání.

Zamřížovaným oknem, které mělo rozměry asi sto dvacet na devadesát centimetrů, naštěstí pronikal dovnitř dostatek světla. Kromě toho jsem se z něj mohla podívat na svět, který jsem za sebou nechala pouze dočasně, jak jsem byla přesvědčená. Na vrcholu nedalekého kopce jsem spatřila řadu kuželovitých cypřišů. Připomínaly mi stromy, které jsme s Deannou viděly před dvěma měsíci, kdy jsem špatně odhadla trasu a pak jsme se kvůli tomu vlekly po dlouhé křivolaké cestě z perugijského nádraží do centra města. Tehdy jsem ještě byla velice sebejistá a už jsem se nemohla dočkat svého italského dobrodružství.

Během tohoto shromažďování informací jsem si ve vězení připadala spíš jako postranní pozorovatel než jako dotčená osoba. Zjistila jsem, že pokud pohlížím na dozorkyně s dostatečným odstupem, už mi tolik nevadí, když mě neustále sledují na záchodě, ve sprše i v posteli. Uvědomila jsem si však, jak je to absurdní, a dobře jsem si to uložila do paměti.

Ale i když jsem se ze všech sil snažila vnitřně se oddělit od svého vězeňského prostředí, stále mnou cloumal vztek a sžíraly mě pochybnosti. Rozčilovalo mě, že jsem se dostala do téhle situace vlastní vinou, a vyčítala si, že jsem navedla policii špatným směrem a zdržela tak pátrání po vrahovi.

V duchu jsem se vrátila k večernímu výslechu na questuře — ke chvíli, kdy se ke mně skláněli policisté, tlačili se na mě a strkali mi před obličej můj mobil.

V duchu jsem si představovala, co jsem tehdy měla říct: „Ne!

Pletete se!“

Kdekdo si řekne, že by na mém místě udělal právě tohle. Že by se držel pravdy za každou cenu. A je přesvědčený, že by se nezhroutil a neztratil pojem o tom, co je pravda a co ne. Totéž jsem si teď představovala i já: Nenechala bych se zlomit.

Kapitola 14 8. - 9. listopad 2007

Kovové dveře překrývající mříže byly zavřené už druhou noc. Tvořily neproniknutelný štít, který mě udržoval o samotě. Nic se však nezměnilo ani následující ráno, když je dozorkyně otevřely. Stále jsem byla v izolaci.

Ráno jsem vypila kávu, ale jídla, které dvakrát denně přivážela na vozíku žena v bílé zástěře a síťovém čepci, jsem se téměř nedotkla. Později jsem zjistila, že dotyčná žena je také vězeňkyně, ale zároveň tu pracuje. Tehdy jsem ji však považovala za člověka zvenku. Opakovaně jsem se pokoušela přimět ji k soucitnému pohledu a navázat s ní aspoň nějaký kontakt, ale dočkala jsem se reakcí připomínajících přesně seřízený stroj, jaké jsem zažila od téměř všech ostatních lidí ve věznici.

Někdy v polovině druhého celého dne, který jsem trávila za mřížemi, mě dvě dozorkyně vyvedly z cely a zamířily se mnou po schodech do přízemí a potom přes dvůr do ústřední budovy, kde jsem po příjezdu absolvovala povinné fotografování a kde mi zabavili pas. V prázdné kanceláři upravené na miniaturní soudní síň na mě mlčky čekalo sedm lidí. Mezi nimi byli dva muži, kteří po mém příchodu vstali.

Jeden z nich — ten mladší a vyšší, s šedivými nepoddajnými vlasy — mě oslovil anglicky. „Jsem Carlo Dalla Vedova. Přijel jsem z Říma,“ představil se mi a potom pokynul ke svému bělovlasému kolegovi. „A tohle je Luciano Ghirga z Perugie.“ Oba na sobě měli dokonale padnoucí obleky. „Jsme vaši advokáti. Najala si nás vaše rodina. Doporučila nás americká ambasáda. Posaďte se sem, prosím. A nic neříkejte.“

Byla jsem své rodině nesmírně vděčná. Konečně jsem měla spojence, kteří mi pomohou dostat se z téhle nesnesitelné situace.

V místnosti seděly také tři ženy. Soudkyně Claudia Matteiniová měla na sobě černý talár. „Povstaňte,“ pronesla její asistentka, které seděla vedle své nadřízené.

Soudkyně začala monotónním nevzrušeným hlasem předčítat: „Amando Marie Knoxová, narozená 9. července 1987 ve městě Seattle v americkém státě Washington, je proti vám vedeno vyšetřování pro podezření z vraždy Meredith Kercherové. Jak odpovíte? Máte právo mlčet.“

Nevycházela jsem z údivu. Brada mi poklesla téměř k podlaze a nohy se mi roztřásly. Otočila jsem se k jediným lidem v místnosti, které jsem znala — k černovlasé velitelce oddělení vražd Monice Napoleoniové, k policistovi, který mě na questuře vyslýchal, a k žalobci Giulianu Migninimu, jehož jsem stále považovala za starostu. Napoleoniová si opírala bradu o ruku, spalovala mě pohledem a zkoumala mou reakci. Očividně si to užívala.

Dokud soudkyně nepromluvila, neměla jsem nejmenší tušení, že jsem obviněná z vraždy.

Cítila jsem se, jako by na mě zaútočili ze zálohy.

„Chcete na obvinění něco říct?“ zeptala se soudkyně.

Otočila jsem se ke svým právníkům. Carlo se dotkl mé ruky a špitl: „Zatím nic neříkejte. Nejdřív si spolu musíme promluvit.“

Carlo a Luciano neměli před tímto předběžným slyšením čas, takže se se mnou nesešli. Ale ani víc času by na mé situaci zřejmě nic nezměnilo. Ukázalo se totiž, že Migninimu se podařilo zatrhnout Raffaelemu schůzku s právníky, kteří se s ním chtěli sejít ještě před prvním slyšením. Měl v úmyslu provést totéž i mně? Nejspíš ano. Nevím, kdo vydal příkaz, aby mě ve věznici umístili do izolace, kde jsem se nesměla dívat na televizi nebo číst a kde jsem byla naprosto odtržená od zpráv z okolního světa. Policisté a žalobce mě ale nejspíš záměrně udržovali v nevědomosti. Chtěli, abych na první slyšení dorazila zcela nepřipravená a nezmohla se na žádnou obhajobu.

Určitě vím jednu věc: Kdybych se sešla s právníky, mohla bych vysvětlit, že jsem nevinná, že o vraždě nic nevím a že se mi během výslechu honily hlavou představy, které neodpovídaly pravdě. Moji advokáti o mně tou dobou věděli jenom to, že jsem se kvůli svým řečem dostala do maléru. Chápala jsem jejich snahu udržet mě zticha, ale mlčení mi nakonec uškodilo úplně stejně jako všechno, co jsem předtím řekla.

Když se mě tedy soudkyně zeptala, zda chci něco říct, odpověděla jsem, že „ne“.

Tímhle jediným slovem jsem se vzdala příležitosti obhájit se — jediné příležitosti říct pravdu.

Otočila jsem se k právníkům. „Prosím vás,“ zašeptala jsem naléhavě. „Musím to vysvětlit.“

„Ne, ne, teď ne,“ odpověděli. „Nic neříkejte.“

Celé slyšení netrvalo ani deset minut.

Těsně předtím, než mě dozorkyně odvedly zpátky do cely, se ke mně Carlo naklonil. „Co nejdřív za vámi přijdeme. Snažíme se zařídit, aby vás mohla navštívit matka.“

Dozorkyně mě zase zavedly do ženské věznice. S každými zamčenými dveřmi, které jsem nechávala za sebou, ve mně sílil pocit, že se nořím stále hlouběji do bludiště zmenšujících se klecí. Byla jsem v pasti. Jakmile jsem dorazila do nejmenší klece — mé cely — zaúpěla jsem.

Trvalo dlouho, než se moje italština zlepšila natolik, abych si mohla přečíst devatenáctistránkovou zprávu soudkyně Matteiniové, která hned následující den unikla do tisku. Moji právníci mi shrnuli to podstatné. Podle soudkyně „nebylo pochyb“, že jsme — já, Raffaele a Patrick — do vraždy zapletení. Náš čin byl údajně motivovaný tím, že jsme s Rafaelem chtěli „vyzkoušet něco nového“. Patrick se zase údajně chtěl vyspat s Meredith. Když ho odmítla, všichni tři jsme se ji s pomocí Rafaeleho kapesního nože pokusili přinutit, aby nám „byla po vůli“.

Nemohla jsem uvěřit, že by si o mně mohl někdo tohle myslet.

Ve zprávě se dále uvádělo: „Můžeme si odvodit, co se 1. listopadu večer stalo. Sollecito Rafaele a Knoxová Amanda kouřili celé odpoledne hašiš.“

Soudkyně Matteiniová tvrdila, že jsem se s Patrickem sešla v „předem dohodnutém čase“, a Raffaele, který se „nechtěl nudit další večer doma“ — což o sobě jednou napsal na internetu — šel s námi.

Dále vysvětlovala, že jsme nezavolali linku 112, abychom požádali o pomoc carabinieri; poštovní policie dorazila na místo ve 12:35 a kriminalisty jsme zavolali teprve potom, ve 12:51 a ve 12:54, což naznačuje, že nás příchod poštovních policistů zaskočil a naše hovory na linku 112 byly jen zástěrkou, která nám měla dodat punc nevinnosti. Teprve během soudního procesu vyšlo najevo, že tohle obvinění se nezakládá na pravdě.

Ve zveřejněné zprávě se také psalo, že Rafaele ve svém druhém prohlášení z 5. listopadu změnil výpověď. Na rozdíl od dřívějška už netvrdil, že jsme zůstali celou noc u něj v bytě, ale řekl policii, že jsme někdy kolem půl deváté až deváté hodiny večer odešli z mého pokoje ve vile do centra města. Já jsem podle něj zamířila do baru Le Chic a potom se vrátila k němu do jeho bytu. Prý jsem ho přesvědčila, aby kvůli mně lhal.

Ve vile se našel krvavý otisk boty, který odpovídal velikosti Raffaeleho tenisek. A kapesní nůž, který nosil na opasku, zase zřejmě odpovídal parametrům vražedné zbraně.

Nakonec se ve zprávě konstatovalo, že na nás „již není možné pohlížet pouze jako na osoby obeznámené s místem činu, ale jako na podezřelé“, a to od okamžiku, kdy jsem prohlásila, že Meredith zabil Patrick. Kromě toho mi uškodilo, že jsem si nebyla jistá, jestli byl se mnou i Raffaele, a přitom jsem se následující ráno probudila v jeho posteli.

Byl to jen začátek celé série smyšlenek a překroucených faktů, jimiž se obžaloba snažila „dokázat“, že jsem zapletená do vraždy. Moji obhájci museli napřít všechny síly, aby dokázali moji nevinu.

Asi hodinu po skončení slyšení a návratu do cely přišla ke dveřím dozorkyně Lupa. „Vezměte si věci,“ řekla se širokým úsměvem. „Přesvědčila jsem inspektora, aby vám povolil spolubydlící, takže už nebudete tak sama. Přestěhujeme vás na druhou stranu chodby.“

Byla jsem Lupě za její snahu vděčná, ale často mě pak napadlo rčení o „medvědí službě“, protože jsem se od této doby musela dělit o společnou celu s ženami, které jsem neznala, mnohé jsem neměla ráda a jen málokterá ve mně vyvolávala pocit, že jí můžu důvěřovat. Občas jsem si říkala, že šílené spoluvězeňkyně jsou jen dalším nástrojem obžaloby, jak mě zlomit.

Moje první spolubydlící se jmenovala Gufa a táhlo jí na padesátku. Měla zkažené zuby a zplihlé mastné prošedivělé vlasy. Obličej i ruce měla poseté boláky, které si neustále škrábala. Netušila jsem, o jakou nemoc jde, a tak jsem se bála posadit na záchodovou mísu (která neměla prkénko), abych se náhodou nenakazila.

Gufa nosila obrovské brýle, ve kterých vypadala jako sova. Dokonce vydávala podobné zvuky. Když jsem vešla do cely, houkla na mě v nářečí, jemuž jsem téměř nerozuměla, a pak mi vysvětlila, kam si mám uložit věci a jak si ustlat postel. V cele neustále udržovala šero, protože během dne nepravidelně pospávala. Kromě toho schraňovala všechny možné odpadky — obaly od jídla, vypsané propisovací tužky a použité kapesníky — a schovávala si je do skříňky na oblečení. Byla jako veverka, která si střádá oříšky. Přestože jsem se jí v ničem nepodvolovala, chovala se ke mně panovačně a stále na mě s něčím dotírala a něco po mně chtěla. Nutila mě, ať jí řeknu všechno o svém případu a ať jí moji právníci poradí s jejími problémy, a vytrvale mě přemlouvala, ať jí nakoupím pamlsky a další věci, o které jsme si mohly jednou týdně napsat do připraveného formuláře.

Na rozdíl od dalších spolubydlících, s nimiž jsem sdílela celu později, se ale nikdy nechovala agresivně nebo záštiplně. Svým zvláštním způsobem se o mě snažila starat, podobně jako když vám kočka přinese mrtvou myš a předpokládá, že ji vděčně přijmete jako dárek.

Ze všeho nejvíc jsem si ale přála, aby dozorkyně otevřely celu a pustily mě ven. Chtěla jsem vidět mamku. Do té doby bych klidně vydržela o samotě.

Den po slyšení přišla k cele agente a odemkla dveře. Důvod však byl jiný, než v jaký jsem doufala.

Vzala mě za paži a odvedla ke stolu ve velké přízemní hale, kde mi strážný s příkrým výrazem strčil před obličej list papíru. „Firmi qua, prego“ prohlásil.

„Podepsat tady? Co to je?“ zeptala jsem se.

„Dokumenty pro soudkyni,“ vysvětlil chladným tónem strážný. „Potvrzení o zadržení. Píše se tam, že soudkyně nařizuje vzetí do vyšetřovací vazby na dobu jednoho roku.“

„Jednoho roku!“ vyhrkla jsem.

Měla jsem pocit, jako by do mě uhodil blesk. Musela jsem se posadit a sklonit hlavu mezi kolena. V tu chvíli jsme zjistila, jak diametrálně se od sebe liší italské a americké právo. Italské zákony totiž umožňují zadržet podezřelou osobu až na jeden rok, aniž by proti ní bylo vzneseno obvinění, pokud soudce dospěje k přesvědčení, že by mohla uprchnout, manipulovat s důkazy nebo spáchat další zločin. Ve Spojených státech musí být podezřelý před uvalením vazby obžalován.

Měla jsem pocit, že si za všechno můžu sama. Kdybych během výslechů projevila dostatek odvahy a držela se pouze faktů, nikdy bych se ve vězení neocitla. Byla to moje chyba, protože jsem podlehla policejní sugesci. Měla jsem slabou vůli a nenáviděla jsem se za to.

Netušila jsem, kde leží hranice mého pocitu bezmoci. Pochopila jsem, že sebedelší vysvětlování na policii ani mé memoriale už nic nezmění. Můj osud zcela závisel na vyšetřovatelích. Nedostanu se na svobodu, dokud obžaloba nedokončí analýzu všech důkazů. Teprve potom si uvědomí, že s vraždou nemám nic společného.

Díky Bohu, ye jsem nevinná, a nemusím se proto ničeho bát!

Odpoledne mě navštívili moji právníci, ale ti takovou vírou v rychlé uzavření případu neoplývali. Dělalo jim těžkou hlavu, že mě soud strčil do vězení, aby mohl žalobce Giuliano Mignini zaměřit své vyšetřování, kamkoliv si zamane.

Potácela jsem se mezi nadějí a zoufalstvím. Život mi nabízel pouze krajní řešení. Nemohla jsem se bránit proti obžalobě. Nemohla jsem se vrátit do školy. Nemohla jsem se ani zeptat Raffaeleho, proč změnil výpověď. Nemohla jsem na Vánoce odjet domů. Zdálo se mi, jako by se všechna světla kolem mě zhasínala. Posadila jsem se na postel a přitáhla si kolena k tělu. Nemůžu tu přece zůstat celý rok. To dřív umřu.

Část druhá CAPANNE I

Kapitola 15 10. - 13. listopad 2007

Za dřevěným stolem seděl člověk, jehož jsem právě teď potřebovala vidět ze všech nejvíc. Mamka. Jako obvykle se dloubala do kůžičky kolem nehtů. Nemusela jsem se na ně ani dívat, aby mi bylo jasné, že je má celé okousané. Pokaždé se takhle snažila vyrovnat s nervozitou. Jakmile jsem vešla do malé místnosti, vstala od stolu, rozběhla se ke mně a rozplakala se úlevou, že mě vidí před sebou. Já jsem na tom byla úplně stejně.

Z tváře jí vyzařovaly obavy a láska. Podobný výraz jsem u ní vídala, když jsem za ní přišla s nějakým trápením, které mě tížilo na srdci, nebo když se mi nepovedla písemka tak dobře, jak jsem čekala, anebo když jsem se jí přiznala, že jsem vyzkoušela marihuanu. Její porozumění a rady mi vždycky dodaly pocit pevné půdy pod nohama. Na střední škole jsem se nikdy nedostala do nějakých skutečně vážných problémů, ale věděla jsem, že pokud by se to stalo, určitě by mě podpořila. Kdykoliv jsem o sobě začala pochybovat, ujišťovala mě, že si zasloužím šťastnou budoucnost.

Moje oddaná mamka, na kterou jsem se mohla kdykoliv spolehnout, teď seděla naproti mně v prázdné místnosti capanneského vězení. Tentokrát ale nemohla moje problémy zaplašit jako jindy. Mohla mě nanejvýš konejšit.

Skončilo období, kdy nás dělil nejprve oceán a dva kontinenty a potom vězeňská byrokracie, zdi a mříže. Objaly jsme se tak pevně, že mezi námi nezůstala ani skulinka. Mamka se nutila k úsměvu, ale po tvářích se jí koulely slzy a vpíjely se mi do vlasů. „Zlatíčko, zlatíčko!“ šeptala. „Mám tě tak strašně ráda. Tolik se mi po tobě stýskalo. Úplně mi to trhalo srdce.“

Po chvilce se na mě zadívala. „Jsi v pořádku? Prý jsi jim řekla, že jsi u toho byla — že jste tam byli s Patrickem. Šíří se o tobě spousta ošklivých historek. Kdo je rozhlašuje? Pověz mi úplně všechno.“

Musela jsem jí vysvětlit tolik věcí! Po čtyřech dnech ve vězení, kdy jsem byla nucená poslouchat rozkazy a vyrovnávat se s nezájmem okolí, jsem před sebou konečně měla člověka, který mi pokaždé naslouchal. Přesto jsem měla strach, že nikdo, kdo se neocitl v tak tísnivé situaci, nejspíš nepochopí, proč jsem během výslechu cítila tak neskutečnou touhu říct policistům přesně to, co chtěli slyšet. Jak to mám mamce objasnit, když tomu nerozumím ani já sama? Ze všeho nejvíc jsem potřebovala, aby mi věřila.

Když jsme se konečně uvolnily z objetí, přesunula jsem naše židle vedle sebe. Dozorkyně, která měla právě službu, byla naštěstí mírnější a na rozdíl od ostatních kolegyň dovolovala návštěvám i vězeňkyním posadit se těsně k sobě. Stejně jako v celém vězení byla i tady hrozná zima. Mamka mi vzala ruce do dlaní, které jsem tak důvěrně znala, položila si je na klín a začala je třít. Žádný dospělý člověk, kterého jsem znala, neměl tak malé ruce jako my dvě, ale mamka je stále měla teplejší než já.

Dívala se na mě, jako kdyby mě chtěla do sebe vstřebat. Tvář se jí napínala, jak se usilovně snažila potlačit slzy. Mučilo mě, že ji vidím takhle utrápenou, a navíc kvůli mně. Ale přes všechno její utrpení na mě její obličej, který jsem znala lépe než svůj vlastní, působil konejšivým dojmem.

Krok za krokem jsem jí popsala výslech — neustále opakované otázky, křik, výhrůžky a bití. Vylíčila jsem jí, jak jsem byla vyděšená.

„Ty věci jsem si sama nevymyslela,“ vysvětlila jsem jí. „Řekla jsem jim, že jsem byla s Raffaelem celou noc u něj v bytě. Jenomže oni mě nutili, abych jim přiznala, s kým jsem se sešla, a chtěli vědět, kdo je Patrick a jestli jsem ho zavedla do vily. Tvrdili, že toho vraha určitě znám a že mě zavřou na třicet let do vězení, pokud nebudu spolupracovat. “

„Amando,“ vydechla mamka s vytřeštěnýma očima. „Nemůžu uvěřit, že jsi tohle všechno přetrpěla úplně sama.“

Vysvětlila jsem jí, že jsem tu svědeckou výpověď podepsala, protože jsem byla naprosto zmatená a vyčerpaná, ale jakmile jsem se pak na chvilku ocitla o samotě, došlo mi, že jsem všechny ty věci řekla pod tlakem a že je možná všechno jinak. „Myslela jsem si, že to napravím tím, když jim to vysvětlím písemně. Ale místo toho mě zatkli,“ řekla jsem.

Mamka mě poslouchala a pevně mě k sobě tiskla. Viděla jsem na ní, že pozorně poslouchá každé mé slovo.

Když jsem jí všechno vylíčila, sebrala jsem veškerou odvahu a položila jí otázku, která ve mně vyvolávala záchvat paniky, jakmile jsem na ni jenom pomyslela. Co si počnu, jestli odpoví „ne“ nebo „nevím“?

Zhluboka jsem se nadechla a pomalu vydechla. Bála jsem se jí podívat do očí. „Věříš mi?“

V první chvíli se jí v obličeji objevilo překvapení — a potom smutek. „Samozřejmě že ti věřím! Zlatíčko, jak bych ti mohla nevěřit?“

Ze srdce mi spadl obrovský balvan a téměř se mi zatočila hlava úlevou. Poprvé od svého zatčení jsem mluvila s někým, kdo byl přesvědčený, že jsem nevinná, kdo mi důvěřoval. Po tomhle ujištění jsem toužila celé dny — od kohokoliv! A samozřejmě jsem se ho dočkala od člověka, který byl pro mě ze všech nejdůležitější.

Zbývala ještě jedna otázka, která mě pálila na jazyku. „Jak jsi vůbec zjistila, že jsem ve vězení? Od koho ses dozvěděla, kde mě najít? Když jsi mi volala, nedovolili mi vzít telefon. A ani jsem ti nesměla zavolat nazpátek.“

„Jeden Chrisův kamarád zatelefonoval do toho domu, aby zjistil, co se děje, a tam mu někdo řekl, že tě zatkli. Potom zavolal mně — právě jsem přistávala v Curychu. Můj původní let do Říma totiž aerolinky zrušily,“ vysvětlila mi mamka. „Nemohla jsem tomu uvěřit. Jakmile jsme spolu domluvili, doběhla jsem na záchod a začala zvracet. Potom jsem musela zavolat tvému taťkovi. Nechtělo se mi nechávat mu tak hroznou zprávu na záznamníku, a navíc jsem věděla, že ji najde až ráno, ale neměla jsem jinou možnost. Bylo nezbytné mu to dát vědět.

Snažila jsem se dostat do Perugie co nejdřív, ale musela jsem čekat několik hodin na letišti na spojení do Říma. Do Perugie jsem se dostala až kolem třetí hodiny po půlnoci. Tou dobou už jsi byla ve vazbě. Úplně jsem propadala hysterii.“

Po předběžném slyšení jsem pochopila, že mamka mě z vazby jen tak nedostane. „Musím tu zůstat, dokud žalobce nezjistí, že proti mně nemá důkazy — že jsem na místě činu nebyla.“

Mamka mi povzbudivě stiskla ruce. „Všechno určitě dobře dopadne, Amando. Za nic nemůžeš. Policie tě vyděsila — a ty ses potom pokusila všechno napravit. “

Vtom se ve dveřích objevila agente. „Je čas jít, Knoxová,“ oznámila. Vyslovila mé jméno stejným tónem, jakým mluvili všichni vězeňští zaměstnanci — jako kdyby se snažila napodobit zvuk, který vydává kladivo dopadající na kovadlinu.

Mamka mě objala a asi půl minuty mě držela v náruči. Obě jsme plakaly, ale díky tomu, že jsem se jí konečně dočkala, se mi ohromně ulevilo. Dozorkyni jsem nepoprosila, aby mě s mamkou nechala ještě chvilku, protože by mi to stejně nedovolila. Už jen sama taková prosba by mi mohla způsobit problémy.

„Za pár dní se vrátím — jakmile mi to dovolí,“ ujistila mě mamka. „Carlo a Luciano si s tebou určitě přijdou promluvit. A přijede i taťka. Všechno je to jenom obrovské nedorozumění, ale napravíme to. Zůstaneme tady pro tebe tak dlouho, jak bude zapotřebí. Společně to zvládneme. Mám tě moc ráda.“

Krátce nato jsem už zase byla v cele, ale v mnohem lepší náladě než předtím.

Teprve nedávno se mi mamka přiznala, jak bolestné pro ni bylo naše tehdejší setkání. Líčila mi ten den nesouvislými slovy, která ze všeho nejvíc připomínala vodopád pocitů. Nakonec mi řekla: „Když jsem odtud vycházela ten první den — a vlastně po každé další návštěvě — sama bez tebe, prožívala jsem nejhorší chvíle v životě — hotová muka.“

O tři dny později přišli na colloquio — návštěvní hodiny — mamka s taťkou společně. Jakmile jsem vešla do místnosti a uviděla je, blesklo mi hlavou: Jestli přijel i taťka, pak je nejspíš %le Tou dobou jsem si už samozřejmě uvědomovala hloubku svých problémů. Ale pohled na taťku znamenal poslední kapku. Nebyla jsem zvyklá, že se zajímá úplně o všechno, co se děje v mém životě.

Mé zatčení jím očividně otřáslo. Působil daleko nejistěji než jindy. Když mě uviděl, neplakal, ale zajíkl se, sevřel mě do náruče a dlouho mě k sobě tiskl. Když mě konečně uvolnil, měl zarudlé oči a potom si stále odkašlával.

Byla to jeho první cesta mimo Spojené státy a druhá příležitost v životě, při níž jsme si všichni sedli k jednomu stolu. Zase jsem si připadala jako malá holčička, za kterou dělají důležitá rozhodnutí rodiče. Chápala jsem, že čtyři tisíce osm set dolarů na mém bankovním účtu může jen stěží pokrýt náklady na dvě last-minute letenky na trase Seattle — Řím. Kromě toho určitě narůstaly účty za právníky.

Na vztahu mezi mamkou a tátou moje uvěznění nic nezměnilo. Nezačali se k sobě chovat jako blízcí přátelé a nedávali si najevo žádnou zvláštní náklonnost. Oba soustředili veškerou pozornost jenom na mě. Přesto jsem jim byla z celého srdce vděčná, že se dokážou takhle semknout i po zkrachovaném manželství. Tuhle návštěvu zařídili společně a společně se domlouvali i s Lucianem a Carlem. V neosobním prostoru věznice — mezi holými bílými stěnami, v ostrém světle zářivek a vedle šedivé kovové skříně a kreslené mapy Umbrie — jsem měla pocit, že mezi námi vládne nenucenější ovzduší než při tom společném obědě v Seattlu. A to přesto, že nám dozorkyně odpočítávala čas. Všichni tři jsme seděli na jedné straně stolu co nejblíž u sebe. Já jsem se posadila doprostřed, rodiče po obou stranách vedle mě a jeden i druhý mě celou dobu držel za ruku.

V Capanne měl každý vězeň právo na osm hodin strávených s návštěvami měsíčně — vždy v úterý a v sobotu — ale celkový počet těchto návštěv nesměl být vyšší než šest. Moji rodiče, kteří mě chtěli vidět každé úterý a čtvrtek, z toho byli rozčilení stejně jako já. Carlo a Luciano pro ně nakonec zařídili osm colloqui měsíčně, někdy i devět — uprosili vedení věznice s odkazem na to, že moje rodina kvůli mně musela urazit obrovskou vzdálenost. Přes tento bonus pro mě představoval čas strávený s mamkou a tátou pouze maličký zlomek z těch mnoha tisíc hodin, kdy jsem byla uvězněná mezi úplně cizími lidmi jako v pasti.

Je neuvěřitelné, čeho se rodičům podařilo dosáhnout v zemi vzdálené devět a půl tisíce kilometrů od jejich domova. Určitě jsem měla mnohem větší podporu zvenčí než většina mých spoluvězeňkyň, včetně těch, které vyrůstaly třeba jen kousek od Capanne. Jen málokdy se stalo, že by za mnou mamka, táta nebo Chris nepřišli. V takových případech však místo sebe vyslali tetu, strýce nebo nějakého kamaráda.

Nebylo to pro ně nic příjemného. Pronajali si maličký byt na venkově, asi deset minut jízdy od Capanne. Kvůli mně se loučili se svými životními partnery a mými sestrami a pravidelně létali do Itálie, kde zůstávali i celé týdny. Nemluvili místním jazykem a nikoho neznali. Do Perugie přijeli z jediného důvodu: aby mě viděli jednu hodinu dvakrát týdně.

Bez nich bych se nepochybně úplně zhroutila. Nikdy bych pobyt ve vězení nepřežila.

Než moji rodiče společně odešli po první návštěvě z věznice, mamka mě znovu vzala za ruce, naklonila se ke mně a se slzami v očích vyhrkla naléhavým hlasem: „Amando, kdyby to šlo, klidně bych se nechala zavřít místo tebe. Dávej na sebe pozor. Mám o tebe strach.“

Její slova jenom podtrhla to, co jsme všichni věděli: rodiče za mnou sice stáli, ale nemohli na mě trvale dohlížet. Musela jsem si za mřížemi poradit sama. Ostatní vězni přežívali tak, že si s někým vytvořili pevné pouto a ten člověk je pak chránil a pomáhal jim. Já jsem ale neznala nikoho, ke komu bych měla blízko a mohla se mu svěřit — nikoho, kdo by si mě vzal pod ochranná křídla.

Kapitola 16 9. - 14. listopad 2007

Nejlepší částí každého dne pro mě bylo několik vteřin okamžitě po probuzení, než mě zasáhla realita. V té chviličce jsem měla dojem, že ležím se zavřenýma očima ve svém žlutě vymalovaném příjemném pokoji v mamčině domě v Seattlu. Byla jsem šťastná.

Potom jsem se ale upamatovala, že můj domov nahradila studená cela, která se vytápěla jen několik hodin denně, a propadla jsem panice. Jak to, že jsem vůbec skončila ve vězení? Jak mě mohli obvinit z tak hrozné věci? Připadá mi to nemožné, ale teď jsem tady.

Po každém probuzení jsem se podívala skrz zamřížované okno a závistivě pozorovala divoké králíky poskakující po holých vlhkých polích. Ani jsem nevěděla, kde přesně se Capanne nachází — věděla jsem jen to, že někde mezi Perugií a Římem.

Byla jsem tak odtržená od vnějšího světa, že jsem si některé dny připadala jako v mrákotách, jako loď zmítaná větrem. Jedinou oporu pro mě představovali mamka a taťka, jejichž návštěvy mi odměřovaly čas strávený ve vězení. Ještě dva dny, nežpřijdou. A pak se vrátí až zy čtyři dny.

Přes všechno, co se stalo, jsem stále věřila, že policie, žalobci a soudkyně — nebo někdo jiný ve vysokém postavení — se podívají na všechna fakta a uvědomí si, jak se zmýlili. Že je přímo uhodí do očí nad slunce jasný fakt — že prostě nejsem schopná někoho zavraždit. Někdo nepochybně zjistí, že proti mně neexistují žádné důkazy. Byla to právě víra v dočasnou povahu mého pobytu ve vězení, která mi bránila podlehnout zoufalství. Psychologové by mou víru ve spravedlnost určitě označili za formu obrany mého organismu proti obrovské zátěži.

V prvních dnech po Mereditině smrti jsem trvala na tom, že zůstanu v Perugii. Kdybych tehdy odjela domů, považovala bych to za osobní selhání. Moje hrdost mě však přivedla do vězení, takže teď jsem se ze všeho nejvíc toužila vrátit domů do Seattlu. Přemýšlela jsem, co udělám, až tohle martyrium skončí — plánovala jsem, jak se zase dám dohromady, rozvažovala, jestli se mám znovu nastěhovat k mamce nebo si najít samostatné bydlení, přemítala, zda se vrátit do školy nebo se radši poohlédnout po nějaké práci, a představovala si shledání se svými nejbližšími.

Nemínila jsem se v Capanne zabydlet. Nechtěla jsem dopřát tohle potěšení nikomu, kdo byl přesvědčený o mé vině. Stále jsem si opakovala, že tady po sobě nenechám žádnou stopu a odejdu jen s tím, s čím jsem přišla — tohle poučení jsem si odnesla z dob, kdy jsme jako rodina jezdili kempovat do přírody. Vězení jsem si teď ztotožnila s táborem. Zůstanu tady jenom dočasně, jako kdyžjsem jela na týden do hor, uklidňovala jsem se. Měla jsem jen pár erárních věcí z pytle, který jsem dostala první večer po příjezdu, a pak ještě prostěradlo a drsný ručník ze skříně od jeptišek. Musela jsem si s tím vystačit. Představa, že bych tady měla zapustit kořeny, mi naháněla hrůzu.

Mamka mě prosila, abych jí řekla, co potřebuju. „Hlavně chci odsud pryč,“ řekla jsem. Protože to ale nešlo, poprosila jsem ji tedy o pár kousků spodního prádla a několik triček.

Dozorkyně mi nosila formulář, přes který jsem si mohla objednat potraviny a další základní věci — od soli až po jehly na šití — a také libretto, list papíru o velikosti třicet krát dvacet centimetrů, přeložený napůl, do kterého byla vložená ručně narýsovaná tabulka určená k zaznamenávání všech nákupů. Na vězeňském účtu jsem měla dvě stě eur — asi tři sta dolarů — z peněženky v kabelce, kterou mi zabavili po příjezdu. Objednávkový formulář byl rozdělený do tří sloupců, kam se zapisoval název věci, kód a množství. Gufa se mě snažila přemluvit, abych si objednala táborový vařič a kávovar, ale já jsem si odmítala přilepšit byť jen kartonem trvanlivého mléka. Říkala jsem si, že než mu vyprší doba spotřeby, stejně už budu pryč.

Moje urychlené propuštění z vězení bylo také hlavním tématem rozhovorů, které se mnou při svých návštěvách v Capanne vedli právníci Carlo a Luciano. Tvrdili, že až za pár týdnů utichne zájem médií, soudkyně mě nejspíš pošle do domácího vězení, možná k mé rodině nebo do nějakého kláštera. A jakmile obžaloba zjistí, že proti mně nemá žádné důkazy, pustí mě na svobodu.

S ubíhajícími dny jsem si ale uvědomila, že musím trochu pozměnit dohodu, kterou jsem uzavřela sama se sebou. Amando, budeš tu potřebovat aspoň pár věcí. Pokud si je koupíš, ještě to neznamená, že tady zůstaneš nastálo.

Objednala jsem si tedy kartáček na zuby, pastu a hřeben.

O pár dní později za mnou přišla hubená, poněkud pubertálně oblečená mladá žena — měla na sobě džínsy, mikinu a sportovní tenisky — a otvorem ve dveřích mi podala můj nákup. Jedna z věcí mi úplně vyrazila dech. „Ne, ne,“ vyhrkla jsem, když mi došlo, co to je. „Chtěla jsem hřeben.“

„Ach tak,“ řekla žena, srdečně se zasmála a ukázala dozorkyni, co jsem si chybně objednala. Strašně jsem se styděla — jako pokaždé, když jsem nedopatřením projevila svou neznalost.

Při vyplňování formuláře jsem totiž omylem požádala o štětku na holení — spazypla da barba — místo abych napsala spazypla per i capelli.

„Nebojte se, zjistím, jestli se dá vyměnit,“ nabídla mi.

„Děkuju,“ odpověděla jsem. „Jste na vězně moc hodná.“

Žena se znovu vřele zasmála a zaletěla pohledem k Lupě. „Fantaje vězyňkyně“ vysvětlila mi dozorkyně. „Stejně jako všechny ženy, co tu pracují.“

Z míry mě však nevyváděla pouze italština. Cizí mi připadaly úplně všechny stránky života v Capanne. (V plastovém pytli, který jsem dostala po příjezdu, bohužel nebyla přiložená „uživatelská příručka“ k životu ve věznici.) Gufa mi poměrně brzy dala přezdívku „Bimba“ — „holčička“. Říkala mi tak dobromyslně, ale zároveň tím zdůrazňovala mou nezkušenost.

Dozorkyním jsem byla vydaná na milost a nemilost. Netušila jsem, co můžu čekat a jak se chovat. Jaký mám zaujmout vztah ke svým spoluvězeňkyním a jaký k dozorkyním a vězeňským úředníkům? Nakolik otevřeně s nimi můžu — a mám — mluvit? Teprve teď je mi jasné, jak jsem byla naivní — když se mě totiž úředníci, psychologové a lékaři ptali na osobní věci, netušila jsem, jestli si můžu nechat aspoň něco pro sebe, anebo jim vždycky musím přiznat úplně všechno, co se mi honí hlavou.

Uvažovala jsem nad běžnými problémy života ve vězení. Jak si tu mám prát? Jak se mám starat o základní životní potřeby? A koho se na to mám zeptat? Zjistila jsem, že pokud si člověk chtěl domluvit schůzku s commandantem, koupit si něco mimo oficiální seznam, vyměnit si ve skladu oblečení nebo knížky, zažádat o práci v objektu, dát některé ze zadržených žen své věci, vyměnit si celu — zkrátka pokud chtěl cokoliv — musel vyplnit domandinu — oficiální žádost.

Dokud jsem v něčem neudělala chybu, nikdo mi nic nevysvětlil. Když mi rodina přinesla lyžařskou bundu s teplou vložkou, zjistila jsem, že prošívané oblečení je tu zakázané, zřejmě aby se v něm dovnitř nepašovaly drogy. To byl také důvod, proč seznam nepovolených položek obsahoval například prošívané deky, roztíratelné sýry, domácí pečivo a některé druhy knoflíků. Také muškátové oříšky byly tabu. Když jich totiž člověk snědl hodně nebo je zkusil kouřit, choval se jako opilý nebo zdrogovaný. Rukavice jsem mohla nosit pouze v případě, že měly ustřižené konečky prstů. Když mi někdo poslal dopis, dozorkyně mi přinesla obálku až ke dveřím a přede mnou ji otevřela. Pokaždé strhla známky — zezadu k nim mohly být přilepené drogy — a mučivě pomalu mi postupně podávala listy dopisního papíru jeden po druhém. Pokud jsem chtěla dostat i obálku, dozorkyně se nejdříve podívala, jestli uvnitř není nějaký jed, žiletka nebo samozřejmě drogy.

Během prvního měsíce jsem zjistila, že většina dozorkyň si od vězeňkyň udržuje citový odstup. Mnohé z nich se nás občas na něco zeptaly, ale nikdy nám neprozradily své příjmení ani nic jiného ze svého soukromého života mimo vězení. Když mě jednou dozorkyně Rossa vedla po návštěvě u lékaře zpátky do cely, zeptala jsem se jí: „Máte se dnes dobře?“

„Přestaňte si něco nalhávat a předstírat, že jsme kamarádky,“ vyštěkla. „Já jsem agente a vy vězeňkyně. Tak se podle toho chovejte. A buďte ráda, že vás vůbec varuju.“

Celá jsem zrudla ponížením a studem, že jsem se takhle ztrapnila.

Jedna z mála věcí, která mi na životě v Capanne nevadila, byla striktně dodržovaná pravidelnost — káva, čaj nebo mléko v půl osmé ráno, oběd ve tři čtvrtě na dvanáct, večeře ve tři čtvrtě na šest odpoledne. V důsledku této rutiny se všechny dny podobaly jako vejce vejci a vyvolávaly ve mně dojem, jako by se spojovaly v jediný den. Díky tomu mi pak čekání ubíhalo rychleji.

Přesto se čas strávený ve vězení vlekl. Každý den jsem byla vzhůru přinejmenším šestnáct mučivě prázdných hodin, které jsem neměla jak vyplnit. Klaustrofobii jsem se pokoušela zahnat čtením, psaním a cvičením. Lupa zapátrala ve vězeňské knihovničce a přinesla mi Harryho Pottera a Ohnivý pohár v italštině, učebnici gramatiky a slovník. Ani ve vězení jsem se nevzdala svého záměru naučit se italsky, takže jsem trávila dlouhé hodiny hledáním významů jednotlivých slov a důkladným rozborem každé věty. Pocit, že se snažím nějak vyplnit čas, bylo to jediné, co mi poskytovalo jakous takous útěchu. Za každou cenu jsem se snažila vytěžit ze svého uvěznění aspoň něco pozitivního. Zvládnutí italštiny se pro mě později stalo otázkou obrany a přežití: pokud jsem chtěla komunikovat se svým okolím a především za sebe bojovat, musela jsem mluvit italsky.

Od počátku jsem si vedla zápisky. Titulní stranu sešitu jsem nadepsala: „Ilmio diario delprigione“ — „Můj vězeňský deník“.

Mou kamarádku někdo zavraždil. Mou kamarádku a spolubydlící. Byla krásná, chytrá, zábavná a hodná, a přesto zemřela. Všichni jsme zjejí smrti zničení, ale zároveň se zlobíme. Přemáhá nás vztek. Chceme spravedlnost. Ale po kom? Všichni chceme vědět, kdo to udělal...

Zpoza mříží ke mně doléhá úpění žen a od tvrdých podlah na chodbě se odráží ozvěna projíždějících vozíků s léky.

Listopad 2007.

Většinu času jsem ale trávila vsedě na posteli, kde jsem přemýšlela, co se asi děje za osmnáct metrů vysokou zdí zakončenou ostnatým drátem. Co dělají a o čem přemýšlejí moji rodiče, rodina a přátelé? Jak pokračuje vyšetřování? Za jak dlouho policie prozkoumá forenzní důkazy, které mě očistí?

Mezi všemi těmihle úvahami se ale nejhlasitěji ozývala jedna ještě důležitější a neodbytnější. Jak jsem se mohla během výslechu zachovat tak slabošsky?Jak jsem mohla tak snadno ztratit schopnost vidět věci tak, jak se skutečně staly? Proč jsem se policistům nevzypřela? Zklamala jsem sebe samu, Meredith, Patricka i Raffaeleho.

Jedinou částí dne, kdy jsem netrpěla mučivou nudou a nezabývala se neustálým sebezpytováním, bylo passeggio — hodina, během níž jsem mohla vyjít z cely a cvičit venku. Vůbec jsem si neuvědomila — protože Gufa téhle možnosti nevyužívala a od ostatních vězeňkyň jsem byla stále izolovaná — že ostatní ženy mohou vycházet ven třeba i na dvě hodiny. Ne všechny při tom cvičily, ale byla to pro ně příležitost ke kontaktu, který jsem já neměla.

Dozorkyně se ke mně chovaly jinak než ke zbytku osazenstva. Během cvičení jsem přes zamřížované prosklené dveře viděla, jak se spolu jiné ženy klidně procházejí a baví, a nikdo na ně nedohlíží ostřížím zrakem. Mě dozorkyně hlídaly neustále a nesměla jsem se s nikým dát do řeči.

Během této hodiny strávené venku jsem zahlédla na chodbě jeptišku, která vedla několik maličkých dětí. Pohled na ně mě potěšil a zároveň překvapil. Čí to byly děti a jak se tu ocitly? Napadlo mě, jestli to nejsou nějací sirotci, ale když jsem se pak na ně zeptala jedné dozorkyně, dozvěděla jsem se, že ženská věznice má oddělené nido — doslova „hnízdo“, jinak také jesle — kde mohly vězeňkyně bydlet se svými dětmi, kterým nebyly víc jak tři roky. Snaha nerozdělovat matky a děti mi připadala rozumná, ale proč musely být tady? Nebylo by lepší uložit těm ženám domácí vězení nebo je umístit v nějaké náboženské komunitě, aby jejich potomci nemuseli žít za mřížemi?

Děti, které jsem potkávala, se prvních několik dní chovaly plaše. Buď přede mnou utíkaly, nebo zůstávaly stát na místě, strkaly si ruce do pusy a zíraly na mě, jak jim mávám. Nevěděla jsem, kam je jeptiška vodí, ale těšilo mě, že je potkávám právě v době, kdy mám vycházku. Po pár dnech se už krátký zástup dětí pokaždé zastavil a díval se na mě přes mříže. Dělala jsem všechno možné, abych je rozesmála — tančila jsem pro ně, zpívala, bafala na ně a honila je kolem prosklených dveří, ačkoliv jsme byli na opačných stranách. Někdy je musela jeptiška přemlouvat, aby už šly.

Moje vycházka — passeggio — se odehrávala na malém prostoru před kaplí — vlastně šlo jen o širokou cestu kolem bahnité zahrady, v jejímž středu stála podivná abstraktní socha. Při pohledu na ni jsem se nikdy nemohla rozhodnout, jestli ten šedivý chuchvalec kovu představuje křídla nebo šplíchající vlny, které vystupují z vody a spojují se. Jedno jsem ale věděla jistě — socha byla ošklivá.

Vězení není místo, kde člověk nalézá inspiraci.

Cvičení mi pomáhalo nejen zůstat ve formě, ale také se zahřát. Pohyb, při němž jsem se zapotila, mi pročistil hlavu a zaháněl úzkost. Když jsem se unavila, chodila jsem kolem dokola v malých hypnotizujících kruzích, zpívala si nebo opakovala svou mantru: Dopadne to dobře. Musíš vydržet. Dopadne to dobře. Někdy jsem zase rázovala sem a tam a s pláčem vzpomínala, jak jsem byla vyděšená během toho dlouhého výslechu. Vybavovala jsem si útržky chvil strávených s Meredith a snažila se vyrovnat s její smrtí. A stále jsem myslela na svou rodinu; strašně mě mrzelo, že jsem jim naložila takové břemeno.

Ať jsem měla jakoukoliv náladu, vždycky jsem se cestou skláněla k zemi, zvedala žížaly, které vyplavil déšť na dlažbu, a vracela je do hlíny.

Ze všech lidí, s nimiž jsem přicházela do styku, se o mně nejvíc staral don Saulo Scarabattoli, katolický kaplan ženského oddělení věznice v Capanne. Několik dní po mém příjezdu se objevil u dveří cely, představil se a položil mi otázku: „Nechtěla byste si někdy přijít popovídat ke mně do kanceláře?“ Mile se na mě usmál a vzal mě přes mříže za ruce.

„Nevěřím v Boha,“ odpověděla jsem. „Neměla bych vám co říct.“

„To není problém. Dveře ke mně máte stále otevřené.“

Don Saulo byl malý sedmdesátník s lysým temenem a věnečkem šedivých vlasů kolem hlavy. Na nose mu seděly brýle s drátěnými obroučkami, na bradě mu rašilo bílé strniště a působil velice vlídně. Trochu mě ale odrazoval křížek, který měl připíchnutý na sytě modrém svetru, a medailonek s Pannou Marií zavěšený na krku. Nechtěla jsem, aby mě někdo obracel na víru.

Jako malou mě nepokřtili. V dětství jsem nikdy nechodila do nedělní školy, neděkovala Bohu za jídlo a nemodlila se před spaním. Náboženství jsem považovala za relikt minulosti, který lidem nabízí falešnou útěchu a brání jim utvářet si vlastní názory. Hned v prvním ročníku na jezuitské střední škole mi došlo, že když budu v pátek chodit do školy pozdě, můžu se beztrestně vyhýbat účasti na mších, a povinný předmět náboženství jsem brala zkrátka. Když nám jednou rozdali papíry a pokynem, abychom vysvětlili, jak víra v Boha ovlivňuje náš život, napsala jsem naprosto narovinu, že v Boha nevěřím. Použila jsem při tom taková slova, z nichž bylo zřejmé, že tohle téma považuju za nejapné. Dostala jsem kvůli téhle práci svou jedinou trojku za celé studium na střední škole, což mě dopálilo ještě víc. Kdo si můj učitel myslel, že je? Oznámkoval mou práci pouze na základě osobních dojmů.

Předpokládala jsem, že lidé, kteří zasvětili svůj život Bohu, jsou k vlídnému chování vedení a mají ho nacvičené — že je to profesionální přetvářka, která není vždy upřímná. K donu Saulovi jsem přistupovala opatrně i potom, co mě ujistil, že mu zpovědní tajemství brání vyzradit cokoliv, s čím se mu svěřím. Nevěřila jsem mu. Moji právníci mě varovali, že pokud se mě někdo začne na něco vyptávat, určitě to bude policejní donašeč.

Zakrátko jsem ale uvěřila, že jeho slušnost a soucit jsou upřímné. Naše první rozhovory jsem prožívala nesmírně bolestně a pokaždé jsem se ho ptala: „Věříte, že jsem nevinná?“

„Věřím, že jste upřímná,“ odpověděl pokaždé. Oběma nám přitom stékaly po tvářích slzy.

Upřímná není totéž co nevinná. Netrvalo však dlouho, a přestala jsem se ho vyptávat. Bylo mi jasné, že don Saulo je inteligentní starostlivý člověk, který se o mě zajímá jako o lidskou bytost. Netlačil na mě, abych mu vyprávěla o svém případu, ani se mi nijak nesnažil rozvázat jazyk.

Samozřejmě mi však mnohokrát nabídl, abych vstoupila do katolické církve, a Bůh se vyskytoval ve všech našich rozhovorech. Já jsem stále nevěřila v žádnou všemocnou bytost a nebyla jsem ochotná vnímat nějakou víru jako nezpochybnitelnou pravdu, ale pomalu jsem ochabovala ve svém nesmiřitelném postoji, který jsem zaujala na střední škole. V náboženství jsem přestala vidět nástroj k potlačování individuality a začala jsem v něm spatřovat kolektivní moudrost bezpočtu generací. Respektovala jsem ho jako způsob, jímž je možné nahlížet na základní otázky, které zajímají celé lidstvo. Co to znamená být člověkem? Jak má vypadat řádný život? Proč jsme na světě? Don Saulo mluvil jazykem své víry a umožňoval mi probírat s ním své pocity, problémy a představy.

Svůj případ jsem se snažila řešit jenom s rodiči a svými právníky. Donu Saulovi jsem se ale svěřila, jak probíhal můj výslech, jaké výčitky svědomí jsem cítila vůči Patrickovi a jak jsem byla zmatená ze všeho, co se mi stalo. „Pokud jste nikomu záměrně neublížila, Amando, nezhřešila jste.“

Don Saulo se o mě skutečně staral. Každé úterý promítal na ženském oddělení nějaký film, aby nás pomáhal „napravit“, a k mému překvapení přesvědčil vedení věznice, abych se těchto posezení mohla účastnit i já. Scházeli jsme se ve velké místnosti, kde stálo pouze několik řad plastových židlí, klavír, na který jsme nesměly sahat, a stahovací plátno.

Filmy patřily k mnoha dalším věcem, které vyvolávaly v donu Saulovi hluboké emoce. Pokaždé když se na konci filmu rozsvítilo světlo, měl oči zalité slzami a chvěl se mu hlas, ať už jsme sledovali Umučení Krista, Božského Bruce nebo Princeznu a žabáka.

Stejně snadno jako pláči však podléhal i smíchu. Když jsme spolu jednou debatovali u něj v kanceláři, trochu jsem si poposedla na tvrdé nepohodlné židli, protože se mi špatně sedělo. „Jste v pořádku?“ zeptal se mě.

„Bolí mě culo,“ odpověděla jsem.

Don Saulo se zakuckal. „Chcete říct sedere,“ opravil mě s úsměvem.

Culo — „prdel“ — bylo slovo, které jsem pochytila od Gufy. Nikdo by tak sprostý výraz před knězem nepoužil, pokud by ho vyloženě nechtěl urazit. Cítila jsem se strašně trapně, ale dona Saula to očividně pobavilo.

Chodila jsem za ním dobrovolně, nikdo mě k tomu nenutil. Trávila jsem s ním povolenou půlhodinu několikrát týdně, protože to byl v Capanne jediný člověk, který rád debatoval a s nímž jsem se mohla podělit o své myšlenky a představy. Jinak jsem se většinou musela bavit s lidmi, které jsem neměla ráda — se svou spolubydlící, s lékaři, se zástupcem ředitele věznice Argirôoem a s policisty, kteří za mnou přijížděli a zabavovali mi další a další věci. Neměla jsem na vybranou a musela s nimi mluvit. Znervózňovalo mě, že si nemůžu svobodně vybrat, kam půjdu a s kým se budu bavit. Zdálo se mi, jako by se mi všichni lidé snažili provrtat do hlavy. Dokonce i napsané dopisy jsem musela předávat dozorkyni v otevřené obálce — později jsem zjistila, že si policie všechny kopíruje. Měla jsem pocit, že se této invazi do svého soukromí musím bránit.

Každé ráno, když se ostatní vězeňkyně vyvalily z cel na své passeggio, mě dozorkyně doprovodila na ošetřovnu, kde jsem absolvovala první ze dvou každodenních povinných návštěv. Pod určitým dozorem jsou všichni trestanci, ale kdosi — pravděpodobně žalobce — nařídil doktorům, aby mě během prvních šesti měsíců v Capanne pravidelně vyslýchali. Zjevně doufal, že na sebe prozradím něco inkriminujícího.

Nikdy mě ani nenapadlo vzít si něco na zlepšení nálady nebo spánku, ale téměř všichni lékaři mi doporučovali antidepresiva a sedativa. Zvlášť psychiatr byl odhodlaný dostat mě za každou cenu pod prášky. Pokaždé jsem ale odpověděla rozhodným „Ne!“, protože jsem nemínila připustit, aby mě vedení věznice ovládalo ještě víc než dosud.

Za mřížemi neexistovalo nic jako lékařské tajemství. Stále za mnou stála dozorkyně. Vadilo mi to natolik, že jsem později odmítla gynekologickou prohlídku a nešla za doktorem ani tehdy, když jsem dostala kopřivku nebo mi začaly vypadávat vlasy. Všechno, co se stalo na ošetřovně, se okamžitě proměnilo v klepy, které se šířily od zřízence ke zřízenci, od dozorkyně k dozorkyni a občas až ke mně.

Průběh jednotlivých návštěv záležel na lékaři. Byla jsem vděčná za každý normální projev, z něhož nebyla cítit agrese nebo pohrdání. Tak třeba jedna doktorka se mnou ráda probírala své problémy s muži. A její kolega, který mě prohlížel jindy, se mě zase zeptal: „Jaké máte nejradši zvíře?“

„Lva,“ odpověděla jsem. „Jako ve Lvím králi — Il Re Leone.“

Při následující návštěvě mi dal obrázek lva, který vytrhl z kalendáře s fotografiemi zvířat, a já mu pak jeho laskavost oplatila vlastnoručně namalovaným barevným obrázkem. Připíchl si ho na stěnu ošetřovny. Když zjistil, že mám ráda Beatles, dohodli jsme se, že jeden z nás vždycky zabrouká pár taktů z nějaké písničky a ten druhý zkusí uhodnout, která to je.

Občas jsem však zažila, že předehra k hovoru, kterou jsem považovala za laskavou a vstřícnou, měla odporné pokračování. Každý večer mě v osm hodin očekával ve své kanceláři vice comandante Argirô — byl to poslední bod jeho denního programu, po němž v devět hodin zhasla vězeňská světla. Původně jsem se domnívala, že mi chce pomoct a rád by se dozvěděl, co přesně se dělo při mých výsleších na policii, ale téměř okamžitě jsem pochopila, že ho to vůbec nezajímá. Když jsem na něj jednou narazila na chodbě, zastavil se těsně přede mnou a sklonil se, takže naše tváře dělilo pouze několik centimetrů. „Je škoda, že jste tady,“ ušklíbl se. „Protože jste moc pěkná.“ To ale nebylo všechno. „Dávejte si pozor, co jíte — máte pěknou figuru a vosí pas. Nesmíte si ho zničit jako spousta lidí tady.“

S oblibou se mě také vyptával na sex.

Když se mě poprvé zeptal, jestli jsem dobrá v posteli, byla bych přísahala, že jsem se přeslechla.

„Cože?“ prohlásila jsem a vyslala k němu nechápavý pohled.

Argirô se jen usmál a řekl: „Ale no tak, prostě mi odpovězte. To přece musíte vědět, nebo ne?“

Každý hovor se stočil k sexu. „Slyšel jsem, že to máte ráda. Jak to nejradši děláte? Jaká pozice se vám líbí nejvíc? Chtěla byste to dělat se mnou? Ne? Jsem na vás moc starý?“

Jeho chlípné poznámky ve mně vyvolávaly vzpomínky na italské studenty, kteří mě viděli posedávat na schodech Dómu v Perugii a snažili se mě sbalit nejapným pokřikováním. Napadlo mě, jestli mám přičítat tenhle nedostatek profesionality zdejších mužů jejich odlišnému kulturnímu zázemí. Seděla jsem za stolem naproti Argirôovi a uvažovala, že je to nejspíš jejich normální projev, i když jsou ve službě, mají na sobě uniformu a mluví se svou podřízenou — nebo vězeňkyní.

Casto si mě volal do své kanceláře, kde se mnou zůstával o samotě, a nečekaně se objevoval na ošetřovně v době, kdy jsem tam absolvovala povinnou prohlídku. Nikdy se mě ale nedotkl a nijak mi nevyhrožoval, takže jsem to nepovažovala za sexuální obtěžování — asi proto, že jsem vyrůstala v bezstarostném prostředí domova.

Když se o sexu zmínil poprvé, předstírala jsem, že mu nerozumím. „Promiňte — Mi dispiace“ vypravila jsem ze sebe a zavrtěla hlavou, ale potom se mi každý den po večeři sevřel žaludek. Hlásit jsem se však u něj musela každý večer, nic jiného mi nezbývalo. Asi po týdnu jsem o jeho poznámkách řekla rodičům. Taťka prohlásil: „Amando, tohle přece nesmí! Musíš to někomu ohlásit!“

Jeho pobouření jenom potvrdilo můj názor na Argirôovo chování. Co jsem ale měla dělat? Byl přece šéf! Komu bych to mohla říct? Kdo by mi uvěřil?

V duchu jsem plánovala, že mu řeknu: „Tyhle hovory jsou mi odporné!“ Ale když jsme se pak ocitli tváří v tvář, trhla jsem sebou a rozhodla se to vyjádřit poněkud diplomatičtěji. „Vaše otázky jsou mi nepříjemné.“

„Proč?“ zeptal se.

Protože jste starý chlívák, pomyslela jsem si. „Nestydím se za svou sexualitu. Ale je to moje soukromá věc a nerada o ní mluvím.“

Nijak mi to ale nepomohlo. Argirô zakončil naše večerní setkání poznámkou, že mám hezké vlasy. Měla jsem je sepnuté do ohonu. Než jsem odešla, pokusil se mě obejmout, ale uhnula jsem mu.

Stále jsem váhala, jestli se o celé záležitosti mám zmínit před Lucianem a Carlem. Protože to ale pokračovalo ještě několik dní, nakonec jsem se jim svěřila.

Luciano se zatvářil zhnuseně a Carlo navrhl řešení: „Až si vás zase zavolá samotnou do kanceláře, povězte mu, že s ním nechcete mluvit. Možná zavádí řeč na sex, protože se Meredith údajně stala obětí sexuálního napadení. Třeba ho zajímá, jak budete reagovat. Mohla by to být past.“

Jenomže k tomu mi naprosto chyběla odvaha. Nedovedla jsem si vůbec představit, že bych se Argirôovi takhle rázně vzepřela. Vybavila jsem si nátlak, jemuž jsem byla vystavená během výslechů na policii, a řekla jsem si, že se s ním tyhle nechutné poznámky ani zdaleka nedají srovnat. Obvykle se posadil do křesla a zapálil si cigaretu. Umínila jsem si tedy, že budu jeho otázky ignorovat. Nakonec mě stejně bude muset poslat do cely. Nechtěla jsem ho přímo poslat k čertu, protože nejsem konfliktní typ. Když mi něco vadí, snažím se to přejít mlčením, překonat to nebo se tomu nějak vyhnout. Právě proto jsem jako malá psala mamce omluvné dopisy, místo abych šla přímo za ní.

Jednou večer se mě Argirô zeptal, jestli se mi zdají sny o sexu a jestli spřádám sexuální fantazie. V tu chvíli jsem v sobě konečně našla dostatek odvahy a zhluboka se nadechla. „Říkám to naposledy,“ prohlásila jsem rozhořčeně. „Ne! Proč se mě pořád ptáte na sex?“

Argirô se na mě zadíval a pokrčil rameny, jako by o nic nešlo a chyba byla na mé straně — mohla jsem ho přece zarazit hned napoprvé.

Kapitola 17 15. - 16. listopad 2007

Tu novinku jsem se dozvěděla od zástupce velitele Argirôoa. Místo aby mě přivítal jako obvykle — chlípným úsměvem a polibkem na obě tváře — zůstal sedět za stolem. Z cigarety mu stoupal proužek kouře, a tvářil se pochmurně. Něco se muselo stát.

Strčil mi před oči výtisk italských novin. Chvilku mi trvalo, než jsem si přeložila titulek: „Nalezena vražedná zbraň s DNA oběti a zadržené podezřelé Knoxové“. Pod ním jsem uviděla rozmazanou fotografii kuchyňského nože s popiskem: „V Sollecitově bytě byl objeven nůž, na jehož střence se našla DNA Knoxové a na čepeli DNA oběti. Vyšetřovatelé jsou přesvědčení, že jde o vražednou zbraň.“

To přece nedává smysl. Určitě jsem to špatně pochopila. Sebrala jsem všechny síly, přečetla si celý článek znovu a hloubala nad přesným významem každého slova. Když jsem dospěla ke konci, bylo mi jasné, že problém nespočívá v mé nedostatečné znalosti italštiny.

Argirô si mě měřil sžíravým pohledem.

„Máte k tomu nějakou připomínku?“ zeptal se.

„To není možné!“ vyhrkla jsem. „Já Meredith nezabila! Jsem nevinná! Je mi jedno, co se tam píše, protože to není pravda!“

„Je to důkaz,“ ušklíbl se Argirô. „Vaše otisky. A její DNA.“

„O žádném noži nic nevím,“ namítla jsem. „Nemůžete mi dokázat vinu, když jsem nic nespáchala.“

Naše krátká debata skončila ve slepé uličce. Zamračeně jsem zírala na svého protivníka.

„Co kdybyste se vrátila do cely a promyslela si, jak budete vypovídat?“ navrhl mi Argirô.

Nebyla jsem schopná vyjádřit svůj vztek ani strach, ale když jsem se vracela pod dohledem dozorkyně zpátky do cely, oba pocity ve mně doslova bublaly.

Ta zpráva o noži a obvinění, které s ním souviselo, mi asi neměly způsobit takový šok. Vždyť jsem seděla už devět dní za mřížemi s cejchem vražedkyně.

Moji právníci za mnou museli neustále dojíždět do Capanne, aby mě průběžně informovali o neustále se měnícím příběhu popisujícím mou údajnou účast na Mereditině vraždě, a pokaždé se mě vyptávali, jestli je na všech těch zvěstech aspoň zrnko pravdy.

Vyšetřovatelé tvrdili, že já jsem Meredith tiskla k zemi a jeden z mládenců — Patrick nebo Rafaelle — jí podřízl hrdlo. Měla jsem jí tlačit na obličej takovou silou, že jí na bradě zůstaly stopy po mých prstech. Údajně byly tak malé, že je mohla zanechat pouze žena. Carlo mi ale vysvětlil, že takhle to posuzovat nelze. „Modřina není totéž co otisk prstu. Nedá se podle ní určit velikost ruky. Záleží na okolnostech a na síle stisku.“

Byl to jeden z ukázkových příkladů, jak se žalobci snažili vyložit si důkazy po svém, jen aby si mě mohli dosadit na místo činu, a vůbec nebrali v úvahu, že jim do jejich výkladu událostí nezapadají. Totéž udělali i o několik dní dříve, když vypustili fámu, že by Mereditinu mrtvolu zakryla dekou pouze žena. O několik let později jsem se dozvěděla, že takhle se často chovají lidé — muži i ženy — kteří vraždili poprvé v životě. Detektivové ovšem zamlčeli, že ženy se jen málokdy dopouštějí násilných trestných činů, zejména vůči osobám stejného pohlaví. A už vůbec nepřiznali, že naprosto neodpovídám profilu násilnické ženy. Nikdy jsem nebyla členkou žádného gangu a nemám za sebou kriminální minulost.

Jedna lež střídala druhou — a podle všeho unikaly od žalobce.

V polovině listopadu tisk zveřejnil informaci, že se nepodařilo najít pruhovaný svetr, který jsem na sobě měla tu noc, kdy Meredith zemřela. V souvislosti s tím naznačil, že jsem se ho zbavila, aby na něm nikdo nemohl objevit skvrny od krve. Ve skutečnosti jsem ho 2. listopadu ráno odložila na postel, když jsem se šla domů převléknout. Vyšetřovatelé ho našli v lednu 2008 — přesně tam, kde jsem ho nechala. Objevil se i na fotografiích z mého pokoje, které byly součástí oficiálních soudních dokumentů, do nichž mohli moji právníci během postupujícího vyšetřování nahlédnout. Obžaloba celou záležitost se „ztraceným svetrem“ tiše přešla, aniž cokoliv veřejně uvedla na pravou míru. Carlo a Luciano byli přesvědčeni, že pokud bychom začali protestovat proti tvrzením uveřejňovaným v médiích, podkopali bychom svou věrohodnost v soudní síni. Proto ponechali zprávu o svetru bez komentáře.

Věci, které se nikdy nestaly, byly vydávány za pravdu.

Podle bulváru jsem se v prádelně sešla se svým neexistujícím argentinským přítelem, když jsem se šla zbavit zakrváceného oblečení. Lež.

Italský zpravodajský server přišel se zprávou, že ten večer, kdy byla Meredith zavražděna, zachytily kamery nad garáží naproti vile dívku v barevné sukni nebo halence, jak vychází ve 20 hodin a 43 minut z garáže. Údajně jsem to měla být já. Lež.

Policie nechala tuto zprávu uniknout do místního tisku a ten ji okamžitě rozšířil. Pokud by byla pravdivá, podkopala by moje alibi: ten večer jsem totiž z Raffaeleho bytu nikam neodešla. Titulky italských novin tehdy hlásaly: „Amanda Smentita“ — „Amanda přistižena při lži“. Posilovaly tak obrázek, který o mně vytvářela obžaloba a v němž mě vykreslovala jako zvrácenou lhářku schopnou vraždit.

Vyšetřovatelé pak usoudili, že záznam není natolik ostrý, aby se z něj dalo něco rozluštit. Obhajoba by ho snadno mohla rozcupovat. Nicméně mi stačil uškodit.

Tisk vyrukoval i s tvrzením policie, podle níž jsme s Rafaelem zničili harddisky na čtyřech počítačích — na mém, jeho, Filomenině a Mereditině. Lež.

Když později všechny tyto počítače prověřoval IT odborník, zjistil, že za zničení disků je zodpovědná policie. Nikdy jsem se nedozvěděla, jestli to udělala záměrně, nebo byla tak mimořádně neschopná. Nedokážu si ale představit, jak by policisté mohli zcela náhodně zničit hned čtyři disky najednou. Počítač mi tedy poskytnout alibi nemohl. Vyšetřovatelé by se z něj totiž dozvěděli pouze to, že jsme byly s Meredith kamarádky — měla jsem tam uložené fotografie z festivalu čokolády a ze společných chvil strávených ve vile.

Novináři také napsali, že policie v domě našla „usvědčující“ účtenky od čisticího prostředku s dezinfekčním a bělicím účinkem. Měla jsem si ho prý koupit 2. listopadu ráno. Lež.

Účtenky měly dokázat, že jsme si s Rafaelem sehnali tenhle čistič pro domácnost, jak se mu říká v Americe, a celou noc uklízeli místo činu.

Čtyři účtenky byly datované měsíc před mým příjezdem do Perugie a žádná z nich neobsahovala jedinou položku odpovídající bělicímu a dezinfekčnímu čistidlu. Poslední účtenka pocházela ze 4. listopadu, což bylo dva dny po nálezu Mereditina těla. A nedokazovala nákup čistidla, nýbrž pizzy. Nikdo z novinářů se ale nenamáhal uvést předcházející zprávu na pravou míru.

Titulky se valily jeden za druhým, jako by chtěly nabízet čtenářům stále nové a nové laskominy. Nové důkazy! Amanda řekla to či ono! Jakmile policie nabídla médiím jakoukoliv sebemenší čerstvou novinku, objevil se další titulek. Novináři se ani nesnažili ověřit si jejich pravdivost a okamžitě je bez skrupulí servírovali veřejnosti. Ze senzacechtivých bulvárních kachen zveřejňovaných v jedné zemi se jinde za hranicemi stávaly důvěryhodné informace.

Ale žádné tvrzení policie mi nepřipadalo tak nepochopitelné a zavrženíhodné jako zpráva o „usvědčujícím“ noži.

Když jsem si ten článek u Argirôa přečetla, přepadl mě podobný pocit, jako kdybych v nějakém obskurním plátku narazila na podvrženou zprávu nadepsanou „7. listopadu se narodil trojhlavý potomek Marťanů“.

Seděla jsem ve studené pracovně zástupce ředitele věznice, zírala na černá písmena před sebou a napadaly mě jenom dvě možnosti, jak mohlo takovéhle obvinění spatřit světlo světa. Za prvé si ho mohly noviny vymyslet. Byla jsem ale přesvědčená, že tak daleko by nezašly, i když jsem si o o profesionalitě a poctivosti místních žurnalistů nedělala žádné iluze. Pak se ještě nabízela druhá možnost — že se vyšetřovatelé spletli.

V duchu jsem probírala krok za krokem všechna fakta, která jsem znala.

Bylo naprosto vyloučené, že by se na některém z nožů v Raffaeleho kuchyni našla moje i Mereditina DNA. Během týdne, který jsem s Raffaelem strávila po našem seznámení, jsem sice při vaření používala jeho nože, ale nikdy jsem je neodnesla z kuchyně.

Meredith u něj v bytě nikdy nebyla.

Jenomže tenhle argument jsem mohla předložit nanejvýš sama sobě a Argirôovi.

Vice comandante mi podle všeho nevěřil. Já jsem ale věděla, že nůž, o němž se píše v článku, rozhodně není ten, který použil Mereditin vrah. Měla jsem pocit, jako by mi srdce sevřela železná pěst.

Po návratu do cely jsem zůstala zticha, stáhla se do sebe a celý večer jsem si pak zapisovala poznámky do deníku. (Později se ukázalo, že to byla chyba.) Gufě jsem řekla, že samou únavou nejsem schopná ani mluvit. Nedařilo se mi usnout.

Následující dopoledne za mnou přijeli Carlo s Lucianem. „Opravdu policie tvrdí, že našla v Raffaeleho bytě nůž s mojí DNA na střence a s Mereditinou na čepeli?“ zeptala jsem se a úpěnlivě doufala, že uslyším zápornou odpověď.

„Policisté tvrdí, že ten nůž je vražedná zbraň,“ odpověděl Carlo. „Jejich forenzní experti jsou přesvědčení, že všechny rány na Mereditině těle způsobil právě on. Už si nemyslí, že pocházejí od Rafaeleho kapesního nože. Amando, podle nich jste Meredith ubodala vy. Nechcete nám něco říct?“

Oba se na mě soustředěně zadívali a čekali, jak zareaguju.

Nemohla jsem uvěřit, že se mě na něco takového vůbec ptají. „Ne! To přece není možné!“ vyjekla jsem a roztřásla se. „Policie se spletla. Ten večer jsem od Rafaeleho vůbec neodešla, nikdy jsem z jeho bytu žádný nůž neodnesla a Meredith tam za mnou nikdy nepřišla. Neměla jsem žádný důvod zlobit se na ni. A i kdybychom se spolu pohádaly, rozhodně bych ji nezabíjela, ale všechno bych si s ní vyříkala!“

„My vám věříme, Amando,“ ujistil mě okamžitě Carlo. „Nebojte se.“

Vyšetřovatelé podle všeho zabavili kuchyňský nůž s černou plastovou střenkou a šestnáct a půl centimetrů dlouhým ostřím, když po našem zatčení zajišťovali Raffaeleho byt. Prohledali všechno možné a jejich volba padla právě na tenhle kousek, který byl uložený úplně nahoře, na několika dalších nožích v zásuvce, kam Raffaele ukládal také škrabku na mrkev a servírovací kleště na salát. Pravděpodobně jsem jím při vaření krájela rajčata i ten večer, kdy Meredith zemřela.

Policista, který nůž v bytě zabavil, pak tvrdil, že ho k němu přivedla „intuice vyšetřovatele“. Připadal mu prý podezřele čistý, jako by byl až příliš důkladně vydrhnutý. Když ho ze šuplíku vytahoval, neměl údajně nejmenší tušení, jak široké a hluboké jsou rány v Mereditině těle.

Pro mé právníky znamenala událost s nožem zásadní zlom. Začali se obávat, že obžaloba manipuluje s důkazy a snaží se mě usvědčit za pomoci uměle vytvořených konstrukcí. Předtím mi tvrdili, že se díky nedostatku důkazů prokáže moje nevina, ale teď mě varovali, že obžaloba po mně půjde za každou cenu, a připravovali mě na perný boj. „Nemůžeme se spolehnout, že se zachovají férově,“ prohlásil Carlo. „Bude to jako hon na čarodějnice. Ale všechno dobře dopadne.“

Oba advokáti byli přesvědčení, že až jejich forenzní poradci prokážou, jakých chyb se obžaloba dopustila, rozhodně vyhrajeme. Mám ale dojem, že mě také chtěli povzbudit, abych v následujících dnech nepropadla panice, protože jsem se s nimi vídala jenom jednou týdně.

Dusila jsem se strachem. Nůž představoval první náznak, že vyšetřování nepokračuje tak, jak jsem čekala. Nikdy mě nenapadlo, že policie může být vůči mně předpojatá. Nakonec žalobci zjistí, že ten nůž není vražedná zbraň, opakovala jsem si, a dojde jim, že jsem nevinná. Při zpětném pohledu je mi ale jasné, že policisté byli odhodlaní přizpůsobit důkazy svým vykonstruovaným představám, v nichž jsem igurovala jako pachatelka. Jenomže tehdy mi ještě cosi bránilo, abych tomu uvěřila.

Krátce potom, co se objevila informace o nalezeném noži, mi policisté přišli do vězení zabavit peněženku a kabelku. Nechali si mě zavolat do přízemí — la piano terra — abych se mohla na vlastní oči přesvědčit, jak obě věci vyzvedávají ze skladu, a podepsala jim potvrzení. Z kabelky pak vybrali a odnesli všechny věci, které mi v ní po předcházejícím výslechu na policii zůstaly — učebnice a sešity ze školy, peněženku, rozečtenou sbírku básní a můj deník.

Nejspíš jim šlo právě o deník, protože Mereditiny britské kamarádky po mém zatčení vypověděly, že jsem si do něj zapisovala poznámky v čekárně questury. Tehdy jsem se psaním chtěla jenom uklidnit. Zakrátko se však moje soukromé poznámky dostaly do médií a všichni se mimo jiné dozvěděli, že jsem měla v úmyslu složit písničku na Mereditinu počest. (Ironií osudu jsem později dostala účet na úhradu překladu deníku do italštiny.)

Důstojníka, který si ten den přišel pro mé věci, jsem už znala. Docházel za mnou do věznice pokaždé, když mi chtěla obžaloba něco zabavit nebo mi poslala k podepsání výsledky forenzní analýzy. A byl to tentýž obtloustlý neoholený chlap ostříhaný na ježka, který během mého výslechu na policii usoudil, že jsem mu řekla, ať „jde do prdele“, a zařval na mě totéž.

Zeptal se mě, jestli jsem už viděla zprávu o vražedné zbrani.

Probodla jsem ho pohledem. „Je to omyl,“ prohlásila jsem. „Když Meredith zemřela, nebyla jsem při tom ani já, ani Rafaeleho nůž.“

Policista zavrtěl hlavou a vysmál se mi. „Další historka? Další lež?“ ušklíbl se a podíval se na mě, jako bych byla ta nejhorší a nejodpornější věc, kterou když spatřil. Ještě nikdy v životě na mě nikdo takhle nenávistně nehleděl. Viděl ve mně prolhanou nemilosrdnou vražedkyni. Potlačila jsem prudkou vlnu vzteku a čekala, až se budu moct vrátit do cely. Teprve tam jsem se rozplakala, přemožená veškerou hrůzou, které jsem čelila — moje kamarádka byla mrtvá, já zavřená ve vězení a policie se hnala po špatné, nesmyslné stopě, protože neměla nic lepšího.

Kapitola 18 Listopad 2007

Během prvních dní ve věznici bych dala cokoliv za nějaké rozptýlení. Televize ale byla zakrytá a zakázaná. Když jsem se pak nastěhovala ke Gufě, přešla jsem od jednoho extrému ke druhému, protože u ní televize vyřvávala prakticky nepřetržitě.

Dozorkyně Lupa, která mi v Capanne zpočátku velice pomohla, mě předem varovala: „V médiích se o vás mluví dost ošklivě. Nevšímejte si toho. Jenom vás to rozčílí.“

Měla pravdu.

S italštinou jsem na tom ještě nebyla tak dobře, abych rozuměla všemu, co se v televizi říká, pokud jsem se na to plně nesoustředila. V té době jsem začala důsledně dodržovat každodenní řád — udělala jsem tolik sklapovaček, kolik jsem zvládla, pak jsem chvilku psala a četla a všechno zase znovu. Jako kdybych si chtěla vsugerovat, že když nebudu brát všechny ty nepříjemné zprávy na vědomí, stanu se vůči nim imunní a přestanou mě tolik bolet. Namluvila jsem si, že ať se o mně v médiích říká cokoliv, není to pro můj případ důležité. Nezáleží na tom, přesvědčovala jsem se. V hloubi duše jsem ale věděla, že to tak není.

Snažila jsem se nevnímat zvuk televize, ale nedařilo se mi ho úplně vytlačit — přístroj byl ve všech celách zavěšený na stěně a já s ním byla zavřená čtyřiadvacet hodin denně. Na obrazovce jsem neustále viděla svůj obraz, ale měla jsem pocit, jako bych se dívala na úplně cizího člověka. Záběr, jak mluvím před vilou s detektivy, představoval stálici všech televizních kanálů. Přehrávali ho stále znovu a znovu, někdy zpomaleně, stejně jako krátký šot, na němž jsme se s Raffaelem líbali před domem potom, co se uvnitř našlo Mereditino tělo. Vytvářejí z toho něco, co vůbec neexistovalo. Manipulují se záznamem, aby všechny přesvědčili, že se Amanda nemohla Raffaeleho nabažit. Snažili se vyvolat dojem, jako kdybychom svými láskyplnými projevy dávali ostentativně najevo, že je nám Mereditin osud úplně lhostejný, a vnutit lidem představu, že určitě něco tajíme. Komentátoři zdůrazňovali, že naše polibky, jimiž jsme se ve skutečnosti vzájemně utěšovali, jasně dokazují, že jsme schopní vraždit. Chovali se tak nefér a tvářili se tak samolibě, že jsem měla sto chutí vykřiknout na ně: „Podívejte se nám do tváří! Skutečně máte dojem, že bychom si to spolu klidně rozdali na příjezdové cestě k domu?“ Já jsem tehdy viděla — a platí to dosud — jenom dva šokované mladé lidi.

Připadala jsem si zneuctěná. Neskutečně jsem se zlobila, že novináři mohou říct nebo naznačit, cokoliv se jim zachce — že můžou využít moji fotografii jako ztělesnění zla. Teď už naprosto chápu příslušníky některých primitivních kultur, kteří jsou přesvědčení, že fotografování připravuje člověka o duši.

Reportéři vybrakovali i moji stránku na serveru MySpace, což bylo naprosto stejně neurvalé.

Když jsem si na střední škole vytvořila profil na sociální síti, připadalo mi bezpečnější využít místo skutečného jména pouze přezdívku, kterou jsem dostala ve třinácti letech od spoluhráček ve fotbalovém týmu. Jistě, uvědomovala jsem si, že foxy znamená „sexy“ a zároveň „mazaná“, ale právě v tomhle spočívala záměrná ironie — a také vtip. Moje kamarádky z fotbalu si také zvolily komické a dvojsmyslné přezdívky. Martinezová byla „Martini“ podle italského vermutu, Millerová vystupovala na síti jako „Miller Light“, což byla narážka na nekalorické pivo, a Trisha se rozhodla pro fiktivní jméno „Trash“, což v překladu znamená „odpad“. Na vysoké škole jsem ale přešla na Facebook a MySpace jsem už skoro nepoužívala. Nikdy by mě nenapadlo, že něco tak neškodného může mít přímo fatální následky a že žaloba soustředí veškerou pozornost jen na jediný význam mé přezdívky — „mazaná“ nebo „prohnaná“.

Stará přezdívka se stala doslova přes noc mým druhým jménem. Celý svět mě teď znal jako Foxy Knoxy — v italštině pak jako Volpe Cattiva, doslova „Podlá liška“.

Tahle druhá osoba byla pro žalobu stěžejní, protože obyčejná, přátelská a lehce podivínská studentka by takový zločin spáchat nemohla. Podlá liška byla snadnější cíl.

Obžaloba tvrdila, že jsme Meredith před smrtí znásilnili — policisté ji našli na podlaze napůl svlečenou a s polštářem pod pánví — a že naše sexuální násilnosti vyústily ve vraždu.

Vloupání bylo podle nich jenom předstírané.

Pokud chtěli žalobci přesvědčit porotu, že jsem schopná zosnovat znásilnění a vraždu, museli mě vykreslit jako sexuálně zvrácenou, amorální nenávistnou psychopatku, která není s to kontrolovat své chování. Proto použili moji nevinnou přezdívku, která shrnovala všechny představy, jež si o mně vytvořili.

Foxy Knoxy také pomáhala prodávat noviny. Bulvární plátky vytěžily z mého profilu na serveru MySpace všechno, co se dalo, a vyvodili ze získaných střípků ty nejoplzlejší závěry. Nesmírně mi vadilo, že novináři vytrhávali moje příspěvky a fotografie z kontextu a předkládali je v tom nejhorším světle. Médii například proletěla fotografie, kterou pořídila během středoškolského studia moje sestra Deanna, když vypracovávala úkol na hodinu umělecké fotografie. Byla jsem na ní oblečená v černém, seděla jsem u klavíru a provokativně se o něj opírala. Noviny otiskly i úryvek z mé povídky napsané během kurzu kreativního psaní na Washingtonské univerzitě, kde jsem líčila scénu, při níž se muž dostává do sporu se svým starším bratrem kvůli tomu, že druhý jmenovaný znásilnil ženu. Média z toho byla nadšená. Využila i moje fotografie z večírků, na nichž jsem v mužské společnosti, nebo video, na kterém jsem vidět opilá. Následovaly drobné střípky z let, kdy jsem dospívala a chodila na střední školu. Nikde jsem ale nenašla snímky, které mě zachycovaly, jak jedu na kole, rozbaluju vánoční dárky a hraju ve školní adaptaci muzikálu Za zvuků hudby. Kdyby se všechny tyhle obrázky daly dohromady, vyloupla by se z nich úplně obyčejná americká holka, která sice není tak krotká jako některé její vrstevnice, ale ani kdovíjak odvázaná jako mnoho jiných — zkrátka normální vzorek naší věkové skupiny, která se dopustila osudové chyby, když vystavila svůj život na internetu. Teď, ve svých dvaceti letech, se mi už honily hlavou pouze neodbytné otázky: Kdo ty články píše? To už se nikdo nechová férově?

„Foxy Knoxy, dívka, která soupeřila o muže s vlastní matkou,“ hlásal anglický deník Daily Mail. Autor článku spekuloval, že mamčino manželství s Chrisem, který byl podle něj „tak mladý, že by mohl být Amandiným bratrem“, ve mně posílilo pocit vyloučení, který „kulminoval“ Mereditinou vraždou. Záměrně ovšem přehlédli tu část mého profilu, kde stálo: „Moji hrdinové: Mamka“.

Má údajná nutkavá promiskuita se stala námětem pro bezpočet článků, které vycházely ve třech zemích a z nichž se většina zakládala na informacích, které tisku poskytla policie. Obžaloba byla zjevně odhodlaná vypustit do médií naprosto cokoliv, jen aby podpořila svou teorii, že vraždě předcházely zvrácené sexuální hrátky. Vyšetřovatelé popsali, jak jsme si s Rafaelem na questuře okatě projevovali náklonnost, a zveřejnili i svědecké výpovědi, podle nichž jsem si vodila domů podivné muže. Ať už je získali odkudkoliv, popsané detaily poskytovaly skutečně šťavnatý příběh: atraktivní vysokoškolští studenti a studentky, sex, násilí a tajemství.

Stalo se ze mě ztělesnění nejhorších děsivých představ o sexuálně agresivní ženě. Nemůžu popřít, že jsem se v Perugii nedala dohromady s několika kluky, které jsem moc neznala, ale rozhodně jsem nevyhledávala muže kvůli své nezvladatelné posedlosti sexem. Jenom jsem trochu experimentovala. Na snahu tisku vykreslit mě jako femme fatale jsem reagovala udiveně. Já? Vážně? Zrovna já?

Kromě přehnaného výčtu mých sexuálních zkušeností připadala lidem nesmírně dráždivá i skutečnost, že jako úchylná vražedkyně nevypadám. Podle tisku jsem měla „tvář anděla, ale oči vraha“ nebo „obličej anděla a duši démona“. Najednou jsem v sobě skrývala „utajované druhé já“.

Brzy po příjezdu do Capanne jsem začala dostávat poštu od fanoušků — některé dopisy mi psali lidé přesvědčení o mé nevině, jiné úplně cizí muži, kteří se do mě údajně zamilovali. Psaní vyjadřující podporu mi dělala radost, ale ta ostatní mě šokovaly a vyváděla z rovnováhy. Měla jsem dojem, že mi je ti muži — často také vězni — napsali omylem. Jejich vášnivé, často až pornografické řádky se mnou neměly nic společného, ale zato se náramně hodily ke zvrácené a hypersexuální bytosti, kterou stvořila média. Nikdy bych nečekala, že se stanu terčem tak soustředěné úchylné pozornosti. A pokud jsem skutečně byla tak proklatě sexy, až do té doby jsem o tom neměla nejmenší tušení.

Vice comandante Argirô pojímal otevírání mé pošty jako okázalé představení — neustále pomrkával a trousil poznámky o tom, kolik mám obdivovatelů. Množství chápavých nebo provokativních dopisů ale vyvažovala nenávistná korespondence, z níž mě část skutečně děsila. Jako například dopis napsaný tiskacími písmeny bez adresy odesílatele, jehož pisatel údajně věděl, kde bydlí moji rodiče, a hrozil, že je pořeže v obličeji. Co když to skutečně udělá? Varovala jsem mamku, aby si dávala pozor a zavírala na noc okno. Po jednom zvlášť děsivém výhrůžném dopisu jsem dokonce řekla Argirôovi, aby mamku okamžitě varoval. „Nechte to plavat,“ odpověděl nevzrušeně. „Jsou to jenom planá slova.“

Vyčítala jsem si, že se rodiče museli vzdát svého běžného života, přijet za mnou do Itálie a nechat doma své drahé polovičky napospas novinářům a paparazziům, kteří tábořili před jejich domy a čekali, až vyjdou, nebo neustále klepali na dveře a telefonovali jim. Lidé, kteří mě nenáviděli, se ke mně do vězení dostat nemohli, ale svou rodinu jsem před nimi nebyla schopná nijak ochránit.

Nebylo ani možné vyhnout se nezměrné pozornosti, které se těšila „Podlá liška“. Moje skutečné já bylo pryč. Měla jsem dojem, jako by mě lidé navlékali do kostýmu, v němž jsem se cítila ještě víc jako v pasti než za mřížemi vězení, kde jsem momentálně žila.

Obrázek dívky posedlé sexem, který se o mně podařilo vytvořit obžalobě a médiím, vedl kdekoho k přesvědčení, že všechno, co jsme s Raffaelem po vraždě dělali, mělo sexuální náboj. Krátce poté, co se objevilo prvních pár článků o Foxy Knoxy, se ozval majitel levného butiku, ve kterém jsme se zastavili s Raffaelem den po nalezení Mereditina těla, a řekl novinářům, že jsem si u nich koupila červená tanga. Následovalo několik novinových článků s titulky jako: „Fotografie ze dne po vraždě, kdy si Foxy Knoxy vyrazila nakoupit sexy prádélko“. Citovaly Raffaeleho, který měl prohlásit: „Teď si tě odvedu domů a pořádně si spolu užijeme!“

Luciano a Carlo mě jako obvykle do všeho zasvětili. „Já si ale nekupovala žádné sexy spodní prádlo!“ namítla jsem. „A Raffaele nic takového neřekl. Ty kalhotky byly normální červené bikiny s obrázkem kreslené krávy. Nesměla jsem domů pro oblečení a zůstalo mi jenom to, co jsem měla na sobě.“

„Omlouvám se, že se vás na to vůbec ptám, Amando, ale musíme vědět, co si o tom tvrzení máme myslet,“ řekl mi vlídně Carlo.

Oba právníci se snažili přesvědčit mě i moji rodinu, abychom si médií vůbec nevšímali, a zorganizovali krátkou tiskovou konferenci, na níž moji rodiče přečetli prohlášení, že jsem nevinná. Pak už ale mamce a taťkovi zakázali odpovídat na otázky novinářů, protože jsme se přesvědčili, že všechno překroutí proti nám.

„Média jsou ztělesněné zlo,“ říkával Carlo. „Pro peníze udělají cokoliv. Jakmile vás někdo pozná trochu blíž, okamžitě se dovtípí, že nejste typ dívky, za kterou vás vydávají žalobci a média. Jenomže novináře vůbec nezajímá, že jste hodné děvče. Musíme to dokázat v soudní síni. Nebojte se. Budeme k tomu mít příležitost.“

Netušila jsem, že rodiče už s nimi tuhle strategii probrali. Původně se totiž chtěli médiím postavit, protože dobře věděli, že vyřčená nebo napsaná pomluva na člověku ulpí tak pevně, že už se jí nikdy nezbaví. Ale nechtěli jsme si vzájemně působit další bolest, a tak jsme si během návštěv ve věznici spoustu věcí neřekli.

Kromě lží o mém nezřízeném sexuálním životě se okolním světem začala šířit pomluva, že jsme se s Meredith nesnášely. Ale vůbec to nebyla pravda. Robyn Butterworthová, Mereditina kamarádka z Británie, po mém zatčení vypověděla, že si Meredith stěžovala na můj hlasitý zpěv a nedostatečné udržování čistoty na záchodě. Policie vypustila část výpovědi do tisku a ten vyrobil z docela obyčejných příhod v životě spolubydlících, stejně jako z mnoha jiných věcí, motiv k vraždě. Ano, často a hlasitě si zpívám. A věděla jsem, že se mě Meredith styděla upozornit na nutnost čistit záchod štětkou po každém použití. Radši ani nechci myslet na to, že možná váhala a řekla mi to teprve tehdy, když se to stalo poněkolikáté. Přesto mám dojem, že si na mě přímo nestěžovala, ale spíš se o tom před kamarádkami nebo rodinou zmínila a zeptala se jich, jak by mi to měla říct, aniž by se mě nějak nedotkla.

Tisk se velice rychle chytil fámy, že jsme se s Meredith nesnášely. Několik týdnů poté, co policie zveřejnila Robynino prohlášení, přišli vyšetřovatelé se zprávou, že v koupelně, kterou jsem používala já a Meredith, našli na kohoutku mou krev. Žalobce Mignini vyrukoval s teorií, že jsme se tam spolu popraly a já skončila s krvácejícím nosem. Pravda byla daleko méně dramatická a zajímavá. Krátce před Mereditinou smrtí jsem si nechala propíchat obě uši a každé ráno jsem si během ohřívání vody vytahovala všech jedenáct náušnic. Když jsem si to ráno po vraždě všimla drobných kapek krve v umyvadle, byla jsem v první přesvědčená, že tam ukápla z mých propíchnutých uší jako už několikrát předtím — dokud jsem ji ovšem z bílého porcelánu neseškrábla a nezjistila, že je zaschlá. Ta moje krev se na kohoutek mohla dostat právě takhle.

Meredith byla mrtvá teprve tři týdny a já se s její ztrátou stále nemohla vyrovnat. Dohánělo mě k zuřivosti, že se média snaží zkreslit náš vztah takovým způsobem, aby jim zapadl do jejich příběhu. Já jsem byla monstrum a Meredith světice. Ve skutečnosti jsme si byly velice podobné. Meredith se sice chovala o něco zdrženlivěji, ale obě jsme byly mladé dívky, které poctivě studovaly, snažily se uspět a najít si přátele a měly za sebou několik příležitostných sexuálních zkušeností.

Raffaele mě sice nijak nedémonizoval, ale zato se mě veřejně zřekl. V rozhovoru s jedním novinářem, jemuž odpovídal na otázky přes svého právníka, řekl: „Je to především její vina, že jsem tady. Uvědomuju si, i když jsem předtím tvrdil opak, že se naše cesty jednoznačně rozešly.“

Když se ho zeptali, jestli mi chce něco vzkázat, odpověděl: „Nic. Nechci jí vzkázat vůbec nic.“ Nevěděla jsem, co si o něm mám myslet. Když jsem se dozvěděla, že rozmetal moje alibi, byla jsem stejnou měrou zmatená a zároveň dopálená. Jeho tvrzení, že jsem ho údajně nutila lhát, mě bolelo a považovala jsem ho za neomluvitelné. A teď tohle, pomyslela jsem si. Že bych se v něm spletla? Nepovažovala jsem to za pravděpodobné, ale neměla jsem tušení, jak se na něj mám dívat. Byli jsme si tak blízcí, a on najednou prohlásí, že už se mnou nechce mít nic společného. Jsou to jeho slova? Nebo mu je vnukli právníci? Anebo novináři? Vysvětlila jsem si to tak, že by k sobě potřeboval Italku, což já nejsem. Snažila jsem se mu odpustit. Pokud už se mnou Raffaele nechce mluvit, pochopím to. Je to pro nás všechny příliš bolestné. Občas jsem se ale neubránila návalům vzteku.

V duchu jsem stále probírala tyhle bolístky, když vtom mě zasáhla zpráva tak zdrcující, že úplně všechno zastínila. Během pravidelné večerní návštěvy v ošetřovně ke mně přistoupil lékař, kterého jsem nikdy předtím neviděla. Měl na sobě bílý plášť a v ruce držel moji složku. „Dostali jsme výsledky vašich krevních testů,“ oznámil mi tónem chladným jako led. „Jste HIV pozitivní.“

Byl to pro mě takový šok, že jsem vůbec nedokázala přemýšlet. „Žádný strach,“ pokračoval s pečlivě odměřenou dávkou účasti. „Možná je to omyl. Musíme udělat další testy.“

Jeho snaha uklidnit mě mi připadala dost chabá, jako by se jen snažil oddálit mé nevyhnutelné zhroucení. Měla jsem dojem, jako by mi hlava měla každou chvíli strachy vybuchnout. Ocitla jsem se ve vězení za zločin, který jsem nespáchala, a teď jsem k tomu ještě nakažená virem HIV?

Když jsem se tu zprávu dozvěděla, Argirô stál těsně za mnou. „Na to jste možná měla myslet, než jste se začala spouštět,“ pokáral mě.

Rázně jsem se otočila. „Nespala jsem s nikým, kdo má AIDS,“ vyštěkla jsem, ačkoliv se nedalo vyloučit, že jeden z mužů, s nimiž jsem se zapletla — nebo dokonce Raffaele — byl HIV pozitivní.

„Měla byste si vzpomenout, s kým vším jste spala a od koho jste to mohla chytit.“

Možná se mě tím snažil utěšit, možná to myslel jako vtip. Klidně ale mohl vycítit příležitost a pokusil se jí využít. Ať už k tomu měl jakýkoliv důvod, cestou do cely mi řekl: „Nebojte se. Stejně bych se s vámi vyspal. Slibte mi, že si to se mnou rozdáte.“

Byla jsem příliš vykolejená, než abych mu odpověděla.

Posadila jsem se na postel a přemýšlela, jestli umřu ve vězení. Tehdy jsem ještě netušila, že se lidé s HIV dožívají díky zdokonalené léčbě poměrně vysokého věku. Prosím, prosím, ať je to omyl. Prosím, ať je to omyl. Nechci umřít. Chci se vdát a mít děti. Chci zestárnout. Chci využít všechen čas, který mám na tomhle světě. Chci žít.

Netušila jsem, jak to povím mamce a tátovi. Strašně jsem si přála, abych si s nimi mohla promluvit, ale na jejich další návštěvu jsem si musela počkat dva dny. Zmučeně jsem usoudila, že si teď po dosavadním příjemném životě vybírám svůj příděl smůly.

Uvědomovala jsem si, že za nezodpovědný přístup k sexu musí nést člověk následky. Domnívala jsem se, že si dávám dostatečný pozor. Co jsem ale skutečně věděla o svých sexuálních partnerech? Proč jsem pořádně nezvážila všechna rizika? Až do té příšerné zprávy jsem pouze seděla za mřížemi, ale teď mě dostalo do pasti mé vlastní tělo, moje hloupost a víra, že se mně nemůže nic podobného stát, protože takovéhle věci přece nepostihují člověka jen tak pro nic, naprosto nečekaně. Při úvahách nad životem, který jsem teď mohla vést, ale unikl mi, jsem začala chápat, proč na sobě zoufalí lidé trhají oblečení nebo si rvou vlasy. Toužila jsem se vším skoncovat — vymanit se ze svého těla, z vězení, ze života, který se mi úplně zhroutil. Zabořila jsem obličej do polštáře, aby mě nikdo neslyšel plakat.

Stala se spousta věcí a já nevěděla, jak se s nimi uvnitř vypořádat: Mereditina smrt, můj výslech, zatčení a uvěznění, HIV. Pro dvacetiletou dívku by třeba jen jedna z těchto pohrom představovala sama o sobě těžké břemeno. Všechny dohromady pak byly doslova zničující. Každý jednotlivý problém, který jsem musela řešit, pro mě ztělesňoval velkou neznámou. A nástroje, s jejichž pomocí jsem se musela se vším vypořádat — moje tvrdošíjnost, optimismus, podpora rodiny a jistota, že jsem nevinná — na tuhle situaci nestačily.

Část mého já odmítala uvěřit, že jsem se virem HIV skutečně nakazila. Média mě sice vykreslovala jako děvku, ale já jsem věděla, že je to lež. Připadalo mi neskutečné a naprosto zdrcující, že se tohle všechno odehrávalo zároveň. Hlavně dýchej. Zapiš si, že jsi vyděšená, ale dál už nic. Když začneš vyšilovat, nijak si nepomůžeš. Uvolni se. Doktor přece říkal, že to ještě nevědí úplně jistě.

Vytáhla jsem deník a začala logicky uvažovat — přemýšlela jsem, kdo mě mohl nakazit, a v duchu si přehrávala své sexuální zážitky, abych zjistila, kde jsem mohla uklouznout. Napadlo mě, jestli za to nemůže prasklý kondom, a pokud ano, tak s kým se to mohlo stát. A věděl o tom dotyčný kluk?

Měla jsem celkem sedm sexuálních partnerů — čtyři ještě v Seattlu a tři v Itálii. Snažila jsem se postupovat systematicky, a tak jsem si zapsala jméno každého kluka, s nímž jsem spala, a druh použité ochrany.

Psaní mi trochu zvedlo náladu. Bylo mi jasné, že se nejdřív musím dostat z vězení a nechat si udělat test u lékaře, kterému věřím. Teprve potom můžu začít uvažovat o blížící se smrti a chovat se podle toho. Přinutila jsem se nemyslet na nejhorší.

V sobotu jsem se svěřila rodičům, co mi řekl doktor. Mamka se okamžitě rozplakala. „Já ale neměla nechráněný sex,“ ujistila jsem ji. „Určitě to dopadne dobře.“

Taťka byl skeptický. „Myslíš, že ti vůbec říkají pravdu?“

Tahle možnost mě nenapadla. Když jsem ale všechno vylíčila Lucianovi a Carlovi, prohlásili totéž. „Může to být lest žalobců. Třeba vám chtějí nahnat hrůzu, abyste byla ještě zranitelnější a oni toho mohli využít,“ vysvětlil mi Carlo. „Musíte zůstat ve střehu, Amando, a nenechat se od nikoho zastrašovat.“

Skutečně jsem neměla jistotu, jestli není moje diagnóza smyšlená. To Argirô mi přece řekl, abych si vybavila, s kým jsem spala, ne doktor. Možná byl ten test chybný. Nebo vice comandante přesvědčil vězeňské lékaře, aby mě takhle obalamutili, protože mu to umožňovalo pokládat mi otázky a předávat moje odpovědi policii.

Teprve po dvou měsících mi lékaři sdělili, že výsledky testu na virus HIV byly negativní. Když jsem se to dozvěděla, pomyslela jsem si: Díky Bohu! Ale mezitím jsem na tenhle problém téměř zapomněla, protože se o něm žádný doktor za celou dobu vůbec nezmínil, ačkoliv jsem stále chodila dvakrát denně na lékařské prohlídky. Možnost, že jsem se nakazila, mě už tolik neděsila a začala jsem věřit, že všechno nakonec dopadne dobře.

Týden poté, co mi doktor oznámil, že jsem nakažená virem HIV, mě dozorkyně odvedla do kanceláře v přízemí, kde už čekali tři policisté. „Máme povolení prohledat vaši celu,“ řekli mi. „Klidně vám dáme pět minut, abyste zničila všechno, co chcete, ale můžete nás tam pustit i okamžitě.“

„Můžete tam jít hned teď a prohlédnout si všechno, co chcete,“ odpověděla jsem.

Vrtalo mi hlavou, co tam doufají najít. Měli snad v úmyslu prohledat mi oblečení, jestli na něm nejsou stopy Mereditiny krve? Byla jsem až jízlivě sebevědomá, protože jsem věřila, že v mé cele nemohou najít nic kompromitujícího. Snad je to přesvědčí, že skutečně nemám co skrývat.

Policisté rozložili na posteli všechny moje papíry a dokumenty. Zabavili všechno, na čem bylo moje písmo — cvičení z gramatiky, nedokončené dopisy, poznámky, vězeňský deník — a všechno ostatní nechali ležet na místě. Tehdy mi došlo, co tím sledují. Chtěli vědět, o čem přemýšlím.

Nepořádek, který po sobě zanechali, se nedal srovnat se zmatkem, který mi zůstal v hlavě. Pronikli do mého nejhlubšího soukromí a jasně mi dali na srozuměnou, že před nimi není nic v bezpečí.

O několik měsíců později vypustili můj deník do médií, která místo aby popravdě napsala, že jsem měla sedm sexuálních partnerů za celý dosavadní život, přišla se senzačním odhalením, že se Foxy Knoxy stačila během šesti týdnů strávených v Perugii vyspat se sedmi kluky.

Policejní fotografie Rudyho Guedeho. Za účast na Mereditině vraždě byl odsouzen ve zrychleném řízení v září 2008. (Zdroj: Policejní oddělení v Perugii)

Raffaeleho kuchyňský nůž, který policie považovala za vražednou zbraň. Experti jmenovaní soudem to vyvrátili v červenci 2011.

(Zdroj: Policejní oddělení v Perugii)

Příslušníci policejní jednotky Polizia Scientifica drží v rukou, na nichž mají znečištěné rukavice, část Mereditiny podprsenky, která zůstala na místě činu šest týdnů po nalezení jejího těla. Raffaeleho DNA, kterou policie objevila na háčku, se tam dostala kontaminací. (Zdroj: Policejní oddělení v Perugii)

Můj otec odchází z vily na Via della Pergola 7 a odnáší z ní mé věci téměř osmnáct měsíců poté, co byla Meredith zavražděna a dům zapečetěn. (© Daniele La Monaca/Reuters/

Po roce a půl ve vězení jsem se během svého procesu ocitla na lavici svědků a vypovídala italsky, bez překladatele.

(Franco Origlia/Getty Images)

Mamka přichází k soudu s mými právníky Lucianem Ghirgou (vlevo) a Carlem Dalla Vedovou (vpravo).

Kapitola 19 18. - 29. listopad 2007

Jednou ráno jsem se podívala na televizi, kde právě vysílali mimořádné zpravodajství, a zůstala jsem stát jako přimrazená. Do případu Mereditiny vraždy vstoupil čtvrtý podezřelý a bylo po něm vyhlášeno mezinárodní pátrání.

Policie neprozradila, o koho jde a jak zapadá do jejich vyšetřovací verze. Omezila se jen na sdělení, že se na Mereditině polštáři našel krvavý otisk ruky, který nepatřil mně, Raffaelemu ani Patrickovi.

Ta zpráva mě šokovala, ale zároveň naplnila nadějí. Možná to znamená, že se vyšetřovatelé ještě úplně nevzdali naděje na odhalení pravdy. Celých čtyřiadvacet hodin mě pak stravovala otázka: Kdo je ten neznámý podezřelý?

Stejně jako všichni ostatní diváci jsem se to dozvěděla hned následující den. Jmenoval se Rudy Guede. Policie měla jeho otisky v záznamech, protože to byl imigrant, který pobýval v zemi na zelenou kartu.

Jeho jméno mi nic neříkalo, dokud jsem neuviděla policejní fotografii.

Panebože, to je on!

Ve vzpomínkách jsem se vrátila do 5. listopadu, kdy jsem seděla na chodbě questury v domnění, že jen čekám na Raffaeleho. Bavila jsem se s šedovlasým policistou a snažila se jako už mnohokrát předtím upamatovat na všechny muže, kteří nás ve vile někdy navštívili. Náhle jsem si vzpomněla na jednoho Giacomova a Marcova kamaráda. Mrzelo mě, že jsem si nemohla vybavit jeho jméno. „Myslím, že je z Jižní Afriky,“ řekla jsem detektivovi. „Vím jenom to, že hrál basketbal s kluky od nás z přízemí. Ti ho představili někdy v polovině října na Piazza IV Novembre také mně a Meredith. Do vily jsme se pak vrátili všichni společně a my dvě jsme se na chvilku zastavily u nich v bytě.“

Od té doby jsem Guedeho viděla jen jednou. Přišel do baru Le Chic a objednal si u mě pití. Nikdy jindy jsme spolu nepromluvili.

Stále jsem žila v částečné izolaci a nesměla se účastnit skupinových aktivit ani mluvit s ostatními vězenkyněmi. Požádala jsem, aby mě přestěhovali pryč od Gufy, a upřímně jsem doufala, že se vrátím na samostatnou celu. Místo toho mě strčili ke třem starším ženám. Také v cele číslo deset, stejně jako u Gufy, nepřetržitě vyhrávala televize.

Jediný rozdíl byl v tom, že po oznámení o stíhání Guedeho jsem u ní seděla jako přikovaná.

Dozvěděla jsem se, že je mu dvacet let a pochází z Pobřeží slonoviny. Vlastní rodiče ho opustili, ale našel domov u jedné bohaté perugijské rodiny, která o něj pečovala jako o vlastního syna. Hrál dobře basketbal a spřátelil se na hřišti se spoustou lidí. Postupně se ale začal vyhýbat práci, potuloval se a jeho adoptivní rodina se k němu přestala znát. Na podzim roku 2007, krátce předtím, než jsme ho s Meredith potkaly, ztratil zaměstnání. Předtím byl přistižen při vloupání do kanceláří a domů, kde kradl elektroniku a peníze.

Podle další zprávy hodil v půlce října do okna jedné perugijské advokátní kanceláře kámen, vloupal se dovnitř a ukradl tam notebook a mobil. Rozbité okno a kámen na podlaze? Přesně tohle jsme našli ve Filomenině pokoji.

Nešlo mi na rozum, že nikdo z nás nepoznal, co je Guede zač. Jen pár dní před Mereditinou smrtí ho přistihla ředitelka jedné milánské mateřské školky, jak vychází z její kanceláře. Když přijela policie, našla u něj v batohu kuchyňský nůž z tamní kuchyně, ředitelčin notebook, svazek klíčů, zlaté dámské hodinky a kladivo, kterým rozbil okno. Policisté se ho chystali zatknout, ale nakonec ho nechali na svobodě, aniž vysvětlili proč. Nechápala jsem, že si ho nechali takhle proklouznout mezi prsty, a stále se mi honilo hlavou, že kdyby ho už tehdy posadili za mříže, Meredith by zůstala naživu.

Nechápala jsem, jak ho mohli propustit, když mě naopak při první příležitosti zatkli.

S Rudym Guedem jsem se sice viděla, ale neznala jsem ho. Nevěděla jsem, jestli je schopný vraždit, a nedokázala jsem si představit, proč by spáchal něco tak brutálního, ale byla jsem přesvědčená, že Meredith zabil on a že se všechny důkazy dají vyložit jenom jediným způsobem. Konečně mě policie přestane využívat jako obětního beránka, kterého si dosadila na místo vraha, jehož až doteď nikdo neznal.

Téměř tři týdny, které jsem předtím strávila ve vězení, mě ani vzdáleně nenapadl nikdo, kdo mohl Meredith ubodat. Teď měl její vrah tvář a jméno. Bylo to hrozné, ale nesmírně se mi ulevilo.

Přesto mě překvapilo, že policisté podezírají právě Guedeho. Setkali jsme se sice jenom dvakrát, ale ani v jednom případě se nestalo nic, co by mě na něm zarazilo. Nepřipadal mi ničím výjimečný. Byl úplně stejný jako téměř všichni muži, které jsem v Perugii potkala — sebevědomý, možná dokonce arogantní, ale nebezpečně nevypadal. Nikdo by do něj neřekl, že krade. Naprosto všední kluk.

Tentýž policista, který se předtím vysmál mé reakci na důkazy DNA, o nichž žaloba tvrdila, že se našly na kuchyňském noži, mi následující den přinesl do vězení podepsat další dokumenty. Policisté mě během vyšetřování navštěvovali poměrně pravidelně — museli mě totiž informovat, kdykoliv něco odnesli z vily nebo pokud dostali výsledky forenzní analýzy, která se mě nějak týkala. Ze všeho nejvíc mě překvapovalo, že mi účtovali i výdaje spojené s vyšetřováním. Na byrokracii jsem si zvykla, ale policistova krutost mě nepřestávala vyvádět z míry. Mluvil tak rychle, že jsem pochytila pouze jedno slovo: „Rudy.“

„Rudy?“ opakovala jsem, abych se ujistila, že jsem se nepřeslechla. „Mluvíte o tom klukovi, který je podle policie ,čtvrtým podezřelým'?“

„Ano, o Rudym. Vy ho znáte?“

„Letmo,“ odpověděla jsem a pokrčila rameny.

„Tak letmo, jo? Uvidíme, co nám na to řekne on,“ odpověděl policista.

Nijak jsem na jeho poznámku nereagovala, ale snažila jsem se působit sebevědomě, abych mu nedopřála důvod k radosti, že mě rozladil. Guede o mně nic neřekne, pomyslela jsem si. Vůbec mě nezná.

20. listopadu objevila policie Rudyho v Německu, kam uprchl 3. listopadu — den poté, co se našlo Mereditino tělo. Chytila ho ve vlaku, kterým jel načerno, a zadržela jako podezřelého z vraždy.

O několik hodin později následovala další zpráva. Krátce před svým zatčením Guede řekl jednomu svému kamarádovi v rozhovoru po Skypu, který perugijská policie odposlouchávala, že tu noc, kdy Meredith přišla o život, byl u nás ve vile. „Když se to stalo, byl jsem v koupelně. Snažil jsem se tomu zabránit, ale nešlo to. Amanda v tom nejede. Pral jsem se s chlapem, ale ona tam nebyla.“ A podle toho, co tvrdil, prý ani Patrick. „Byl to Ital, protože jsme se do sebe začali navážet a já jsem neslyšel cizí pří zvuk.“

Když se ho kamarád zeptal, jestli to udělal Raffaele — „ten kluk z televize“ — Guede odpověděl: „Myslím, že jo, ale jistě to nevím.“

Německé policii pak po zadržení řekl, že ho do vily pozvala Meredith. Prý spolu chvíli laškovali, ale potom se mu udělalo špatně z kebabu, který předtím snědl. Odešel do koupelny se sluchátky iPodu v uších, ale vtom uslyšel Meredith křičet. Zabil ji údajně nějaký hnědovlasý Ital, jehož nedokázal identifikovat. On sám se prý pokusil Meredith pomoct a zastavit jí krvácení za pomoci ručníků, ale když si uvědomil, že nic nezmůže, dal se na útěk. Prý se bál, že ho jako černocha odsoudí za zločin, který nespáchal.

Guede se pak zřejmě pokusil vyrobit si alibi tím, že se několik hodin po vraždě převlékl a zamířil do klubu v centru města. Podle jeho právníka se tam šel uklidnit, protože ho vyděsila Mereditina smrt. Následující večer šel do klubu Domus znovu a přilákal tam na sebe pozornost tím, že tančil i během minuty ticha za Meredith. Další den odjel z města. Carlo a Luciano se domnívali, že ho vylekala pozornost, kterou média věnovala Mereditině vraždě, a tak se rozhodl utéct a vzít s sebou i zakrvácené oblečení a boty. Měli za to, že mou spolubydlící napadl, protože přišla domů a zastihla ho, jak vilu vykrádá. Hned jak tuhle možnost vyslovili, měla jsem dojem, že dokonale dává smysl. Až do té doby se mi nedařilo pospojovat jednotlivé kousky skládačky dohromady. Mereditina smrt byla tak děsivá a moje zatčení tak absurdní, že jsem o celé záležitosti nedokázala logicky uvažovat.

Guede sice ukázal na Raffaeleho, což představovalo jistý problém, ale jinak jsem byla radostí bez sebe. Potvrdil totiž moje tvrzení, že jsem ve vile nebyla. A protože jsem celou kritickou dobu strávila u Rafaeleho, očistil tím i mého přítele. Oba nás propustí.

Ale způsob, jakým policisté zacházeli s Patrickem celé dva týdny po jeho zatčení, mi měl jasně předvést, jak pracují. Carlo s Lucianem mi řekli, že podle zpráv z předcházejícího týdne má Patrick spoustu účtenek a svědků, kteří mu potvrdili, co dělal 1. listopadu večer. Jakýsi švýcarský profesor vypověděl, že spolu seděli od osmi do deseti hodin v baru Le Chic. I přes tohle neprůstřelné alibi a neexistenci důkazů, že byl v době vraždy ve vile, natož v Mereditině ložnici, nedokázala policie přiznat, že se zmýlila.

Na svobodu vyšel Patrick až po zadržení Guedeho. Obžaloba záměrně načasovala jeho propuštění na týž den jako Guedeho zatčení, aby odvedla pozornost od svého omylu. Nechali ho jít jenom proto, že jeho místo mohl zaujmout Guede.

Při pohledu na televizní záběry Patrickova odchodu z věznice po boku jeho ženy a dětí jsem se v duchu vrátila k té děsivé noci 6. listopadu, kdy mě policisté vyslýchali. Kvůli své slabosti a ze strachu, že splní svou hrozbu a posadí mě na třicet let do vězení, jsem se zhroutila a řekla jim, co chtěli slyšet. „Patrick — byl to Patrick.“

Během prvních dní, které jsem strávila ve vězení, se mi skoro každou noc zdálo, že mě policie vyslýchá. Vracela jsem se do stísněné přeplněné kanceláře, znovu jsem cítila obrovský tlak, slyšela křičící policisty a naprosto propadala panice. Probouzela jsem se zpocená a s bušícím srdcem. Nedalo se s tím srovnávat vůbec nic, co jsem až do té doby prožila. Co se to se mnou tehdy stalo? Jak jsem mohla říct, že vrahem je Patrick?

Když jsem pak v televizi viděla, jak ho propouštějí z vězení, měla jsem dojem, jako by mi spadl ze srdce obrovský kámen. Spravedlnosti bylo učiněno zadost. Policie ho zbavila veškerého podezření a moje nesmyslná chyba mu už nezpůsobí žádné problémy. V návalu emocí jsem tleskla.

Hned nato jsem se ale zastyděla, protože jsem si uvědomila, že by si těch několik dozorkyň a vězeňkyň, které mě viděly, mohlo vyložit mou radost jako projev sobectví. Nevěděla jsem, jestli dozorkyně podávají hlášení žalobci, ale bylo mi jasné, že mě všichni považují za lhářku a podle toho budou pohlížet na všechno, co řeknu nebo udělám. Pomyslí si, že svou radost z Patrickova očištění jenom hraju, abych sama sebe vykreslila jako neviňátko. Policie z toho téměř nepochybně vyvodí, že se Amanda Knoxová opět chová naprosto nevhodně, a poslouží jí to jako další důkaz mé zvrácené manipulativní povahy.

Ale i kdyby moje spoluvězeňkyně nepovažovaly mou reakci za předstíranou, nechtěla jsem nikomu dávat najevo, co si ve skutečnosti myslím a cítím. Snažila jsem se přede všemi chránit. Byla jsem zranitelná a vyděšená, ale nepřála jsem si, aby to někdo poznal.

Upřímně řečeno, v Patrickově propuštění jsem skutečně viděla potvrzení své obhajoby. Obě vysvětlení — memoriali — jsem po výsleších sepisovala kvůli tomu, abych policii přesvědčila, že Patrick Meredith nezabil. Takže obžalobě teď musí být jasné, že jsem mluvila pravdu, když jsem popřela svou předcházející výpověď. Patrick byl nevinný. Raffaele skutečně strávil večer ve svém bytě a já s ním.

Na Den díkůvzdání — který byl už za dva dny — se už s mamkou a tátou vrátit do Seattlu nestihneme, říkala jsem si, ale čekala jsem, že mě na zbytek vyšetřování pustí z vězení a já budu moct strávit svátek s rodiči. Mnohem pravděpodobnější mi připadalo, že doma oslavím až Vánoce.

Obžaloba přece musí pochopit, že jsem si pod tlakem, jemuž jsem byla vystavená při výslechu, představila scénu, která se ve skutečnosti neodehrála. Snad obhájci dokážou, že nůž s mojí a Mereditinou DNA je omyl. Sebevědomí mi dodalo i Guedeho zadržení. Neznala jsem ho. Pokud Meredith skutečně zabil, určitě všem dojde, že jsme s tím já ani Rafaele neměli nic společného.

Zakrátko mě přestanou vyšetřovat jako podezřelou.

Při další dojednané návštěvě Carla a Luciana jsem byla tak šťastná jako ještě nikdy od Mereditiny smrti. Posadili jsme se do kanceláře, kde jsme se každý týden scházeli. Luciano mě vzal za ruku a Carlo varoval: „Žalobci vás nemíní propustit, Amando. Jenom nahradili Patricka Guedem.“

Obžaloba se mohla ukázat v lepším světle, ale rozhodla se, že si mě i Rafaeleho ponechá jako trofeje.

Giuliano Mignini prý při podepisování rozhodnutí o Patrickově propuštění poznamenal, že jsem Patricka označila za pachatele jenom proto, abych kryla Guedeho. Chtěl tak ospravedlnit policejní rozhodnutí zatknout nás tři a svalit zmatek ohledně původního chybného složení této trojice na mě. Vykreslili mě jako vraždící psychopatku, která neustále manipulovala lidmi kolem sebe i policií, dokud mě nedohnal zákon a mé lži.

Patrick poskytl pouze jeden rozhovor a své nepodložené zatčení v něm odsoudil. Jeho právník Carlo Pacelli mu poradil, aby se přidal na stranu žalobců — těch, kteří ho v časných ranních hodinách nechali odvést z domova v poutech a ponížili ho před celou rodinou. Potom prohlásil, že mi nikdy neodpustí, co jsem mu provedla. Zničila jsem ho prý inančně i psychicky. Vyprávěl o mém chování v baru a tvrdil, že jsem flirtovala s jeho zákazníky. Prý jsem koketa, lhářka a rasistka.

Pravda vypadala tak, že mě nenajal jenom kvůli tomu, abych roznášela pití, ale také přitáhla zákazníky. Nakonec mi omezil směny, protože jako servírka jsem byla dost mizerná a moc hostů jsem mu taky nepřilákala. A po Mereditině vraždě jsem k němu už nepřišla, protože jsem se bála chodit sama večer ven.

Naprosto jsem chápala, proč se na mě zlobí. Ohrozila jsem jeho pověst, živobytí a možná i život. Cítila jsem se tak provinile, že mi z toho bylo špatně. Zasloužil si ode mě vysvětlení a omluvu. Když jsem se ale zeptala svých právníků, jestli mu můžu poslat dopis, zavrtěli hlavou. „Bohužel už to není tak snadné. Ať Patrickovi napíšete cokoliv, jeho právník to okamžitě zveřejní,“ vysvětlil mi Carlo.

Jakákoliv komunikace s Patrickem by se okamžitě ocitla pod drobnohledem médií a ta by ji obrátila proti mně, zvlášť pokud bych v ní vysvětlovala, proč jsem během výslechu uvedla Patrickovo jméno. Musela bych prohlásit, že mě k tomu policie dotlačila, čímž bych jenom ještě víc podkopala své už tak dost slabé postavení před obžalobou. Kdybych napsala, že jsem si to během výslechu jenom představovala, označili by mě za blázna. A pokud bych tvrdila, že mě fyzicky i psychicky týrali, všichni by to vnímali jako další důkaz mé prolhanosti.

Chápala jsem, že se mě moji advokáti především snaží ochránit před žalobci a médii, ale nesmírně mě mrzelo — a mrzí až doteď — že jsem to riziko nepodstoupila a Patrickovi nenapsala.

Kapitola 20 Prosinec 2007

Když jsem poprvé řekla Carlovi a Lucianovi, že bych ráda mluvila s žalobcem Migninim, neměla jsem v úmyslu pojmout náš rozhovor jako zápas mezi dvěma protivníky. Pohlížela jsem na něj jako na příležitost všechno napravit. Konečně.

„Jsem přesvědčená, že když si s ním popovídám, dokážu mu, že jsem upřímný člověk,“ vysvětlila jsem jim. „Přesvědčím ho, že se ve mně mýlí. Vadí mi, že mě všichni — žalobce, policie, tisk i veřejnost — považují za vražedkyni. Když dostanu příležitost Migninimu ukázat, jaká skutečně jsem, jednoznačně tenhle náhled změním. Lidé mě začnou vidět jinak.“

Carlo s Lucianem se na mě dívali pochybovačně. „Podle mě to není nejlepší nápad,“ řekl Carlo. „Mignini je dost rezervovaný. A udělá všechno, aby vás obelstil.“

„Mám pocit, že je to moje poslední naděje,“ odpověděla jsem. „Moje memoriali nikoho nepřesvědčily — obžaloba i média mě kvůli nim začaly vykreslovat jako lhářku. Soudkyně potvrdila moje zadržení, aniž jsem jí mohla objasnit, co se skutečně stalo. Měla bych žalobci z očí do očí vysvětlit, proč jsem ukázala právě na Patricka. Musím mu říct, proč jsem tvrdila, že jsme se s Patrickem sešli na basketbalovém hřišti a že jsem slyšela Meredith křičet.“

„Mignini dokáže být pěkně zákeřný,“ přidal se Carlo.

„Když si představím, že se s ním sejdu, jsem strašně nervózní,“ připustila jsem. „Dobře vím, jaké to je, když se člověka někdo snaží zahnat do kouta. Ale zkusit to musím.“

Myslela jsem hlavně na jednu věc — že jsem policii zavedla na špatnou stopu. Musela jsem za tuto chybu převzít zodpovědnost. Věřila jsem, že takhle by se měl zachovat každý poctivý dospělý člověk.

„Nic dobrého z toho nevzejde,“ zamručel Luciano.

Následující týden však dorazili moji právníci do Capanne s tím, že mi přes své výhrady zařídili druhé kolo výslechu.

„Je to nebezpečné,“ varoval mě však znovu Carlo. „Mignini se vám určitě pokusí něco přišít.“

„To už udělal,“ namítla jsem.

Když jsem se s Migninim poprvé setkala na questuře, neměla jsem tušení, kdo to je, co se děje, v čem je problém, kvůli čemu na mě policisté křičí a proč si nic nepamatuju. Byla jsem přesvědčená, že je to člověk, který mi pomůže (například starosta), a ne žalobce, který podepíše moje zatčení a dostane mě za mříže.

Tentokrát jsem byla připravená. Tentokrát s sebou budu mít své právníky. Přijdu za ním odpočinutá, s jasnou hlavou. Tentokrát jsem věděla, co mě čeká. Dám si záležet a budu odpovídat na všechny otázky v angličtině. Nečekala jsem, že mě Mignini nechá okamžitě propustit, ale doufala jsem, že pokud mu jasně vysvětlím, co se mi stalo, pomůže mi to. A díky dalším důkazům, které jasně prokážou moji nevinu, mě pak bude muset nechat na pokoji.

Ve středu dopoledne mě čekala další pravidelná schůzka s právníky. Každý týden jsem vešla do kanceláře, která sloužila jako místo našich setkání, a oba advokáti vstali a pozdravili mě: „Ciao, Amanda.“ Tentokrát Luciano ještě zaklonil hlavu, zvedl oči ke stropu a dodal: „Ciao, poliyia.“ Potom se znovu podíval na mě. „Teniamoci conto degli altri ospiti alla festa“ — „Mějme na paměti, že na téhle zábavě nejsme jediní hosté.“

Lucianovo veselé uvítání nebylo jediným náznakem, že je místnost téměř jistě napíchnutá. Oba právníci mi už dříve dali jasné instrukce. „Nikdy se s nikým nebavte o svém případu,“ upozornil mě Carlo. „Určitě vás poslouchají a sledují. Chápu, že s rodiči musíte mluvit na rovinu, ale policie využije cokoliv, aby vás zlikvidovala. Dávejte si prosím pozor.“

„Dobře.“

Jenomže sebekontrola nebyla mojí silnou stránkou. Mamku a taťku jsem vídala pouze dvě hodiny týdně a byli to jediní lidé, kterým jsem se mohla upřímně svěřit. Chtěli vědět všechno, co se mi honí hlavou, a mně zase pomáhalo, že se jim ze všeho můžu vypovídat. Nepředpokládala jsem, že je pro mě nebezpečné mluvit s nimi o mém každodenním životě za mřížemi, o vztazích s ostatními vězeňkyněmi a dozorkyněmi nebo o mém případu. Na Mereditině vraždě jsem se nijak nepodílela, a tak jsem se domnívala, že ať už řeknu cokoliv, jenom mi to pomůže dokázat mou nevinu.

Nenapadlo mě, že obžaloba moje slova překroutí. Nečekala jsem, že budou schopni zneužít mé rozhovory a vyrobit z nich důkaz svědčící proti mně. Celou dobu jsem přece trvala na své nevině a říkala, že se ze všeho nejvíc chci vrátit domů. Opakovala jsem to stále dokola.

Mamka s taťkou mi při své první návštěvě po zveřejnění zprávy o noži jako vražedné zbrani popsali teorii, s níž přišli moji právníci — že se policisté snaží tento nůž využít jako zastrašovací prostředek, s jehož pomocí mě chtějí donutit, abych na sebe prozradila nějakou kompromitující skutečnost. „Vůbec nic na tebe nemají, a tak se pokoušejí... vytáhnout z tebe něco víc,“ řekla mamka.

„To je hloupost,“ prohlásila jsem. „Nemůžu jim říct nic jiného než pravdu, protože vím, že jsem tam byla. Nemůžu lhát, nemám k tomu důvod.“

Tím „že jsem tam byla“ jsem měla na mysli Raffaeleho byt, kde jsem strávila noc, během níž Meredith zemřela. Nemohla jsem proto říct vůbec nic, co by proti mně mohli použít. A nemohla jsem se podřeknout, protože jsem nic neskrývala — do vily jsem tehdy vůbec nevkročila.

Mamka, která seděla vedle mě za stolem v téže místnosti, kde jsme se před několika týdny poprvé setkaly a kde jsem se scházela s právníky, mě vzala za ruce a souhlasně přikývla. Potom jsme přešli k dalším tématům, například k tomu, jak se všichni vyrovnáváme s celou nynější situací a jak se mi z domova snaží pomoct ostatní členové rodiny a přátelé.

Policisté nelenili a moji poznámku, kterou si samozřejmě nahráli, okamžitě využili. O několik týdnů později, začátkem prosince, se do mezinárodního tisku dostala zkreslená verze mých slov, kterou převzal dokonce i londýnský Daily Telegraph: „Nahrávka potvrzuje, že Knoxová byla na místě činu“.

Článek tvrdil: „Nové převratné důkazy mohou potvrdit, že Amanda Knoxová — Američanka obviněná z vraždy Meredith Kercherové — byla přítomná na místě činu v době, kdy britská studentka přišla o život.“

Policie předala médiím další falešnou, ale zato šťavnatou zprávu.

Luciano s Carlem pochopili něco, co mi stále nedocházelo: obžaloba byla natolik odhodlaná prokázat moji vinu, že viděla jen to, co chtěla vidět, slyšela jen to, co chtěla slyšet, a předkládala jen takové důkazy, které se jí hodily. K čertu s fakty.

Byla jsem vzteky bez sebe. „Jak to mohli udělat?“ zeptala jsem se. „Vždyť je to bohapustá lež!“

„Nebojte se,“ chlácholil mě Carlo. „Jakmile nám obžaloba vydá přepisy, snadno dokážeme, že to není pravda. Ale berte to jako poučnou lekci, Amando. Žalobci skočí po všem, o čem budou přesvědčení, že to poslouží jejich záměru. Nezapomínejte prosím, že místnost, kde se setkáváte s rodiči, je plná štěnic.“

Větší opatrnost v budoucnosti ale nemohla vyřešit problém, jemuž jsem čelila právě v tu chvíli. Soudkyně vzala moje slova v potaz při rozhodování, jestli mě může převést do domácího vězení. Opět jsem dostala tvrdou ránu, už několikátou během prvních měsíců ve vězení, protože moji žádost zamítla a já jsem musela dál zůstat za mřížemi.

Označila můj nahraný rozhovor za „indicii“, v níž „můžeme spatřovat důkaz, že Knoxová byla během zločinu doma.“

Dále mě popsala jako „vychytralou a proradnou dívku,“ která „má mnoho tváří, nevnímá realitu... a existuje u ní vysoká pravděpodobnost, že by mohla zabíjet znovu.“

Teprve během předběžného soudního líčení, které se odehrávalo následující rok v září, jiný soudce uznal mou obhajobu, že jsem očividně nemluvila o vile, ale o Raffaeleho bytě, a nechal tenhle „důkaz“ odstranit.

Carlo mě nevaroval pouze před probíráním svého případu s jinými lidmi, ale kladl mi na srdce, abych také co nejméně psala. Tohle doporučení mi už připadalo dost paranoidní. Deník jsem si vedla od té doby, co jsem se naučila psát celé věty, a nechápala jsem, proč bych měla přestávat právě teď, když jsem to potřebovala úplně nejvíc. Ani poté, co mi policisté zabavili vězeňský deník, jsem neměla strach z ničeho, co jsem si tam zaznamenala. Byla jsem nevinná. To jsem ovšem netušila, co se může stát, jakmile se moje slova dostanou do cizích rukou.

Dokonce ani moji právníci nerozuměli mým úvahám o Rafaelem a noži, které unikly do novin. Do deníku jsem s nadsázkou vylíčila, jak za mými zády odnáší dotyčný nůž ze svého bytu. Musela jsem Carlovi a Lucianovi vysvětlit, že jsem to udělala schválně — jelikož mi připadalo naprosto šílené, že by se Mereditina DNA ocitla na noži z Rafaeleho bytu.

Pokud se ovšem Raffaele nerozhodl vstát, zatímco já jsem spala, popadnout nůž, odejít k nám do vily, zabít Meredith, vrátit se domů, vyčistit ho, nějak na něj přenést moje otisky, uložit ho, zase zalézt do postele a několik dní se náramně dobře přetvařovat, o čemž silně pochybuju.

Neměla jsem však možnost vysvětlit to všem, kteří si můj deník přečetli. Když se tahle pasáž přeložila do italštiny a pak zase zpátky do angličtiny, skoro vůbec neodpovídala původnímu znění, ale zato velmi připomínala žalobcovu teorii o průběhu první listopadové noci:

Ten večer jsem vykouřila spoustu marihuany a usnula jsem v bytě svého přítele. Nic si nepamatuju. Raffaele však mohl odejít do vily k Meredith domů, znásilnit ji a zabít. Potom se vrátil, a zatímco jsem spala, dostal na nůž moje otisky. Ale nechápu, proč by to dělal.

Až si promluvím s žalobcem, vyjasním všechny ty zmatky, které vznikly kolem mé osoby. Byla jsem přesvědčená, že nadcházející setkání veškeré omyly napraví.

Carlo s Lucianem mě znovu varovali, že to nemusí být tak snadné. „Mignini vám bude klást záludné otázky, aby vás chytil do pasti. Chce dokázat, že jste spolčená s Rudym Guedem. Pokusí se vás navést k přiznání, že jste Patricka obvinila záměrně. Jste na to připravená, Amando?“

„Já vím,“ odpověděla jsem. „Jsem připravená.“

Nic jsem ale nevěděla. A připravená jsem nebyla.

Když se přiblížil den výslechu, Luciano s Carlem mi dali několik rad. „Nedovolte mu, aby vás na něčem nachytal. Neříkejte nic, co si naprosto dokonale nepamatujete. Nevadí, když odpovíte: ,To si nepamatuju'. Nejste Bůh a nemůžete znát úplně všechno. Nejlíp uděláte, když odpovíte ,Nevím,' a budete pokračovat dál.“

Hlavou mi vířily emoce. Nemohla jsem se dočkat, až Migninimu i veřejnosti dokážu, jaká jsem ve skutečnosti, ale zároveň jsem se děsila, že se ocitnu kdesi mimo celu. Večer před velkým dnem mě ale naprosto přemohla nervozita. Z pizzy, kterou jsme si se spoluvězeňkyněmi upekly k večeři v přenosné pečící míse, jsem toho moc nesnědla. V noci jsem se stále převracela, házela sebou a rozvažovala všechno, co chci žalobci říct. Během cesty do ústřední budovy vězeňského komplexu, kam jsem vyrazila v deset hodin dopoledne, jsem si pobrukovala písničku Let It Be, z níž se stala moje hymna, abych se trochu uklidnila.

Výslech se konal v téže místnosti, využívané jako náhradní soudní síň, v níž soudkyně před pěti týdny potvrdila moje zatčení a která nebyla o nic příjemnější než kancelář na questuře, kde mě Mignini vyslýchal poprvé. Na opačných stranách zšeřelé stísněné místnosti stály dva stoly pro obžalobu a obhajobu. Skrz zamřížovaná okna vysoko ve stěně nebylo vidět ven ani dovnitř.

V místnosti vládlo přímo hmatatelné napětí. Mignini seděl za stolem společně se dvěma policisty a měl na sobě stejně jako Carlo s Lucianem černý talár. Všichni tři byli připraveni bojovat. Ochromovaly mě rozpaky a měla jsem pocit, že sem vůbec nepatřím — jako bych se stala účastníkem sporu, s nímž jsem neměla vůbec nic společného.

Jenomže já jsem naopak byla hlavní příčinou tohoto sporu — a také jediným člověkem, který mohl všechno uvést na pravou míru.

Postavila jsem se ke Carlovi a Lucianovi, kteří s sebou přivedli tlumočnici, a čekala jsem, až mně Mignini udělí slovo. Marně. Místo aby se mě zeptal, co mu chci sdělit, okamžitě mě začal bombardovat otázkami.

Ze všeho nejvíc mě zarazilo, že se mi ani jedinkrát nepodíval do očí. Celou dobu hleděl na papír s připravenými poznámkami, který držel v ruce. Jako bych mu nestála ani za trochu té námahy, kterou by musel vynaložit, aby zvedl hlavu.

„Máte tu nějaké přátele ze Španělska?“ zeptal se. Rudy Guede totiž řekl, že strávil Halloween s několika španělskými kamarády.

Tvářila jsem se klidně a odhodlaně. „Ne,“ odpověděla jsem.

„Co znamená to vaše jméno Foxy Knoxy?“

„Je to jen přezdívka.“

„Ale co znamená?“

„Nic neznamená. Je to jen slovní hříčka založená na mém příjmení. Na střední škole mi tak začaly říkat spoluhráčky ve fotbalovém družstvu.“

„Proč tu přezdívku používáte jako jméno?“

„Nepoužívám ji. Nikomu se nepředstavuju jako Foxy Knoxy“

„Měla jste s Meredith nějaké problémy?“

„Ne. Moc dlouho jsme se neznaly, ale byly jsme kamarádky.“

„Znáte Rudyho Guedeho?“

„Náhodně jsem se s ním setkala, ale na jeho jméno jsem si vzpomněla, až když jste ho zatkli.“

Mignini mi kladl spoustu otázek ohledně toho, zda jsme užívali drogy, a ohledně přátel, které jsme zvali do vily. Zeptal se mě, kdy jsem zjistila, že Meredith někdo ubodal — chtěl tím dokázat, že jsem znala detaily její smrti mnohem dřív, než by se o nich mohl člověk, který neměl s vraždou nic společného.

Vyvádělo mě z míry, že každou otázku většinou zopakoval ještě jednou, ačkoliv jsem se mu na ni snažila dát s pomocí tlumočnice co nejúplnější odpověď. Přepadl mě strach, že se nevyjadřuju dostatečně jasně. Carlo, který působil jako druhý tlumočník, zpočátku zachovával odměřený tón a občas Migniniho přerušil a prohlásil: „Ve skutečnosti chce říct, že... “ nebo „Tuhle otázku už zodpověděla!“

Oba moji advokáti pozorně poslouchali, jak žalobce formuluje věty a opakuje otázky, jak tlumočnice jeho dotazy překládá i jak já na ně já odpovídám, a okamžitě protestovali při každém náznaku, že některá formulace je příliš sugestivní nebo přeložená zavádějícím způsobem. Byli připraveni chránit mě před tím, na co mě předtím s obavami upozorňovali — před agresivním a podlým výslechem žalobce, kterého vůbec nezajímalo, co říkám, ale chtěl ze mě dostat cokoliv, co by mě nějak kompromitovalo. Jak se výslech protahoval, ztráceli Carlo s Lucianem trpělivost.

Po pěti a půl hodinách opakovaných záludných otázek jsem byla unavená, ale měla jsem pocit, že se všechno vyvíjí příznivě. Luciano mi během krátkých přestávek pokládal ruku na rameno a Carlo mě ujišťoval: „Vedete si dobře.“

Potom se debata stočila k mému výslechu konanému 6. listopadu uprostřed noci a tomu, jak jsem mohla říct něco, co jsem nemyslela vážně. Vysvětlila jsem žalobci, že na mě policisté nesmírně tlačili a jak mi úplně zamlžilo vědomí jejch tvrzení, že jsem se tu osudnou noc s někým sešla a byla ve vile. Mignini přešel do defenzívy. „Byl jsem u toho,“ prohlásil s odkazem na mou noční výpověď na questuře. „Slyšel jsem, jak jste to řekla.“

„Tvrdili jste to vy. Já jenom stále opakovala: ,Nejsem si jistá. Jsem zmatená'.“

Výslech, který jsem momentálně absolvovala, se stále víc podobal tomu, který jsem se snažila napravit. Vůbec to nevypadalo dobře. Mignini mi položil otázku, ale když jsem na ni odpověděla, nelíbilo se mu to a zeptal se znovu. Snažil se mě zastrašit přívalem slov.

Luciano s Carlem se na židlích natahovali dopředu.

„Jak se vůbec objevilo Patrickovo jméno?“ vyhrkl na mě Mignini.

„V mém mobilu,“ řekla jsem. „Napsala jsem mu textovou zprávu: ,Uvidíme se.'“

„Co jste tou zprávou myslela?“

„V angličtině to znamená: ,Měj se. Na shledanou.' Nemyslela jsem tím, že se sejdeme okamžitě. Kromě toho jsem ještě dodala: ,Buona seratař —Užij si večer.' Nechtěla jsem si s ním dát sraz.“

„Proč jste jeho vzkaz vymazala?“

„Občas zprávy mažu, hned jak si je přečtu. Můj telefon nemá tak velkou paměť, abych je tam mohla nechávat.“

„Proč jste tvrdila, že si svou odpověď na jeho zprávu nepamatujete?“

„Protože jsem si to skutečně nevybavovala.“ „Proč jste označila Patricka?“

„Policisté mi pořád tvrdili, že jsem se setkala s člověkem, kterému jsem poslala tu textovou zprávu, a nenechali si to vymluvit.“

„Ne. Proč jste označila Patricka?“ „Policisté se mě na něj vyptávali.“

„Ne! Proč jste označila Patricka?“ „Policisté trvali na svém, že to byl on.“ Mignini byl stále agresivnější. „Proč Patrick?“ „Kvůli té zprávě.“

„To nevysvětluje, proč právě Patrick.“

„Ale ano, vysvětluje.“

„Proč jste řekla, že ji zabil Patrick?“

„Protože jsem byla zmatená. A pod velkým tlakem.“

„NE!“ obořil se na mně. „Proč jste řekla, že to byl on?“

Ještě nikdy v životě jsem neměla takový pocit zmaru. „Protože jsem si myslela, že to mohl být on!“ vykřikla jsem se slzami v očích.

Znamenalo to, že jsem si tehdy představila Patrickův obličej a na okamžik jsem skutečně podlehla dojmu, že to udělal on.

Mignini vyskočil ze židle a zvolal: „Ha!“

Vzteky a rozhořčením jsem se rozplakala.

Moji právníci okamžitě vstali a Luciano mávl rukou se slovy: „Výslech skončil!“

Posadili mě a objali. „To je v pořádku, Amando, to je v pořádku. Vedla jste si dobře. Až za vámi příště přijdeme, o všem si promluvíme.“

Dozorkyně mě pak odvedla pryč a já se nekontrolovatelně rozplakala. Snažila jsem se všechno vysvětlit, seč mi síly stačily, ale selhala jsem.

Mignini zjevně řekl při odchodu novinářům, že jsem nic nevysvětlila a nepřišla s ničím novým. Prý jsem celou dobu jen brečela.

Ten den se pro mě všechno změnilo. Pochopila jsem, že obžaloba se vůbec nesnaží zjistit, kdo zabil Meredih. S pocitem hrůzy mi došlo, že jsem udělala chybu, kterou už nikdy nenapravím. Neexistovalo nic, čím bych mohla Migniniho přesvědčit. Všechno překroutil a zkreslil natolik, že tím získal další zdánlivé důkazy mé viny. Byla jsem naprosto zdrcená.

Po návratu do cely jsem v televizi zahlédla opakování záznamu z uplynulého víkendu, který zachycoval Mereditinu rodinu celou v černém, jak v Anglii přichází na poslední rozloučení s mou zavražděnou spolubydlící. O tom pohřbu jsem se dozvěděla od dona Saula a celý den jsem byla v duchu s Meredith. Při pohledu na její truchlící rodinu mi proletělo hlavou: Navzdory všemu, čím teďprocházím, mám přece jenom štěstí.

Kapitola 21 Leden - květen 2008

Splastovou taškou napěchovanou oblečením a knížkami jsem stála před svou už třetí celou, kterou mi ve vězení přidělili během uplynulých devíti týdnů. Agente zasunula klíč do zámku, odemkla a otevřela. „Kde si myslíte, že jste?“ ušklíbla se. „V hotelu?“

„Ne,“ odpověděla jsem. Věděla jsem, že mě kvůli mým opakovaným žádostem o přestěhování považuje za primadonu.

Ke každé z nich jsem však měla dobrý důvod. Moje první spolubydlící Gufa byla nevypočitatelná. Tři ženy ve středním věku, s nimiž jsem sdílela celu potom, byly zase klepny, které kritizovaly, jak vařím a uklízím. Prohlašovaly, že jsem snobka, protože ráda čtu a píšu. „K čemu ti to studování je, když strávíš zbytek života ve vězení?“ zeptala se mě jedna z nich.

Daly mi i přezdívku: Principessa sulPisselo — Princezna na hrášku. Tohle pohádkové jméno bylo zároveň jízlivou slovní hříčkou — pisello je v italštině hovorový výraz pro „penis“. Narážely tím na moji údajnou sexuální zhýralost.

Teď mě čekalo bydlení s Cerou. Tahle mladá štíhlá a vysoká dívka připomínající modelku pracovala ve věznici jako portavito — jezdila s vozíkem kolem cel a roznášela jídlo. Kromě toho se mnou každý týden docházela na lekce hry na kytaru, což byla další „nápravná“ aktivita, podobně jako promítání filmů. S drtivou většinou ostatních vězeňkyň jsem se však stýkat nesměla, což bylo zvláštní opatření, jež mělo chránit mladé dívky, které se ve vazbě ocitly poprvé v životě. Bohužel jsem se však kvůli němu nesměla účastnit skupinových aktivit ani se bavit s někým mimo celu. Don Saulo naštěstí přesvědčil vedení věznice, aby mě pouštělo na hodiny kytary a také na bohoslužby, které se konaly každý týden.

Jednou ve středu jsem se cestou z lekce hry na kytaru zeptala Cery: „Nevadilo by ti, kdybych se přestěhovala k tobě? Jsme skoro stejně staré a obě studujeme. Mohla bych ti pomoct s angličtinou.“

Cera chviličku váhala, ale pak přikývla. „Jasně. Dneska večer napíšu žádost.“

Její cela působila útulně, čistě a upraveně. Na postelích měla barevné povlečení, na zdech pověšené pohledy a na okenní mříže si zavěsila pestrobarevný závěs. Když jsem si vytahovala věci z tašky, zapředly jsme spolu velice upřímný rozhovor. „Asi bych ti měla hned na začátku říct, že jsem bisexuálka.“

„Já to neodsuzuju,“ odpověděla jsem. „Mně se líbí kluci, ale držím se zásady ,žij a nech žít'.“

„Stejně nejsi můj typ,“ poznamenala. „Když ses zeptala, jestli se ke mně můžeš přestěhovat, napadlo mě, že jsi lesbička, ale pak jsem si uvědomila, že to tak asi nebude,“ řekla, na okamžik zaváhala a pak dodala: „Popravdě, holky z tvojí cely tvrdí, že jsi rozmazlená.“

Páni! Proč mi nedošlo, že mě za mými zády pomlouvají? Dělaly to přece i všem ostatním. Cera poznala, že mě to zamrzelo.

„Jsou to falešnice. Jako skoro všichni ve vězení. Sama se o tom přesvědčíš.“

„Ale ty přece přátele máš. A užíváš si s nimi legraci.“ „Jak jsi na to přišla?“

„Kdykoliv se koná socialita, slyším smích.“ Na společná setkání vězeňkyň jsem bohužel nesměla.

Cera protočila panenky. „To je všechno faleš. Bavíme se, ale není v tom ani špetka upřímnosti.“

Jak by všichni mohli být falešní? Lidé jsou zkrátka jenom lidé.

„Vězení je děs. Poznáš to sama,“ pokračovala Cera a naklonila se ke mně. „Počkej, až tu strávíš delší dobu.“ Pak mi začala objasňovat situaci: „Vězeňkyně a dozorkyně — to jsou dva světy. Dozorkyně jsou naše nepřítelkyně. Jsou tady jenom kvůli tomu, aby nás posuzovaly.“

„Nepřipadají mi tak hrozné.“

Cera se zamračila. „Nemáš ponětí, co o tobě povídají, když jsi venku. ,Co si o sobě ta Knoxová myslí? Schovává žížaly před deštěm, ale zabíjet lidi jí nevadí.' Dokonce i Lupa tvrdí, že jsi to udělala.“

Věděla jsem, že žalobce mi nevěří, ale domnívala jsem se, že lidé, s nimiž se stýkám každý den, mě přece musí vidět takovou, jaká jsem, a určitě si nemyslí to nejhorší. Když jsem ale uslyšela Ceru, jasně jsem pochopila, že dozorkyně ve mně vidí vražedkyni. Tak jako všichni ostatní.

„Clověk tu přežije, jen když je neprovokuje,“ pokračovala Cera. „A udrží si důvěru ostatních vězeňkyň. Ale zároveň se musí starat jenom o sebe. A nikomu nevěřit.“

Rozhodla jsem se změnit téma. „Můžu se zeptat, kolik je ti let? A jak dlouho jsi ve vězení?“

Cera mi věnovala okázale shovívavý pohled rodiče promlouvajícího se svým dítětem.

„Je mi třiadvacet,“ odpověděla. „Ve vězení jsem už šest let — celkem jsem dostala pětadvacet. Měla jsem zavraždit svého přítele.“

Panebožy. Jakmile to dořekla, rozbolela mě hlava.

„Vím, jak se teď asi cítíš, když jsi středem pozornosti,“ pokračovala Cera. „Neboj se. Jakmile někdo spáchá další senzační zločin, zapomenou na tebe.“

Ačkoliv jsem toužila zmizet ze světla reflektorů, výraz zapomenout mě vyděsil. A když předtím řekla, že dostala pětadvacet let, sevřel se mi žaludek. Bylo mi do pláče — kvůli ní i kvůli sobě. „Taky se do tebe opírala média?“

Cera mi věnovala další káravý pohled. „Novináři se na něco zaměří a promění tě ve ztělesnění zla,“ odpověděla. „Říká se o tobě, že máš ,tvář anděla, ale duši ďábla'. Slyšela jsi o Albertovi Stasim? V srpnu 2007 ho obvinili z vraždy přítelkyně. Média o něm psala, že má ,ledové oči', protože jsou modré. U mě to bylo stejně. Vykreslili mě jako psychopatku, protože ráda cucám kostky ledu a koušu je.“

Jak to, že jsem tak naivní?

„Radši o tom nebudeme mluvit,“ poznamenala. „Nechci tě uvádět do rozpaků.“

Cera měla pravdu. Její slova zněla rozčileně a zahořkle. Nechtěla jsem to protahovat.

I ve dvaceti letech jsem se stále dívala na svět dětskýma očima. Ve všech jsem hledala lepší stránku. Domnívala jsem se, že člověk je od přírody soucitný, a pokud se k někomu zachová špatně, stydí se za to. Moje důvěra teď sice poněkud uvadala, ale snažila jsem se žít v přesvědčení, že lidé jsou v podstatě hodní. A že mi tihle hodní lidé uvěří a osvobodí mě.

Ve vězení jsem dospěla aspoň do té míry, že jsem se naučila pohlížet na ostatní jako na komplikované osobnosti, z nichž některé jsou schopné provádět špatnosti, aby dosáhly něčeho, co považují za správné. Od druhého výslechu u Migniniho mi tak bylo jasné, že obžaloba je odhodlaná podkopat moje alibi. Následující týdny a měsíce mi měly ukázat, kam až bude ochotná zajít, aby dokázala mou vinu.

Začátkem ledna se v jedné populární italské televizi objevil Raffaeleho otec a přesvědčoval diváky, že jeho syn neměl s Mereditinou vraždou nic společného. „Ty krvavé otisky bot ve vile patří Rudymu Guedemu,“ prohlásil. Jedenáct soustředných kruhů, které v otisku zůstaly, se přesně kryly se vzorem na podrážkách sportovní obuvi Nike Outbreak 2. Doktor Sollecito pak ukázal divákům uvedený typ bot a dodal, že krabice od nich se našla u Guedeho v bytě.

Otisky na podlaze tedy nemohly zanechat Rafaeleho novější Nike Air Force 1. „Ty mají jenom sedm soustředných kruhů.“ Do konce pořadu se mu podařilo naprosto znevěrohodnit tvrzení, že Rafaele byl na místě činu, a zároveň zasadit Guedemu další pomyslnou ránu. Rafaeleho rodina musela být u vytržení.

Jejich radost ale netrvala ani čtyřiadvacet hodin. Následující dopoledne totiž žaloba oznámila, že má nové „důkazy“ — na přezce, kterou vrah vyřízl spolu s kusem látky z Mereditiny podprsenky, se našla Rafaeleho DNA.

„To snad ne!“ prohlásila jsem. „To není možné.“

„Policie určitě načasovala tohle oznámení tak, aby po vystoupení doktora Sollecita získala veřejnost zase na svou stranu,“ řekl mi Luciano. „Není to náhoda. Raffaeleho právníci udělali obrovskou chybu, když ty své důkazy pustili do médií a nepřinesli je přímo k soudu.“

Uvědomovala jsem si, že tenhle „důkaz“ nás může poškodit, ale zároveň mi bylo jasné, že se Rafaele mohl dostat k Mereditině podprsence zhruba se stejnou pravděpodobností, s jakou moje spolubydlící zemřela po zásahu nožem z jeho bytu. Věděla jsem, že jsou obě tvrzení lživá, ale že je obžaloba nepochybně použije, aby nás s tou vraždou spojila.

„Rafaeleho DNA se na ten háček nějak musela dostat,“ řekl Carlo. „Nepůjčila jste si někdy od Meredith oblečení? Nepraly jste dohromady prádlo?“

„Půjčovala jsem si kalhoty a trička, ale podprsenku nikdy,“ odpověděla jsem. „Oblečení jsme si praly každá zvlášť. Ale věšely ho na jeden sušák. Myslíte, že se tam mohla dostat takhle?“

Ukázalo se, že existuje ještě jedno možné vysvětlení.

Osmnáctého prosince, šestačtyřicet dní poté, co Polizja Scientifica poprvé prohledala vilu, se do čísla sedm v ulici Via della Pergola opět vrátil tým římských forenzních odborníků.

Luciano a jeden z Raffaeleho právníků sledovali v dodávce před vilou živý přenos z prohledávání domu. Vyšetřovatelé měli na sobě bílé kombinézy, na nohou návleky a na rukou rukavice, které měly zabránit kontaminaci místa činu. Na to už ale bylo pozdě. Squadra mobile — pojízdná jednotka — už předtím prošťárala celý dům, přičemž pobíhala z jedné místnosti do druhé. Při pátrání po Mereditiných kreditních kartách, klíčích a dalších nebiologických důkazech odtáhli její matraci do kuchyně. Vylomené dveře skříně zůstaly ležet na podlaze, stejně jako hromada Mereditina oblečení. Forenzní tým objevil pod ponožkou, která ležela pod srolovaným kobercem, kousíček podprsenky s háčky.

Mně osobně se ty háčky nijak netýkaly, ale obžaloba nikdy neuvěří, že Rafaele jednal beze mě. Bude tvrdit, že jsem ho pustila do vily. Vždyť s Meredith se seznámil jenom díky tomu, že chodil se mnou. Každý z nás představoval alibi pro toho druhého. Pokud se tedy žalobcům podaří nějak dokázat, že je Rafaelle do té vraždy zapletený, obviní mě přinejmenším z napomáhání.

To zapínání od podprsenky nepředstavovalo jediný inkriminující důkaz, o němž se žaloba ten den zmínila v tisku. Titulek v londýnském Daily Mail oznamoval: „Forenzní testy dovedly policii ke krvavé šlápotě v ložnici Knoxové“. Clánek citoval policejního vyšetřovatele Edgara Giobbiho, který prohlásil: „Je to stěžejní, nesmírně důležitý objev.“

Luciano mi pak vylíčil děsivé podrobnosti. „Prý jste měla nohy ,celé od krve'. A údajně jste ji nechávala za sebou, když jste se snažila uklidit.“

Forenzní tým použil luminol — chemikálii, která se rozzáří modře, když přijde do styku se sebemenším množstvím hemoglobinu. Odhalila jim dva otisky nohou na chodbě před koupelnou a jeden v mé ložnici.

„Jak můžou tvrdit, že jsem měla na nohou Mereditinu krev?“ vyhrkla jsem.

„Prosím vás, Amando, nedělejte si starosti,“ řekl Carlo a soucitně se na mě zadíval. „Určitě to není tak jednoznačné a jednoduché, jak to podávají média. Už jsme mluvili s našimi odborníky a ti tvrdí, že jste klidně mohla šlápnout do té krvavé skvrny na předložce v koupelně, a tím jste přenesla krev na chodbu. Luminol navíc nereaguje jenom na krev. Úplně stejně se projevuje přy styku s domácími čistidly, se zeminou, s ovocnou šťávou, se rzí z vodovodního kohoutku, prostě se vším, co obsahuje železo nebo peroxid. Pokud chtějí forenzní experti zjistit, co přesně objevili, musejí udělat další testy s jinou chemikálií — tetrametyl-benzidinem (TMB) — která reaguje pouze na lidskou krev.“

„A už to udělali?“ zeptala jsem se nervózně.

„Vím, že je to pro vás nepříjemné, ale musíme počkat do konce vyšetřování, abychom zjistili, jak Polizia Scientiica dospěla ke svým závěrům,“ odpověděl Carlo.

To jsme ovšem nevěděli, že nás čeká dalších dvaadvacet měsíců strávených v nervozitě, než jsme zjistili, co vedlo forenzní experty k jejich chybnému úsudku. Možná to tak bylo lepší.

Toto nové tvrzení vytvořilo mezi mnou a normálním životem další hradbu. Byla to jen nová položka na prodlužujícím se seznamu mých obvinění. Až příliš mnoho neskutečných věcí se veřejnosti předkládalo jako „pravda“ — Mereditina DNA na Raffaeleho noži, Rafaeleho DNA na háčku Mereditiny podprsenky a teď i Mereditina krev na mých nohou.

Jako by nestačilo, že se policisté odvolávali na „vyšetřovatelský instinkt“, který je přesvědčil, že jsem zapletená do Mereditiny vraždy a že jsem nebezpečná a zvrácená. Teď začala poskytovat výsledky, o nichž jsem věděla, že jsou chybné, také forenzní analýza — údajně bezchybná metoda, do níž jsem vkládala naděje, že mě očistí. Stejně jako většina lidí, kteří jsou v téhle oblasti poučeni nanejvýš televizními kriminálními seriály, jsem si neuvědomovala, že i důkazy získané forenzní analýzou je zapotřebí nějak interpretovat a že celkový výsledek zkoumání mohou ovlivnit lidské chyby a předsudky, což se také často stává.

„Já to nechápu,“ řekla jsem taťkovi při jeho následující návštěvě. „Jak se to mohlo stát? Raffaele ani já jsme tam nebyli. Jak se mohly dostat do vily důkazy, které tvrdí opak?“

Připadala jsem si tak zdrcená a bezmocná, že jsem se nezmohla na nic víc než na pláč v jeho náruči. „To je policie skutečně tak neschopná?“ zakvílela jsem. „Pořád se vzdalují od pravdy. Jak můžou vyšetřovatelé udělat tři zásadní chyby po sobě? Co se stane příště?“

Radši jsem ale moc dopředu nemyslela. Už jsem se musela rozloučit s mamkou. Pracovala jako učitelka na základní škole a využila veškeré volno a nemocenskou, aby se mnou mohla být. Moje obhajoba už stála daleko víc peněz, než kolik rodiče měli. Musela se tedy vrátit do práce. Díky Bohu, že v Itálii zůstal taťka. Nevím, jak bych to bez rodičů přežila.

Ve svém hněvu nad tou záplavou nespravedlností jsem nakonec dospěla k poznatku, který už pro taťku i oba mé právníky nebyl žádným tajemstvím: policie a obžaloba si nemohly dovolit přiznat, že udělaly chybu. „Případ je uzavřen,“ oznámily na tiskové konferenci ten den, kdy jsme byli s Raffaelem zatčeni. A budou se toho držet za každou cenu.

Na návštěvy obou právníků jsem se dřív těšila, ale teď jsem musela před každou z nich sbírat všechny síly. Nemusela jsem čekat dlouho a přinesli mi další děsivé novinky.

O necelý týden později vyšetřovatelé oznámili, že kolem odtoku bidetu v naší společné koupelně našli Mereditinu krev a v ní moji DNA. Usoudili z toho, že poté co jsem Meredith podřízla, umyla jsem si v bidetu ruce a nohy. Tvrdili, že tam objevili moje kožní buňky — nikoliv Raffaeleho nebo Guedeho — protože jsem byla poslední člověk, který tu koupelnu použil.

Další zprávu se moji advokáti dozvěděli, když jeden italský reportér ukázal Lucianovi na displeji mobilního telefonu fotografie z posledního výtisku Daily Mail. „Děsivé snímky z místa činu odhalily krvavý horor,“ hlásal titulek.

Když jsem 2. listopadu přišla z Raffaeleho bytu do vily, objevila jsem v umyvadle dvě kapky krve a na kohoutku maličkou šmouhu. Jedna fotografie v Daily Mail ale ukazovala koupelnu plnou krve. Policie poskytla tuhle fotografii médiím bez jakéhokoliv vysvětlení. Nenamáhali se totiž upřesnit, že to místo předtím vystříkali fenolftaleinem — chemikálií, která se využívá podobně jako luminol k odhalení stop po krvi. A pomlčeli i o tom, že fenolftalein se při styku s určitými sloučeninami — včetně hemoglobinu — zbarvuje do červenorůžova. Všechno, čeho se fenolftalein dotkne — každá zeď, každá dlaždice, každý věšák, každý ručník — získá do třiceti vteřin růžovočervenou barvu. Policie záměrně vypustila fotografie koupelny s vědomím, že většina lidí o takové chemikálii nikdy neslyšela, a proto přirozeně uvěří, že jde o krev. Jiné vysvětlení mě nenapadlo.

Fotografie koupelny znečištěné chemikáliemi měly přesně takový účinek, o jaký policii nejspíš šlo. Reakce veřejnosti dokázala, že fotografie — zvlášť taková, kde je na místě činu vidět „krev“ — vydá za sto tisíc slov. Přinejmenším. Bylo mi jasné, co si všichni myslí. Kdo jiný nej chladnokrevná vrajedkyně by se dokázal osprchovat v koupelně „plné krve“? Kdo jiný nej lhářka by dokázal tvrdit, je v umyvadle bylo jen pár kapek krve? Kdo? No přece Foxy Knoxy.

Kromě fotografií z koupelny zveřejnila policie i snímky z Mereditina pokoje před odvozem těla a po něm. Na zemi byl patrný krvavý otisk boty, který se stále přičítal Rafaelemu, ačkoliv jeho rodina dokázala, že to není možné. Na jedné fotografii pořízené ode dveří byl vidět téměř celý pokoj a na další Mereditina bosá noha vykukující zpod přikrývky. Detailní snímky odhalovaly, že musela před smrtí ztratit obrovské množství krve, že se jí doslova dusila a že v ní nakonec zemřela. Při pohledu na ně mi bylo do pláče. Musela být strašně vyděšená.

Veřejnost obvykle nemá právo vidět fotodokumentaci obžaloby, než se s ní seznámí obhajoba. Jenomže snímky byly venku a jejich účinek se nedal nijak zmírnit. Luciano v tom viděl další pokus obžaloby, jak získat veřejnost na svou stranu.

Moji právníci předložili soudu stížnost, že se žalobci snaží využít média proti nám, ale soudkyně prohlásila, že nic, co se objeví v médiích, nebude proti nám použito. Tok informací mezi obžalobou a médii byl sice neoficiální, ale všichni ho brali jako hotovou věc a nijak se nad tím nepozastavovali.

Fotbal, který jsem v dospívání hrála za elitní družstvo, mě naučil, že pokud chci své protivníky porazit, musím být vytrvalá, odhodlaná a nesmlouvavá. Začala jsem na sebe pohlížet jako na součást týmu, který vedli moji právníci. Mým úkolem bylo pomoct jim k úspěchu. Povolala jsem na pomoc poslední síly, které mi ještě zbyly, a snažila se přenést přes všechno utrpení, které jsem prožívala. V sedmnácti letech jsem celý měsíc hrála fotbal se zraněnou nohou, než jsem trenérovi přiznala barvu. Podobně jsem si připadala i teď — odhodlaná, ale vystavená nejrůznějším příkořím.

Strach, údiv a neochota přiznat si skutečný stav věcí, které mě ochromovaly na začátku téhle noční můry, se přetavily v tichý vztek a vzdor. Konečně jsem se vnitřně srovnala s holou skutečností, že mám v Capanne pouze jediného spojence — sebe samu. Z každé taťkovy návštěvy jsem se snažila vytěžit maximum a po zbytek času jsem se uchylovala k jediné metodě zvládání napětí, kterou jsem znala — stahovala jsem se do sebe.

Když člověk přijde o vládu nad svým životem, reaguje přirozeně tak, že ještě pevněji uchopí věci, které má dosud pod kontrolou. Ve vězení si však můžete hlídat pouze svoje vlastní tělo. Můžete se zničit cvičením. Můžete si ubližovat. Můžete se přejídat. Můžete hladovět. Můžete určovat, co půjde dovnitř a co ven. Odmítala jsem pozřít jakékoliv antidepresivum nebo sedativum. A většinou jsem mlčela.

Jediní lidé, s nimiž jsem po pěti měsících ve vězení stále mluvila, byla moje rodina a don Saulo, pokud jsem se s ním viděla, protože jenom v jeho přítomnosti mě za mřížemi neochromoval stres. Jinak jsem pouze odpovídala na otázky a sama nikdy žádné nekladla. Nepronášela jsem žádné poznámky. Mým vnitřním útočištěm se staly vzpomínky na plnohodnotný život doma. Nechtěla jsem je míchat se svým momentálním neživotem, který jsem vedla v Capanne.

Cera si udržovala sebekontrolu uklízením. Když jsem se k ní nastěhovala, líbilo se mi, že je její cela bez poskvrnky. Netušila jsem, že je pořádkem přímo chorobně posedlá, dokud po mně nezačala chtít, abych po osprchování otřela do sucha nejdřív stěny a teprve potom sebe. Sprchový gel a šampon jsem musela odkládat na pultík do řady a v přesných rozestupech, udržovat dokonale ustlanou postel podle vojenských měřítek, pokládat ovoce na misku stopkou vzhůru a vyhýbat se dřezu v kuchyni.

Usilovně jsem se s ní snažila vycházet. Pomáhala jsem jí s učením a pak jsem jí buď asistovala při uklízení, nebo se držela stranou. Když vytřela a vysušila podlahu, měla jsem za úkol vzít panno spugna — kus savé látky, která měla podobné účinky jako houba — kleknout si na všechny čtyři a vyleštit podlahové lišty. Když za mnou o jarních prázdninách přijela na návštěvu mamka, trpce jsem si jí postěžovala.

Jednou ráno jsem šla cosi odložit do koupelny a přitom nechtěně vrazily do Cery. Zčistajasna mě políbila na rty. Zůstala jsem stát na místě jako opařená a jenom na ni mlčky zírala, protože jsem nevěděla, co na to říct. „Podle toho, jak se tváříš, se ti to nejspíš nelíbilo,“ vyhrkla. „Omlouvám se.“

Od té doby se už o žádný tělesný kontakt nepokusila, ale jednou se mě zeptala, jestli nejsem zvědavá, jaké to je mít sex se ženou — takovou, jako je ona. Moje lakonická odpověď — jednoznačné ne — ji očividně zamrzela.

Mamce jsem se svěřila i s tímhle.

„Amando, musíme si promluvit,“ řekla mi pak jednou Cera. Stála opřená o zárubeň dveří vedoucích do kuchyňky s rukama překříženýma na drobné hrudi a sledovala mě, jak zírám do zdi. „Mám pocit, že mezi sebou nemáme ani náznak vztahu. Proč se mnou nemluvíš?“

„Popravdě, nemám co říct,“ odpověděla jsem. „Všechno, na co myslím, je dost osobní,“ zakoktala jsem a do očí se mi nahrnuly slzy.

Nemohla jsem věřit úřadům, protože se proti mně spikly. Byla jsem pod neustálým dohledem. Četla jsem. Pocvičovala se v italštině. Většinu času jsem ale trávila psaním dopisů lidem, po nichž se mi zoufale stýskalo — mamce, taťkovi, Madison, Brett, svému bývalému příteli, babičce a sestrám. Jedině tak jsem měla pocit, že mě ještě něco spojuje se světem mimo vězení. Jak bych to Ceře mohla vysvětlit?

„Když se na tebe podívám, vidím samu sebe před čtymi lety,“ poznamenala. „Je mi jedno, jestli jsi to udělala nebo ne, ale nechci se dívat, jak se trápíš. Nedopustím, abys udělala stejnou chybu jako já. Během těch let, co sedím ve vězení, jsem křičela, prala se, hladověla a ubližovala si, ale všem to bylo úplně jedno a nikdo se mi nepokusil pomoct. Prosím tě, vylez z té své ulity, než tě zničí. Když se budeš dál stahovat do sebe, už nikdy nenajdeš cestu ven.“

Vzimě a na jaře jsem v sobě stále chovala naději, že mi třeba soudkyně dovolí přesunout se do bytu, který měli pronajatý moji rodiče, a zůstat v domácím vězení. Mou první žádost sice zamítla, ale advokáti naplánovali na 1. duben další slyšení. Ačkoliv Carlo s Lucianem měli o jeho výsledku pochybnosti, já byla přesvědčená, že uspějeme. Odpočítávala jsem dny.

Necelý týden před slyšením jsem v televizi slyšela, že Mignini znovu vyslechl Guedeho. Zaposlouchala jsem se do zpráv a doufala, že Rudy poví pravdu.

Dívala jsem se na obrazovku a srdce mi tlouklo jako zběsilé. „Amanda a Rafaele byli ten večer v domě,“ řekl údajně Guede. „Viděl jsem je. Když jsem vyšel z koupelny, spatřil jsem mužskou postavu. Položil jsem tomu chlapovi ruku na rameno, ale držel v ruce nůž. Slyšel jsem i Amandu Knoxovou. Stála u dveří; viděl jsem ji tam. S Meredith se nesnášely. Všechno to začalo tím, že se pohádaly kvůli penězům. Meredith obvinila Amandu, že jí ukradla ze šuplíku tři sta eur.“

„To je naprostá lež!“ vybuchla jsem. Ještě nikdy jsem k nikomu necítila takovou zášť, jako tehdy ke Guedemu.

Cera ke mně vyslala lítostivý pohled a řekla: „Tak teď je to vážně průšvih. Jakmile se podezřelí začnou obviňovat mezi sebou, je to v pytli — pro tebe i pro něj. Přesně tohle obžaloba chce. Takhle ti znemožní bránit se.“

Den nato mě navštívili Luciano s Carlem. Ujistili mě, že nikdo, dokonce ani obžaloba, Guedemu neuvěřil. „Utekl z místa činu, je to lhář, zloděj, zvrhlík a vrah,“ prohlásil Carlo. „Není pochyb, že je to nevěrohodný svědek, protože se chce ze všeho vyvléct tím, že svalí vinu na vás. Obžaloba se to ale snaží nafouknout, protože je to další zbraň proti vám.“

„Prosím vás, Amando,“ přidal se Luciano, „hlavně si kvůli tomu nedělejte starosti. Musíte zůstat silná.“

Přesto mě neuklidnili. Po tomhle Guedeho svědectví jsem ztratila veškerou naději, že by mě soudkyně mohla propustit do domácího vězení.

Začátkem dubna za mnou přijel do Capanne Carlo a tvářil se ustaraně. „Amando, podle obžaloby se na místě činu našly stopy po důkladném úklidu. Proto tam údajně nejsou k nalezení žádné důkazy, že jste byli s Raffaelem u Meredith v ložnici. Prý jste zlikvidovali všechny stopy, které tam po vás zůstaly.“

„To je ta nejhloupější dedukce, jakou jsem v životě slyšela!“ vyjekla jsem.

„Víte, Amando, vyšetřovatelé mají velký problém,“ pokračoval Carlo. „Guedeho DNA našli po celém Mereditině pokoji, na jejím těle i v něm. Vaše stopy ale končí před jejími dveřmi. Raffaeleho DNA odhalili jenom na přezce Mereditiny podprsenky. Kdybyste s Raffaelem měli v té vraždě prsty, jak tvrdí obžaloba, musela by se vaše DNA najít stejně snadno jako ta Guedeho.“

„Ale Carlo, pokud tam nenašli žádné důkazy, neznamená to, že jsme po sobě uklidili, ale že jsme tam vůbec nebyli!“

„Já vím,“ odpověděl Carlo a povzdechl si. „Jenomže obžaloba se už pevně rozhodla, že jste to vloupání s Rafaelem nafingovali, abyste svalili vinu na Guedeho. Vím, že to nedává smysl. Jenom se snaží vložit do celého případu další článek. Je to jediný způsob, jak vás do toho zaplést, protože všechny důkazy vedou ke Guedemu.“

Soudkyně Matteiniová mi 16. května poslala rozhodnutí ohledně mé žádosti o domácí vězení: „Zamítá se“. Obžaloba na mě už do té doby naházela tolik špíny, že soudkyně ani nebrala v úvahu Guedeho výpověď. Přestože jsem před zatčením nikam neuprchla a zůstala v Perugii, soudkyně byla neochvějně přesvědčená, že mamka přispěchala 6. listopadu do města, aby mi pomohla utéct. Proto mě policisté zatkli ještě před tím, než za mnou dorazila. Přesnou hodinu jejího příjezdu se dozvěděli zároveň se mnou — protože mi napíchli mobil.

Na závěr svého vysvětlení mě soudkyně podrobila kritice za to, že jsem po Mereditině smrti nedala najevo žádnou lítost.

Když mi Carlo s Lucianem přišli oznámit, že soudkyně mou žádost o domácí vězení zamítla, v duchu jsem se vrátila k výslechu na questuře, kde mě policistě drželi až do rána 6. listopadu. Po jeho skončení jsem seděla celá zdrcená a uplakaná v prázdné kanceláři s Ritou Ficarrovou, která výslech vedla. V tu chvíli mi na stole začal zvonit a hlasitě vibrovat telefon. Zeptala jsem se jí, jestli si ten hovor můžu převzít. Byla jsem přesvědčená, že mi volá mamka, a pokud se jí neozvu, uschne strachy.

Tento můj nejnovější neúspěch ve mně vyvolal stejný pocit zoufalství a drásavé bezmoci jako tehdy ráno. Už jen při pouhém pomyšlení na ten den se mi úžil dech. Vybavovala jsem si, jak se mi ulevilo, když jsem se dozvěděla, že mamka přijede, a jak velice jsem ji potřebovala. Jakmile mi řekla, že za mnou přiletí do Itálie, došlo mi, jak jsem byla paličatá a hloupá, když jsem se rozhodla, že zůstanu na místě a pokusím se policii pomoct při pátrání po Mereditině vrahovi. Obalamutili mě.

Uvědomovala jsem si, že nejsem jediná, koho úplně ochromuje lítost. Mamku sžíraly výčitky svědomí, že nepřijela dřív. Když za mnou o jarních prázdninách přišla, byla o deset kilo lehčí.

Poté, co soudkyně zamítla moji žádost, jsem měla pocit, jako by se všechno zahalilo do tmy. Často jsem se bavila s donem Saulem o svých klaustrofobních pocitech, které mě přepadávaly po zamítnutí mé žádosti o přeřazení do domácího vězení. Pro samý vztek, zklamání a smutek jsem se vůbec nemohla soustředit na čtení, italskou gramatiku ani psaní dopisů.

Cera mě začala připravovat na možnost, že strávím za mřížemi dalších patnáct let. „Podle mě bys měla říct, že jsi to udělala,“ poradila mi jednou. „Ubere ti to pár let z trestu.“

„Já lhát nebudu!“ vykřikla jsem s důrazem na každé slovo. „Nebojím se Guedeho ani žalobce! Chci bojovat! O té vraždě nic nevím a nemíním zůstat ve vězení!“

Luciano a Carlo se mi pokoušeli dodat odvahu, abych byla schopná čelit všemu, co se podle jejich názoru nakonec nevyhnutelně stane.

„Musíte být připravená, že skončíte před soudem,“ řekl mi jednou v květnu Carlo s prstem zvednutým nad touchpadem svého notebooku. „Obžaloba o vás bude tvrdit spoustu věcí. Chci vám teď ukázat a vylíčit všechny děsivé podrobnosti Mereditiny smrti. Nebude to pro vás lehké, Amando.“

Pak otočil notebook, nastavil přede mě displej a sjel myší dolů. Počítač mi ukázal Mereditinu hlavu zvrácenou dozadu a její tvář s vytřeštěnými očima a šedožlutou pletí. Na krku měla příšernou tmavou rozšklebenou ránu.

Ach! Zalapala jsem po dechu a odvrátila obličej. Měla jsem pocit, že se udusím.

Carlo vstal od stolu. „Amando, uklidněte se.“

Pokusila jsem se nadechnout, ale jen jsem se zajíkla. „To ne!“

„Možná bychom to měli nechat na jindy,“ řekl Carlo, zvedl se a zaklepal na dveře. „Assistente!“

Nedokázala jsem se ubránit slzám.

Carlo mi pomohl vstát ze židle. Když agente otevřela, zrovna mě vlídně hladil po zádech.

„Byl to pro ni těžký den,“ vysvětlil jí Carlo.

Agente mě pevně uchopila za ramena a odvedla mě chodbou pryč. Za rohem jsme téměř narazili do inspektorky, která tudy také procházela.

„Co se vám stalo? Co se děje?“ zeptala se.

„Viděla jsem fotku z Mereditiny pitvy.“

„No a?“

„Fotku z Mereditiny pitvy,“ zopakovala jsem. Ispettore mi věnovala udivený pohled. „Ale vždyť už jste ji viděla mrtvou!“

Měla jsem sto chutí vytrhnout se dozorkyni z jejího sevření. Ispettore si myslela, že jsem Meredith zabila. Všichni si to mysleli.

Chtěla jsem se co nejdřív vrátit do cely, kde jsem mohla být sama sebou. Chtěla jsem, aby se na mě všichni přestali dívat. Chtěla jsem se nadechnout. Nemohla jsem dostat z hlavy Mereditinu tvář — její mrtvolný výraz, šedožlutou barvu kůže, tmavočervenou ránu na krku. Nedokázala jsem si představit, že je to tatáž Meredith, kterou jsem znala.

Dozorkyně mě místo do cely odvedla na ošetřovnu a posadila na židli před doktora, který měl právě službu.

„Co se stalo?“ zeptal se a naklonil se ke mně.

„Fotky z Mereditiny pitvy,“ řekla jsem. Můj hysterický pláč mezitím polevil a změnil se v tiché vzlyky. „Zrovna jsem je poprvé viděla.“

„Můžu vám předepsat sedativum.“

„Ne. Prosím vás, chci se teď jenom vrátit do cely.“

Doktor se odmlčel a po chvilce se zadíval dozorkyni do očí. „Jak si přejete,“ řekl.

Kapitola 22 Červen - září 2008

Jednou ráno koncem června mě vedení věznice znovu zavolalo do kanceláře v přízemí, kde jsem měla podepsat další dokument. Tím se změnilo úplně všechno — a zároveň se nezměnilo vůbec nic. Dozorce ani nezvedl oči a jenom vytáhl nějaké papíry a ukázal prstem na linku, která čekala na můj podpis. Když jsem jeho pokyn splnila, podal mi poslední kopii z hromádky sešitých listů. Poznala jsem na nich Migniniho nečitelně naškrábaný podpis a podivně ležaté písmo soudkyně Matteiniové, v němž M vypadalo jako W. Watteiniová.

Dokumenty jsem si přečetla až poté, co jsem se vrátila do cely a posadila se na postel.

- OZNÁMENÍ O UKONČENÍ PŘÍPRAVNÉHO ŘÍZENÍ

Žalobci Dr. Giuliano Mignini a Dr. Manuela Comodiová;

s přihlédnutím k dokumentům uvedeným v protokolu z 6. 11. 2007 ve věci:

KNOXOVÉ Amandy Marie, narozené v Seattlu (stát Washington, USA) dne 9. 7. 1987, nyní ve vazbě v Casa Circondariale Capanne v Perugii;

SOLLECITA Raffaeleho, narozeného v Bari dne 26. 3. 1984... nyní ve vazbě v Casa Circondariale v Terni;

GUEDEHO, Rudyho Hermanna, narozeného v Agou (Pobřeží slonoviny) dne 25. 12. 1984... nyní ve vazbě v Casa Circondariale v Perugii;

kteří jsou předběžně vyšetřováni pro podezření, že ve vzájemné součinnosti zavraždili Kercherovou Meredith tím, že ji udusili a způsobili jí smrtelné zranění špičatou řeznou zbraní, k čemuž záměrně zvolili pozdní noční hodinu a odlehlý pokoj zavražděné; pro podezření, že Guede ve spolupráci s ostatními oběť znásilnil; pro podezření, že Knoxová a Sollecito přinesli do domu bez ospravedlnitelného důvodu dlouhý ostrý nůž; pro podezření, že Guede za pomoci Knoxové a Sollecita přinutil násilím a výhrůžkami Kercherovou Meredith k nedobrovolnému styku, zahrnujícímu manuální a genitální penetraci; pro podezření, že se všichni tři protiprávně obohatili o tři sta eur, dvě kreditní karty a dva mobilní telefony patřící zavražděné; pro podezření, že Sollecito a Knoxová ve vzájemné součinnosti nafingovali vloupání do ložnice Romanelliové Filomeny, přičemž rozbili okno pokoje kamenem nalezeným poblíž domu, který poté nechali ležet poblíž, aby ze sebe svalili vinu za zločiny vraždy a přenesli ji na cizí osoby, které měly vniknout do bytu;

tedy událostí, které se odehrály v noci z 1. na 2. listopadu;

a také pro podezření, že Knoxová v rámci téhož zločinného spolčení křivě obvinila před příslušníky policejní mobilní jednotky Diyu Lumumbu, přezdívaného „Patrick“, z vraždy Meredith Kercherové, aby zajistila nevinu pro všechny zúčastněné, zvláště pak Guedeho Rudyho Hermanna, který je stejné barvy pleti jako Lumumba;

tedy událostí, které se odehrály v noci z 5. na 6. listopadu 2007;

DÁVAJÍ NA VĚDOMÍ osobám, proti nimž je vedeno přípravné řízení, že je toto řízení ukončeno.

Boje můj- Oni mě formálně obvinili z vrajdy.

Nejradši bych bývala vykřikla: „Tohle přece nejsem já! Vůbec jste mě nepochopili!“

Moje italština se mezitím zlepšila natolik, aby mi bylo jasné, jak šíleně zní to obvinění, které proti mně vznesli. Stíhali mě nejen kvůli vraždě, ale i kvůli noži, s kterým jsem měla podle nich protiprávně chodit po Raffaeleho kuchyni. Bylo to děsivé. Meredith zemřela rukou bezcitného vraha a policie jí dlužila poctivé vyšetření případu. Místo toho si ale vymýšlela jednu báchorku za druhou, jen aby nemusela přiznat, že nezatkla ty pravé.

Asi mě to oznámení o formálním obvinění neměla tak rozrušit. Skoro osm měsíců mě věznili jako podezřelou. Čekala jsem něco podobného od té doby, co mi Carlo ukázal ty děsivé fotky z Mereditiny pitvy.

Maličká část mého já se však i nadále upínala k naději, že až před sebe Mignini rozloží všechny důkazy, dojde mu, že je jeho teorie neudržitelná.

Krátce nato mě navštívili Luciano s Carlem.

„Teď máme možnost vzepřít se a utkat se s nimi,“ prohlásil Luciano a zvedl vzhůru ruku se zaťatou pěstí. „Na tohle jsme celou dobu čekali.“

Konečně se můžeme pustit do boje proti všem výmyslům, které policie vypustila do médií! Můžeme vysvětlit, že nůž nikdy neopustil kuchyň, že se nikdy neztratil ani pruhovaný svetr, že účtenky nebyly od bělicího a dezinfekčního čisticího prostředku, že spodní prádlo, které jsem si koupila, nebylo sexy. Můžeme popsat, jak policie došla k závěru o krvavých otiscích nohou, a vysvětlit, proč se v koupelně našla kromě Mereditiny i moje krev a jak se dostala na kohoutek. Můžeme vyvrátit tvrzení, že za zločinem stála touha po sexuálních zážitcích, která se zvrhla. Můžeme se ohradit proti žalobci, který mě vykreslil jako vražedkyni a děvku. A moji právníci se konečně budou moct podívat do všech materiálů obžaloby. Uj jádnápřekvapení.

„Naši forenzní experti už procházejí materiály, aby s tím byli hotoví do zářijového předběžného líčení,“ dodal Carlo. „Vyšetřování skončilo, a tak nám přidělí nového soudce. Ať už vyběrou kohokoliv, snad bude rozumnější než Claudia Matteiniová.“

„To si děláte legraci! Musíme čekat celé léto?“ zaúpěla jsem.

Teprve tehdy jsem zjistila, že od poloviny července do konce srpna italské soudy téměř vůbec nejednají.

To odpoledne jsem běhala na dvoře před kaplí úplně sama. Opisovala jsem jedno kolečko za druhým, až se mi točila hlava. Už dávno jsem si spočítala, že jich musím udělat asi osmdesát, pokud chci uběhnout jednu míli. Náhle se ve dveřích objevil Argirô. „Knoxová!“ zavolal a mávl na mě, abych se vrátila dovnitř.

Zvláštní. Ve vězení se všechno odehrává podle zaběhnutého pořádku a nikdy předtím se mi nic podobného nestalo.

„Co se děje?“ zeptala jsem se nechápavě.

„Rušíme všechna omezení, která jste tu měla.“

A bylo to. Soudkyně nařídila, abych během vyšetřování zůstala kvůli svému vlastnímu bezpečí izolovaná od ostatních vězeňkyň. Teď mě už ale jako obžalovanou kriminálnici přestala mít na starosti a já se ocitla pod kuratelou věznice.

Do té doby jsem vůbec nevěřila, že se mi to někdy stane. Teprve několik dnů předtím jsem se odstěhovala od Cery. Shodly jsme se, že se k sobě nehodíme — já jsem pro ni nebyla dost pořádná a ona se ke mně zase chovala příliš diktátorsky. Přemístila jsem se proto ke dvěma prsatým sestrám ve středním věku, které se jmenovaly Pica a Falda. Mluvily o sobě politicky nekoretně jako o zjngare — což je v italštině výraz pro „cikánky“. Chovaly se mile, i když byly nevzdělané — například ani jedna neznala hodiny, a když jsem se jim snažila vysvětlit, že Seattle leží na opačné straně zeměkoule, neměly tušení, o čem mluvím. Nakonec mi došlo, v čem je problém — ani jedna neměla tušení, že náš svět je kulatý.

Vězeňští úředníci vždy tvrdili, že mě drží v izolaci. Měla jsem sice spolubydlící, ale kromě několika pevně stanovených příležitostí jsem se s ostatními vězeňkyněmi nesměla stýkat, protože by mě nejspíš ztloukly. Teď Argirô téměř lhostejně prohlásil „Pozor na holky!“ a otevřel mi druhé dveře. Moje vycházka — passeggio — o samotě skončila a já se ocitla ve společnosti patnácti zpocených žen.

Jakmile mě spatřily, začaly řičet a hulákat: „Je tady! Je s náma!

Paráda!“

Vyběhla jsem na dvůr obehnaný betonovou zdí, jehož celou plochu pokrývala červenofialová pryž. Tak ošklivou barvu jsem ještě nikdy neviděla. Stálo tam jen několik bílých plastových lavic a na zemi se povalovalo pár plastových lahví a spousta nedopalků, jinak nic. To mi ale nevadilo. Od té doby, co mě zavřeli do vězení, jsem neviděla tak velký otevřený prostor. Vyrazila jsem ode dveří na plochu, pobíhala kolem zdí, poskakovala a výskala: „Jsem venku! Jsem venku!“ Ostatní vezeňkyně mě nechápavě sledovaly a nejspíš si myslely, že jsem skutečně tak ztřeštěná, jak mě vykreslují média.

Všem spoluvězeňkyním, s nimiž jsem se v Capanne setkala — například na mši nebo hodinách kytary — jsem se pokaždé představila, ale blíž jsem se s nimi seznámit nemohla. Až dosud mi dělaly společnost pouze mé spolubydlící, ale všechny do jedné mi po čase začaly lézt na nervy.

Ve tři hodiny, po skončení vycházky jsme se seřadily a agente nás spočítala. Vtom ke mně přišla dívka, kterou jsem neznala. „Já jsem Wilma,“ řekla. „Nekoupila bys mi dvě krabičky cigaret?“

„Možná,“ zamumlala jsem. Naprosto mě zaskočila. Vůbec jsem netušila, jak jí mám odpovědět.

Pak jsem to napravila. „Jednu krabičku.“

Ten večer mě čekalo moje první společné posezení s ostatními vězeňkyněmi — socialita. Přišla jsem na ně plná energie, kterou jsem v sobě už vůbec nečekala. Jakmile jsem vešla do místnosti plné žen, které se spolu bavily a hrály stolní fotbal nebo karty, okamžitě jsem si vzpomněla na svůj první rok ve škole. Stačí, když si najdu nějakou svou partu a budu s ní vycházet.

Moje nadšení však netrvalou dlouho. Zakrátko ke mně přistoupilo několik žen a pustily se do mě. „Proč kupuješ Wilmě cigarety? Nezaslouží si, aby jí někdo pomáhal.“

Ostatní se nazlobeně přidaly. „Infame zavšivená.“

Infame — „neblaze proslulý člověk“ nebo ve vězeňském slangu „práskač“ — je to nejhorší označení, jaké si někdo může za mřížemi vysloužit. Takového člověka se ostatní přinejmenším straní a v horším případě šikanují.

Ukázalo se, že v tomto malém vězeňském okruhu žen je Wilma vyvrhelem. Nevěděla jsem, kvůli čemu se sem dostala, ale bylo mi jí líto. A stejně jako na střední škole, kde jsem se také stýkala s nepříliš oblíbenými lidmi, instinktivně jsem se postavila na Wilminu stranu. Dlouhé hodiny jsem pak poslouchala její stesky, jak je smutná a zmatená. Jednoho dne se mě zeptala: „Amando, můžeš mi vysvětlit, proč mě všichni nesnášejí?“

Tou dobou jsem už vstřebala tolik klepů, abych to pochopila. „Protože mluvíš o ostatních za jejich zády a donášíš dozorkyním,“ vysvětlila jsem jí. „Kdyby ses třeba začala chovat jinak, lidi by tě začali mít rádi.“

Jako na střední škole.

Nečekala jsem, že při večerním společném posezení Wilma tak vybuchne. „Všichni mě pořád pomlouváte,“ vykřikla.

Jedna z vězeňkyň ke mně přišla a vyjekla: „Proč jsi Wilmě řekla, že ji všechny nesnášíme?“

„Vždyť je to pravda, ne?“ odpověděla jsem.

„Je, ale ty s ní nemáš co mluvit! Proč ses přidala na její stranu?“

Wilma se nechovala příliš odlišně od ostatních žen, z nichž většina manipulovala ostatními a vyvolávala hádky, ale na rozdíl od nich nebyla tak chytrá, aby si to uvědomila a aspoň předstírala soudržnost se zbytkem osazenstva. Všichni ji proto okamžitě prohlédly.

Raffaele byl obviněn tentýž den jako já. Ale až do té doby mě natolik pohlcovaly úvahy, jak přežít v zamřížovaném světě, že jsem na něj myslela hlavně ve věcech, které souvisely s naším případem, a jinak moc ne. Několik dní po našem obvinění mi ale přišla obálka s jeho jménem na zadní straně. Ještě nikdy jsem neviděla Rafaeleho písmo, a tak mě v první chvíli napadlo, že jde o nějaký ošklivý žert.

Jakmile jsem si ale dopis přečetla, poznala jsem, že je pravý. Úplně mě ohromilo, že se mi ozval. Cítila jsem se zrazená kvůli jeho několikaměsíčnímu mlčení a poznámkám v tisku, že se ode mě distancuje. A samozřejmě tu bylo jeho předcházející tvrzení, že jsem během té osudné noci odešla z bytu a chtěla, aby kvůli mně lhal.

Teď mi napsal, že si zoufale přál ozvat se mi, ale zabránili mu v tom jeho právníci a rodina. Když nás zatkli, měl prý obrovský strach, ale teď mu došlo, že byla chyba nechat mě na holičkách, podlehnout policejnímu nátlaku a souhlasit s jejich verzí. „Je mi to líto,“ napsal. „Pořád tě mám moc rád a stále na tebe myslím.“

Chápala jsem ho. Moji právníci mi dali tytéž striktní instrukce.

Jeho dopis pro mě představoval velkou vzpruhu. Nebylo to žádné přeslazené milostné psaní a to mi vyhovovalo. Už jsem na nás nepohlížela jako na pár — teď nás spojovala naše nevina. Vědomí, že tenhle boj svádíme společně, mi přineslo úlevu. Teprve po velice dlouhé době jsem se dozvěděla, že ho policie podrobovala stejně zničujícím výslechům jako mě.

Následující den dopoledne jsem mu odepsala. Jasně jsem mu dala najevo, že už žádný romantický vztah neočekávám, ale ujistila jsem ho, že mu přeju jen to nejlepší a doufám, že je v pořádku. O našem případu jsem psát nesměla, takže jsem jenom vyjádřila naději, že naši právníci vyvrátí tvrzení žalobců.

Korespondence s Rafaelem pro mě znamenala úlevu, ale to léto jsem dostala ještě jeden dopis a ten mě naprosto vykolejil a znovu mě přiměl k zamyšlení, jak moje situace ovlivňuje celou mou rodinu. Nejmladší sestra Delaney, tehdy devítiletá, mi napsala: „Milá Amando, před pár dny jsem byla s mamkou, taťkou, Ashley a Deannou na koupališti. Přišel ke mně jeden kluk a zeptal se, jestli to jsou moje sestry. Odpověděla jsem: ,Ano, ale mám ještě jednu. Jmenuje se Amanda.'

Ten kluk řekl: ,Tahle sestra se nepočítá.'

Moc mě to mrzelo. Co mám dělat, když o tobě někdo mluví ošklivě?“

Delaneyin dopis ke mně cestoval dva týdny. A moje odpověď k ní dorazí za další dva. Od příchodu do vězení jsem ještě nebyla tak zdrcená.

Přesto pro mě mělo velký význam, že mě prosí o radu. Byla jsem ze čtyř dětí nejstarší a moc jsem si cenila jejich důvěry, s níž za mnou chodily, když se jim něco přihodilo. Bála jsem se, že jsme o tenhle vztah přišly a že ke mně rodina přestane být upřímná, aby mi náhodou neublížila.

Kromě Argirôa nemělo do ženského oddělení přístup mnoho mužů. Jednu z výjimek tvořili řemeslníci, kteří chodili každý pátek opravovat trubky a porouchanou elektřinu. Když jsem ještě bydlela s Cerou, jejich šéf Luigi mi řekl, že jsem hezká. Casto si k nám chodil popovídat. Jednou se posadil ke mně na postel a mávl na své řemeslníky, aby si u nás udělali přestávku na cigaretu.

Čtvrtého července se v mé cele ucpal odpad ve sprše. Neznala jsem italský výraz pro „odtok“, takže jsem řekla: „Díra ve sprše nepouští vodu pryč.“

„Jaká díra?“ zeptal se Luigi.

Byla jsem sama — Pica a Falda už předtím odešly do práce — a tak se Luigi se mnou vydal do koupelny. Jenomže jakmile se za námi zavřely dveře, popadl mě kolem pasu, přitáhl k sobě a chtěl mě políbit. Okamžitě jsem sklonila hlavu a ztuhla, jako by mi někdo zarazil do páteře kovovou tyč. Pak se mi podařilo vyprostit se z jeho sevření. Odklopýtala jsem z koupelny, posadila se na postel a celá roztřesená si přitáhla kolena k tělu.

Luigi se na mě cestou z koupelny ani nepodíval a jenom zamumlal, že nechá svoje lidi opravit sprchu. Potom vyšel ven.

Bylo mi jasné, že to nikomu nemůžu říct. Luigi by mohl tuhle událost využít proti mně. Co kdyby prohlásil, že lžu? Nebo že jsem se na něj sama vrhla, přímo posedlá sexem — jak mě vykreslili žalobci? Nikdo by mi neuvěřil.

Došla jsem k oknu a rozplakala se — ne žalem, ale protože mnou cloumal neovladatelný, příšerný vztek. Když se o mně říkaly ohavné věci v televizi, bylo to něco jiného, než když se mě pokusil zneužít muž.

K tomu nepříjemnému Luigiho pokusu o polibek došlo pět dní před mými narozeninami. Takff takhle vypadá dárek od vězení, proletělo mi cynicky hlavou. Připomínka mé bezmocnosti.

Devátého července, kdy mi bylo jednadvacet let, za mnou přišly mamka a Deanna. Zazpívaly mi Hodně štěstí, zdraví, ale dort přinést nesměly. „Neboj se, Amando,“ řekla mamka a vložila do svých slov tolik citu, kolik byla schopná. S oslavou počkáme, až se vrátíš domů. Určitě to bude brzy.“

Když jsem je pak před odchodem objímala a loučila se s nimi, zoufale jsem se rozplakala a po návratu do cely jsem měla co dělat, abych se zase dala dohromady. Náhle mě znovu zavolali do přízemí. Raffaele mi poslal ohromnou kytici bílých lilií. Dozorkyně vrtěly hlavou a uchechtávaly se, jako by nikdy v životě neviděly něco tak absurdního. Když jsem si chtěla vzít vázu, jedna z nich prohlásila: „Vezeňkyně nesmějí mít na celách květiny.“

Nejspíš šlo o další možnou skrýš drog.

Ten den mě stíhala jedna pohroma za druhou. Jako malá jsem vždycky toužila být starší a netrpělivě odpočítávala čas, který mě dělil od puberty a potom od plnoletosti. Když jsem předcházející rok — krátce před odjezdem do Itálie — slavila dvacáté narozeniny, celá rodina mi tvrdila: „Příští rok to pořádně rozjedeme.“

Místo toho jsem se ocitla tady a v den svých jednadvacetin se zalykala vedrem v dusné italské káznici. Od ostatních žen jsem se naučila, jak se aspoň trochu ochladit — často jsme se sprchovaly, neustále si namáčely vlasy a zavěšovaly na okenní mříže navlhčené povlečení, abychom zchladily i sebemenší záchvěv horkého vánku, který pronikal dovnitř. Byla to dost marná snaha.

Luciano s Carlem mezitím připravovali obhajobu pro předběžné líčení. Neměli ale všechno, co potřebovali, aby mé obvinění úplně smetli ze stolu — Mereditina DNA na noži a moje „krvavé“ otisky neměly žádné vysvětlení.

Dva dny před začátkem líčení se mi donesla zpráva, která mě potěšila a zároveň vyděsila. Policejní vyšetřovatelé oznámili, že na Mereditině povlečení objevili krvavý otisk vražedné zbraně, z něhož bylo jasně patrné, že vrah nepoužil dlouhý nůž z Raffaeleho kuchyně, jak dosud tvrdila obžaloba, protože na to bylo ostří příliš krátké.

Domnívala jsem se, že moje a Rafaeleho formální obvinění znamená definitivní tečku za vyšetřováním. V tu chvíli jsem však měla pocit, jako bych se přenesla do doby před několika měsíci, a znovu se třásla strachy, s čím žalobci vyrukují příště.

Zároveň jsme ale dostali do ruky důkaz, který Carlo nazval „vrahovým podpisem“.

Připomínala jsem si, že máme na své straně i zdravý rozum. Neměla jsem žádný motiv a nikdy jsem se nedopustila žádného trestného činu. Rudyho Guedeho jsem znala jenom letmo. Rafaele se s ním nesetkal nikdy.

Luciano s Carlem mě přišli navštívit den před zahájením předběžného líčení. „Půjdeme do toho co nejrázněji a nejpřesvědčivěji,“ ujistil mě Luciano.

Pesimističtější Carlo ale dodal: „Nedělejte si velké naděje, Amando. Nejsem si jistý, že zvítězíme. Na váš případ je upřená obrovská pozornost a italský právní systém je pod takovým tlakem, že téměř jistě skončíte před soudem.“

Kapitola 23 18. září - 28. říjen 2008

A gente zatáhla posuvné dveře klece a otočila klíčem v zámku. Celá vyděšená a s pocitem, že propadám klaustrofobii, jsem osaměla v chladné stísněné krabici, která mi poskytovala jen tolik místa, abych se mohla posadit. Přitiskla jsem rty k perforované přepážce připomínající plástev a nasála vzduch. Pak se s hlasitým bouchnutím zavřely i dveře dodávky, vůz poskočil a rozjel se pryč od věznice. Čtyři uniformovaní strážci, kteří mě doprovázeli, se mohli rozhlížet po krajině, já ne. Věděla jsem, že míříme po křivolakých silnicích k soudní budově v centru Perugie, kde se konalo předběžné líčení, které mělo rozhodnout, zda mají žalobci dost důkazů, aby poslali Rudyho Guedeho, Raffaeleho a mě před soud.

Během cesty jsem si mnohem víc připadala jako v pasti než během celého dosavadního pobytu ve vězení. Přepravovali mě úplně stejně, jako FedEx posílá balíky — jela jsem v dodávce, ale nikdo si mě nevšímal. Strážci měli jediný úkol — dovézt mě do cíle. Nic víc.

Toužila jsem se podívat z okna. Od zatčení jsem opustila vězení pouze jednou. Kvůli návštěvě očního lékaře. Při pobytu v Capanne, kde veškerý výhled ven narušují mříže, se u mě rozvinula krátkozrakost. Když jsem tehdy při své úplně první cestě z věznice zaslechla křik hrajících si dětí, rozvzlykala jsem se. Vzpomněla jsem si na svou rodinu a na všechno, o co jsem přišla.

Předběžné líčení mě ale zdeptalo mnohem víc.

Dodávka sjela po cestě do podzemní garáže pod soudní budovou a jedna ze strážkyň poznamenala: „Cekají na vás novináři, Knoxová.“

„Budete hodné děvče, abychom vás nemuseli spoutat, ano?“ přidala se další. Už od začátku pobytu za mřížemi jsem se chovala tak zdvořile a klidně, že mi jednou dozorkyně řekla: „Kdyby se tu všichni chovali jako vy, žádné věznice bychom vůbec nepotřebovali.“

Protožy já tady nemám co dělat, pomyslela jsem si.

Mezi dodávkou a dvoukřídlými dveřmi soudní budovy jsem se mohla nadechnout čerstvého vzduchu, ale volná jsem nebyla. Jedna strážná mě uchopila za paži a její pomocí mě pak naváděla ke vchodu do budovy a pak dál do předpokoje určeného pro čekající svědky. Později v soudní síni stála jedna strážkyně těsně za mnou a další po straně, jen o několik kroků dál.

Ale při cestě chodbou se na mě mačkaly dvě strážné, každá z jedné strany, a jeden jejich kolega šel před námi. „Nezapomeňte. Neříkejte nic tisku. Ani se na novináře nedívejte,“ varoval mě můj uniformovaný doprovod.

Jakmile jsme odbočili za roh, začaly blýskat fotoaparáty a novináři na mě pokřikovali otázky v italštině i angličtině. „Jste vinná? „Jste nevinná?“ „Proč jste to udělala?“ „Udělala jste to?“ „Co se stalo s Meredith?“ „Co nám k tomu povíte?“

Novináři i fotografové stáli za lanovým hrazením a já jsem místo jejich tváří viděla jen obrovské černé objektivy fotoaparátů a oslepující záblesky světla. Pod náporem nervozity jsem instinktivně sklonila hlavu, aby mi nebylo vidět do obličeje.

A pak to všechno skončilo. V soudní síni, kam neměl přístup žádný postranní pozorovatel, panovalo takové ticho, že by člověk slyšel upadnout špendlík na zem. Stůl určený pro mě a moje právníky stál na pravé straně síně a stůl vyhrazený pro Raffaeleho advokáty hned vedle našeho. Rudy Guede měl se svými právními zástupci usednout za Rafaelem. První den líčení jsem ale ze všech tří obžalovaných přišla jenom já.

S pocitem úlevy, že síň není plná lidí, jsem se posadila a čekala na soudce. Zakrátko se znovu otevřely dvoukřídlé dveře, jimiž jsem vešla dovnitř i já, a v nich se objevila Mereditina rodina.

Moje první myšlenka nebyla Určitě si myslí, je jsem zabila jejich dceru!, ale Mereditini rodiče? Konečně je poznám.

Zeptala jsem se Carla, jestli bych je mohla jít pozdravit, a on se odešel poradit s jejich zástupcem Francescem Marescem. Po návratu prohlásil: „Marcesca řekl, že ,v žádném případě ne'. Teď není vhodná chvíle.“

A nastane vůbec někdy?

Bylo mi jasné, že v téhle věci musím svoje právníky poslechnout, ale nemínila jsem se vzdát šance, že vystihnu vhodnou chvíli, vyměním si s nimi pohled a dám jim najevo svou účast.

Když jsem se ale pokusila upoutat jejich pozornost a oni se na mě podívali, z očí jim vyšlehla nenávist. Připadala jsem si, jako bych dostala facku, a zaplavil mě pocit ponížení. Ve tváři Mereditiny matky se mísil vztek se smutkem.

Byla jsem naprosto zdrcená. Tak dlouho jsem je chtěla poznat — v duchu jsem si stále formulovala soustrastný dopis, ale nikdy jsem ho nedala na papír. Cítila jsem se jako úplný idiot. Proč mě nenapadlo, jak zareagují? Cemu se divíš? O co myslíš, je tu celou dobu jde? Moje lítost vůči Meredith a soucit s její rodinou mi zatemnily hlavu. Samozřejmě je tě nenávidí, Amando. Jsou přesvědčení, je jsi vinna. Poslouchají to už spoustu měsíců.

První den přípravného řízení byl věnovaný hlavně procedurálním záležitostem. Guedeho advokáti téměř okamžitě požádali o zkrácené řízení. Netušila jsem, že italský právní systém takovou možnost vůbec nabízí. Později mi Carlo vysvětlil, že vláda tím šetří peníze — soudce rozhoduje pouze na základě důkazů a nepředvolává žádné svědky. Prospěch z něj však má i obžalovaný, protože se mu v případě odsouzení automaticky snižuje trest o třetinu.

Guedeho advokátům pravděpodobně došlo, že oddělený proces je pro jejich klienta lepší, protože žalobci byli odhodlaní udělat cokoliv, aby soud přesvědčili o naší vině. Důkazy shromážděné během vyšetřování jasně naznačovaly, že Meredith zabil právě Guede. Jeho DNA byla v každém koutě ložnice, po celém Mereditině těle, na jejím spodním prádle i na kabelce. Na polštáři zanechal krvavý otisk své ruky. Uprchl ze země. Guedeho historku, že byl zrovna „náhodou“ ve vile, ale nemá s vraždou nic společného, pokládala obžaloba za absurdní. Jeho tvrzením namířeným proti mně a Raffaelemu však kupodivu uvěřila. Upřímně jsme ale doufali, že množství důkazů proti Guedemu nakonec státní zástupce přesvědčí o Rafaeleho a mé nevině.

O Guedem jsem smýšlela stejně jako Mereditina rodina o mně. Jakmile jsem o něj při následujícím líčení zavadila pohledem, hlavou mi rozezleně proletělo: To ty! Tys zabil Meredith!

Vůbec nevypadal jako vrah. Měl na sobě džínsy a svetr. Nedokázala jsem si představit, že Meredith podřízl hrdlo. Kdyby to ale neudělal, vyšetřovatelé by neobjevili jeho DNA po celém pokoji. A nelhal by o mně a Rafaelem. A kromě toho jsem si všimla ještě jedné věci: vůbec se mi nepodíval do očí.

Raffaele předstoupil před soud až druhý den předběžného líčení a mně se ihned ulevilo. Jakmile mě uviděl, usmál se. Vypadalo to, jako by ten úsměv nedokázal potlačit. Neviděli jsme se téměř rok, ale připadal mi stejný jako dřív — poctivý, chytrý a stejně pohledný jako při našem prvním setkání v koncertní síni, i když měl teď vlasy téměř po ramena. Mrzelo mě, že kvůli vztahu se mnou tolik ztratil. Ale zároveň jsem byla vděčná osudu, že ze všech obyvatel Perugie se mnou tímhle trápením prochází právě on. Jeho první dopis mi vrátil důvěru v něj a od té doby jsem si s ním pravidelně korespondovala. Věděla jsem, že bych Rafaelemu klidně svěřila svůj život. A také jsem to udělala.

Mignini a jeho kolegyně Manuela Comodiová byli odhodlaní prokázat spojitost mezi Guedem, Rafaelem a mnou.

Podle jejich teorie jsem Guedeho poznala ten den, kdy jsme s Meredith narazily před fontánou na Piazza IV Novembre na kluky z přízemí. Guede jim pak večer řekl, že se mu líbím. On sám ale na mě žádný dojem neudělal. Žalobci vyslovili předpoklad, že se pak se mnou spojil, možná kvůli tomu, jestli bych si od něj nechtěla koupit drogy. Zdůraznili, že mezi námi existoval vztah, který nemusel mít nutně milostný základ. Guede prý byl mnou posedlý, stejně jako Rafaele. Na základě jednoho příspěvku, který Raffaele umístil na Facebook dávno před naším seznámením, žaloba usoudila, že jsme se 1. listopadu večer nudili, a proto jsme se vydali na Piazza Grimana. Tam jsme podle Migniniho potkali na basebalovém hřišti Guedeho a já měla prohlásit: „Hele, půjdeme k nám.“

Žalobci rozvíjeli svou hypotézu dál. Mignini tvrdil, že jsme ve vile zastihli Meredith a řekli si: „Vida, ta pitomá mrcha! Teď jí něco ukážeme. Přinutíme ji, aby si s námi pořádně zadováděla.“

Hrůzou jsem zkoprněla. Kdo proboha takhle uvažuje?

Podle nich jsem Meredith nenáviděla, protože jsme se hádaly kvůli penězům. S pocitem nevolnosti jsem poslouchala Migniniho, jak tvrdí, že jsem řekla Guedemu, aby ji znásilnil. Podle něj jsem byla vůdcem naší party — to já jsem údajně nařídila Raffaelemu, aby ji přidržel u země. Při jeho slovech, že jsem Meredith vyhrožovala nožem, mi bylo do breku. Ba co hůř, musela jsem si vyslechnout i to, že když s námi Meredith odmítla mít sex, zabila jsem ji.

Když předtím žalobce rozvíjel teorii, že jsme se nudili, a proto jsme vyrazili na náměstí, působilo to podle jeho slov jako normální spontánní rozhodnutí. Pak ale začal tvrdit, že jsem byla odhodlaná napadnout Meredith právě o Halloweeenu — svátku, který podle něj představoval oslavu zla. Odvodil si to z textové zprávy, kterou jsem poslala Meredith a v níž jsem se jí ptala, co má ten večer v plánu. Já i Rafaele jsme prý zvrácení a vyžíváme se v násilnických představách. Jeho „důkaz“? Rafaeleho knížka s japonskými komiksy o upírech a jedna písnička od Marilyna Mansona, kterou si stáhl z internetu. Na závěr prohlásil, že Mereditina vražda byla předem naplánovaná jako obřad — sexuální a obětní rituál — který se měl podle záměru spiklenců původně odehrát o čtyřiadvacet hodin dříve.

Mignini vypočítával jeden motiv po druhém, aby zjistil, který z nich přijme soud jako nejvěrohodnější.

Nebyla jsem na italskou soudnickou hantýrku zvyklá a naprosto jsem závisela na mladé Američance, kterou mi soud přidělil jako tlumočnici.

Soudce Paolo Micheli, který měl předběžné líčení na starosti, povolil vypovídat dvěma svědkům. Jako první přišla na řadu Polizia Scientifica reprezentovaná Patrizií Stefanoniovou, odbornicí na DNA.

Moji i Rafaeleho advokáti si hned po doručení obvinění vyžádali všechny nezpracované materiály z forenzních testů, které Stefanoniová prováděla. Jak sbírali vzorky? Kolik vatových tyčinek a smotků použil její tým při shromažďování vzorků z umyvadla a bidetu v koupelně? Jak často si měnili rukavice? Jaké testy provedli a kdy? Jaké přístroje používali, které dny a v kolik hodin? Jak vypadaly původní nezpracované výsledky testů DNA?

Stefanoniová odpověděla: „Ne. Tyhle dokumenty, které po nás neustále vyžadujete, vám nemůžeme vydat. Musí vám stačit ty, co máte.“

Obhájci však potom — stále během předběžného líčení — zesílili tlak a tentokrát soudce Micheli jejich žádosti vyhověl. Stefanoniová nám předala část dokumentů, ale ne tolik, abychom mohli její údaje nějak interpretovat. Když jsme si na to stěžovali, soudce pokrčil rameny a prohlásil: „Zeptal jsem se jí a ona mi odpověděla, že ty složky nepotřebujete.“

Měli jsme jedinou možnost — podrobit ji výslechu a zeptat se jí na její metody tváří v tvář.

Stefanoniová byla přitažlivá žena na prahu čtyřicítky, dokonale upravená, dlouhovlasá, s pěstěnými nehty a olivovou pletí, která nosila přiléhavé kostýmky zdůrazňující její štíhlou postavu. Žalobci jí záměrně kladli takové otázky, aby její odpovědi soudce Micheliho utvrdily v přesvědčení, že všechny testy proběhly správně.

Naše odbornice na DNA doktorka Sarah Ginová teprve nedávno oslavila třicítku. Měla krátké vlasy a nosila brýle. Pustila se do svého úkolu s plným nasazením a kladla Stefanoniové jednu otázku na tělo za druhou. Především zdůraznila, že od policejní expertky nedostala tolik podkladů, aby mohla zhodnotit její závěry. Jaké množství Mereditiny DNA se našlo na čepeli nože? Jaký má obžaloba důkaz, že jsme uklidili místo činu?

Soudce nakonec přiznal mým i Rafaeleho advokátům právo požádat o nezávislé zhodnocení výsledků. Určil k tomu ovšem velitele policejních expertů, který byl šéfem Stefanoniové.

Vůbec nás proto nepřekvapilo, když potvrdil správnost jejího postupu. Prý odvedla dokonalou práci.

Tím naše snaha skončila.

Jako druhý vypovídal Albánec Hekuran Kokomani, který mohl podle žalobců potvrdit, že Raffaele i já jsme Rudyho Guedeho znali. Naši právníci namítali, že se Rafaele s Rudym nikdy v životě nesetkal. Já jsem ho jednou pozdravila, když byl na návštěvě u kluků z přízemí, a podruhé jsem ho viděla v baru Le Chic, když si objednával pití.

Kokomani vypověděl, že nás tři viděl pospolu o Halloweenu, den před vraždou.

Bohapustá lež.

Albáncova výpověď změnila celé předběžné líčení v cosi, co se blížilo frašce. Kokomani totiž prohlásil, že po halloweenské večeři projížděl po Viale Sant'Antonio, rušné silnici nad naší vilou, když vtom náhle zahlédl uprostřed vozovky nějaký černý pytel s odpadky. Vystoupil z auta a uvědomil si, že ten „pytel“ jsou ve skutečnosti dva lidé: já a Rafaele. Vypověděl, že ho Rafaele uhodil a já zvedla vysoko nad hlavu ohromný nůž s čepelí dlouhou jako šavle. „Raffaele prohlásil: ,Nemusíš se jí bát. Je to jenom holka,'“ vypověděl Kokomani. „Pak jsem jí hodil do obličeje pár oliv.“

Jako by už tohle samo o sobě nebylo dost šílené, pokračoval dál. K autu se prý došoural Guede, jehož Kokomani znal z penzionu, kde pracoval. Prý se Rudyho zeptal: „Na co máš ten nůž?“

Ten mu údajně odpověděl: „Slavíme, brácho, a chceme rozkrájet nějakej dort.“

„Vím, že to byla Amanda, protože jsem jednou potkal jejího strýce,“ pokračoval Kokomani. „Ona a Rafaele šli zrovna po ulici. Bylo to v půlce srpna. Nabídl mi pivo.“ V srpnu jsem ještě v Perugii nebyla a Raffaeleho neznala. A v Itálii žádného strýce nemám.

Guede ve mně probouzel morbidní zvědavost a zároveň přímo živočišný odpor. Ze všeho nejsilněji jsem ale cítila zklamání. Očekávala jsem, že dostaneme příležitost osobně se mu postavit. On ale za sebe nechával celou dobu mluvit právníky.

Walter Biscotti, který ho obhajoval, považoval svého klienta za nevinného. Ve zkratce prohlásil: „Rudy mi řekl, jak se všechno odehrálo z jeho pohledu. Jeho tvrzení nejsou tak podivná, jak se může zdát. Byl v tu dobu ve vile, protože se předtím dohodl na schůzce s Meredith. Než odešel do koupelny, trochu s ní laškoval. Navíc naznačil, že zločin ve skutečnosti spáchali Knoxová a Sollecito.“

„Je to snad nemožné?“ vznesl advokát řečnickou otázku. „Nenaznačují snad důkazy právě tohle? Vyplývá z nich, že Rudy byl v Mereditině pokoji, což dokonce sám přiznal. Tvrdí, že ale odešel, protože se bál. A oprávněně! Je to mladý černoch, který se snaží žít, jak nejlépe umí, přestože ho rodiče opustili. Občas kradl, ale pouze z nutnosti. Na noži je Amandina DNA a na přezce podprsenky zase Rafaeleho DNA. Rudy přiznává, že tam byl, a přesně popisuje, co se stalo. Já mu věřím.“

Žádní svědci, kteří by vypovídali ve prospěch Guedeho, předvoláni nebyli. Jeho právníci mohli pouze vysvětlit důkazy předložené obžalobou. Podle nich se Rudyho DNA dostala na místo činu proto, že se před svým útěkem snažil Meredith pomoct. Vybavuju si, jak jeho právník tvrdil, že Guede potom nešel do klubu na diskotéku kvůli alibi, ale aby se uvolnil. A do Německa pak uprchl ze strachu, že ho křivě obviní.

Rudyho právník Biscotti byl malý mužík, jehož obleky měly... no, stejnou barvu, jaká se pojila k jeho „sušenkovému“ jménu. Šedivé vlnité vlasy mu splývaly z hlavy jako hustý déšť. Budil dojem člověka přesvědčeného o něčem, čemu nikdo jiný nevěřil. Znal Rudyho — Rudy byl hodný kluk — a protože věřil v nevinu svého klienta, „Rudy by se měl dostat na svobodu“.

Předběžné líčení trvalo pět a půl týdne — žádný div, když se slyšení konala jenom jednou nebo dvakrát týdně. Pokaždé mě čekala klaustrofobická jízda dodávkou, po níž následovalo děsivé setkání s novináři. Ačkoliv jsem tou dobou už rozuměla italsky poměrně slušně, odborná diskuze o DNA byla nad mé síly. Celá ta ubíjející procedura mě unavovala. Říkala jsem si, že už by mě konečně mohli osvobodit a pustit domů.

Moje rodina byla stejně optimistická jako já. Ve vězení jsem už strávila zhruba rok a tohle výročí mi připadalo jako vhodná chvíle k propuštění. Čím víc se ale blížil konec líčení, tím byli moji advokáti pesimističtější. „Soudce nejspíš nařídí soudní proces pro obvinění z vraždy už jen kvůli té obrovské pozornosti, kterou případ vyvolává,“ poznamenal Carlo. „Musíme na to být připravení.“

Nesmírně mě to zklamalo. „Proč se to nedá vyřešit v předběžném jednání?“

„Bohužel je to složitější, Amando. Nejspíš to půjde před porotu. A budeme muset předvolat svědky.“

Ani jeden z mých advokátů se však nevzdával naděje. „Nakonec to může dopadnout dobře,“ řekl Carlo. Právě k téhle naději jsem se upínala.

Měla jsem ale řadu důvodů k obavám. Žaloba zadržovala informace, takže jsme některé důkazy nemohli vyvrátit: nůž, moje „krvavé“ otisky chodidel, Rafaeleho DNA na přezce podprsenky. A jak se postavíme k tvrzení žalobců, že jsme místo činu uklidili? Každý večer jsem se před spaním ujišťovala, že všechno dopadne dobře, protože jsme nevinní. Meredith zabil Rudy Guede a teď zjevně lže.

Moji advokáti obšírně argumentovali, že jsme byly s Meredith kamarádky a nerozdělovala nás žádná nevraživost, že jsme se s Guedem neznali a Kokomani je pomatený. Případ se však neopíral o logiku, ale o DNA.

Poslední den líčení, který připadl na 28. října, jsem konečně dostala příležitost promluvit sama za sebe. Soudce rozuměl anglicky, takže jsem se mu pokusila vysvětlit, co se odehrálo během mého výslechu. Prohlásila jsem, že mým úmyslem nebylo označit Patricka jako pachatele ani způsobit nepříjemnosti, ale že pro mě ten policejní výslech představoval nejděsivější a nejbrutálnější věc, jakou jsem kdy zažila. Už předtím jsem byla nesmírně vyčerpaná, a když jsem pak měla odpovídat na otázky, ovládla mě taková hrůza a byla jsem tak zmatená, že jsem málem přišla o rozum. Vyšetřovatelé mi tvrdili, že se objevily důkazy, podle nichž jsem byla tu noc ve vile, a že Rafaele nepotvrdil mé tvrzení ohledně společně strávené noci u něj v bytě. Zažila jsem kvůli tomu tak obrovský duševní otřes, že mi přivodil výpadky paměti. „Já jim věřila! Jsem nevinná!“ zvolala jsem.

Byla jsem tak nervózní, že jsem se roztřásla po celém těle a nemohla pokračovat. Nechtěla jsem plakat, ale nemohla jsem si pomoct, z očí se mi spustil nekontrolovatelný proud slz. Vzpomínky na výslech mě stále tížily na duši. Samou touhou po příznivém výsledku líčení a ukončení svých muk jsem nad sebou ztratila kontrolu. Po výpovědi jsem se schoulila na židli a styděla se, že jsem se neovládla. Luciano s Carlem mě hladili po hlavě a po zádech. „Nebojte se,“ konejšil mě Carlo. „Vedla jste si dobře.“

Poté obžaloba shrnula všechny své argumenty a žalobce Mignini požádal o doživotní trest pro Guedeho a o trestní soudní řízení pro mě a Rafaeleho.

Když se pak soudce odebral do své pracovny, strážní odvedli mě a Rafaeleho do přilehlé prázdné místnosti, kde jsme měli počkat. Rafaele vzal stránku z posledního výtisku novin, složil z ní květinu a poslal mi ji. Já jsem ale nemohla odtrhnout pozornost od Guedeho, který čekal ve vedlejší místnosti. Slyšela jsem, jak se baví se strážci, vtipkuje a chechtá se. Byla jsem zlostí bez sebe! Měla jsem sto chutí začít bušit do zdi a zakřičet na něj, ať drží zobák. Jeho ledový klid mě přiváděl do varu. Copak si toho nikdo jiný nevšiml?

Po šesti hodinách čekání, které se mělo protáhnout na celý den, jsem si mohla promluvit s právníky. „Soudce obvykle nerozhoduje takhle dlouho,“ řekl Carlo rozrušeně. „Kdyby to pro něj bylo snadné, určitě by se to tak neprotahovalo.“

Jeho optimismus povzbudil i mě. Třeba má soudce tolik odvahy, aby nevzal v potaz tu šílenou Kokomaniho výpověď a uznal, že otázky Sarah Ginové byly oprávněné. Proboha, trvá to už hrozně dlouho. Snad je to dobré znamení.

Obloha už potemněla, když jsme se v úterý pozdě odpoledne konečně dozvěděli, že soudce dospěl k rozhodnutí.

Když jsem se vracela do soudní síně, nohy mi vypovídaly službu.

Soudce Micheli nejdříve přečetl rozsudek nad Guedem: vinen znásilněním a vraždou Meredith Kercherové, odsuzuje se ke třiceti letům vězení.

Soudcův verdikt mě ani trochu nepřekvapil a v první chvíli mi dokonce přinesl úlevu. To on to udělal, pomyslela jsem si. Micheli ho pronesl s takovým klidem, jako kdyby předčítal seznam přísad uvedených na krabici s cereáliemi. Když ale vyslovil „třicet let“, sevřelo se mi srdce. Ne kvůli tomu, že bych ho litovala, ale protože jsem se celou dobu soustředila jen na to, jestli ho soudce shledá vinným nebo ne. Nad délkou trestu jsem nedumala. Mně bylo jednadvacet a třicet let ve vězení představovalo delší dobu než celý můj život — a to o hodně. Nadechla jsem se.

„Nařizuji, aby Knoxová Amanda a Sollecito Raffaele podstoupili hlavní soudní řízení.“

Zalapala jsem po dechu a začala hlasitě vzlykat a hořekovat: „Říkám vám, že jsem nevinná! Omlouvám se za všechny zmatky, které jsem způsobila.“

Soudce mi neuvěřil.

„Soud se odročuje,“ oznámil a stráže mě vyvedly ven.

„Neplačte, Amando,“ chlácholil mě Carlo. „Nebojte se. Tímhle to nekončí. Soud je něco jiného než přípravné řízení. Obě strany mohou předvolat svědky. Všechno projdeme a dokážeme jim, že se mýlí.“

Moc jsem si přála, aby měl pravdu. Nedokázala jsem ale myslet na nic jiného, než že pokud mi soud neuvěřil napoprvé, proč by mi měl uvěřit příště?

Kapitola 24 Říjen - prosinec 2008

Ve vězení člověk nikdy nemá jen jedenproblém. Tahle věta se stala mojí mantrou. Asi týden před koncem předběžného líčení mi začalo další trápení. Jednoho šedivého dne jsem cvičila venku a náhle jsem zahlédla několik vězeňkyň, s nimiž jsem se spřátelila. „Ahoj!“ zavolala jsem na ně. „Dobré ráno!“

Ženy mě probodly pohledem a zůstaly zticha. Radši jsem odešla pryč.

Něco se stalo -jenje co? Co to má znamenat?

Několikrát jsem obešla celý dvůr, ale ani hudba ve sluchátkách nedokázala rozptýlit bolestivé ticho, které mě obklopovalo. Vyhrkly mi slzy a stékaly po tvářích. Samým rozčilením jsem neměla sílu pokračovat v chůzi, ale zároveň jsem se bála zastavit, aby mě nedohnalo to něco, co se kolem mě dělo, ať už to bylo cokoliv.

Nakonec mě dozorkyně zavolaly za inspektorkou — zakulacenou ženou ve středních letech s řídkými vlasy obarvenými na oranžovo — která mě chtěla vidět. Stála za stolem a ukazovala na rozložený výtisk místních novin Corriere dellUmbria. „Jak mi to vysvětlíte?“ obořila se na mě.

„Spiegare che cosa?“ zeptala jsem se nechápavě. „Co mám vysvětlit?“

Všimla jsem si, že titulek se zmiňuje o mně.

„Je to rozhovor,“ odpověděla. „Mluví se tam o Ceře.“

„Vždyť víte, že rozhovory nedávám!“ namítla jsem.

Ispettore přetočila noviny, abych si je mohla přečíst. Jejich reportér tvrdil, že udělal rozhovor s mou matkou a ta mu prozradila, o čem jsem s ní mluvila.

„Musíte matce zakázat, aby vynášela informace o dění ve vězení,“ prohlásila příkře ispettore.

„To by mamka nikdy neudělala!“ vyjela jsem. „Rozhovory dělá jenom proto, aby dokázala, že jsem nevinná. Nikdy by nikomu nevyzradila, o čem si povídáme.“

Článek ale obsahoval i některé důvěrné pikantnosti. Novináři získali nejen Ceřino jméno, ale i některé další informace. Tvrdili, že mě jednou políbila a já dostala strach z dalšího sexuálního obtěžování. Věděli, že je přímo posedlá uklízením a zakazovala mi vařit si kávu, protože by zůstaly na umyvadle kapky vody.

Okamžitě mi došlo, proč se mě spoluvězeňkyně straní. Stala se ze mě infame, stejně jako z Wilmy. Ispettore, dozorkyně i ženy za mřížemi byly přesvědčené, že jsem mamku navedla, aby novinářům řekla o špatném zacházení ve věznici. Zradila jsem Ceru, abych získala soucit veřejnosti.

„Možná mluvila některá z dozorkyň,“ poznamenala jsem.

Ispettore se na mě zamračila.

Kdo kromědozorkyň a mojí rodiny ví, o čem se bavíme?

Moji právníci mi to později vysvětlili. „Nezapomínejte, že vaše rozhovory s rodiči jsou odposlouchávané,“ řekl Carlo. Žaloba zařadila přepisy těchto rozhovorů mezi důkazy, a proto se dostaly na veřejnost.

Jenomže v době, kdy jsem se to dozvěděla, už se mnou nemluvila žádná z vězeňkyň. Snažila jsem se předstírat, že je mi to jedno, protože i kdybych se jim to snažila vysvětlit, neposlouchaly by mě. Ve vězení i mimo něj jsem tak byla obviněná z něčeho, co jsem neudělala.

Cera mi líčila, jak dovedou být vězeňkyně děsivé, zlé a bláznivé. Nechtěla jsem jí věřit a umínila si, že nikdy nezahořknu jako ona. Moje předsevzetí však bralo za své. Nechtěla jsem se dusit jedovatým vztekem a hořkostí, ale můj přirozený optimismus byl nahlodaný.

Přestože jsem už na rozdíl od dlouhých předcházejících měsíců nebyla izolovaná od ostatních žen, ještě nikdy jsem si nepřipadala tak osamělá, protože pokud si mě vůbec některá spoluvězeňkyně všimla, obvykle na mě jenom vrhla nenávistný pohled.

Pouze Fanta — mladá Romka, která roznášela objednané potraviny — se často zastavovala před mou celou, pozdravila mě a pověděla mi pár vtipů.

Vězení je náročné a nepříjemné místo, kde lidé myslí pouze na sebe a soucit jde často stranou.

Jediný, komu na nás záleželo, byl don Saulo. Pomáhal mi, abych neztrácela naději v ostatní lidi, i když se ke mně ostatní ženy v Capanne chovaly hrozně. „Nedělejte si těžkou hlavu kvůli tomu, že vás obviňují z věcí, které nemáte na svědomí,“ řekl mi. „Záleží pouze na tom, co jste skutečně udělala. Netrapte se, když lidi nevidí, že jste dobrý člověk. Nejdůležitější je vaše svědomí. Z něj musíte čerpat odvahu a sílu.“

Můj otčím Chris měl naštěstí takové zaměstnání, které mu umožňovalo pobývat v Perugii a posílat práci do Spojených států. Poradil mi, že se mám spoluvězeňkyním postavit, a navíc mě rozesmál. „Musíš jim ukázat, že máš koule. A to pořádně velké. Ty tvoje za moc nestojí. Musíš je pořádně nafouknout,“ dodal a zvedl přede mě dlaně s pokrčenými prsty, aby mi názorně předvedl, jakou velikost má na mysli.

Stále jsme doufali, že až začne mé soudní líčení, bude stát právo na naší straně. Byla jsem nevinná. Ať už nás obžaloba zaplaví sebevětšími výmysly, nikdy nemůže přinést tolik důkazů, aby mě usvědčila. Kromě toho jsem se stále utěšovala pomyšlením, že vězení představuje svět, do něhož nepatřím. Nakonec mě propustí. Přežiju tady tak dlouho, jak to bude nutné. Nikdy jsem ale netušila, že to potrvá několik let.

Další člověk, který mi v té době poskytoval útěchu, byl profesor italštiny z Washingtonské univerzity. Nikdy jsem u něj nestudovala, ale přesto pro mě zajistil individuální lekce, při nichž jsem četla, psala a překládala italskou poezii a povídky. Vadilo mi, že jsem ve škole zameškala tolik času, a byla jsem odhodlaná nepromarnit už ani minutu. Přijela jsi do Itálie studovat italštinu, Amando, říkala jsem si v duchu. Musíš se do ní naplno ponořit.

Ostatní vězeňkyně jsem dál zdravila a časem mi některé z nich začaly odpovídat úsečným „ciao“. Většina ale zůstala zticha. Cera jim řekla, aby mě ignorovaly, a ony to dodržovaly.

Klid jsem nacházela pouze ve své vlastní hlavě. Už jsem nic neočekávala. Překvapená jsem byla jenom tehdy, když se ke mně některá z žen zachovala mile, jako například Fanta. Bylo to sice nepříjemné a nesmírně bolestné, ale donutilo mě to začít uvažovat nezávisle a věřit si.

Kapitola 25 Leden - březen 2009

Předběžné líčení mi připomínalo první divadelní zkoušku — bez kostýmů, bez publika, bez novinářů a pouze s částí herců. Konala se v zákulisí a tisk na ni neměl přístup. Právníci na sobě měli saka. Vypovídali pouze dva svědci — policejní specialistka na DNA a muž, který tvrdil, že mě, Rafaeleho a Rudyho Guedeho viděl spolu.

Začátek procesu se mnou a Rafaelem se však podobal premiéře. Na takové představení jsem vůbec nebyla připravená. Soud zasedal v sálu z patnáctého století známém jako Fresková síň — KAula degli Affreschi. Do kamenných zdí byla zasazená vysoká okna sahající od podlahy až ke klenutému stropu. Na stěně za soudcovým křeslem visel velký krucifix. Dva soudci, dva žalobci a osm právních zástupců měli na sobě černé taláry s krajkovými náprsenkami a šest porotců ve středním věku, které vybral počítač, zase šerpy v barvách italské vlajky — zelené, bílé a červené. Média, která měla na jednání přístup, vyslala do soudní budovy téměř sto lidí.

Tři vážně se tvářící uniformovaní členové stráže — jeden muž přede mnou a dvě ženy každá z jedné strany mě přivedli do zaplněné soudní síně dveřmi v její zadní části. Podél stěny stáli seřazení policisté, z nichž někteří mě předtím vyslýchali. Uvědomovala jsem si, že mě téměř všichni přihlížející považují za vražedkyni a přejí si, abych za to zaplatila.

Diváci, novináři, televizní kamery a fotografové zůstali v prostoru, který byl oddělený od obhájců, žalobců i mě a Rafaeleho dřevěným hrazením. Reportéři cvakali fotoaparáty a pokřikovali na mě italsky a anglicky: „Amando, Amando, co nám k tomu řeknete?“

Když jsem procházela kolem své a Rafaeleho rodiny, dlouze jsem vydechla. Seděli za stoly vyhrazenými pro obhajobu a před prostorem určeným médiím a představovali pro mě jediné spřízněné duše, které jsem měla. Mamka mezi nimi chyběla, protože nesměla vejít do soudní síně před svou výpovědí na lavici svědků, ale pohled na Christinu a Kevina — tetu a strýce, kteří přijeli do Perugie místo taťky a Chrise — mě naplnil vděčností. Věděla jsem, že nejsem sama. Nenápadně jsem jim zamávala a srdečně se na ně usmála, abych jim dala najevo, jak jsem šťastná, že tam jsou. Nikdy bych od médií nečekala, že prohlásí: „Amanda Knoxová se cestou k italskému soudu rozzářeně usmívala“. Daily Mail o mé naprosto normální chůzi napsal: „Do soudní síně vešla jako hollywoodská hvězda kráčející po červeném koberci“. Nevím, jestli ve zprávách záměrně lhali, aby zvýšili prodejnost, nebo jestli mě skutečně považovali za vinnou. Všichni, kdo četli noviny a sledovali televizi, museli dojít k závěru, že Foxy Knoxy je zvrácená, šílená vražedkyně.

Na jedné straně soudní síně stála černá kovová klec, která se používala pro ty nejnebezpečnější kriminálníky. Proboha, oni mě chtějí strčit do té klece, blesklo mi hlavou. Byla to neopodstatněná obava, ale moje rozrušení v tu chvíli dosáhlo naprostého vrcholu. Umírala jsem hrůzou a nebyla jsem schopná rozumně uvažovat, protože mě úplně svazovala nervozita. Umírala jsem hrůzou a připadala si jako ochromená.

K mé úlevě mě strážní zavedli ke stolu, za nímž už čekali Luciano a Carlo. Já a moji právníci jsme měli místa na pravé straně soudní síně a Raffaele se svými advokáty u vedlejšího stolu necelé tři metry ode mě. Obžaloba seděla na opačné straně síně nalevo a civilní zástupci Mereditiných rodičů a Patricka za nimi.

Ve Spojených státech je civilní a trestní soudnictví striktně oddělené, ale v Itálii ne. Zřejmě jsou přesvědčení, že se jejich porotci orientují v obojím. Týchž osm lidí rozhodovalo ve všech záležitostech — civilních i trestních. Kromě toho je nikdo neprověřoval, jestli nejsou podjatí, ani nedohlížel, aby nebyli vystaveni vlivům zvenčí. Vláda soudila mě a Raffaeleho za pět zločinů: vraždu, nelegální ozbrojování, znásilnění, krádež a zároveň i ingované vloupání. Šestý byl vyhrazený jenom pro mě: pomluva. A Kercherovi, kteří byli přesvědčení, že jsme zabili jejich dceru, po nás požadovali pět milionů eur — přibližně šest a půl milionu dolarů. Každý člen Mereditiny rodiny měl dostat jeden milion za psychickou újmu. Patrick Lumumba mě zažaloval pro pomluvu a chtěl po mně dosud nezveřejněné odškodné. Majitel vily se zase domáhal deseti tisíc eur jako náhradu za utrpěné škody a ušlý nájem.

Některé důkazy, jako například moje „přiznání“, v němž jsem ve tři čtvrtě na šest ráno celá zmatená označila Patricka za vraha, se oficiální součástí případu nestaly, protože v té době jsem se už oficiálně stala podezřelou osobou, a měla jsem tudíž právo na advokáta. V civilních sporech se ale takovéto důkazy před porotou probírat mohly a také se probíraly.

Italský soudní systém je nastavený tak, že během rozhodování mohou všichni soudci i celá porota vyjádřit svoji představu, jak by měl znít konečný verdikt. Na rozdíl od Spojených států, kde se porota musí na rozsudku shodnout jednomyslně, v Itálii stačí prostá většina — v případě nejvyššího možného trestu ho musí podpořit alespoň pět porotců.

Svezla jsem se na velkou polstrovanou židli natlačenou mezi Carla a soudní tlumočnici, kterou mi přidělili, protože soud probíhal v italštině. Tajemník oznámil: „Ka corte“ — „soud“ a všichni jsme povstali. Byla jsem ráda, že příchod soudců a poroty pomohl odvést pozornost ode mě.

Na počátku procesu jsem měla smíšené pocity. Předběžné líčení mi rázně zhatilo veškeré naděje na propuštění a já se děsila, co přijde dál. Můj vrozený optimismus, který nedokázala zlomit logika ani mediální prognózy, mi však bránil propadnout naprostému zoufalství.

Carlo s Lucianem mě připavovali na dlouhý proces. I to jsem si odmítala připustit. Soud se určitě odehraje rychle a shledá mě i Raffaeleho nevinnými. Protože jsme byli nevinní. Soud přece musí rozhodovat spravedlivě. Strávila jsem ve vězení čtrnáct měsíců a neuměla si představit, že bych dál pendlovala mezi soudní síní a celou.

Byla jsem naivní.

Stačilo pouze několik vět, které pronesla moje tlumočnice, abych pochopila, že všechno překládá velice zhuštěně. Pobyt ve vězení měl jednu výhodu — moje italština se zlepšila natolik, že jsem v ní už dokázala přemýšlet. Rozhodla jsem se tedy, že tlumočnici nepotřebuju. Pokud mi něco nebude jasné, vysvětlí mi to moji právníci.

Nejdřív se probíral můj motiv. Jednoduchý scénář, s nímž vyrukovala obžaloba, byl naprosto smyšlený, ale příslušným orgánům se zřejmě zalíbil. Během soudu ho žalobci různě obohacovali — Meredith byla z nás dvou ta chytřejší, hezčí, oblíbenější, pořádkumilovnější a méně vysazená na sex a drogy. Všechny tyto důvody, nebo aspoň některé z nich z ní dělaly lepšího člověka, než jsem byla já. A protože jsem se s ní nemohla měřit, nenáviděla jsem ji. Podřízla jsem ji ze vzteku a z touhy po pomstě. Bylo to šílené.

Mignini se výrazně opíral o svědectví Mereditiných britských kamarádek. Robyn Butterworthová vypověděla, že Meredith vadilo moje nekonvenční chování, a ostatní s ní souhlasily — prý jsem si domů vodila kluky, nepoužívala štětku na záchod a nepokrytě jsem se bavila o sexu. Tyhle drobné detaily se jeden po druhém navršovaly, až vytvořily vysokou hradbu, kterou moji advokáti nedokázali ztéct. Zničil mě jeden žertovný dárek a moje neznalost italské kanalizace.

Mignini se při Robynině výslechu zeptal: „Pamatujete si, že by se Meredith zmínila o jistých věcech, které měla Amanda nechat v koupelně?“

„Ano, dokonce jsem je sama viděla,“ řekla Robyn. „Měla tam toaletní taštičku s kondomy, vibrátorem a dalšími věcmi. Meredith nám řekla, že jí to připadá zvláštní. Vadilo jí to, protože Amanda ty věci nechávala na takovém místě, kde byly každému na očích.“

„Takže to byla Meredith, kdo vám o těch věcech v taštičce řekl?“ pokračoval Mignini. „Ano,“ odpověděla Robyn. „Zlobila se kvůli tomu na Amandu?“

„Ani ne, spíš jí to připadalo trochu zvláštní. Víc než cokoliv jiného.“

Během výpovědí všech svědků jsem si dělala poznámky, abych připravila Carla nebo Luciana na křížový výslech. Rychle jsem jejich výroky písemně glosovala ve stylu „to není pravda“ nebo „nechápu, co to říká, protože se to takhle nestalo“. Moji advokáti pak tyto připomínky zapracovali do svých otázek. Už před procesem mi vysvětlili, že můžu spontánně reagovat, ale požádali mě, abych nepřerušovala soud a důvěřovala jim, že oni sami mu sdělí všechno, co chci říct. Připomněli mi, že přijde den, kdy budu moct sama vypovídat.

Když Robyn začala mluvit o růžovém vibrátoru, můj vztek dostoupil vrcholu. Musela jsem to nějak uvést na pravou míru. V době, kdy mi ho Brett dala, byla celá Amerika poblázněná seriály jako Přátelé a Sex ve městě, jejichž hrdinky používaly vibrátory docela běžně. Obžaloba ale kladla důraz na moji posedlost sexem a právě vibrátor to podle ní jasně dokazoval — stejně jako Mereditin starosti ohledně mého chování.

Naklonila jsem se k Lucianovi. „Chtěla bych něco říct,“ zašeptala jsem.

Luciano si odkašlal. „Moje klientka by chtěla přednést prohlášení,“ oznámil.

„Můžete mluvit,“ řekl soudce.

Vstala jsem od stolu. „Dobré ráno, Vaše Ctihodnosti,“ začala jsem. Najednou jsem měla pocit, že hořím, ačkoliv byl únor a poměrně chladno. „Chtěla bych krátce vyjasnit otázku kosmetické taštičky, která by doposud měla být u mě v koupelně. Ten vibrátor skutečně existuje. Dostala jsem ho žertem od kamarádky před odjezdem do Itálie. Má králičí uši a je asi takhle dlouhý... “

Zvedla jsem palec a ukazováček a naznačila velikost. „Přibližně takhle dlouhý?“ zeptal se soudce Giancarlo Massei a napodobil moje gesto, aby se ujistil, že dobře viděl. „Ano,“ odpověděla jsem, celá rudá studem. „Deset centimetrů,“ řekl pro záznam.

„Ráda bych také zdůraznila, že jsem nevinná. Doufám, že se všechno vyjasní a dopadne dobře. Děkuji.“

Proboha, honilo se mi hlavou během posledních dvou vět. Snad to nevyznělo tak hloupě, jak se mi zdá. Rychle jsem se posadila.

Nesnažila jsem se z toho vibrátoru nějak vymluvit. Jenom jsem chtěla všechno uvést na pravou míru — že šlo o dárek z legrace, který se nemá brát vážně. Mně si na něj Meredith nikdy nestěžovala.

Ve spěchu a nejistotě, k čemu se vlastně smím nebo nesmím vyjadřovat, jsem si vůbec neuvědomila, že to bylo poprvé, co mě většina lidí v soudní síni slyšela mluvit. Měla jsem vysvětlit, co to bylo za kamarády, které jsem zvala do vily. Vyspala jsem se jen s jedním z nich a se všemi ostatními jsem se jen normálně přátelila, a navíc jsem si je k sobě nevodila uprostřed noci. Ale hlavně jsem měla před soudem promluvit o svém přátelství s Meredith. To jsem považovala za nejdůležitější.

Bohužel jsem tehdy netušila, že se mohu ohradit proti svědecké výpovědi, kterou jsem považovala za nepravdivou.

A tak místo abych rozptýlila všeobecně zakořeněnou představu, že jsem posedlá sexem, vryla jsem ji do povědomí poroty i veřejnosti ještě hlouběji.

V nervozitě, která mě svazovala, se mi podařila jediná příznivá věc — vyjádřit svou důvěru v soud. Moji právníci mě upozornili, že pokud budu okatě dávat najevo nedůvěru v italský právní systém, nemůžu doufat v úspěch.

Sice jsem si nebyla jistá, jestli můžu italské justici věřit, ale měla jsem snad jinou možnost? Musela jsem doufat, že se nakonec všechno v dobré obrátí.

Drobného vítězství jsem dosáhla aspoň ve chvíli, kdy Mignini vyslýchal moji bývalou spolubydlící Filomenu. Ta totiž vypověděla, že jsem s Meredith vycházela dobře a nikdy jsme se nepohádaly. Jednoduše jsme se „nezajímaly o tytéž věci“. Z přátel, které jsem k sobě zvala, nedělala žádný problém.

Další části její výpovědi mě ovšem rozčílily. Když se Mignini zeptal, jak jsme si rozdělily práci ve vile, Filomena odpověděla, že jsme se měly střídat. „Ne vždycky se ale dodržovalo stanovené pořadí,“ dodala.

„Kdo ho nedodržoval?“ zeptal se Mignini.

„Amanda ho několikrát nedodržela,“ odpověděla Filomena.

To přece nemůže myslet vá^ně, pomyslela jsem si a musela napnout všechny síly, abych nevěřícně nevyjekla. Laura sepsala seznam prací jen několik dní před Mereditinou smrtí a můj termín ani nestačil nadejít. Žalobce se mě ale stůj co stůj snažil vylíčit jako nepořádnou a bezohlednou dívku. Filomena si o mně zjevně celou dobu myslela, že nejsem nijak zvlášť pořádkumilovná, ale nikdy mi to nedala najevo. Tím, že se o tom zmínila až teď, mi dost ublížila.

Vzhledem k našemu věkovému rozdílu a k jazykové bariéře jsem Filomenu znala ze všech spolubydlících nejméně. Během té krátké doby, kdy jsme spolu žily v jednom domě, se ke mně ale chovala ochranitelsky a vycházely jsme spolu dobře. Když jsme se šly se po obědě nebo po večeři pobavit ke klukům v přízemí, dělily se o jointa, povídaly si a smály se, byla jsem skutečně šťastná. Kouření marihuany nám poskytovalo příležitost k vzájemnému sblížení. Během křížového výslechu, jemuž ji podrobil Rafaeleho právník Luca Maori, se Filomena rozhodla prolomit naše společné mlčení ohledně drog. „Popravdě, jednou jsem zhřešila,“ řekla a sklopila oči do klína. „Zhřešila jsem.“

„Všichni hřešíme,“ přitakal chápavě Maori.

„Zhřešila jsem,“ zopakovala Filomena.

„Takže se to stalo jenom jednou?“ zeptal se advokát.

„Ano.“

Bolelo mě pomyšlení, že Filomeně víc záleží na vlastní pověsti než na tom, jak změna v její výpovědi dolehne na můj proces. Laura i Filomena vždycky kupovaly trávu pro celou vilu. Jenomže její krčení ramen na lavici svědků vyvolávalo dojem, že se marihuana dostala do domu přese mě.

Daleko víc než její slova mi ale vadilo něco jiného. Během celé výpovědi jsem ji pozorně sledovala. Ani jednou se na mě nepodívala — ať už kvůli tomu, že mě považovala za vinnou, nebo protože se styděla.

I Laura, která vypovídala o týden později, se vyhýbala očnímu kontaktu. Mrzelo mě to od ní stejně jako od Filomeny. Aspoň něčím mě ale potěšila — popřela, že bych se chovala nějak jinak než ostatní obyvatelé vily. A když jí Mignini začal číst jména kluků, kteří k nám chodili na návštěvu, odpověděla: „To jsou moji přátelé.“ Na otázku, jestli někdo ve vile kouřil marihuanu, přiznala: „Všichni.“

Žalobce následně přešel k cucfleku, který jsem si odnesla od Raffaeleho, když jsme spolu 1. listopadu večer laškovali. „Všimla jste si na Amandě nějakého zranění, škrábance nebo ranky?“ zeptal se.

„Potkala jsem se s Amandou na questuře a neušlo mi, že má na krku nějakou ranku,“ řekla Laura. „Hlavně proto, že Meredith někdo podříznul. Bála jsem se, že i Amanda je zraněná.“

Lauru jsem měla ráda a vzhlížela k ní. Půjčovala mi kytaru a líbilo se jí, že cvičím jógu. Cucflek mohla zaměnit za důkaz mé přítomnosti na místě činu jen z jednoho důvodu. Žaludek se mi proměnil v ledový kámen. To snad není možné. Zrovna Laura si myslí, že jsem to udělala!

Připadala jsem si strašně zrazená.

Moje snaha uvést na pravou míru tu záležitost s vibrátorem sice dopadla katastrofálně, ale přesto mě stále nahlodávala touha vyjádřit se k Lauřině a Filomenině výpovědi. Proto jsem požádala o možnost učinit další spontánní prohlášení.

„Děkuji, Vaše Ctihodnosti,“ řekla jsem. „Opravdu mě mrzí a vadí mi, že se tak zveličuje otázka úklidu. V tomhle směru došlo k obrovskému nepochopení. Nehádaly jsme se kvůli němu. Nikdy. Se svými spolubydlícími jsem vždy měla pěkný vztah. Proto mě to skutečně mrzí — protože takhle to nebylo. Děkuji.“

Ani hodiny strávené u televize sledováním detektivek ze soudní síně mě nepřipravily na napjatou a nepříjemnou atmosféru, která v ní panovala — ani na to, že obžalovaní ve skutečnosti nemají žádný scénář, podle něhož by se mohli řídit. Když jsem vstala, sledoval mě celý svět a hodnotil každé moje slovo, gesto, tón hlasu. Kdybych se postavila nahá na Piazza IV Novembre, připadala bych si úplně stejně.

Přesto mě mrzelo, že mě moji právníci nenechali mluvit častěji. Oba měli ty nejlepší úmysly, ale bohužel nejspíš podcenili váhu mého hlasu a nebezpečný účinek, který mělo moje mlčení.

Pokud odhlédnu od svých neobratných pokusů o obhajobu — a komentářů lidí, kteří mě popisovali jako tu holku s vibrátorem, „škrábancem“ na krku a línou nepořádnici — ze všeho nejvíc mě v prvních týdnech procesu poškodilo obyčejné tričko. Navíc jsem si za to mohla sama.

Poslala mi ho Cassandra, moje nevlastní mamka. Na přední straně mělo velký růžový nápis „All You Need Is Love“ — název jedné z mých nejoblíbenějších písniček od Beatles. Moc se mi líbilo a vzala jsem si ho na sebe na den svatého Valentýna, kdy vypovídala Laura.

Každý den jsem vcházela do síně a zase z ní vycházela kolem prostoru vyhrazeného pro reportéry a fotografy, ale nikdy jsem jim nevěnovala sebemenší pozornost. Rodiče mi totiž při každé své návštěvě obvykle vylíčili, o čem ti „idioti od novin“ právě píšou. „Vůbec se totiž nezabývají křížovými výslechy. Zajímá je jenom tvůj účes,“ prohlásil několikrát taťka.

Luciano s Carlem tvrdili, že záleží pouze na tom, co se děje v soudní síni. Proto musíme dokázat, že se obžaloba mýlí. „Jste hodná dívka. Prostě se chovejte přirozeně,“ řekl Luciano.

Jeden člověk se mi pokusil pomoct návrhem, abych si k soudu vzala řetízek s křížkem, ale okamžitě jsem to odmítla. Nemínila jsem předstírat, že se ze mě stala věřící.

Říkala jsem si, že když přijdu oblečená v obyčejných džínsech a tričku, soudci i porota ve mně uvidí normální děvče, jaké skutečně jsem, a ne Foxy Knoxy nebo holku, která se snaží vyfintit, aby udělala dojem na státní úředníky.

Těší mě, že jsem si ten křížek nevzala. Ale je mi líto, že mě nikdo nevaroval ohledně oblečení. Moje šaty totiž měly odrážet vážné prostředí soudní síně a mé situace. I jimi jsem mohla dát soudu najevo svůj respekt.

Když jsem si ale na sebe vzala tričko s nápisem „All You Need Is Love“, tisk začal horečně spekulovat, co tím myslím. Snaží se Amanda říct, že potřebuje lásku poroty? Jedny britské noviny napsaly: „Obžalovaná Knoxová prosila tričkem o lásku — Narcistická touha Amandy Knoxové po pozornosti médií a její nonšalantní vystupování během valné části procesu vykazují příznaky psychické poruchy.“

Po epizodě s tričkem jsem si připadala strašně hloupě, a tak jsem si pak už neoblékla nic, co by se dalo vyložit jako snaha po upoutání pozornosti. Tisk se stále vyjadřoval k mému oblečení i k vlasům a spekuloval, zda jsem šťastná, smutná, uplakaná nebo znuděná. Jejich objektivy se snažily zachytit, co si zapisuju do bloku.

Média tvrdila, že se snažím být středem pozornosti. Ve skutečnosti mě však vězení naučilo, že nic neznamenám. Nikdo se kolem mě netočil, moje slova neměla žádnou váhu, neměla jsem žádnou moc. Jenom jsem zabírala místo. Nejradši bych se vypařila. Už jsem nechtěla být sama sebou.

Dny, kdy se konala slyšení u soudu, byly často dost náročné — stejně jako ty, kdy jsem měla volno. Prvních několik měsíců procesu jsem byla stále infame. Nikdo kromě Fanty, k níž jsem se mezitím přestěhovala, se mnou nemluvil. Jednou ráno dostala Cera bez předchozího upozornění příkaz, aby si do půl hodiny sbalila všechny věci. Převáželi ji do věznice v Římě. Než začal pravidelný denní program, byla už pryč. Bylo mi jí líto, protože se už v Capanne svým způsobem zabydlela.

Zároveň mě mrzelo, že jsme se nesmířily, nenašly k sobě znovu cestu a nedokázaly se spolu bavit. Naučila mě spoustu věcí o životě ve vězení, kde podle mého názoru musela strašně trpět.

Když jsem pak v devět hodin vyrazila ven na první passeggio, všechny ženy, které jsem během svého vycházkového kolečka po dvoře míjela, mě zdravily: „Dobré ráno.“

Prostě jen tak! Všechny vězeňkyně mě najednou přestaly ignorovat stejně rychle, jako předtím začaly.

Přistoupila ke mně i jedna žena, kterou jsem vídala už několik měsíců, ale nic jsem o ní nevěděla. „Jsem Dura,“ představila se. „Vždycky jsem věděla, že nejsi tak špatná, jak nám Cera tvrdí. Ale co jsem měla dělat?“

Byla jsem ráda, že napětí kolem mě částečně povolilo, ale jinak se pro mě moc nezměnilo. Zjistila jsem, že je mi nejlépe o samotě, a tak jsem se i nadále držela stranou.

Bydlení však pro mě představovalo stejně nepříjemný problém jako předtím. Částečně za to mohly přesuny vězeňkyň. Od té doby, co jsem přišla do Capanne, se jejich počet zdvojnásobil. Víc místností k dispozici nebylo, tak se přidávaly aspoň postele. Mona se objevila v naší čtyřlůžkové cele krátce poté, co dozorkyně postavily na jednu z postelí další a vytvořily z ní palandu. Mona byla podsaditá mužatka z Neapole se zjizvenýma rukama a chybějícími zuby. Táhlo jí na čtyřicet a byla naprosto nepředvídatelná — v jednu chvíli působila nadšeně a vzorně jako holčička o Štědrém večeru, a jindy zuřila jako býk. Neustále byla pod prášky, dlouho vyspávala a po probuzení působila dezorientovaně.

Ani jedna z nás čtyř nebyla nadšená, že jsme dostaly další spolubydlící, a Monu zase rozčilovalo, že ji přemístili. Než se u nás zabydlela, mrštila stoličkou o stěnu a začala řevem přivolávat dozorkyni.

Stačilo však jediné společné posezení s ostatními vězeňkyněmi — socialita — a dala se dohromady s ženštější vězeňkyní Gaetanou. Jejich vztah měl ale krátké trvání, protože Gaetana ji brzy pustila k vodě kvůli jiné mužatce z jihu Itálie. Často pak spolu sedávaly na lavičce venku a vzájemně si tiskly dlaně na kolena.

Jednou jsem běhempasseggia procházela kolem Gaetaniny lavičky právě ve chvíli, kdy se Mona zuřivě vrhla na tento nově vzniklý pár. Stačila jsem jí uhnout z cesty těsně předtím, než po nich skočila a začala tlouct Gaetanu i její přítelkyni do obličeje. Její útok přerostl v ohromnou rvačku, které nakonec učinily přítrž ostatní vězeňkyně, když odtáhly Monu pryč. Já jsem celou dobu seděla celá vyděšená v rohu dvora a nedokázala vstát. Dosud jsem si nezvykla, že ve věznici může vypuknout násilí naprosto kdykoliv a kdekoliv.

Jednou jsem se v cele protahovala a Mona ke mně přišla celá rozlícená. „Amando, kde mám tabák?“

Její navztekaný výraz mě dost vyděsil. „Když jsem uklízela, nikde jsem ho neviděla.“

„Měla jsem ho u postele a teď je pryč. Nehraj si se mnou,“ zasyčela a sevřela ruce v pěst.

„Přísahám, že jsem ho neviděla.“

„Už ho mám!“ zavolala Fanta z koupelny a přinesla do cely složený kus papíru. Mona ho popadla, rozevřela a uvnitř našla proužky tabáku. „Amanda ho nejspíš omylem dala do odpadků, protože vypadal jako kus papíru na vyhození,“ dodala Fanta.

Mona se ke mně vztekle otočila. „Chceš si ze mě dělat blázny?“ vyjela na mě. „Tys mi lhala!“

„Nedošlo mi to! Omlouvám se!“ zvolala jsem a ustoupila o krok dozadu.

„Mono! Mono! To nic! Byl to omyl!“ prohlásila Fanta a stoupla si vedle nás.

Nevím, co by se stalo, kdyby tam nebyla.

Naše další spolubydlící se jmenovala Ossa a nastěhovala se k nám po Monině odchodu. Byla to hubená cikánka o rok mladší než já, hluboce věřila v Boha a neustále se kabonila.

Zpočátku to mezi námi klapalo. Ostatní spolubydlící ji však neměly moc rády, protože skoro celý den prospala. Já jsem ale namítala, že může spát, kdy chce, protože tím nikomu v ničem nebrání. Mluvila se mnou o Bohu, o dorozumívání se mystickým jazykem a o tom, že je jako Robin Hood — bohatým bere a chudým dává.

Jednoho dne nám oznámila, že nabídla svojí kamarádce — kterou ostatní vězeňkyně přistihly, jak jim krade věci — aby se přestěhovala na uvolněnou postel v naší cele. Musely s tím souhlasit alespoň dvě z nás a podepsat oficiální formulář pro inspektorku.

Všechny jsme to odmítly.

Ossa si pak ale vybíjela zlost jenom na mně. Vyčítala mi, že si čtu, píšu a dávám tišeji televizi. Nelíbilo se jí, že si objednávám potraviny — a že je kupuju i svým spoluvězeňkyním. Posměšně mi říkala „královna cely“. Kdykoliv se ve zprávách objevil šot z mého případu, dávala za pravdu obžalobě. „Všichní vědí, žes to udělala, Amando — a že jsi falešná,“ řekla mi jednou. Rozčileně jsem se ponořila ještě hlouběji do Stopařova průvodce po galaxii, abych jí nedala najevo, že mi její poznámky vadí.

Moje netečnost ji tak dopalovala, až mi pohrozila, že mi spláchne hlavu do záchodu.

Když jsem jednou večer seděla na podlaze u dveří cely, abych měla trochu světla na čtení, vyskočila z postele, vrhla se na mě, začala ječet „Nenávidím tě!“ a napřahovala se k ráně. Vtom k ní ale zezadu přiskočila Tanya, moje další spolubydlící, popadla ji za ruce a přitiskla jí je na záda. Strachem jsem zůstala sedět jako přimrazená a připadala si jako šváb, kterého se někdo chystá rozmáčknout. Během procesu jsem si totiž nemohla dovolit, aby mi vedení věznice udělilo nějakou důtku, zvlášť za rvačky. Celá roztřesená jsem pak vstala a zvedla ruce. „I když mě uhodíš,“ řekla jsem tiše, „stejně ti to neoplatím.“

Nazítří mě Ossa sledovala, jak si vsedě na posteli dělám poznámky do deníku. Po chvíli ke mně přistoupila, vykřikla „Určitě tam o mně píšeš pomluvy!“ a sebrala mi deník z klína. Než jsem stačila zareagovat, vyrvala z něj část stránek a roztrhala je na kousky.

Byla jsem naprosto bezmocná. Když se jí sešit pokusím sebrat, vytrhá mi vlasy. Měla jsem skoro stejný pocit, jako když se krátce po mém zatčení vetřeli do mého soukromého prostoru policisté a zabavili mi mé zápisky. Obě události na mě měly stejný dopad: nezbývalo mi nic jiného než ochromeně stát a sledovat, jak přicházím o to nejcennější, co mám a co je důležité pouze pro mě a nikoho jinému: o své myšlenky.

O několik dní později odešla Ossa na svobodu a zmizela z mého života jako předtím Cera.

Týdny ubíhaly, obžaloba předvolávala další a další svědky a moje naděje na rychlé propuštění se scvrkávala. Postupně mě ovládl bezmocný smutek.

Stále jsem čekala, až žalobci předvolají policisty, kteří byli ve vile a vyslýchali mě. Monicu Napoleoniovou jsem zpočátku vůbec nepoznala. Ještě nikdy jsem ji neviděla oblečenou tak, jak to odpovídalo její funkci šéfky oddělení vražd. Většinou totiž nosila přiléhavé džínsy, trička a lesklé sluneční brýle. V tmavomodrém saku s vyznamenáními o velikosti stříbrných dolarů působila dost neobvykle — jako by se schválně vyšňořila, aby všechny přesvědčila o své autoritě. Všechno, co udělala a řekla — její výběr slov, témat a zdůrazněná intonace — mělo udělat dojem na soudce i porotu a dokázat, že je žena na svém místě. Vehementně bránila nedbalou práci svých lidí. Byla mi odporná. Dokonale se ovládala a bez jediného zaváhání před soudem lhala.

Při odpovědích na Migniniho otázky působila klidně, přímočaře a spokojeně. Byla chytřejší než její kolegové a věděla, že se soud snaží najít v práci policie nějaké přešlapy. „Celou dobu jsme pracovali na sto procent,“ vypověděla. „A Amandu jsme nebili. Jsme slušní policisté.“

Jakmile ji ale obhajoba podrobila výslechu, její předstíraná profesionální image vzala za své a začala reagovat rozladěně, skepticky a pohrdavě. Když se jí Raffaeleho advokátka Giulia Bongiornová zeptala, jestli na místě činu používali rukavice sterilizované, anebo na jedno použití, Napoleoniová posměšně odpověděla: „To je totéž.“

„Rukavice na jedno použití jsou ty, které se dají navléct pouze jednou, že?“ pokračovala Bongiornová.

„Zjevně ano,“ souhlasila Napoleoniová rozezleně.

„Takže to znamená, že jste je měnili pokaždé, když jste se něčeho dotkli, ano?“

„Ne, to znamená, že jsem si je nasadila, než jsem vešla do místnosti a na něco tam sahala.“

„Ale když jste je měla celou dobu na sobě a neměnila je, dotýkala jste se různých věcí, nemám pravdu?“ zeptala se Bongiornová.

„To je jasné.“

Věděla jsem, že hlavním úkolem policie bylo prohledat místo činu, posbírat důkazy a určit, kdo je pachatelem. V Perugii však policisté i obžaloba uchopily Mereditin případ z opačné strany. Vyšetřování bylo sospettocentrico — „orientované na podezřelého“. Policisté téměř okamžitě usoudili, že jsme Meredith zavraždili já a Raffaele, a podle této hypotézy pak také nakládali s důkazy. Jejich forenzní experti nebyli nestranní a usilovně se nás snažili zkompromitovat. Bylo až obdivuhodné, s jakou neochvějností a zuřivostí postupovali.

Napoleoniová náš případ vystavěla na tom, že nás přímo cupovala jako lidské bytosti. Policie nás prý podezírala už od začátku — hned jak nás uviděla před vilou ten den, kdy se našlo Mereditino dělo. „Amanda Knoxová a Raffaele Sollecito se drželi stranou, zachovávali odstup od ostatních, líbali se a hladili,“ prohlásila.

Kromě toho dodala, že na questuře jsme „vůbec nebrali ohled na ostatní“. „Rozvalovali se v čekárně, rozvalovali se na židlích, líbali se a pořád se na sebe šklebili... A k tomu spolu tiše mluvili.

Jejich chování mě zarazilo, protože jsem považovala za nemožné, aby se dva mladí lidé takhle líbali za situace, kdy byla jejich kamarádka právě objevena v takovém stavu.“

Moji spolubydlící prý reagovali mnohem přiměřeněji. „Všichni plakali,“ vypověděla před soudem. „Někteří se dokonce zhroutili.“

Pro Napoleoniovou jsme s Rafaelem byli sebestřední narcisté. Neprojevili jsme ani elementární soucit. A kromě toho jsme lhali, jako když tiskne.

Podezření policie údajně posílilo i moje nepochopené tvrzení ohledně záchodu. Napoleoniová soudu vylíčila, že když jsem se to ráno přijela do vily osprchovat, všimla jsem si prý v míse výkalů. Když jsem se tam ale s Rafaelem vrátila, tvrdila jsem, že už tam nebyly.

V tom nelhala.

Napoleoniová se tam ale šla podívat. „Neušlo mi, že tam ten výkal stále je. Šmouha začínala téměř u okraje mísy. Znovu jsem vyšla ven a řekla jim: ,Vždyť tam pořád je.' Oni se pak začali vytáčet. Něco mi na tom nehrálo.“

Překvapilo mě to, ale věřila jsem jí. Když jsem se tehdy s Raffaelem vrátila do vily, měla jsem strach, protože mi bylo jasné, že se do vily někdo musel vloupat. Na tu mísu jsem se podívala už jenom z dálky, a protože jsem v ní nic neviděla, předpokládala jsem, že ji někdo spláchl. Očividně jsem se spletla a výkal jenom sklouzl hlouběji do mísy. Napoleoniová se ale chovala, jako by nás přistihla při záměrné lži, kterou jsme se neobratně snažili zamaskovat.

Tenkrát mě ten nespláchnutý záchod zarazil a považovala jsem za důležité upozornit ji na něj. Policie se přece musela dozvědět, že když jsem se poprvé vrátila domů, mohl být vrah ještě v domě. Proč bych si měla vymýšlet báchorky o mizejících lejnech?

Napoleoniová pokračovala a překrucovala jeden aspekt případu po druhém. „Okamžitě mi došlo, že zvenčí se do domu nikdo vloupat nemohl. Někdo to nainscenoval až poté, co zpřeházel celý pokoj. Hned jsem si totiž všimla, že sklo leží na římse okna. Kdyby ale kámen přiletěl zvenčí, napadalo by dovnitř.“

Dále řekla, že když do vily přijela poštovní policie s mobily, které používala Meredith, „zeptala se Amandy, jestli Meredith obvykle zamykala dveře“. „Amanda odpověděla, že se zamykala pokaždé, dokonce i když se sprchovala.“

Filomena Romanelliová to ale podle ní zpochybnila.

Moje skutečná odpověď — že se Meredith občas zamykala, třeba poté, co se osprchovala, když se se převlékala, případně odjela na víkend z města — se ztratila v překladu. Tahle chyba mě připravila o důvěryhodnost. Policisté byli přesvědčení, že mě přistihli při drobné lži. Viděli ve mně člověka, který prostě nedokáže mluvit pravdu.

Vedoucí oddělení vražd dodala, že při kontrole mých a Raffaeleho telefonátů policisté zjistili, že jsme měli celý večer a noc před nálezem Mereditina těla mobily vypnuté. „Amandin od 20 hodin a pětatřiceti minut a Sollecitův od 20 hodin a dvaačtyřiceti minut.“ Ačkoliv to nic neznamenalo, Napoleoniová všechno podala tak, jako kdybychom si je vypnuli z nějakého postranního úmyslu. Ani na chvilku ji nenapadlo, že jsme se chtěli v klidu podívat na film a nepřáli si, aby nás někdo rušil.

„Hledali jsme nějaké nesrovnalosti,“ řekla Napoleoniová soudu. „A pokaždé jsme je našli u Amandy a Raffaeleho, protože jejich výpovědi byly příliš podivné. A nepravděpodobné.“

Všechno mi připadalo naprosto neskutečné. Tehdy jsem nečekala, že až se vrátím domů, přijdu vlastně na místo činu, kde došlo k vraždě. Netušila jsem, jak si mám vyložit věci, které jsem tam objevila. Ano, přišla jsem domů a osprchovala se. Za Mereditiny zamčené dveře jsem se nepodívala. Ale potom už vedlo jedno ke druhému. Našla jsem kapky krve, nespláchnutý záchod a rozbité okno ve Filomenině pokoji. Nakonec policie objevila Mereditino tělo.

Protože jsme s Raffaelem reagovali jinak než ostatní — a pravděpodobně i jinak, než od nás čekala Napoleoniová — ona i žalobce usoudili, že jsme Meredith zabili právě my. Lidé si naprosto přirozeně dělají předčasné závěry, ale policisté by neměli ignorovat fakta a spoléhat se na povrchní dojmy. Vzteky ve mně všechno kypělo a měla jsem sto chutí vykřiknout na ni: „Kdo si osobuje právo tvrdit, že člověk může reagovat jenom jediním způsobem? Kdo rozhodl, že když se někdo chová jinak, je automaticky vinen?“

Při prvním setkání s Napoleoniovou jsem si myslela, že je jenom nepříjemná. Po delší době strávené v její společnosti jsem ji už považovala za zlostnou osobu. Ale když jsem se na ni podívala právě v tu chvíli, blesklo mi hlavou: Byla jsi tak hloupá, Amando. Pročti nedošlo, že tě Napoleoniová považuje za vinnou už od začátku?

Vzpomněla jsem si na 3. listopad, kdy mě vyšetřovatelé vezli služebním autem z questury zpátky do vily. Napoleoniová seděla na místě spolujezdce a já si povzdechla, že jsem unavená. Ona se ke mně otočila a probodla mě pohledem. „A my snad nejsme unavení? Pracujeme bez přestávky čtyřiadvacet hodin, aby se tahle vražda vyřešila, takže si přestaňte stěžovat. Vám je snad jedno, že někdo zavraždil vaši kamarádku?“

Tehdy jsem si připadala jako štvaná zvěř. Policisté mi neustále něco vyčítali. Nechápali, že se můj život ocitl v troskách. Byli na svou stresující práci zvyklí a neuvědomovali si, že obyčejné lidi občas přemůže únava, dostanou hlad nebo podlehnou emocím.

Zlobila jsem se ale i sama na sebe. Vůbec nic se mi nedařilo.

Ve Freskové síni pak vypovídal jeden policista po druhém ve stejném duchu jako Napoleoniová: chovala jsem se zvláštně a podezřele.

Když je člověk poslouchal, řekl by, že si svoje odpovědi předem secvičili.

Rita Ficarrová, která mě vyslýchala nejčastěji, mi u soudu připadala mnohem drobnější než na policejní stanici. Tahle žena ve středních letech s matnými hnědými vlasy po ramena se snažila působit jako rozumný člověk. Kdo by mi uvěřil, že se chovala tak krutě, vyslýchala mě dlouhé hodiny a odmítala uvěřit, že nevím, kdo Meredith zabil? Teď mi Rita Ficarrová připadala ve všech ohledech jako úplně obyčejná, tuctová žena a zdálo se mi nepochopitelné, že jsem z ní měla takový strach.

„Nikdo ji neuhodil,“ trvala na svém jako předtím Napoleoniová. Mluvila vážným tónem a s klidným výrazem v obličeji.

„Všichni se k ní chovali laskavě,“ pokračovala. „Nosili jsme jí čaj. Já sama jsem s ní ráno šla pro něco k jídlu,“ řekla, jako bych byla hostem v jejich penzionu, a dodala: „To ona se chovala nepatřičně. Hned jak k nám vešla, začal obviňovat druhé.“

V jejím podání jsem byla něco jako potrhlý host.

Když si 5. listopadu předvolali na questuru Raffaeleho, šla jsem s ním, protože jsem se bála zůstat u něj v bytě sama. Ficarrová to ovšem viděla daleko přísněji. „Prostě tam přišla,“ řekla. „Nikdo ji nezval.“

Porotě řekla, že se kolem jedenácté večer vrátila na questuru a vyšla s kolegyní z výtahu na chodbu. „Tam jsem našla Amandu. Ke svému údivu jsem zjistila, že tam předvádí své gymnastické dovednosti. Předváděla tam hvězdu, most a provaz. Připadalo mi to skutečně nemístné.“

Už se ale nezmínila, že mě o tuhle ukázku pružnosti požádal její šedovlasý kolega. Nechápu, jak jsem mohla na jeho žádost kývnout — jak jsem si mohla myslet, že je normální předvádět na takovém místě jógu.

Cím déle Ficarrová vypovídala, tím víc se zdálo, že se veškerý nátlak, který na mě policie při výslechu vyvíjela, odehrával jen v mé hlavě a že jsem všechno přehnaně nafoukla. „Nakonec jsme si spolu klidně promluvily a já se jí pokusila vysvětlit, že nám jde hlavně o to, aby spolupracovala,“ prohlásila.

„Zpočátku Amanda popírala, že byla tu noc, kdy došlo k vraždě, ve vile, ale když jsme jí dokázali, že to tak není, začala obviňovat jiného člověka,“ dodala.

Poslouchat její tvrzení, že se ke mně chovala ohleduplně a mile, bylo nad mé síly. Bez mrknutí oka obhajovala každý svůj počin. Jen s vypětím všech sil jsem nevyskočila a nevykřikla: „Ne! Takhle se to nestalo!“ Moji právníci mě ale důrazně požádali, abych zůstala zticha — už jsem byla obviněná ze lži a nikdo na moje slova nedá, zvlášť když půjde o mé tvrzení proti tvrzení policie.

Soudce Massei se Ficarrové zeptal, jestli jsem s ní mluvila anglicky nebo italsky.

„Italsky,“ odpověděla. „Opakuji, že mluví italsky. Se mnou mluvila jedině tak. Já anglicky nerozumím ani slovo.“

Vybavila jsem si, jak na mě během výslechu křičeli, že pokud nepřestanu lhát a nepovím jim, kdo zabil Meredith, zavřou mě na třicet let. Stále to byl jejich cíl. Děsila jsem se, že do nich nevidí nikdo jiný než já.

Policisté nebyli jediní, jejichž výpovědi mi přitížily. Jednou z mnoha ironií osudu bylo, že moc nad mým životem měl i Rudy Guede — usvědčený a odsouzený vrah.

V Capanne se mi doneslo, že Guede našel ve vězení Boha. Když jsem ho zahlédla přicházet ke svědecké lavici — mnohem méně sebevědomého a upraveného než předtím — pocítila jsem záchvěv naděje. Možná se v něm hnulo svědomí. Představovala jsem si, že se přede mě a Rafaleho postaví a poctivě prohlásí, že ani jeden z nás nemá s Mereditinou vraždou nic společného. Když ale složil přísahu, pronesl jenom šest slov: „Riservo ildiritto di non rispondere“ — „Využívám svého práva nevypovídat.“

Pak odešel v doprovodu stráží, které jsme kolem sebe neustále měli i my s Raffaelem, a cestou k dvoukřídlým dveřím se na nikoho nepodíval. Tvářil se naprosto nevzrušeně a bez zájmu.

Dobře věděl, že nás jeho mlčení může stát svobodu. Nemohla jsem ho ale nijak donutit, aby pověděl pravdu. Lidé mají právo nevypovídat, pokud by si tím přitížili — a Guede sám sebe ochránil, ale nás pomohl uvrhnout do zatracení.

Kapitola 26 Březen - červenec 2009

Poté co jsem byla obviněna z vraždy, začali lidé přikládat nový význam všemu, co se mnou nějak souviselo. Z cucfleku na krku se stal škrábanec, který mi Meredith udělala v poslední zoufalé chvilce svého života. Náš rozpačitý rozhovor o špinavém záchodě se proměnil v motiv vraždy. Přátelé, které jsem si vodila domů, se změnili v tajemné milence pochybného charakteru. Guedeho poznámka, že jsem hezká, kterou prohodil před kluky z přízemí, se stala důkazem, že byl ochotný udělat cokoliv, jen aby si získal mou pozornost.

Lidé, které jsem osobně nikdy v životě neviděla, mě soudili stejně příkře jako ti, s nimiž jsem se někdy setkala. Nezadržitelný tlak médií způsobil, že celá Perugia — vlastně i celá Itálie — vídala moji fotografii několikrát týdně. Stejně často slýchala i pomluvy, jimiž se mě obžaloba snažila očernit.

Jeden z klíčových svědků tvrdil, že mě 1. listopadu večer viděl s Rafaelem venku. Další řekl, že nás spatřil 2. listopadu ráno — tedy v době, kdy jsme podle našich výpovědí byli u Rafaeleho doma. Další klíčový svědek, Kokomani, s naprostou jistotou prohlásil, že mě viděl s Rudym Guedem o Halloweenu a že jsme se spolu očividně znali. Já jsem ale bezpečně věděla, že to není možné.

Vůbec nebylo zapotřebí, aby měl některý z nich pravdu. Stačilo, že vzbudí pochybnosti a vyvolají dojem, že lžu. Nemuseli ani působit příliš přesvědčivě.

Děsila mě představa, že by takovíhle svědci mohli porotu i soudce přesvědčit.

Marco Quintavalle, majitel obchodu, který se nacházel nedaleko Rafaeleho bytu, před soudem vypověděl, že v pátek 2. listopadu asi ve čtvrt na osm uviděl přede dveřmi dívku, která čekala, až otevře. „Měla čepici a šátek, který jí zakrýval většinu obličeje. Ale upoutal mě její bledý obličej a výrazné modré oči. Zašla do zadní části obchodu, kde jsou na levé straně čisticí prostředky. Už si ale nevzpomínám, jestli si něco koupila.“

Když však o několik dní později zahlédl v novinách moji fotografii, jeho paměť se výrazně zlepšila. „Byla to ta samá dívka,“ řekl.

Na dotaz, zda se dotyčná dívka nachází v soudní síni, Quintavalle ukázal na mě. „Je to ona,“ přitakal. „Vím to jistě.“

V jeho obchodě jsem byla pouze jednou pro mléko a cereálie. Jednou. Dozadu, kde má podle všeho vyskládané čisticí prostředky, jsem nezašla ani jedinkrát.

Netuším, jak by si po takové „identifikaci“ připadal člověk, který skutečně spáchal zločin, z něhož je obviněný. Já jsem ale byla nevinná a slova toho muže mě zasáhla jako rána pěstí. Cítila jsem přímo fyzickou bolest a musela jsem vynaložit veškeré úsilí, abych zůstala sedět. Na rozdíl od policie, která se podle mě jen snažila zamaskovat své vlastní chyby, musel Quintavalle skutečně věřit tomu, co říká. Uvěří mu i porota?

Vše záviselo na jediné otázce — kdo je důvěryhodnější? Já, nebo on?

Při křížovém výslechu se ho moji právníci zeptali, proč se o ničem nezmínil už po mém zatčení, když za ním přišla policie. Quintavalle odpověděl, že si na to nevzpomněl a nechtěl se prý zaplést do vyšetřování vraždy. Všechno řekl teprve tehdy, když ho k tomu v srpnu 2008 přemluvil jeho kamarád, který pracuje pro noviny. Lehce jsem se uvolnila. Porota určitě pozná, kde je pravda.

Médiím to však očividně nedošlo. „V alibi Amandy Knoxové se objevila další trhlina.“ „Svědek vyvrátil tvrzení Amandy Knoxové.“ Moji rodinu a přátele takové články rozpalovaly doběla.

Cizí lidé si však nepochybně pomyslí: A je to tady, Amanda už zase lže.

Nara Capezzaliová byla přibližně šedesátiletá vdova a bydlela v bytovém domě za parkovištěm, které se nacházelo před naší vilou. Vypověděla, že mezi jedenáctou a půl dvanáctou večer zaslechla křik. „Musím přiznat, že mi z něj přeběhl mráz po zádech.“

Byla si jistá, že se to stalo právě v tu dobu, protože na noc užívá močopudné léky a kolem jedenácté se probudila, jelikož potřebovala jít na záchod.

Než znovu usnula, uslyšela prý na kovových schodech u parkoviště něčí kroky. A „skoro v tutéž chvíli“ zaslechla také šustění listů a křupot štěrku od naší příjezdové cesty. Nikoho nezajímalo, že naše příjezdová cesta nebyla vysypaná štěrkem, ale pokrývala ji hlavně hlína.

Mereditin pokoj měl okna na opačnou stranu, než na jaké stál dům paní Capezzaliové. Obhajoba vyslovila pochybnost, že někdo mohl slyšet křik i přes rušnou ulici a zavřená okna Žaloba ale dál trvala na její výpovědi a využívala ji ke stanovení přibližného času Mereditiny smrti.

Jedním z mála bodů, v němž se shodly obžaloba i obhajoba, byla neomluvitelná chyba, které se dopustili policejní vyšetřovatelé krátce po nalezení Mereditina těla. Několik hodin totiž bránili patologovi změřit jeho teplotu a promarnili tak ideální možnost stanovit přesnou dobu smrti. Druhý způsob — analýza obsahu Mereditina žaludku — byl mnohem nespolehlivější. A na třetí vodítko — paměť paní Capezzaliové — se nedalo spolehnout už vůbec.

Během procesu jsem zažila spoustu ošklivých chvil. Nejhorší pro mě bylo právě předkládání důkazů, které měly určit dobu smrti mé spolybydlící. Soudce chtěl ochránit soukromí Mereditiny rodiny, a tak při překládání fotodokumentace z pitvy vyloučil z jednání veřejnost i média. Všichni, jichž se případ přímo nedotýkal, museli odejít. Na plátně, které se používá pro domácí projekce, se pak objevily fotografie Mereditina rozpitvaného žaludku. Bylo mi jasné, že pokud se na něj podívám, dopadnu stejně jako jedna členka poroty, která se při pohledu na plátno rozběhla na záchod. Ještě víc než sám pohled na fotografii mě zdrtilo pomyšlení, že to byl žaludek mé kamarádky.

Během ukázky pronesla obžaloba přednášku o lidském trávicím systému. Dozvěděli jsme se, že strávit jídlo trvá asi dvě až čtyři hodiny. Mereditiny kamarádky vypověděly, že začaly večeřet kolem šesté hodiny. A protože jídlo ještě nedorazilo do Mereditina tenkého střeva, moji právníci usoudili, že zemřela mezi devátou a půl desátou — nejpozději v deset večer.

Kdyby se to stalo později, v tenkém střevě by se už objevil někdejší obsah žaludku. Podle Mereditiných kamarádek se moje spolubydlící vrátila domů kolem deváté. Jediný počítač, který policisté při zkoumání nezničili — Rafaeleho notebook — jim ukázal, že jsme se dodívali na Amélii a zastavili film ve čtvrt na deset. To bylo naposledy, kdy s počítačem někdo manipuloval. Toto těsné načasování nám poskytlo alibi, které se nepokusili zpochybnit ani žalobci.

Nakonec ho ale úplně přešli a pokusili se využít k určení času smrti výpověď paní Capezzaliové: protože slyšela o půl dvanácté křik, Meredith musela zemřít právě tehdy. A přestože pitva naznačovala, že ji smrt zastihla dříve, upnuli se pouze k onomu křiku. Ačkoliv obsah žaludku svědčil o tom, že smrt nastala kolem desáté hodiny večer, vyrukovala žaloba s hypotézou, že Meredith byla mezi půl desátou a půl dvanáctou doma sama. Podle nich se svěrač mezi žaludkem a tenkým střevem smršťuje a zastavuje tak zažívání, pokud tělo prožije nějaké trauma. Už ale blíž nerozebírali, jaké trauma měla Meredith během těch dvou hodin prožít. Byly to totiž tytéž dvě hodiny, kdy podle nich seděla naboso na posteli a psala esej, kterou měla nazítří ráno odevzdat. Ignorovali základní poznatky o lidské fyziologii a opírali svůj odhad Mereditiny smrti o pravidelné nutkání nějaké staré ženy vykonat malou potřebu.

Jejich teorii však oslabila sama paní Capezzaliová. Vypověděla, že ráno poté, co uslyšela ten křik, se pustila do uklízení. Okolo jejího domu proběhly nějaké děti a řekly jí, že se ve vile našla mrtvá dívka. Kolem jedenácté hodiny dopoledne vyšla ven koupit si chleba a u stánku s novinami uviděla Mereditiny fotografie.

Jenže v tom byl háček: Mereditino tělo se našlo 2. listopadu v jednu hodinu odpoledne. Když se jí Mignini zeptal, jestli je možné, že ten křik slyšela o Halloweenu a ne 1. listopadu pozdě večer, paní Capezzaliová odsekla: „To si nemapatuju. Hodiny, věci... už si z toho nic nepamatuju.“

Byla jsem přesvědčená, že porota rozhodně nemůže uvěřit někomu, kdo sám o sobě tvrdí, že si nic nepamatuje.

Antonio Curatolo byl bezdomovec s obličejen zarostlým šedivými vousy, který přišel do soudní síně stejně nabalený, jako když vysedával na lavičce v parku, kde trávil většinu času. Také on — spolu s Quintavallem — promluvil až několik měsíců po našem zatčení a to ještě jenom proto, že ho k tomu vybídl místní novinář. Média mu však přisoudila přídomek Migniniho „super testimone“ — „supersvědek“.

Když jsem se poprvé dozvěděla o bezdomovci, který tvrdí, že mě a Raffaeleho viděl 1. listopadu na náměstí Piazza Grimana, nesmírně mě to překvapilo a znechutilo. Byla to totiž jedna z dalších informací, kterou policie vypustila do médií dlouho před začátkem procesu. Jedno neuvěřitelné tvrzení za druhým vyskakovalo neznámo odkud a já si připadala jako pod neutuchající soustředěnou palbou. Nijak se mi neulevilo ani potom, co se ke mně Luciano otočil a pošeptal: „Je to Migniniho dlouhodobý ,dvorní svědek'.“

Ukázalo se, že můj proces je už třetí, v němž Mignini tohoto bezdomovce použil.

Podle Curatola jsme se s Rafaelem rozčileně bavili, hádali se a čas od času zaletěli pohledem k vile. Kdy to bylo? Curatolo odpověděl, že 1. listopadu mezi půl desátou a půlnocí.

Nad jeho odpovědí jsem nevycházela z údivu. Nechápala jsem, jak ho soud vůbec může brát vážně.

Basketbalové hřiště bylo pro obžalobu jako stvořené. Přes Piazza Grimana totiž vedla nejkratší cesta z Rafaeleho bytu do vily. A Rudy Guede tam často hrával basketbal a trávil volný čas. Jednou jsem si chtěla na hřišti zastřílet na koš s kluky z přízemí, ale nakonec jsem je jen sledovala od čáry. S nikým jsem se tehdy nepohádala a později jsem se tam už nikdy nevrátila. Jenomže co když tomu chlapovi porota uvěří?

A proč se o tom žalobci vůbec zmiňují? I kdyby to byla pravda, jen by nám tím poskytli alibi. Pokud by nás Curatolo viděl na náměstí tak brzy, bylo by jasné, že jsme nemohli Meredith zabít mezi půl desátou a desátou večer, kdy zemřela podle obhajoby. A pokud by nás tam viděl kolem půlnoci, jen stěží by kvůli nám o půl dvanácté začala Meredith křičet, jak vypověděla Nara Capezzaliová. Curatolova výpověď podkopávala teorii obžaloby.

Proto Mignini posunul čas, kdy nás Curatolo naposledy viděl. „Jak jste věděl, kolik je zrovna hodin?“ zeptal se očividně rozladěný žalobce.

„Když jsem odcházel z náměstí do parku za univerzitou, kde spím, byla už skoro půlnoc,“ odpověděl Curatolo. „A odešel jste ještě před ní?“ pokračoval Mignini. „Ano, mezi půl dvanáctou a půlnocí.“

„A naposledy jste je viděl předtím, než jste odešel z náměstí?“

„Ano.“

„Takže jste je viděl před půl dvanáctou?“

„Ano.“

Hekuran Kokomani se objevil už v předběžném líčení, ale soudce prohlásil jeho svědectví za nespolehlivé. Pro obžalobu však byla jeho výpověď stěžejní. Jako jediný totiž tvrdil, že mě a Rafaeleho viděl společně s Rudym Guedem.

Mignini ho požádal, aby všem ukázal, kde v soudní síni sedím. Carlo se ho později při křížovém výslechu zeptal, jak si může být jistý, že tehdy viděl právě mě. Kokomani odpověděl, že si mě dobře pamatuje hlavně kvůli mezeře, kterou mám mezi předními zuby. Carlo ke mně vyslal významný pohled a já se otočila k soudcům a vycenila zuby jako dítě, které se chce pochlubit, že si je poctivě vyčistilo. Než Carlo stačil poznamenat, že žádnou mezeru mezi zuby nemám, Kokomani udiveně zamumlal: „Aha, tak už ji tam nemá.“

Jeden člen poroty se přidušeně zachechtal.

Kokomaniho výpověď pro nás představovala velké vítězství. Obžaloba se jeho vystoupením naprosto ztrapnila.

Migniniho svědci jeden za druhým podávali svědectví plná chyb a pochybných tvrzení, která jen posilovala moje sebevědomí. Jeho „supersvědci“ jako by si ze soudu dělali blázny.

Děsila jsem se chvíle, kdy měl proti mně vypovídat v civilním soudním řízení Patrick Lumumba. Stále mě kvůli němu hryzalo svědomí, protože jsem se mu neomluvila. Nepravdivě jsem ho označila za vraha, a tak jsem byla přesvědčená, že se do mě pustí s plným nasazením. Médiím už stačil říct, že mi nikdy neodpustí, zalhal ohledně mého vyhazovu a nazval mě koketou, lhářkou a rasistkou. Jeho právník Carlo Pacelli o mně mluvil jako o „Luciferce“ a tvrdil, že mám „tvář anděla, ale duši ďábla“.

K mému obrovskému překvapení mě ale Patrick nerozcupoval a z jeho výpovědi spíš čišel hluboký smutek. Když mu bylo devět nebo deset let, unesl kdosi jeho otce, který působil v politice, a od té doby ho už nikdo nikdy neviděl. „Nemůžeme dokázat, jestli je můj otec živý, nebo mrtvý,“ řekl. Ve vězení se bál, aby se něco podobného nestalo i jemu. „Měl jsem strašlivý pocit, že už nikdy nebudu moct obejmout svého syna... Doteď se v noci chodím dívat, jestli je tam, kde má být.“

Popsal, jak pro něj bylo obtížné znovu otevřít svůj podnik po třech měsících, kdy ho policie nechala ve vězení. Nakonec zkrachoval.

Vystupoval vůči mně mnohem smířlivěji, než jsem čekala. Nebyla jsem sice zrovna nejlepší servírka, ale jako člověk jsem byla milá.

Mohla jsem se jen dohadovat, proč se Patrick rozhodl ve svých komentářích mírnit. Buď měl pocit, že musí být jako člověk pod přísahou naprosto upřímný, nebo mu jeho právník poradil, aby se choval smířlivě a příjemně. S jedovatými poznámkami pak mohl vystoupit sám Pacelli. Ať už k tomu měl Patrick jakýkoliv důvod, na závěr řekl: „Vždycky jsme mezi sebou měli dobrý vztah.“

Pak přišla řada na mě. Moji právníci zpočátku tvrdili, že je riskantní nechat mě vypovídat, protože by mě někdo mohl vyprovokovat. Měli strach, že mě obžaloba donutí nechtěně říct něco, co by pak proti mně mohla použít jako důkaz. Migniniho zrádnosti jsem podlehla už při výslechu v prosinci 2007. A během předběžného líčení jsem se rozbrečela.

Byl jsem ale neoblomná. „Jsem jediná, kdo ví, co se stalo během toho policejního výslechu,“ řekla jsem Lucianovi a Carlovi. „Když mě obhajujete vy, není to totéž, jako když se bráním sama. Musím soudu ukázat, jaká skutečně jsem.“

Měla jsem pocit, že moje výpověď bude mít naprosto zásadní význam. Chtěla jsem promluvit o svém vztahu s Meredith a vysvětlit, proč jsem se po vraždě chovala tak, jak jsem se chovala.

Rafaele nevypovídal, což bylo v jeho případě možná dobře. Většina mediální pozornosti se soustředila na mě, kdežto Raffaele byl zkrátka kluk, který spáchal zločin se svou zvrácenou přítelkyní.

Svou výpovědí jsem se snažila říct: Snažíte se všechno vykreslit tak, jako by bylo normální volat policii hned poté, co člověk najde v umyvadle tři kapičky krve. Já jsem ale byla dvacetiletá dívka, která se ke všemu postavila tak, jak by to udělala spousta jiných nezkušených lidí. Je snadné kritizovat moje rozhodnutí, jenže když jsem se tehdy vrátila do vily, neměla jsem o nějakém vloupání nebo vraždě ani ponětí. Byl to pro mě naprosto normální den. Ano, našla jsem otevřené hlavní dveře. Už při nastěhování jsem ale věděla, že je zámek rozbitý. Možná to byl oprávněný důvod k obavám, ale tehdy jsem si říkala, že možná někdo z mých spolubydlících vyšel ven vynést odpadky nebo nakoupit do obchodu na rohu. Měla jsem plnou hlavu příprav na romantický víkend v Gubbiu. Myslela jsem na obyčejné věci. Rychle se osprchuju. Sbalím se. Vrátím se k Raffaelemu a vyraffme.

Uvědomovala jsem si, že Migniniho o své nevině nepřesvědčím. Na to, aby změnil názor, byl příliš zainteresovaný na mém odsouzení. Brala jsem to jako fakt. Chtěla jsem oslovit ty, kdo se ještě nepostavili ani na jednu stranu.

Advokáti mi dali několik jednoduchých rad: „Zůstaňte v klidu. Budeme se vás ptát. Nemusíte nikam pospíchat. Nevadí, když odpovíte, že nevíte.“

Nechtěla jsem říkat, že něco nevím, ale od výslechu už uběhly dva roky a moje vzpomínky nebyly tak jasné jako dřív. Nechtěla jsem na tu noc stále myslet. Snažila jsem se na ni zapomenout. Uvažovala jsem, jestli někdo pochopí, jak mučivý to byl zážitek.

Během několika týdnů, které předcházely mé výpovědi, jsem byla nervózní. Na co se mě bude vyptávat obžaloba? Budu vůbec schopná mluvit?

Kdykoliv se mě ale někdo zeptal, jak se na tu výpověď připravuju — měla se odehrát 12. a 13. června — zhluboka jsem se nadechla a odpověděla: „Jsem připravená. Jsem připravená. Musím to udělat.“

Věděla jsem, že Mignini své protivníky s oblibou zastrašuje, a tak jsem si neustále dodávala odvahu. Poprvé a podruhé tě vylekal a překvapil. Ale potřetí? Těžko!

Osudný den se blížil a já jsem stále méně spala a komunikovala s okolím. Novináři psali, že jsem bledá a mám kruhy pod očima.

Měli pravdu. Nervozita se mi odrážela i v obličeji. Den před mou výpovědí mi na rtu vyrazil ošklivý opar. Já jsem si ale zopakovala svou mantru: Neboj se. Nesmíš mít z Migniniho strach. Je to tvoje příležitost.

Když jsem pak u soudu Migniniho spatřila, viděla jsem v něm jenom náfuku ve směšném hábitu. Mrzelo mě, že jsem totéž necítila při předchozích výsleších.

Jako první mi kladl otázky Patrickův právník Carlo Pacelli. Advokáti se v této fázi teoreticky nesmějí vyjadřovat k případu, pouze klást otázky. Pacelli však nikoho nenechával na pochybách ohledně svého názoru a záměrně mi kladl dotazy jako „Obvinila jste Patricka Lumumbu z vraždy, kterou nespáchal, nebo ne?“ a „Nezacházeli s vámi policisté během výslechu hezky?“

Právník se tvářil, jako by byl ze mě znechucený. Seděla jsem na židli tak vzpřímeně, jak jsem za dané situace dokázala, a vypínala hrudník. Dávala jsem najevo, že se nenechám zastrašit.

Během několika minut mi bylo jasné, že tlumočnice, která měla překládat moje anglické odpovědi do italštiny — tatáž neschopná žena, kterou mi přidělili už během předběžného líčení — nepřekládá moje odpovědi úplně přesně.

Konečně jsem dostala příležitost mluvit. Ale pokud tlumočnice moje slova zkreslí, definitvně o tuhle poslední příležitost přijdu.

„Vaše Ctihodnosti, ráda bych mluvila italsky,“ řekla jsem zdvořile. V tu chvíli jsem nevěděla, jestli mi to půjde nebo jestli je to dobrý nápad. Hlavou se mi honila jenom jediná věc: Na tuhle chvíli jsem čekala dva roky. Musím to dokázat!

Život ve vězení mi aspoň pomohl výrazně zlepšit mou jazykovou výbavu.

Byla jsem ráda, že můžu mluvit přímo k porotě. Sama italština pro mě nepředstavovala nejtvrdší oříšek. Mnohem náročnější bylo několik hodin soustředěně naslouchat a zároveň se ubezpečovat, že jsem všechny otázky slyšela správně a že se mnou tazatelé nijak nemávají.

Pacelli se pokoušel naznačit, že jsem s Patrickovým jménem vyrukovala během výslechu já sama. „To ne,“ namítla jsem. „Policisté přede mě položili telefon a řekli: ,Podívejte se na zprávy. S někým jste se chtěla sejít.' Když jsem to popřela, řekli mi, že jsem hloupá lhářka. Od té chvíle jsem byla strašně vyděšená. Chovali se ke mně hrubě, aniž jsem věděla proč.

Špatně totiž pochopili anglicky napsaný vzkaz. ,Uvidíme se později' se nedá překládat doslova. Je to jenom jeden ze způsobů, jak říct ,sbohem'. Policisté se mě ale stále vyptávali, proč jsem si dohodla schůzku s Patrickem. ,Vy ho kryjete?' ptali se. ,Kdo je Patrick?'“

Probrali jsme, jak jsem hledala pronájem pokoje, můj vztah s Meredith, mé zkušenosti s alkoholem a marihuanou i události z 2. listopadu. Obžaloba i protistrana se mě v tomto civilním soudním řízení snažily nachytat, ale já se ani jednou nenechala vyvést z míry. Trvalo to dva vyčerpávající dny, ale za celou dobu jsem zodpověděla — až na pár výjimek — všechny otázky.

Na duševní bolest, která mě zaplavila po pohlavku od Ficarrové, jsem se záměrně snažila zapomenout. Další vzpomínky se mi časem trochu pomíchaly. Například mi utkvělo v paměti, že jsem po nalezení Mereditina těla jednou telefonovala mamce. Záznamy o hovorech ale naznačovaly, že v době, kdy jsme s Raffaelem postávali na příjezdové cestě, zavolala jsem jí z mobilu celkem třikrát.

Při výslechu jsem mluvila zřetelně, bez zadrhávání a bez odmlk. Zkrátka jsem vylíčila všechno, co se stalo a čím jsem si prošla.

Když přišla s otázkami řada na Luciana, částečně jsem se uvolnila.

„Během výslechu jsem měla kolem sebe spoustu lidí. Byli přede mnou i za mnou, všichni na mě křičeli a vyhrožovali mi. Jedna policistka, která mi stála za zády, mi udělala tohle,“ řekla jsem a plácla se do hlavy, abych to všem názorně ukázala.

„Jednou, dvakrát?“ zeptal se Luciano.

„Dvakrát,“ odpověděla jsem. „Poprvé jsem udělala tohle.“

Sklonila jsem hlavu, jako by mě skutečně někdo uhodil, a udiveně otevřela pusu.

„Potom jsem se k ní otočila a ona mě znovu uhodila.“

„Takže jste jí řekla, co jste jí řekla, a potom jste se rozplakala. Přinesli vám pak čaj, kávu nebo něco k jídlu? Kdy se to stalo? Můžete nám to přesně popsat?“ zeptal se Luciano.

„Přinesli mi je teprve poté, co jsem prohlásila, že Patrick znásilnil a zabil Meredith a já byla tou dobou v domě a zacpávala si uši.

Seděla jsem v kanceláři a policisté na mě křičeli. Strašně jsem odtud chtěla odejít, takže jsem řekla: ,Podívejte, mohli byste mi vrátit telefon?' Chtěla jsem totiž zavolat mamce. Odpověděli mi, že ne. Pak nastal chaos. Policisté na mě křičeli a vyhrožovali mi. Teprve po mém přiznání změnili tón a řekli mi: ,Ne, ne, ne, nemějte strach. Ochráníme vás. Jenom klid.' Takhle se to stalo.

Než mi řekli, abych podepsala prohlášení — už nevím, v kolik to bylo hodin — zeptala jsem se jich: ,Neměla bych u toho mít právníka?' Opravdu jsem to nevěděla. V televizi jsem viděla, že když člověk něco takového dělá, většinou ho u sebe má. Neměla bych ho mít i já? Přinejmenším jeden z policistů mi ale řekl, že by mi to jenom přitížilo. Vypadala bych, jako že s nimi nespolupracuju. Takže jsem ho odmítla.“

Pak přišel na řadu Mignini. „Proč jste řekla: ,Naznačili mi, že to mohl být Patrick, bili mě a tlačili na mě'?“

Jakmile jsem začala odpovídat, Mignini mi skočil do řeči a položil další otázku. Totéž prováděl při výslechu ve věznici. Tentokrát jsem se ale nemínila nechat vyvést z míry. Se značným rozladěním jsem se zeptala: „Nechal byste mě prosím domluvit?“

Znovu jsem popsala výslech, který se odehrál 5. listopadu. „Zatímco na mě policisté křičeli, usilovně jsem přemýšlela a říkala si: ,Na co jsem mohla zapomenout? Na co jsem mohla zapomenout?' Policisté opakovali: ,Tak dělejte, dělejte. Už si vzpomínáte? Vzpomínáte si? Už jste si vzpomněla?' Pak jsem zčistajasna dostala ránu do hlavy.“ Znovu jsem ji předvedla. „ Vzpomeňte si!' zakřičela na mě policistka. A další rána. ,Už si vzpomínáte?'“

Když mi pak Mignini řekl, že jsem dosud nedokázala své tvrzení, že Patrickovo jméno zmínili jako první policisté, vyskočili moji advokáti ze židle. Následná výměna názorů byla tak ostrá, že se mě soudce Massei zeptal, jestli nechci přestávku.

Odpověděla jsem, že ne.

Nakonec mi několik otázek položil i soudce, ale připadaly mi dost nepodstatné. Když jsem přišla v pátek dopoledne do vily, zapnula jsem topení? Bylo v koupelně teplo nebo zima? Zřejmě se mě snažil nachytat při nesrovnalosti. Proč bych se šla osprchovat domů do studené koupelny, když jsem to mohla udělat u Rafaeleho?

Pak bylo po všem.

Když jsem se předtím pokoušela bránit, moc jsem se nevyznamenala. Tentokrát jsem však byla pyšná, že to dopadlo jinak.

Slyšení skončilo a já jsem dostala dvě minuty na pár slov se svými právníky. Pak mě strážní měli odvést ze soudní síně. „Když jste začala mluvit, byl jsem nervózní,“ přiznal Luciano, „Ale nakonec jsem na vás byl skutečně hrdý.“

„Odvedla jste skvělou práci, Amando,“ přitakal Carlo. „Působila jste jako inteligentní, upřímná a milá dívka. Zanechala jste dobrý dojem.“

Nejspíš jsem tedy nevypadala jako Foxy Knoxy.

Během procesu mi můj uniformovaný doprovod po jistou dobu umožňoval rozloučit se před odchodem ze soudní síně s rodinou. Mamka, taťka, Deanna, teta Christina a strýček Kevin tam na mě čekali celý den. Všichni mě pevně objali. „Jsme na tebe moc pyšní.“

Tak krásně mi od Mereditiny smrti ještě nebylo.

O několik dní později soudce odročil další jednání o dva měsíce kvůli letním prázdninám.

Kapitola 27 1. září - 9. říjen 2009

Justiční volno mi připadalo stejně nekonečné jako prázdniny v dětství. Tehdy pro mě ale léto znamenalo svobodu, kdežto v Itálii jsem byla zavřená. Ve vězení jsem promarnila další dva měsíce, během nichž jsem se neposunula k propuštění ani o krok.

Na počátku září za mnou přijeli Luciano, Carlo a Maria Del Grossová, další právnička z Carlovy kanceláře.

„Amando,“ začal Carlo a naklonil se nad stůl v místnosti pro návštěvníky. „Oni se pletou!“

Jeho obvyklý pesimismus byl ten tam. „Na noži nebyla krev,“ pokračoval. „A DNA tam našli tak málo, že se z ní nedaly získat věrohodné výsledky. Konečně máme všechno, co potřebujeme, abychom zvrátili průběh procesu!“

Nadšeně jsem vyskočila a začala hopsat po místnosti. Chtěla jsem toho říct tolik, že se mi pletla slova. „Děkuju!“ zvolala jsem. „Dokázali jste to! Povídejte! Jak se vám to podařilo?“

Důkazy byly podle něj v dokumentaci.

Už před začátkem předběžného líčení jsme žádali obžalobu, aby nám ukázala své poznámky k forenzním testům a jejich výsledky. Pouze seznámení s postupem policejních expertů nám mohlo objasnit, jak došla Patrizia Stefanoniová ke svým závěrům.

Obžaloba měla ze zákona povinnost předložit nám všechny důkazy, ale nesplnila ji ani poté, co jí to soudce Massei uložil.

Tyhle události se odehrály v září 2008, ale mezitím přišel červenec 2009. Uplynulo deset měsíců. V den, kdy začalo letní justiční volno, nařídil soudce Massei obžalobě, aby nám konečně vydala všechny informace.

Část z nich si žalobci i potom nechali pro sebe. V dokumentech, které nám vydali, však naši forenzní experti objevili informaci, o níž se žaloba nezmínila a která nás mohla osvobodit hned na začátku. Nůž z Rafaeleho kuchyně — a díky tomu i já — se nijak nedal spojit s Mereditinou vraždou. Celou dobu jsem věděla, že se na něj její DNA nemohla nijak dostat, stejně jako to, že obžaloba vydává nepodložené důkazy do rukou médií. Tehdy mi ale došlo, že jejich omyly nejsou pouhé přehmaty. Stefanoniová a její tým s důkazy záměrně manipulovali, aby dospěli k výsledkům, které potvrdí mou vinu.

Nadšení se ve mně mísilo se vztekem. Byla jsem ráda, že se dostanu z vězení, ale zároveň jsem zuřila nad skutečností, že mě uvěznili bez ohledu na důkazy, které mě mohly osvobodit. „Proč to proboha udělali?“ zeptala jsem se advokátů. „Prosím, prosím, vysvětlete mi to.“

Carlo se nikdy nesnažil malovat situaci na růžovo. „Jsou to maloměstští detektivové. Většinou honí jenom místní drogové dealery a cizince bez víz. Netuší, jak se má pořádně provádět vyšetřování vraždy. Kromě toho jsou paličatí. Kdyby přiznali chybu, naznačili by tím, že nezvládají svou práci. Podezírali vás, protože jste se chovala jinak než ostatní. A zůstali u toho, jelikož si nemohli dovolit přiznat svůj omyl.“

A pokud jde o Migniniho, ten úplně všemu nadřadil snahu dokázat, že má pravdu. Právě tehdy v létě jsem zjistila, že můj odhodlaný žalobce má dost bizarní minulost. Tou dobou čelil obvinění ze zneužití svých pravomocí a často si vymýšlel podivné historky, jen aby ostatní přesvědčil o své pravdě. Jeho případ nyní řeší odvolací soud.

V roce 2002 na radu jisté vědmy znovu otevřel několik desítek let starý případ „Florentského netvora“ — masového vraha, který v sedmdesátých a osmdesátých letech zabil několik zamilovaných párů. Po každé vraždě si odnesl části těla ženy, kterou zabil. Mignini nechal exhumovat tělo doktora Francesca Narducciho, který zemřel v roce 1985. Poradila mu to dotyčná vědma s tím, že Narducci byl oním obávaným vrahem a že nespáchal sebevraždu, jak se všeobecně soudilo. Mignini byl přesvědčený, že Narducciho zavraždili členové jisté satanistické sekty z obavy, že je „Florentský netvor“ odhalí. Nakonec nařkl asi dvacítku lidí, včetně vládních úředníků, že jsou členy téže tajné sekty jako netvor.

Mignini se rád mstil všem, kdo s ním nesouhlasili, mimo jiné i politikům, novinářům a úředníkům. Obvykle jim nechával napíchnout telefony a pak je zažaloval nebo rovnou zavřel. Jeho nejslavnějším kouskem bylo v této souvislosti zadržení italského reportéra Maria Speziho a výslech jeho společníka, spisovatele Douglase Prestona, který psal o Narducciho případu knihu a nakonec musel uprchnout z Itálie.

Na schůzku se svými advokáty jsem měla vyhrazenou jen hodinu týdně a Luciano s Carlem neviděli důvod, proč by na ní se mnou měli probírat Migniniho prapodivnou minulost. Zmínili se o ní až tehdy, kdy začalo být jasné, že by vítězství v procesu proti mně a Raffaelemu mohlo zachránit jeho skomírající kariéru a pověst.

„Celá ta historka je šílená!“ prohlásila jsem. Vůbec jsem to nechápala. Ohromilo mě, že můj osud leží v rukou šílence, pro něhož má jeho vlastní kariéra daleko větší váhu než moje svoboda nebo nezkreslená pravda o Mereditině smrti.

Po návratu do soudní síně v polovině září jsem byla o něco klidnější a Rafaele nejspíš také. Dokumenty, které nám dala k dispozici obžaloba, poskytly našim advokátům odpovědi na jejich otázky. Rafaeleho právní zástupkyně Giulia Bongiornová sebevědomě předstoupila před soudce a pronesla řeč, která mi poskytla další důvod k optimismu. Tím, že žaloba zadržovala potřebné dokumenty až do 30. července, porušila naše práva. Kdybychom ty informace dostali hned poté, co jsme si je vyžádali, probíhal by celý proces jinak. „Ptám se proto soudu,“ řekla Bongiornová, „jsou důkazy DNA rozhodující nebo ne? Pokud nejsou, pak k žádnému porušení práv nedošlo. Ale pokud ano, musíte se sami sebe ptát: Dostala obhajoba příležitost prohlédnout si tyto údaje a vyjádřit se k nim? Viděla všechny grafy, všechny elektroferogramy, údaje o množství DNA a záznamy o postupu forenzních expertů? Odpověď znáte.

Pokud uznáte, že předané dokumenty jsou pro obhajobu stěžejní, musíte zvrátit rozhodnutí o zahájení procesu.“

Carlo na její slova navázal. „Je zřejmé, že došlo k porušení práv obhajoby,“ řekl rázně. Předpokládal, že s ním soudce a porota budou souhlasit. „Kdybych měl tyto informace k dispozici, už na samém počátku bych při obhajobě zvolil jinou strategii.“

Argumenty našich advokátů ve mně probudily veškerý potlačovaný vztek. Obžaloba bezdůvodně nechala mě i Rafaeleho ve vězení celých jednadvacet měsíců. Pokud mají soudci a porota smysl pro spravedlnost, uvědomí si, že se nás obžaloba snažila od začátku znevýhodnit.

Poté co Carlo a Bongiornová vyzvali soud k ukončení celého procesu, vyrazili proti nim se svými vzrušenými námitkami obžaloba i právníci, kteří se účastnili civilního řízení. Ujišťovali soudce i porotu, že forenzní důkazy jsou shromážděné i interpretované naprosto správně, a tvrdili, že naši vinu prokazuje i „hromada dalších důkazů“.

Carlo mě upozornil, že soudce Massei téměř jistě proces nepřeruší, protože se na něj soustředila příliš velká pozornost médií a provází ho spousta nejasností. „To ale nevadí,“ poznamenal. „Náš návrh soudu každopádně ukáže, že jsme odhodlaní a dokážeme vyvrátit všechna tvrzení obžaloby.“

Dokonce i přes Carlovo varování, abych s rychlým koncem soudu nepočítala, jsem popustila uzdu naději. Za mřížemi jsem už strávila dvě mrazivé zimy a dvě parná léta. Přišla jsem o dvoje Vánoce, dvě oslavy narozenin a dva roky, které jsem měla bezstarostně strávit na vysoké škole. Přišla jsem o dětství svých dvou mladších sester. Hlavou se mi honily optimistické myšlenky. Co když obžaloba prohraje - a ještě dneska? Co když soud vyhoví naší žádosti o zrušení procesu? Můžete se to stát? Třeba opustím Capanne ještě dneska odpoledne!

Můj sen mi vydržel asi deset minut. Všichni ve Freskové síni ten den už podruhé povstali a soudci i porota se vrátili na svá místa. Srdce mi bušilo tak hlasitě, že jsem ho slyšela. Prosím, prosím, řekněte, že soud skončil!

Soudce Massei si upravil brýle na nose a nevzrušeným tónem pronesl: „Soud přerušen nebude. Vyslechneme si od obou stran výklad forenzních důkazů.“

Ztěžka jsem polkla, zavřela oči a snažila se přinutit slzy, aby se vrátily tam, odkud vyhrkly.

„Jako první dnes vyslechneme doktorku Ginovou, že?“ zeptal se.

Chodit nebo nechodit na tahle jednání byla jediná možnost volby, kterou jsem dostala. Rozhodla jsem se, že zůstanu. Posadila jsem se a poslouchala.

Brutálnost Mereditiny vraždy nikdo nezpochybňoval. Nejistota panovala pouze v tom, jak se odehrála a kdo za ni nesl zodpovědnost.

Všichni byli přesvědčení, že u činu byl Rudy Guede a že Meredith zabil právě on. Už si také odpykával třicetiletý trest za znásilnění a vraždu.

Žalobci se ale snažili dokázat, že jsem tam byla i já.

Během výslechů, které trvaly od ledna do července, rozebírali svědkové úplně všechno od mých povinností v domácnosti přes mou povahu až po to, s kým jsem spala. Ve všech případech šlo o nesmírně osobní a v některých případech také o děsivé záležitosti.

Forenzní fáze začala po letním volnu, a přestože trvala pouze tři a půl týdne, hrozně se vlekla. Dlouhé hodiny vyplněné výslechy a křížovými výslechy. Svědkové hovořili o noži, o přezce na Mereditině podprsence, o mých „krvavých“ otiscích chodidel, o tom, jak se v koupelně mohla smísit moje DNA s Mereditinou, a o údajném uklízení důkazů ve vile. Všichni odborníci vysvětlili, jak našli a zdokumentovali důkazy, a jak vypočítali a zhodnotili výsledky. Za pomoci termínů, které jsem neznala, rozebírali zločin, který jsem nespáchala. Připadala jsem si jako postranní pozorovatel cizího procesu. Odborníci například řekli: „Na rukojeti nože se našla Amandina DNA.“ Mně ale problesklo hlavou pouze: Kdo je tahle Amanda?

Podpírala jsem si rukou bradu a snažila se působit zamyšleně — tenhle trik jsem používala při nudných přednáškách na vysoké škole. Ať už jsem se ale soustředila sebevíc, moje pozornost nakonec vždycky začala bloumat, hlava mi klesala a agente, která stála za mnou, mě lehkým poplácáním vracela do reality připomínající noční můru. Daleko víc než stud jsem cítila hrůzu, že si mou nepozornost všichni vyloží jako nezájem a využijí ji proti mně. Přitom někteří členové poroty měli také ve zvyku podřimovat.

Výpovědi, které nebyly nudné, mě zase děsily. Nemohla jsem se přinutit, abych o Meredith uvažovala v neosobních lékařských pojmech, jimiž ji experti popisovali. Jsou modřiny na jejím těle výsledkem sexuální brutality, nebo spíš sebekázně? Co říkají rány na jejích rukou a krku o průběhu napadení? Co říkají krvavé šmouhy a stříkance na podlaze a na skříni o poloze oběti vzhledem k útočníkovi nebo útočníkům?

Každá výpověď byla únavná, děsivá a nesmírně zneklidňující. Na rozdíl od předcházejících dvou let jsme už ale nebyli ve zdrcující nevýhodě. Žaloba nám poskytla své poznámky, analýzy a nezpracovaná data a my jsme konečně měli v ruce fakta. Přesně dokazovala, co jsem celou dobu věděla: Rafaele ani já jsme neměli s Mereditinou vraždou nic společného. Nůž z Raffaeleho kuchyně se nikdy neocitl v kontaktu s mou spolubydlící. Nešlapala jsem v její krvi.

Toužila jsem podrobit žalobce křížovému výslechu. Chtěla jsem se jich zeptat, jak se mohla jejich teorie, kterou stále vehementně prosazovali, tolik lišit od pravdy. Díkybohu jsme měli k dispozici doktorku Sarah Ginovou a doktora Carla Torreho, kteří působili jako profesoři forenzní vědy v Turíně. Pomohl nám i doktor Walter Patumi z Perugie. Jeden po druhém předstupovali před soud a bořili všechna tvrzení, s nimiž přišla obžaloba.

Marco Chiacchera z perugijské pojízdné jednotky ve své výpovědi uvedl, že ho k noži zavedla jeho „intuice vyšetřovatele“. Jeho chatrné prohlášení mi ale nijak neosvětlilo, jak mohli policisté vytáhnout z šuplíku v Rafaeleho kuchyni náhodně vybraný nůž a bez stínu pochyb usoudit, že jde o vražednou zbraň. A nezmínili se ani o tom, proč nepodrobili analýze nože ve vile nebo v Guedeho bytě.

Forenzní experti, které si najala obžaloba, posléze prohlásili, že nůž vydávaný za vražednou zbraň „není neslučitelný“ s Mereditinými zraněními.

Nebyla jsem jediná, koho tím překvapili. Odborníci se začali dohadovat o významu těchto slov stejně důrazně, jako o dalších hmatatelných důkazech.

Carlo se během křížového výslechu zeptal: „Není neslučitelný? Co to znamená? Kdyby byl slučitelný, nenapsali byste to přímo? Určitě byste se nesnažili hrát si se slovíčky, abyste vytvořili tak matoucí označení. Není neslučitelný? Mám to chápat tak, že není neslučitelný kvůli tomu, že je špičatý a má z jedné strany ostrou čepel? Mám to chápat tak, že není neslučitelný pádný nůž, který je špičatý a má z jedné strany ostrou čepel ? Jako většina nožů?“

„Ano,“ odpověděl odborník.

Během odpoledního slyšení se ukázalo, že Raffaeleho nůž je — tedy není slučitelný. Měl příliš širokou čepel, než aby způsobil dvě menší rány na Mereditině těle.

Třetí zásah, smrtelný, měla Meredith na krku. Patolog řekl, že ji vrah přinejmenším třikrát bodl do téhož místa. Délka čepele Rafaeleho nože — sedmnáct a půl centimetrů — neodpovídala ráně hluboké necelých devět centimetrů. Profesor Torre, vážný šedesátník, který s oblibou nosil brýle s limetkově zelenými obroučkami, v odpovědích na Carlovy dotazy vysvětlil, že vrah by v zabijáckém záchvatu jen stěží vrazil nůž do těla oběti pouze do poloviny délky čepele, tedy osm centimetrů. Zasadit oběti tři bodné rány, jejichž hloubka se na milimetr shoduje, podle něj bylo zhola nemožné. Profesor Torre si s sebou přinesl pěnovou bustu a přesnou kopii nože, aby názorně předvedl, o jak náročný úkol by šlo. Považovala jsem to za dobrý nápad, ale přesto jsem se na něj při tom nedokázala dívat, i když bodal pouze do makety. Při představě, že by to někdo mohl udělat živému člověku — navíc mé kamarádce — se mi srdce sevřelo hrůzou a zvedl žaludek. Raději jsem pevně zavřela oči.

Soudce pak vykázal ze soudní síně novináře a veřejnost, abychom si mohli promítnout fotografie Mereditiných ran. Totéž učinil už jednou předtím, když obžaloba ukazovala obsah Mereditina žaludku. Tentokrát se na stahovacím promítacím plátně objevily snímky z pitvy, které se mi už o sedmnáct měsíců dříve snažil ukázat Carlo. Už tehdy mi bylo jasné, že se na ně nikdy nebudu schopná podívat.

Celou dobu jsem měla oči sklopené.

Poslouchat jsem ale musela. Profesor Torre řekl, že při horní straně rány našel rýhu. Tlak zbraně byl podle něj jen natolik silný, aby pronikla pokožkou. Pak dodal, že tu rýhu zřejmě způsobila střenka nože. Mohlo se to stát jedině tak, že vrah zabodl Meredith do krku celou čepel, a šlo tedy o další důkaz, že Raffaeleho nůž vražednou zbraní nebyl.

Manuela Comodiová, Migniniho spolužalobkyně, která měla na starosti forenzní stránku případu, vešla na začátku dalšího slyšení do soudní síně s vítězoslavným výrazem. V rukou svírala nízkou kartonovou krabici, o něco menší, než v jakých se doručuje pizza. Když ji otevřela, pyšně s ní prošla kolem soudců, jako by jim ukazovala korunovační klenoty. S pýchou ve tváři nastavovala krabici vstávajícím porotcům a expertům a ti se natahovali, aby se mohli důkladně podívat na její obsah. Uvnitř ležel v plastovém sáčku nůž zabavený v Raffaeleho kuchyni. Dotknout se ho, zvednout sáček a nastavit ho proti světlu ovšem mohla pouze Comodiová.

Její teatrální vystupování mě přivádělo k nepříčetnosti. Obžaloba totiž dál tvrdila, že se v malém škrábanci na čepeli nože zachytila Mereditina DNA, a stále to považovala za nezvratný důkaz, že jsem právě tenhle nůž použila k Mereditině vraždě. Já jsem ale věděla, že je to úplně obyčejný kuchyňský nůž, který jsme naposledy použili k přípravě salátu.

Když si ho všichni dobře prohlédli, Comodiová opatrně zavřela krabici a odešla ze soudní síně.

Při „čtení“ DNA se získává směs různě dlouhých sekvencí DNA, které dohromady trochu připomínají EKG. Srovnáním velikosti jednotlivých vrcholků získaného grafu na třinácti a více místech může expert dojít k téměř jistému závěru, že získal profil DNA jedné konkrétní osoby — nebo jejího identického dvojčete. Při správném čtení poskytuje tato analýza přesnější výsledky než otisky prstů.

Během předběžného líčení Stefanoniová vypověděla, že otestovala dostatečné množství DNA z nože, aby získala přesné výsledky. O rok později si ale nevyhodnocené údaje, včetně množství testované DNA, prohlédla doktorka Ginová a zjistila, že pokud se na noži vůbec nějaká DNA nacházela, bylo jí tak málo, že se nedala určit ani za pomocí citlivých laboratorních přístrojů. Navíc se Stefanoniová neřídila žádnou mezinárodně uznávanou metodou pro zjišťování DNA. Pokud je výsledek příliš neurčitý a nedá se s jistotou přečíst, musí se podle protokolu provést další test, což ale nebylo možné, protože policie použila už při prvním testu všechen genetický materiál, který měla. V laboratoři, kde se nacházely další miliony molekul Mereditiny DNA, navíc existovalo nesmírně vysoké riziko kontaminace.

Obžaloba namítla, že postup Stefanoniové byl naprosto správný, neboť dokázala, že vrah zabil Meredith Raffaeleho nožem, a „narazila tak na zlatou žílu“. Odborník přistupující k případu bez předsudků by však takové výsledky zahodil.

Ani v nejmenším jsem nechápala, proč tak zanedbatelné a nepotvrzené množství DNA nalezené na náhodně vybraném noži, který navíc neodpovídal Mereditiným zraněním a otisku čepele na prostěradle — vrahovu podpisu — může mít takový význam. V Mereditině ložnici, na jejím těle, v její kabelkce a v záchodové míse se přece našla spousta genetického materiálu, který tam zanechal Rudy Guede.

Možná ze všeho nejvýmluvnější byl fakt, že testy na přítomnost krve neodhalily na noži ani jedinou stopu. Takový důkaz přece musel experty žalobců přesvědčit, že jakákoliv DNA nalezená na noži se tam dostala v důsledku kontaminace, a ne v důsledku bodnutí.

Obžaloba ale tyto testy na krev přiznala teprve tehdy, když se o jejich výsledcích dozvěděli i naši odborníci.

Během celého vyšetřování, předběžného líčení i nynějšího soudního procesu tvrdila, že mi z nohou doslova „kapala Mereditina krev“. Dlouho jsem se snažila se svými advokáty přijít na to, co je k tomu vedlo. Věděli jsme, že vyšetřovatelé odhalili luminolem jinak neviditelné šlápoty. Znalci televizního seriálu Kriminálka Las Vegas vědí, že tato látka svítí při styku s hemoglobinem modře. Krev ale není jediná látka, na niž luminol reaguje, protože modré světélkování vyvolávají i čisticí prostředky, bělidlo, lidské výkaly, skvrny od moči, a dokonce i rez. Forenzní specialisté proto dělají další „potvrzovací“ test, kterým zjišťují, zda je objevená skvrna skutečně od krve. Udělala Poligia Scientifica takový test?

Při křížovém výslechu během předběžného líčení si Stefanoniová počínala velice rozhodně. „Ne,“ odpověděla tehdy.

Teprve když doktorka Ginová prostudovala dokumenty, které nám obžaloba musela poskytnout na základě rozhodnutí soudce Masseiho, pochopila, že nejde o dílčí lapsus, ale o pravidlo. Stejně jako v případě nože se ukázalo, že Stefanoniová a její tým sice provedli tetrametylbenzidinový test, ale výsledek byl negativní. V místnosti se sice nacházely otisky nohou, ale mohly vzniknout jakkoliv a také kdykoliv, tedy nikoliv pouze po vraždě. Nejdůležitější bylo, že se nenašla žádná krev.

Stefanoniová při výpovědi prohlásila, že negativní výsledek testu nebyl podstatný. Podle ní věděli, že před sebou mají krev, protože luminol světélkoval výrazněji než u jiných látek.

„Je pravda, že luminol světélkuje při kontaktu s krví jasněji?“ zeptal se Carlo doktorky Ginové.

„Ne.“

Obžaloba měla odpověď na všechno, i když kvůli tomu musela lhát, aby zakryla jiné lži.

Stefanoniová byla přesvědčená, že mám ve vraždě prsty, protože se na chodbě před koupelnou našla moje i Mereditina DNA. Odborník na forenzní vědy by ale takovou chybu neměl udělat.

Všichni lidé za sebou každou hodinu nechávají tisíce kožních buněk — za den jich je pak téměř milion. Naše DNA zůstává všude, kam vkročíme — ať už se opřeme rukou o kuchyňskou linku, sníme lžičku zmrzliny, uchopíme rukama volant nebo někudy projdeme naboso jako já, když jsem se 2. listopadu dopoledne přišla domů osprchovat. Bylo úplně normální, že se na chodbě mezi našimi ložnicemi smísila moje DNA s Mereditinou — žily jsme v tomtéž domě a šest týdnů jsme chodily po jedněch dlaždičkách.

Obžaloba proti nám neměla žádné důkazy, ba co hůř, zatajovala před námi informace, které mohly dokázat naši nevinu.

Ještě víc mi ale vadilo, že Stefanoniová během křížového výslechu obhajovala nepřesné závěry obžaloby.

Některé věci se nedaly potvrdit ani vyvrátit. Na DNA není nijak patrné její stáří a věda nedovede určit, kdy jsem zanechala otisky na chodbě nebo kdy jsem šla do koupelny. Nemohla objasnit ani to, jak dlouho byla Rafaeleho DNA na přezce Mereditiny podprsenky, což byl jediný důkaz, který ho spojoval s ložnicí mé kamarádky. Oba jsme se ocitli ve stejné zničující pozici.

Při prvním ohledávání místa činu, které provedla Poligia Scietifica oblečená v bílých kombinézách 2. a 3. listopadu, ležel kousíček odříznutého okraje podprsenky s háčky pod zakrváceným polštářem, na němž spočívala Meredith. Forenzní tým umístil vedle háčků cedulku a přidělil jí písmeno Y. Ale poté co experti posbírali v ložnici důkazy a nechali je převézt do římské laboratoře, kde pracovala Stefanoniová, předmět Y zůstal zapomenutý na místě.

O šest týdnů později se Poligia Scientifica vrátila do domu číslo 7 v ulici Via della Pergola a konečně si předmětu Y všimla. Jenomže háčky se mezitím přesunuly o necelý metr dál, pod srolovaný koberec a ponožku. Mezi dvěma návštěvami forenzního týmu vyplenily vilu i další policejní jednotky, které však na rozdíl od svých předchůdců ani nepředstíraly snahu zabránit kontaminaci místa činu.

Když se u soudu přehrával záznam z druhé cesty těchto policistů do vily, forenzní experti najatí Rafaeleho právníky to komentovali následovně: „Ten kousíček látky s háčky si podává několik pracovníků, aniž si vyměnili rukavice. Potom vidíme, jak ho pokládají na podlahu a zase zvedají. Takový postup je naprosto nepřípustný. Pokud si nemění rukavice a mezitím se dotýkají dalších předmětů, existuje značné riziko kontaminace jinou DNA.“

Když se Stefanoniové zeptali, jak se mohl dotyčný kousek zapínání přesunout z jednoho místa na jiné, aniž by se při tom kontaminoval, specialistka odpověděla: „E traslato“ — „Pohnul se.“ Tento výraz Italové používají, když mluví o náboženských zázracích.

„A během té doby ho nic kontaminovat nemohlo?“ zeptal se jí Rafaeleho forenzní expert.

„Ne.“

„Proč?“

„Protože DNA nelétá,“ vyštěkla Stefanoniová.

„Dupali jste na něj, posouvali háčky po podlaze, a přesto tvrdíte, že ho v žádném případě nic nemohlo kontaminovat?“

Kdyby byl Rafaele v Mereditině ložnici, jeho DNA by se tam našla stejně snadno jako Guedeho. Ale jen stěží mohla zůstat pouze na jednom háčku Mereditiny podprsenky a nikde jinde. Jeden z forenzních expertů najatých Rafaeleho advokáty navíc upozornil soud, že výsledný genetický profil je neúplný a vzhledem k malému počtu obyvatel Perugie se může shodovat s profilem stovek jiných lidí. Hlavně však šlo o to, že během šesti týdnů, které uplynuly mezi pořízením první fotografie této části zapínání od podprsenky a jejího předání k expertíze, prošly vilou desítky lidí, kteří na tenhle maličký kousek kovu s útržkem látky šlapali a všelijak ho posouvali po podlaze a bůhví po čem ještě.

Obžaloba se usilovně snažila přesvědčit soudce a porotu, že jejich hypotézy založené na forenzních analýzách dávají smysl.

Aby spolužalobkyně Manuela Comodiová dokázala, jak usilovně se případu věnuje, jednou dopoledne prohlásila, že přinesla svou vlastní podprsenku, která se ze všech jejích kousků nejvíc podobá té Mereditině.

Všem pak ukázala bavlněný vyztužený kousek ze svého prádelníku a s uchechtnutím dodala, že je o něco větší než Mereditina podprsenka. Pověsila ji na ramínko, jež mělo nahradit ženu, která ji má na sobě, a pak fascinovaným přítomným předvedla, jak mohl Rafaele ohnout prst, aby odtáhl zadní část podprsenky od Mereditina těla (přičemž zanechal stopy DNA pouze na háčku a ne na látce) a následně ji přeřízl nožem.

Porotci se zahihňali. Vysvětlení i názorná ukázka sice působily absurdně, ale nikdo neprojevil pochybnosti. Snad tomu vágně nevěří?

Den poté obžaloba prohlásila, že mou spoluúčast na vraždě dokazuje moje DNA v koupelně. Vůbec ale nevzali v potaz, že jsem tehdy bydlela ve vile už několik týdnů a koupelnu jsem používala každý den. I naprostému zelenáči na poli forenzních věd je jasné, že spolubydlící zkrátka musejí zanechávat DNA ve společné koupelně. Podle obžaloby to byl ale usvědčující důkaz — moje DNA se mohla smíchat s Mereditinou krví pouze tak, že jsem si smývala z rukou její krev.

Obžaloba byla skálopevně přesvědčená, jak tvrdila, že vraždu spáchalo několik lidí. Proč se tedy v Mereditině ložnici nenašla moje nebo Rafaeleho DNA? Jejich odpověď zněla: Protože jsme ji s Rafaelem vyčistili a nechali na místě činu pouze tu Guedeho.

Podle jejich hypotézy jsem musela mít nadpřirozené schopnosti. DNA se nedá od pohledu určit, protože je neviditelná. A i kdybych ji nějakým zázrakem viděla, stejně bych od pohledu nerozeznala DNA dvou různých lidí — to zkrátka nejde.

Žalobci trvali na tom, že jsou jako zástupci státu nestranní a jejich závěry naprosto správné, kdežto našim expertům se nedá věřit, protože dostávají za naši obhajobu zaplaceno. A naše kritika, námitky a vlastní závěry slouží pouze jako kouřová clona, která má zmást soudce i porotu.

Propast mezi forenzními specialisty pracujícími pro obžalobu na jedné straně a obhajobu na straně druhé se prohlubovala a zaplavovala ji stále větší averze. Dostali jsme se do slepé uličky.

Obě strany obhajoby usoudily, že potřebujeme nezávislé hodnocení důkazů.

Někteří lidé nepochybně považovali Carlovu žádost o takovéto hodnocení za snahu o upoutání pozornosti. Pokud šlo o mě, nijak jsem nestála o prodlužování svého pobytu v soudní síni a nechtěla jsem v ní dál zdržovat ani Kercherovy. Nemohla jsem se smířit s pomyšlením, že mě Mereditina rodina považuje za vražedkyni, ale přesto jsem s nimi nesmírně soucítila. Bez ohledu na výsledek procesu odjedou z Perugie bez své dcery a sestry a zůstane v nich živá bolest, která zastíní všechno ostatní. Zároveň jsem ale věděla, že nezávislé zhodnocení důkazů je naprosto nezbytné. Závisel na něm celý můj budoucí život. Kromě mě a Rafaeleho neměl v tomhle procesu nikdo jiný co ztratit.

Soud vyslovil souhlas s nezávislým zhodnocením neobvykle rychle — seděla jsem mezi svými advokáty pouze patnáct minut. „Co podle vás řeknou?“ zeptala jsem se jich. „Nevidím důvod, proč by to měli odmítnout. Bylo by to spravedlivé.“

„Přednesli jsme oprávněné důvody, ale u tohohle soudce nikdo neví,“ odpověděl Carlo.“

„I když nám nevyhoví, neznamená to konec světa,“ přidal se Luciano. „Neznamená to, že jsme prohráli. Corragio — odvahu — Amando.“

Po příchodu soudců jsem pod stolem stiskla Lucianovu dlaň a téměř bez dechu čekala, co uslyším.

Soudce Massei bez velkých okolků — ostatně jako vždy — přistoupil k mikrofonu a oznámil: „Nezávislé hodnocení neproběhne. Soud vyslechl dostatek odborných názorů, aby dospěl k rozhodnutí.“

Zasadil nám tím zatím největší ránu. Carlo s Lucianem se tvářili vyčerpaně a zklamaně a ani jeden z nich se mi to odpoledne nepodíval do očí.

Moje naděje a jistota, že jsem se ničeho nedopustila, mě ale zaslepily natolik, že jsem soudcovo oznámení vnímala jako pozitivní zprávu. Byla jsem sice obviněná z vraždy, ale říkala jsem si, že mě nemohou odsoudit za skutek, který jsem nespáchala. A že celý proces musí skončit jen jediným možným výsledkem. Nedovedla jsem si představit, že by se porotci přidali na stranu policie. Nemohou přece ignorovat všechny ty argumenty, které předložila naše obhajoba. „Nejspíš to nezávislé hodnocení podle nich není zapotřebí, protože jsme je přesvědčili, že proti nám neexistují nezpochybnitelné důkazy,“ řekla jsem Lucianovi.

Poplácal mě po ruce, ale zůstal zticha.

Byla jsem o správnosti svého pohledu na věc naprosto přesvědčená. Pokud kagdá ge stran říká něco úplně jiného, důkagy nemůžou být nezpochybnitelné. Tohle mi úplně stačí. S takovým výsledkem jsem spokojená. Skutečně jsem si myslela, že se blíží den, kdy se dostanu na svobodu.

Po dlouhých měsících výslechů svědků a spoustě slov už nezůstaly žádné nevyřčené otázky ani odpovědi. Massei oznámil, že soud je odročen na 20. listopadu, aby měla obžaloba i obhajoba dostatek času na přípravu závěrečných řečí. Nechápala jsem, proč musíme čekat celých šest týdnů! Pokud ale nedojde k nějaké neočekávané události, soud vynese v pátek 4. prosince definitivní verdikt a celý proces ukončí.

Kapitola 28 10. říjen - 4. prosinec 2009

Během několika týdnů, které mě dělily od závěrečných řečí, jsem odhadovala naši šanci na vítězství na pětadevadesát procent.

Podle Carla to bylo padesát na padesát. „Soudce Massei mnohem častěji zpochybňuje tvrzení obhajoby než obžaloby,“ poznamenal. „A kdykoliv mluví žalobci nebo právníci Kercherových, soudci i porota přikyvují, kdežto při našich projevech se tváří znuděně.“

Přesto jsem zůstávala optimistická.

Nebylo to zcela bezdůvodné. Několik novinářů řeklo mamce a taťkovi, že argumenty obžaloby nejsou přesvědčivé. I italská média, která od začátku případu vstupovala výhradně proti mně, jako by začínala obracet. Na druhé výročí Mereditiny smrti jsem v televizi viděla pořad, v němž se objevila nahrávka Guedeho prvního rozhovoru, ve kterém potvrzoval, že jsem ve vile nebyla. Pokud vidí pravdu i tisk, gvládnou to soudce a porota také.

Každý den jsem dostávala dopisy od cizích lidí, kteří ve mě věřili. Po zveřejnění forenzních důkazů nás podpořili i doktorka Elizabeth Johnsonová z Kalifornie a doktor Greg Hampikian z Výboru pro ochranu nespravedlivě stíhaných v Idahu. Tito dva uznávání odborníci na DNA napsali soudu protestní dopis, který podepsalo dalších sedm specialistů z různých koutů Spojených států. „Žaloba nepředložila žádné důvěryhodné důkazy, které by pojily kuchyňský nůž s vraždou Meredith Kercherové,“ uvedli v něm. Problémy s háčkem od podprsenky se daly vysvětlit kontaminací. Specialisté soudili, že stejné důkazy by se z nože a háčku daly získat, „i kdyby se žádná vražda nestala“.

Byla jsem si jistá, že věda zvítězí. Soud mě osvobodí, i když možná jenom na základě nedostatku nezpochybnitelných důkazů. Žalobci nepředvedli nic než plané řeči, které inteligentní porotu sotva přesvědčí, aby mě odsoudila.

Čas od času mě ale sebevědomí přece jen opouštělo a bolestivě se mi svíral žaludek. Na střední škole jsem se dozvěděla, že ve Spojených státech končí pětadevadesát procent kriminálních případů odsouzením podezřelého, a teď jsem tuhle statistiku nemohla vypudit z hlavy. Zároveň jsem se bála zeptat, jestli je situace v Itálii podobná.

Obžaloba se snažila ve všech ohledech podkopat moji důvěryhodnost. Mignini označil mou rodinu za „klan“ — v záměrné narážce na mafii — který lživě hlásá moji nevinu. On i Manuele Comodiová svorně tvrdili, že taktika mých právníků označit důkazy za nejednoznačné, má pouze vytvořit zmatek a prodloužit utrpení Mereditiny rodiny.

Z televize jsem se dozvěděla, že mě více než 60 procent Italů považuje za vinnou. Lidé, kteří čerpali informace pouze z televizního zpravodajství, stáli většinou na straně obžaloby. Když jsem si to uvědomila, zaplavil mě příšerný strach, že mě nakonec odsoudí, ačkoliv jsem nic neprovedla.

Vězeňkyně si o mém případu neustále štěbetaly, za mými zády i přímo přede mnou. „No tak, Amando, mně to přece můžeš povědět.“

Dlouhé měsíce soudního procesu mě naprosto otupily — po celou dobu jsem se totiž bála popustit uzdu svým pocitům, aby mě úplně nepohltily. Jak se blížil konečný verdikt, stoupala moje nervozita. Začaly mi vypadávat vlasy. Kdykoliv jsem si je myla, zůstával mi v dlaních velký chomáč. Brečela jsem kvůli malichernostem a v záchvatech paniky jsem nemohla popadnout dech. Měla jsem tak málo sil, že mi dělala problémy i normální chůze, a točila se mi hlava. Zoufale jsem se snažila všemu uniknout, a tak jsem každý večer chodila spát už v sedm nebo osm hodin — se sluchátky v uších a s hlavou schovanou pod přikrývkou.

Dozorkyně mě často posílaly za donem Saulem, který mě jako jediný dokázal uklidnit. Tiše jsem sedávala u něj na pohovce a držela ho za ruku. Jedna z jeho sporých poznámek zněla: „Doufám, že se vrátíte domů. Podle toho, co vím, jste nevinná a do vězení nepatříte.“

Strašně moc to pro mě znamenalo.

Den poté mi don Saulo navrhl, abych se zkusila pomodlit. „Můžete říct třeba jenom: ,Bože, pokud existuješ, právě teď potřebuju tvoji pomoc.'“

Tak jsem se tedy modlila. Cítila jsem se sice dost trapně, protože v Boha nevěřím, ale poskytlo mi to úlevu. Dělám to pro jistotu, abych si pojistila všechny mognosti, říkala jsem si. Moje rozhovory s Bohem se vždy nesly ve stejném duchu: „Podívej se, já vím, že i nevinní lidé trpí — Meredith si nezasloužila umřít. Ale sama to nezvládnu. Nedopusť, abych mě potkalo to nejhorší, protože nevím, jak bych to přežila.“

V hloubi duše jsem nevěřila, že proces dopadne špatně. Moje sebevědomí pokaždé odsunulo ten nejhorší možný scénář do pozadí. Nedokágala jsem si ho ani představit. Místo toho jsem snila o domově.

Ag gamu nový givot, chci být gdravá, výkonná a věnovat se hudbě, říkala jsem si.

Z časopisů jsem si vystřihovala fotografie bytových dekorací, které se mi líbily, a posílala je Madison, své kamarádce z vysoké školy, s níž jsem si chtěla v Seattlu zařídit byt. Dělala jsem si starosti, jak najdu práci. Nechtěla jsem zůstat závislá na rodičích. Už tak jsem je připravila o spoustu času a peněz a způsobila jim obrovskou duševní újmu.

Během návštěv v Capanne se mě rodina vyptávala: „Co chceš udělat po návratu domů ze všeho nejdřív? Co kdybychom jeli do Arizony“ — odtamtud pochází Chris — „a slezli pár hor? Můžeme odjet někam, kde tě nikdo nenajde.“

Já jsem ale měla obyčejnější přání. Představovala jsem si, jak stojím u dveří mamčina domu v Seattlu a kolem mě nejdůležitější lidé mého života — celá rodina a přátelé jako Madison, D. J., James, Andrew a Brett, kamarádky z fotbalového týmu, učitelé. Zkrátka všichni, kdo se poslední dva roky jednou za týden uprostřed noci scházeli k desetiminutovému telefonickému hovoru se mnou.

Pokud soud dopadne špatně, ostříhám se, pomyslela jsem si.

Byl do dost hloupý, povrchní a melodramatický nápad, ale nenapadal mě žádný jiný způsob, jak se vyrovnat s možností, která mě děsila natolik, že jsem si ji vůbec neuměla představit.

Jednoho dne jsem sebrala odvahu a zeptala se Chrise, který v době před závěrečnými projevy a vynesením rozsudku pobýval v Perugii: „Co by se stalo, kdyby mě odsoudili?“

Tolik jsem se téhle zlověstné a tajemné možnosti bála, že jsem to dokázala jenom zašeptat.

„Odvolali bychom se, a kdyby tě neosvobodili ani potom, nakonec by to zařídil Nejvyšší soud. Potrvá to nanejvýš pět let, Amando,“ vysvětlil mi.

„Pět let?!“

Tohle jsem snad ani nechtěla vědět.

Chris mě rychle začal konejšit. „Jestli se to stane, nějak tě zachráníme, Amando. Ale neměj strach! Nestane se to. A kdyby se z nějakého prapodivného důvodu něco pokazilo, přestěhuju se do Perugie.“

Chris pracoval jako IT specialista a už tehdy kvůli mně vykonával svou profesi z chladného strohého bytu na kraji Perugie, který si pronajali moji rodiče. Jeho slib však působil tak neuvěřitelně, že mi mé možné odsouzení připadalo ještě absurdnější.

Jenom jeden člověk mi sice dodával odvahu, ale zároveň mě varoval, abych se na všechno nedívala „jako Mickey Mouse“. Byla to Laura, moje asi padesátiletá spojenkyně za mřížemi, kterou k nám přemístili během léta. Jako jediné dvě Američanky ve věznici jsme se okamžitě sblížily, protože jsme si připadaly stejně vykořeněné. Laura mi s blížícím se rozsudkem často říkala: „Jsi optimistická, jako kdyby to byla nějaká disneyovka, ale takhle to ve světě nechodí. Všechno vždycky nedopadne dobře, ačkoliv by mělo.“

Ani jsem se nenadála a nadešlo poslední dějství. Tak dlouho jsme jednou až dvakrát týdně předstupovali před soud a snažili se prosadit náš úhel pohledu, až se mi zdálo, že žijeme v tomhle zvláštním stavu odjakživa. Když ale nadešel závěr procesu, jako by někdo stiskl tlačítko pro rychlé přehrávání. Soud zasedal téměř každý den, jedno jeho jednání přecházelo ve druhé a vynesení rozsudku naplánované na první pátek v prosinci se blížilo. Jakmile se rodina dozvěděla datum verdiktu, koupila mi letenku do Seattlu. „Dostaneme tě odsud a vrátíme se domů,“ slíbili mi.

Jako první přednesl závěrečnou řeč žalobce Guiliano Mignini. Střídal klidný, téměř tichý přednes „faktů“ s procítěným kazatelským tónem a shrnul moji a Raffaeleho roli v Mereditině sadistické smrti. Začal hypotézou, že okno do Filomenina pokoje bylo zasazené příliš vysoko na to, aby jím někdo mohl proniknout do vily, a skončil tím, že jsme s Raffaelem hodili oba Mereditiny mobilní telefony — italský i britský — přes zahradní zeď.

S Rafaelem jsme obvinili „ubohého Rudyho“, jak ho Mignini označil, že „to on a nikdo jiný“ zavraždil Meredith. „Rudy Guede nese svůj díl zodpovědnosti, ale není jediný,“ pronesl Mignini.

Nemohla jsem jeho slovům uvěřit. Žalobce, který se před Mereditinou rodinou pasoval na jediného zastánce pravdy, nazval vraha jejich dcery a sestry „ubohým Rudym“? Důkazy o jeho vině byly po celém pokoji a jeho zlodějská minulost odpovídala i onomu vloupání do vily. Ubohý Rudy? Vždyť kradl! A zabil Meredith! Nechal v jejím pokoji krvavý otisk dlaně! Utekl! Lhal!

Ubohý Rudy?

Mignini pokračoval. „Pro Amandu nadešla chvíle, kdy se mohla pomstít dívce, která se podle ní neustále culila. Za doprovodu sílících hrozeb a násilí začali Mez“ — její přezdívka — „fyzicky napadat.“

Pomstít se ga co?!

„Čin se změnil v nezastavitelnou hru plnou násilí a sexu. Zpočátku útočníci sáhli k výhrůžkám a snažili se svou oběť donutit, aby přistoupila na jejich zvrácenou zábavu. Snadno si můžeme představit Amandu, která Mez nenáviděla za to, že stále častěji kritizovala její sexuální nevázanosti, jak se jí vysmívá do tváře. Jen si to představme — Amanda ji uráží. Možná jí řekla: ,Chovala ses jako svatoušek, ale my ti teď ukážeme. Nemáš jinou možnost než si to s námi rozdat.'“

Mignini je úchylný! Jak ho mohlo napadnout něco tak gvráceného? Snagí se ge mě udělat psychopatku!Má vůbec právo vkládat mi do úst svoje vlastní slova a vymýšlet si, co se mi honilo hlavou? Nikdy bych nikoho k sexu nenutila. Ani bych nikomu nevyhrogovala a neponigovala ho.

„Jejich oběť klečela na všech čtyřech s hlavou otočenou ke skříni,“ vysvětloval Mignini. „Rudy byl nalevo od ní. Raffaele se posunul dozadu, pokusil se roztrhnout ono nechvalně známé zapínání u podprsenky a pak ho úspěšně odřízl. Amanda seděla celou dobu před Mez, zády ke skříni. V ruce držela nůž a mířila jím Meredith na krk. Rafaele také vytáhl nůž, pohrozil jím Mez z pravé strany a zranil ji.“

Moje rozhořčení vystřídal údiv. Během celého jedenáctiměsíčního procesu jsme se bavili pouze o jednom noži. Poté co si Mignini vyslechl důkazy, že nůž z Rafaeleho kuchyně není vražednou zbraní, vymyslel si další řeznou zbraň, o níž se nikdy nemluvilo, a nikdo ji neviděl. Ve skutečnosti policie zabavila Rafaelemu všechny jeho kapesní nože, ale na žádném nebyla ani stopa po krvi nebo po Mereditině DNA. Jejich oboustranně naostřené čepele nemohly způsobit žádné z Mereditiných zranění. Mignini však zčistajasna začal tvrdit, že Rafaele použil další nůž, který měl někde schovaný. Bylo mi jasné proč. Tahle neuvěřitelná hypotéza totiž ospravedlňovala krvavý otisk čepele na povlečení a také rány, které nemohl způsobit nůž z Rafaeleho kuchyně, a zároveň žalobci umožňovala vložit mému tehdejšímu příteli do rukou zbraň. Jinak by totiž Rafaele nehrál ve vraždě žádnou roli.

Mignini pokračoval: „Když stále rozezlenější útočníci zjistili, že jejich oběť klade odpor, že se brání znásilnění, museli svou hru ukončit. Amanda sekla Mez z pravé strany do krku a pokusila se svou kamarádku uškrtit... Je to rekonstrukce zločinu, která dává smysl. Je to zjevná hypotéza... Mez si v tu chvíli pravděpodobně uvědomila, že nemůže útočníky nijak zastavit, a tak ze všech sil zoufale vykřikla... Amanda jí způsobila ránu ze všech nejhlubší, tu na levé straně krku... Mez se zhroutila na pravý bok. Jeden z útočníků, pravděpodobně Rafaele, pak sebral Mereditiny telefony a položil jeden z nožů na prostěradlo.“

Snad lidé slyšeli Migniniho slova jako „pravděpodobně“ a „hypotéga“. Nemůgete přece někoho odsoudit na gákladě hypotégy, která není podlogená důkag y!

Pokud šlo o můj výslech na questuře, Mignini popsal tlumočnici — ženu, která mě nazvala „hloupou lhářkou“ a křičela na mě, ať „přestanu lhát“ — jako „milou dámu“. „Dobře si vzpomínám, jak se ten večer k Amandě chovala,“ prohlásil.

Potom se vrátil k začátku soudního procesu, kdy se mě soudce Massei vyptával na můj výslech. „Vaše Ctihodnost se zeptala: ,V jakém smyslu vám to ale naznačili? Řekli vám policisté, abyste jim přiznala, že to byl Lumumba? Protože takhle vypadá naznačení...' A Amanda odpověděla: ,Ne, neřekli mi, že to byl on.' Jaké naznačení tedy měla na mysli?

Amanda pak prohlásila: Jenomže oni mi řekli: My víme, že jste s ním byla, že jste se s ním sešla.' Policisté pouze dělali svou práci... snažili se tuto osobu přimět, aby promluvila... Tohle je tedy ten nátlak, o němž mluvila — naprosto normální a nezbytná činnost při vyšetřování. Žádné náznaky nezazněly, protože to by jí policisté museli říct: ,Povězte nám, že to byl Lumumba.'“

Mignini dobře znal průběh mého výslechu. Policisté na mě křičeli, že vím, kdo je vrah, že si na to musím vzpomenout a že jsem ten večer šla ven s Lumumbou. Donutili mě uvěřit, že trpím výpadky paměti způsobenými nějakým šokujícím zážitkem. Vyhrožovali mi, co se stane, když jim neprozradím vrahovo jméno — přitom jsem jim řekla, že ho neznám! To snad nebyly jasné náznaky? To snad nebyl nátlak?

Migniniho výlev zabral jeden den od devíti hodin ráno do čtyř odpoledne. Během zpáteční cesty do Capanne jsem měla pocit, jako by mě někdo praštil kladivem. Ale přežila jsem. V duchu jsem si opakovala ponaučení, které mi mamka vštěpovala v dětství: „Slova mě nikdy nemůžou zranit.“ Kéž by to byla pravda.

Následující den pronesla svou řeč Manuela Comodiová. Popisovala forenzní důkazy, jako kdyby každý z nich představoval úhledně položenou cihlu a všechny do sebe krásně zapadaly. Výsledný dům podle ní dokazoval naši vinu. Už po milionté jsme si vyslechli, že Stefanoniová má pravdu a naši forenzní experti jsou zaujatí. Potom vyrukovala s novým motivem — vlastně spíš nemotivem — s univerzálním vysvětlením, které se dalo použít proti komukoliv, kdo kritizoval Migniniho závěry. Pokrčila rameny a řekla porotě: „Žijeme v době, kdy násilí nemusí mít žádný konkrétní důvod.“

Stejně jako Mignini tvrdila, že si Rafaele s velkou pravděpodobností přinesl kapesní nůž, kterým píchl Meredith do krku, aby ji vyděsil.

Potom obžaloba nechala zhasnout světla.

„Rádi bychom soudu předložili simulaci, která vysvětluje naši hypotézu o průběhu vraždy,“ oznámila.

Následovaly zatím nejbizarnější chvíle celého děsivého procesu. Na plátně se objevila počítačová 3D animace s postavami, které představovaly mě, Rafaeleho, Rudyho a Meredith.

Carlo a Luciano byli zlostí bez sebe. Hlasitě vznášeli námitky a trvali na tom, že takový film je zbytečný a jen přilévá olej do ohně.

Soudce Massei promítání povolil. Já jsem se na film nedívala, ale moji právníci mi řekli, že moje postava v něm byla oblečená do pruhované košile — podobné té, kterou jsem často nosila k soudu. Raffaele, Guede i já jsme se prý šklebili a Meredith měla v obličeji výraz plný hrůzy a bolesti. V animaci byly použité skutečné fotografie z místa činu a obžaloba na nich ukazovala krvavé skvrny v Mereditině pokoji.

Rekonstrukce zdůrazňovala hypotézu žalobců a ukazovala mě, jak s Rafaelem odcházím z jeho bytu, pak spolu posedáváme na basketbalovém hřišti na náměstí Piazza Grimana, já se hádám s Meredith a potom na ni ve třech útočíme.

Celou dobu jsem měla skloněnou hlavu a oči upřené na stůl. Žaludek se mi bolestivě svíral a přímo jsem cítila, že v soudní síni začalo být náhle vedro. Kypěl ve mně vztek a do očí se mi draly slzy. Jak si můgou takhle vymýšlet, co se tehdy stalo? Snažila jsem se vypudit z hlavy hlas žalobkyně Comodiové, která popisovala celou smyšlenou událost.

Animace se nedala přijmout jako důkaz, takže ji nesměl vidět nikdo mimo soudní síň. Obžaloba ale dosáhla svého cíle — nasadila brouka do hlavy soudcům a porotě.

Když se rozsvítilo, Comodiová zakončila svou řeč jednoznačným požadavkem: doživotí pro Amandu a Rafaeleho.

Po Comodiové předstoupil Carlo Pacelli, Patrickův obhájce v občanském soudním řízení. Na rozdíl od Patricka, jehož výpověď byla smířlivá, mě bezohledně špinil.

„Kdo je Amanda Knoxová? Dívka, která bezostyšně lže a pomlouvá lidi kolem sebe. Působí jako krásná, inteligentní, protřelá, chytrá dívka. Právě takhle se snažila tvářit během více než čtyřiceti jednání soudu: jako velice ženská, příjemná, roztomilá, bělostná, modrooká, bezelstná, milá a naivní dívka, za níž stojí celá rodina, která ji podporuje a miluje, přestože teď pobývají odděleně.

„Přáli byste si, aby Amanda Knoxová byla vaší dcerou? Přítelkyní, po níž všichni touží? Ano. Skvělé. Její obhájci tvrdí, že Amanda je přesně taková, jakou ji dnes vidíte — právě tady, v soudní síni. Je právě taková. Jenomže obžalovaná, kterou před sebou vidíte, Vaše Ctihodnosti, prošla během dlouhé vazby velkou proměnou... Vyvstává proto otázka — jaká byla Amanda Knoxová tu první listopadovou noc?“

Poté se do mě pustil, jako bych byla čarodějnice a on proti mně vedl středověký proces.

„Kdo je tedy Amanda Knoxová? Podle mě má v sobě dvojakou duši. Jedna je andělská, soucitná, mírná a bezelstná jako duše svaté Marie Gorettiové. Druhá patří satanské a ďábelské Luciferce, která je svolná k těm nejodpornějším a nejzvrácenějším činům a chová se naprosto neřestně. Právě taková byla Amanda Knoxová 1. listopadu 2007... Musím to vyjádřit naprosto jasně: Amanda působila jako dívka na povrchu čistá, ale uvnitř byla zkažená, na duši i v mysli... “

Díky Bohu, se už v Itálii neupaluje na hranici! Pacelli využívá všechna nesmyslná obvinění, která si vymyslela obgaloba! Jak můge sám se sebou gít? A jak ti ostatní?

Francesco Maresca, právník rodiny Kercherových, ve své řeči zdůrazňoval děsivý průběh událostí, které Meredith prožila — když ji napadla skupina lidí. Věděl, že jich bylo několik, protože kdyby ji napadl pouze jeden člověk, Meredith by se nepochybně ubránila. Ovládala totiž karate.

Jak by se nějaká dívka dokágala ubránit chlapovi s nogem?

„Způsobili jí dlouhou řadu zranění: na tváři, krku, rukou, předloktí a stehnech. Snažte se pochopit hrůzu, strach a bolest, kterou tato dívka prožívala v posledních chvílích před smrtí, tváří v tvář několika útočníkům. Nenapadl ji totiž pouze jeden člověk.“

Maresca se už nezmínil o tom, co řekl patolog pracující pro obžalobu — jediná osoba, která provedla celkovou analýzu Mereditina těla. Podle něj se nedalo určit, jestli ji zabil pouze jeden člověk nebo víc lidí.

Maresca, stejně jako Mignini, zkritizoval všechna média, která nějak zpochybnila jeho práci. Ze všeho nejvíc mě ale rozlítilo, do jakého protikladu lživě postavil Mereditinu a mou rodinu.

„Mereditina rodina se vždy chovala naprosto klidně. Ukázali světu, jak vznešeně působí mlčení. Nikdy jsme je neviděli v televizi ani v novinách. Nikdy neposkytli rozhovor. Jak velice se liší od klanu Knoxů a klanu Sollecitů, které každý den poskytují rozhovory celostátní televizi a časopisům.“

Díky Bohů ga můj „klan“, pomyslela jsem si. Jako jediní stojí na mojí straně.

Maresca neměl co porovnávat naše příbuzenstvo. Z Mereditina vyprávění jsem znala Kercherovy jako milující rodiče a hodné lidi. Ona věděla o mé rodině totéž. Jedna z věcí, které nás spojovaly, byl právě důvěrný vztah s našimi nejbližšími. Mereditina rodina sice truchlí, ale ta moje si je jistá, geejá ga utrpení Kercherových nemůgu. Kercherovi přijeli do Perugie kvůli spravedlnosti pro svou dceru a moji blígcí gase gádají spravedlnost pro mě. Obě naše rodiny jsou skvělé. Ze všech sil se snagí dělat to, copovagují ga správné.

Konečně přišla řada na nás. Konečně promluví přátelské hlasy! pomyslela jsem si. Už jsem měla všech těch útoků dost. Náhle mě úplně ochromila nervozita. Konec je tak blízko! A na obzoru je domov.

Luca Maori a Giulia Bongiornová, kteří obhajovali Raffaeleho, se snažili zcela oddělit svého klienta od Guedeho.

„Raffaele a Rudy Guede se nikdy neviděli, nikdy spolu nešli ven, nikdy se nesetkali,“ prohlásil Maori. „Každý z nich žil ve zcela jiném světě a prostředí. Rafaele pochází z početné a vzorné rodiny. Rudy svou rodinu zavrhl. Raffaele byl vždy výborný student. Rudyho nikdy nezajímala škola ani práce. Rafaele je nesmělý a uzavřený. Rudy nemá zábrany, je arogantní a extrovertní.“

„Komplicové, kteří se nikdy nepotkali... “ pokračovala Bongiornová. Záměrně protahovala slova, aby zdůraznila zřejmý paradox — pokud se nikdy nesetkali, nemohou to přece být komplicové.

Bongiornová soudu řekla, že Rafaele je „pan Nikdo“ a obžaloba ho zatáhla do procesu čistě z vlastní vůle. „Neexistují žádné důkazy, že byl na místě činu.“ Obžaloba si podle ní protiřečí. „Je tam, a najednou není. Má u sebe nůž, a zase ho nemá. Přihlíží, a jindy je zase aktivním účastníkem.“

Rafaeleho objajobou prokazovali službu i mně. „Pokud mi soud a Amanda prominou, ráda bych poznamenala, že nevina mého klienta závisí na Amandě Knoxové. Spousta lidí si nejspíš říká, že Amanda působí divně, ale zkrátka se dívá na svět po svém. Chová se odlišně, ne jako běžná Italka. Vidí věci kolem sebe naivně, tedy aspoň je tak viděla, když došlo k vraždě. Ale to, že se chovala jinak než ostatní, ještě neznamená, že někoho zabila.

Amanda se dívala na svět očima Amélie,“ dodala v narážce na bezprizorní hrdinku filmu, který jsme s Raffaelem sledovali ten večer, kdy zemřela Meredith.

Podle Bongiornové jsem měla s hrdinkou filmu společné rysy. „Amanda je podivuhodná, zvláštní osobnost s ohromnou představivostí. Pokud někdo předvádí hvězdy na policejní stanici a přiznává se k věcem, které se jí zdály, pak je to ona. Můžeme snadno odhadnout, co se jí stalo. Tahle trochu zvláštní a naivní dívka se vydala na questuru s upřímným záměrem pomoct při vyšetřování. Policisté jí řekli: ,Představte si to, Amando. Popište nám to, Amando. Najděte řešení, Amando. Snažte se, Amando.' Skutečně se snažila. Pokusila se jim pomoct, protože to chtěla. Amanada je prostě Amélie ze Seattlu.“

Pak nadešla chvíle, na kterou jsme s Lucianem, Carlem a Marií Del Grossovou (Carlovou zástupkyní) čekali přes dva roky. Postupně probrali celý případ — svědky, forenzní důkazy a nelogické argumenty obžaloby. Pak obrátili běh času, vrátili se zpět na začátek a vylíčili celý případ z našeho úhlu pohledu.

„Druhého listopadu 2007 bylo v poledních hodinách nalezeno tělo,“ začal Luciano. „Šlo o děsivou událost, která všechny velice zasáhla. Samozřejmě přijeli policisté a začali shromažďovat výpovědi. Samozřejmě se také začalo vyšetřovat. Amanda, ale také Rafaele, se okamžitě dostali do podezření. Policie je celé čtyři dny po nalezení těla prověřovala a vyslýchala. Všichni po ní chtěli, aby postupovala rychle. Všichni chtěli, aby postupovala efektivně. Všichni zkrátka něco chtěli. Tato poptávka a zbrklost vedly k neoprávněnému zatčení Patricka Lumumby. Došlo ke strašlivému omylu.“

Na jeho slova navázal Carlo. „Za to ale nenese odpovědnost Amanda Knoxová. Patricka Lumumbu nezatkla ona. Podala informace, které byly chybné. Teď už to víme. Ale její slova pronesená v takové chvíli a za takových okolností vůbec neměla být brána v potaz. V podobných situacích platí zásada, že je zapotřebí postupovat co nejopatrněji. Místo toho ale všichni spěchali.“

„Vyšetřovatelé uslyšeli, co slyšet chtěli, a aniž si cokoliv ověřili, rozjeli se společně se žalobcem Migninim zatknout Patricka Lumumbu a přivlekli ho na questuru jako ,pytel brambor',“ řekl Luciano.

Ulevilo se mi, že někdo konečně říkal pravdu. Při pohledu na sebevědomě vystupující právníky se mi maličko ulevilo.

Maria Del Grossová zkritizovala Migniniho za lži, jimiž případ opředl. „Dnes musíme především posoudit, zda tato dívka spáchala brutální vraždu. Na podporu takového obvinění potřebujete velice silné důkazy. Jaké důkazy nám ale předkládá žaloba? Spláchnutý záchod. A Amandiny údajné zálety. Snad ani sám žalobce Mignini nevěří vybájenému, nereálnému a nepravděpodobnému kontrastu mezi Amandou a Meredith, který nám tu předestřel.“

Ano. Ať přestanou poštvávat mě a Meredith proti sobě! Takhle jsme se přece nikdy nechovaly!

„Při svém rozhodování se musíte opírat o zákony, ale nezapomínejte: pokud odsoudíte dva nevinné lidi, žádné spravedlnosti pro Meredith a její rodinu nedosáhnete. V tomto případu můžete udělat jenom jedinou věc: oba obviněné osvobodit.“

Třetího prosince pak dostal každý právník půl hodiny, aby se vyjádřil k závěrečných řečem, které zazněly během předcházejících dvou týdnů. Maria, která mluvila za mě, podrobila kritice Migniniho za jeho výroky, v nichž vykreslil Meredith jako světici a mě jako ďábla. Ve skutečnosti jsme totiž žily velice podobně. Meredith měla náhodné známosti a spala s nimi. Já také. Meredith chtěla poctivě studovat a být zodpovědná. Já také.

Mignini mě opět vylíčil jako osobu s uvolněnou morálkou a svůj výklad podpořil příklady, které neměly žádnou oporu ve svědeckých výpovědích. Na poslední chvíli se pokusil poškodit mou pověst prohlášením, že jsem se sešla s Rudym a pravděpodobně si s ním domluvila schůzku na 1. listopadu. Podle Migniniho jsem se s ním hodlala sejít v době, kdy měl Rafaele odvézt svou kamarádku Jovanu Popovic'ovou na autobusové nádraží. Chtěla jsem se prý pobavit s nějakým novým mládencem — což prý pro mě mělo být „příjemným rozptýlením“.

„Amanda byla, řekneme, dost společenská. Už měla dost Mereditiných výtek i jejího nabádání, aby byla věrná svému příteli. Sama Meredith se po celou dobu chovala velice počestně.“

Mignini tedy vůbec nic neví ani o mně, ani o Meredith.

„Ptala jsem se sama sebe, jestli tu posloucháme slova žalobce, nebo moralisty,“ namítla Maria, která se tak postavila za všechny ženy na světě. „Kdo jste, že se tady opovažujete vyvolávat dojem — navíc jménem mladé dívky — že k ženám prostě tak nějak přirozeně patří, že si jdou po krku?“

Poté přišla řada na mě a Rafaeleho a na naše poslední vyjádření. Raffaele zdůraznil, že by nikdy nikomu neublížil. Že k tomu nikdy neměl důvod. Že by neudělal nic jenom proto, že jsem mu to řekla já.

Ve věznici jsem strávila dlouhé hodiny sepisováním poznámek, abych si utřídila, co chci říct, ale jakmile jsem teď vstala ze židle, všechno se mi vypařilo z hlavy. Musela jsem proto improvizovat pouze s pomocí několika řádek, které jsem si připravila.

„Lidé se mě ptali: Jak to, že zůstáváš tak klidná? Především chci říct, že klidná nejsem. Bojím se, že ztratím sebe samu. Bojím se, že ve mně lidé uvidí někoho, kým nejsem, kvůli skutkům, kterých jsem se nedopustila. Bojím se, že mi vnutíte masku vražedkyně.

Cítím se s vámi stále víc propojená a připadám si před vámi stále zranitelnější, ale zároveň vám věřím a mám čisté svědomí. Za to vám děkuju... Děkuju i obžalobě, která se snaží dělat svou práci, ačkoliv mi nerozumí — ačkoliv mi nemůže rozumět — a snaží se dostát spravedlnosti kvůli dívce, kterou vrah vytrhl z tohoto světa. Proto jsem jim vděčná za to, co dělají. Teď je to na vás. Děkuju.“

Moje slova působila velice plytce. Aspoň jsem ale znovu poděkovala soudu. Od té chvíle jsem musela vkládat důvěru ve všechno, co moji právníci a jimi najatí experti tvrdili dlouhé měsíce. Doufala jsem, že to stačí.

Ten den odpoledne jsem po návratu do věznice zašla za donem Saulem.

„Jsem optimistická. Myslím, že všechno dopadne dobře,“ řekla jsem mu. „Proces se obrátil a je jasné, že důkazy proti mně jsou nespolehlivé. Podporuje mě spousta lidí. Tak proč mám pocit, jako bych měla jít na popravu?“

Ráno před vyhlášením rozsudku jsem byla vděčná za tu půlhodinovou cestu dodávkou z vězení do budovy soudu. Vyplnila mi čas. A přestože jsem věřila, že hned po konečném verdiktu odejdu z věznice, moc mě potěšilo, že jsem mohla v soudní síni strávit chvilku s rodinou. Na rozsudek jsme už museli čekat odděleně.

Soudce Massei vyhlásil proces za formálně ukončený. Trvalo mu to jen jedinou minutu. Soudci a porota se teď měli rozhodnout, komu věří. V těsném zástupu vycházeli z Freskové síně do přilehlých místností a já je sledovala, dokud se za nimi nezavřely dveře. Kéž bych mohla nahlédnout dovnitř a zjistit, co se tam děje!

Potom mě dodávka odvezla zpátky do Capanne. Připadala jsem si naprosto bezmocná, a ačkoliv to už nemělo žádný význam, neustále jsem přemýšlela, o čem jsem se měla zmínit v závěrečné řeči.

Po návratu do cely jsem rázovala sem a tam. Na chvilku jsem se posadila na postel, ale pak jsem začala znovu rázovat a opět se posadila. Snažila jsem se bavit se svými spolubydlícími Fantou a Tanyou, ale vůbec jsem nevnímala, co říkají.

Líčily mi všechny pověry, které jsem si měla zapamatovat a řídit se podle nich, až se vrátím s příznivým verdiktem — zlomit zubní kartáček napůl a před věznicí ho někam vyhodit spolu s hřebenem a botami, které jsem v Capanne nosila nejčastěji. Měla to být pojistka, že se tam už nikdy nevrátím. „Než pak nastoupíš do auta, zašoupej pravou botou o zem,“ dodala Fanta. „Znamená to, že přeješ svobodu dalšímu vězni.“

Krev mi tepala ve spáncích a já se stále potácela mezi dychtivým očekáváním a děsivým strachem — a zase nazpátek. A můj mozek střídavě vykřikoval buď Prosím, prosím, prosím! nebo Konečně, konečně -JE PO VŠEM!

Když pominu své spolubydlící, dokázala jsem mluvit jenom s Laurou. Večer mi při společném posezení udělala kuře s houbovou omáčkou, ale já jsem do sebe dokázala vpravit jenom jediné sousto.

Svoje pánve, hrnce a oblečení jsem chtěla nechat Fantě a Tanye. „Tobě dám svoje povlečení,“ řekla jsem Lauře. „To budu ráda, Amando, ale než se dozvíme, jak všechno dopadlo, nic mi neslibuj,“ namítla.

„Budu ti psát, Lauro,“ pokračovala jsem. „To doufám. Ale počkáme a uvidíme.“

Po večeři Tanya zapnula televizi. Na všech kanálech se mluvilo o mém případu. Velký den! Svět napjatě čeká, jaký verdikt padne v „italském procesu století“. Rafaele a Amanda čelí šesti obviněním. Rozsudek si vyslechne i Mereditina rodina. Amandini příbuzní čekají v hotelu. Američané jsou přesvědčení, že je celý případ nepodložený, ale podle obžaloby se na vražedné zbrani nachází DNA zavražděné Meredith a na přezce od její podprsenky zase DNA Raffaeleho Sollecita. Obžaloba podrobila tvrdé kritice americká média, protože prý pohlížejí na celý případ ze špatného hlediska.

Televizní reportéři a moderátoři všechno dramatizovali: Pokud jde o osud obžalovaných — odejdou na svobodu, nebo stráví zbytek života ve vězení? Na jiném kanálu říkali: Je otázkou, jestli Amanda získá svobodu, nebo zda ji čeká ergastalo — „doživotní vězení“.

Tanya zalapala po dechu. „Co to má znamenat?“ zeptala se.

Migniniho kolegyně Manuela Comodiová pro nás žádala doživotní žalář, ale v tu chvíli jsem měla pocit, jako bych nechápala, co to má se mnou společného. „Jo, chtějí doživotí,“ řekla jsem.

„Oni se o to vážně pokusí?“ Tanya si daleko víc než já uvědomovala, co je v sázce, a nervózně se ošila.

Doživotní vězení v Itálii znamená, že podmínečné propuštění po určité době nepřipadá v úvahu. Druhý nejvyšší trest, třicet let ve vězení, umožňuje odsouzenému požádat po dvaceti letecho předčasné propuštění.

„Dopadne to dobře,“ řekla jsem. „Hlavně se uklidněte!“ Přece mě nemohli odsoudit na doživotí. Musejí mě osvobodit! Čas od času se u mě zastavily dozorkyně, aby se podívaly, jak se mi vede.

Zase jsem rázovala sem a tam od své postele ke skříňce a pak k seznamu svých věcí. Mám připravené všechny knížky, šaty a dokumenty, které jsem si chtěla vzít s sebou? Mám všechny dopisy uložené v deskách?

Pak nadešla noc a venku zavládl chlad a vlhko. Hodiny ubíhaly a já cítila pod kůží pronikavé mravenčení. Už brzy zazní rozsudek.

Nakonec jsem si jenom zula boty a vlezla si do postele oblečená. Potemnělou celu osvětlovala pouze televize, která stále řešila mě a moji budoucnost.

Kapitola 29 4. prosinec 2009

Bylo těsně po jedenácté večer a ležela jsem v posteli. Mogná to dneska ani nepřijde, honilo se mi hlavou. Vtom se objevila dozorkyně. „Amando, jste připravená?“ zavolala na mě a zasunula klíč do zámku.

Vyskočila jsem z lůžka a začala urovnávat povlečení. „Ne!“ pokáraly mě Tanya a Fanta. „Nedělej to! Musíš nechat postel rozestlanou. Pro štěstí! Znamená to, že se už nevrátíš.“

Obula jsem se, rychle se rozhlédla a vyšla z cely. Moje spolubydlící se přilepily na cancello — mřížové dveře cely — a sledovaly mě, jak se jim po chodbě vzdaluju.

Připadalo mi neuvěřitelné, že jdu ven tak pozdě večer. Od zatčení jsem nebyla mimo zdi vězeňské budovy později než ve tři hodiny odpoledne, kdy končila vycházka — passeggio — a potom pouze ve dnech, kdy se konal proces. Ale i tehdy jsem se většinou vracela ještě před setměním. Noční vzduch jsem tedy pouze cítila a měsíc jsem vídala jen přes okno.

Venku bylo vlhko a chladno a měsíc zakrývala mlha.

Tohle je naposledy, pomyslela jsem si, když jsem nastupovala do vozu a čekala, až stráže zavřou mříže a dvoukřídlé dveře. Podobných cest jsem už absolvovala desítky, a tak jsem tuhle rutinu už téměř nevnímala. Tentokrát jsem se ji ale snažila vstřebat se vším všudy. Je to tady! Tohle je naposledy. Zpátky do Capanne už pojedu v policejním autě a jenom si tam vyzvednu věci.

Srdce mi bušilo jako splašené a hlavou se mi stále honila myšlenka, kterou jsem úpěnlivě opakovala celý den. Prosím, prosím, prosím, prosím. Třásla jsem se zimou, ale pod mým nervózním zevnějškem se ukrývalo sebejisté nitro. Jako bych znala tajemství, o němž nikdo jiný nemá ponětí. Brzy už budu venku! Pojedu domů!

Z cesty do města se mi obvykle zvedal žaludek, ale teď jako bych houpání dodávky vůbec nevnímala. Už jsem si pamatovala každou zatáčku na silnici. Vždycky mi vadilo, že strážní zavírají průhled mezi prostorem pro vězně a kabinou, abych neviděla ven. Toužila jsem aspoň zahlédnout zemědělce pracující na zelených polích nebo pruh silnice lemovaný slunečnicemi — svět plný barev a naděje, tak odlišný od šedobéžového prostoru, který jsem obývala v Capanne.

Ten večer mi na tom ale nezáleželo. Byla jsem naprosto pohroužená do svých myšlenek. Porota si určitě prohlédla všechny důkazy a zjistila, že nesedí. A že jsme já ani Raffaele nemohli Meredith zabít. Soudce přečtejejich závěry a oznámí „assolta“ — „osvobozuje se“. Chci slyšet cokoliv, jenom ne „colpevole“ - „vinna“.

Některé dny se mi zdálo, že před cestou do soudní síně čekám v dodávce celou věčnost, ale tentokrát šlo všechno velice rychle. Strážní mě zavedli dovnitř a vystoupali se mnou po schodech. U dvoukřídlých dveří stály Ashley a Delaney, moje sestry. Když mě strážní vedli kolem nich, obě na mě zavolaly tak láskyplně, až mi z toho srdce usedalo: „Máme tě moc rády, Amando!“

Ocitla jsem se u nich tak blízko, že kdyby mi to můj uniformovaný doprovod dovolil, mohla jsem se jich dotknout.

Fresková síň prošla velkou proměnou. Všechny židle zmizely a v soudní síni se teď tísnily stovky lidí. V zaplněné místnosti panovalo naprosté ticho. Nikdo z novinářů na mě nevolal. Všichni mlčeli a napjatě čekali.

Mamka, taťka, Chris, Cassandra, teta Christina a moje sestra Deanne, které jsem viděla už dopoledne, znovu stáli vedle sebe v jedné řadě, usmívali se a všichni mi jen pohybem rtů říkali: „Máme tě moc rádi, máme tě moc rádi.“

Postavila jsem se mezi své právníky a stiskla Lucianovu mohutnou ruku. „Corragio“ pošeptal mi a stisk mi oplatil.

Čtyři minuty po půlnoci znovu zazvonil zvonek a tajemník naposledy oznámil: „La corte.“ Když ze dveří vyšli soudci a porotci, všichni v síni jako by se naklonili vpřed a soustředili veškerou pozornost i nervozitu na jediné místo v celém prostoru.

Každé z šesti obvinění vznesených proti mně — vražda, držení zbraně, znásilnění, krádež, fingované vloupání a pomluva — mělo přesně v tomhle pořadí přidělené písmeno od A po F.

Několik vteřin před tím, než soudce začal číst, se mi sevřel žaludek, zatočila hlava a přepadl mě pocit, jako kdyby se mě někdo snažil roztrhnout napůl. Už brzy bude po všem. Prosím, prosím, prosím.

Soudce začal přednášet rozsudek — pro mě i Raffaeleho zároveň. „Ve věci obvinění A, B, C, E a částečně D —“ přečetl tak tiše, že jsem ho téměř neslyšela. Usilovně jsem si přála, aby řekl „assolta“. „Obžalovaní Sollecito Raffaele a Knoxová Amanda jsou shledáni... “

„Ne!“ zaúpěl kdosi za mnou.

„Colpevole,“ dořekl soudce. „Obžalovaná Knoxová Amanda je také shledána colpevole ve věci obvinění F.“

Jeho slova na mě dopadla takovou vahou, že se podle mnou podlomila kolena. Svezla jsem se na Luciana, zabořila mu obličej do hrudi a zasténala: „Ne, ne, ne!“

Už jsem neslyšela, jak soudce Massei pokračuje: „Přiznávám obviněným attenuanti“ — „polehčující okolnosti“, což znamenalo nižší trest. „Knoxová Amanda je odsouzena ke dvaceti šesti letům odnětí svobody a Sollecito Rafaele ke dvaceti pěti. Soud se odročuje.“

Celý můj život se úplně zhroutil. Před rozsudkem jsem byla křivě nařčená studentka, která měla namířeno na svobodu a po dvou letech se chystala znovu začít žít.

V tu chvíli jsem ale přišla o všechno, co jsem považovala za jisté.

Byla jsem odsouzená vražedkyně. Nebyla jsem nic. Vlastně ještě míň.

Vůbec jsem nevnímala jásající ani bučící přítomné. Někteří mi nadávali do vrahů, jiní pro mě žádali svobodu. Na pozadí chaosu v soudní síni ke mně doléhal pouze mamčin a Deannin vzlykot, který se ozýval za mými zády a zaplavoval mě bolestí.

Strážkyně, které stály poblíž, mě uchopily v podpaždí, zvedly ze židle a vyvedly ze síně. Ashley a Delaney určitě stály na tomtéž místě jako předtím, kdy ještě věřily, že mě teď na oslavu obejmou a políbí, ale přes slzy jsem je vůbec neviděla.

Než jsme vstoupili na schody, zastavil se před námi Carlo. Sotva popadal dech. „Mrzí mě to! Nakonec vyhrajeme! Vyhrajeme, Amando, zachráníme vás. Zůstaňte silná.“

Všechno se odehrálo během vteřiny a hned nato zmizel. Místo aby mě strážkyně zavedly do maličké zadržovací cely, kde jsem obvykle dostávala oběd a čekala na dodávku, posadily mě na židli. „Ne, ne, ne,“ sténala jsem celou dobu zmučeně. Rafaele seděl vedle mě. „To nic, Amando, to nic.“

Jedna z uniformovaných žen stále opakovala: „Uklidněte se. No tak. Vydržte to. Všechno dopadne dobře.“

Plakala jsem, jako bych nikdy neměla přestat. „To není možné. Je to nespravedlivé. To není pravda. Musím se vrátit domů.“

Strážkyně mě zavedly ven k dodávce a zabouchly za mnou zamřížované dveře.

Při odjezdu od soudní budovy jsem se naposledy podívala ven. Řidič nezaclonil průhled, takže jsem viděla blesky fotoaparátů. Potom jsem se svezla na sedadla, začala naříkat a lapala po dechu.

Všechny zpravodajské kanály vysílaly informace o mém rozsudku.

„Dvacet šest let je zvláštní trest,“ řekla jedna z příslušnic vězeňské stráže, které mě doprovázely. Kdyby vás chtěli skutečně dostat, dali by vám doživotí. Skoro jako kdyby vám dávali naději do budoucna. Chováte se tak vzorně. Za deset let budete moct pracovat během dne mimo věznici.“

Snažily se mě trochu povzbudit.

Já ale byla k neutěšení.

Část třetí CAPANNE II

Kapitola 30 Prosinec 2009 - říjen 2010

Sebevraždám se v Capanne snaží bránit dvěma způsoby. První je určený lidem, kteří si už někdy sáhli na život nebo trpí psychickou poruchou. Zůstávají zavření v holé cele a celých čtyřiadvacet hodin jsou pod dohledem dozorkyň. Druhý byl zaměřený na vězeňkyně, které se o sebevraždu nikdy nepokusily a neměly ani psychické problémy, ale jejich momentální situace dávala podnět k obavám, že by si vzít život mohly. Teď jsem do téhle skupiny patřila i já.

Znamenalo to, že se na mě každých pět minut přišla podívat některá z dozorkyň.

Na sebevraždu jsem sice nepomýšlela, ale měla jsem dojem, jako bych už uvnitř byla mrtvá.

Po návratu do Capanne jsem se nejdřív musela zastavit v kanceláři před vchodem do ženského oddělení. „Určitě se to spraví,“ řekla mi Lupa — dozorkyně, která za mnou přišla hned první den mého zdejšího pobytu a objala mě. „Vaši právníci se odvolají a nakonec z toho vzejde něco dobrého. Uvidíte.“

To se pletete, pomyslela jsem si. Odsoudili mě za vraždu. Už nikdy se to nespraví a nic dobrého z toho nevzejde.

Když jsem si pořádně uvědomila, co se stalo v soudní síni, zúžil se mi dech a zachvátila mě zimnice. Třásla jsem se tak viditelně, že mi agente přinesla teplé mléko, jako bych byla malé dítě. Mně se ale honila hlavou pouze jediná věc: Co je mi po teplém mléku? Já ho nechci, chci se vrátit domů.

Kromě Lupy ke mně přišlo i několik dalších dozorkyň. Jedna pracovala v ženském oddělení, další mě poslední dobou doprovázely při mých cestách do budovy soudu. Bez ohledu na to, co si myslely o mé vině, se ke mně všechny chovaly mile. Já jsem ale nechtěla, aby mě utěšovaly. „Grazie“ opakovala jsem stále dokola, ale připadala jsem si úplně prázdná a byla jsem zdrcená a zoufalá.

Vzpomínala jsem na své šesté narozeniny. Na to, jak jsem čekala, až mi bude šestnáct. Domnívala jsem se, že bude fajn, když své jednadvacetiny oslavím v Itálii. Nad šestadvaceti lety jsem nikdy nepřemýšlela. Šestadvacítku jsem pokládala za příliš starou číslovku. Nikdy jsem podle ní nic neměřila. Mamka s Chrisem byli svoji osm let. Taťka s Cassandrou dvacet. Vybavovala jsem si láhev whisky, která měla na etiketě „zrající dvacet pět let“. O dvaceti šesti letech jsem ale nikdy nepřemýšlela. Bylo to o rok víc, než jsem si přečetla na té etiketě, a o čtyři roky víc, než kolik bylo mně. Až vyjdu z vězení, budu o rok starší než mamka v den rozsudku. Vydělila jsem šestadvacítku tím, co jsem znala. Dvacet šest let znamenalo třináctkrát delší dobu, než jakou jsem už strávila ve věznici.

Nedokázala jsem se svými výpočty přestat. Při každé číselné operaci jsem ale dostávala tentýž výsledek. Odsoudili mě za vraždu.

„Prosím, já ještě nechci do cely,“ pípla jsem.

Nechtěla jsem jít před Fantou a Tanyou s pravdou ven a nechtěla jsem před nimi plakat. Dvě dozorkyně se mnou tedy zůstaly sedět asi hodinu, ale pak musely odejít domů, protože jim skončila směna. Já jsem také chtěla domů, ale nešlo to.

Pláčem jsem se téměř dusila. Ze všeho nejhorší pro mě bylo pomyšlení na rodinu — na všechno, co pro mě obětovali, a jak jsou teď zklamaní. Nejradši bych byla s nimi, padla jim do náruče a objala je. Místo toho jsem se naprosto zdrcená posadila ke stolu, za nímž seděla ispettore.

„Můžeme pro vás něco udělat, Knoxová?“ zeptala se. Byla to tatáž žena s oranžovými vlasy, která mi vyčetla novinový článek o Ceře, kvůli němuž se ze mě stala infame.

Bylo mi jasné, že bych v takovém stavu nepřežila žádný další duševní otřes. Měla jsem aspoň štěstí, že jsme teď na cele zůstaly pouze tři. Jenomže na obě volná místa se kdykoliv mohl někdo přistěhovat a pak by se dalo čekat cokoliv. Neustálé změny spolubydlících ve mně jen posilovaly dojem, že je můj život naprosto nicotný.

„Nemohli byste mě dát na seznam žadatelů o dvoulůžkovou celu místo pětilůžkové?“ zeptala jsem se a popotáhla. „Moc by to pro mě znamenalo.“ Nezmohla jsem se na nic víc než na žadonění o lepší celu. Tak hluboko jsem klesla. Takhle vypadal můj nový život.

Ve své pozici jsem měla na takovou žádost právo. Šestadvacetileté tresty byly v Itálii dost neobvyklé a v Capanne zejména. V místní věznici končily většinou malé ryby nebo drogové dealerky, které si tu odpykávaly tresty v délce několika měsíců až let. Po pětadvaceti měsících jsem patřila mezi místní starousedlice — byla jsem v Capanne déle než velká většina ostatních — ale zároveň jsem měla pověst vzorné vězeňkyně.

Když jsem se vrátila do cely, Fanta a Tanya kolem mě rozpačitě našlapovaly a nebyly si jisté, co — pokud vůbec něco — mi mají říct. Tanya mě nakonec objala a Fanta ze sebe vypravila: „Moc mě to mrzí. Viděly jsme to ve zprávách v televizi.“

Asi o hodinu později přišla k mřížovým dveřím dozorkyně. „Vezměte si věci, Knoxová, stěhujeme vás k Lauře.“

Tak vlídné gesto jsem od nich nečekala. Znamenalo to, že kvůli mně někam odstěhovali Lauřinu dosavadní spolubydlící.

Poté co se všechno obrátilo proti mně, pro mě Laura představovala tu nejlepší společnici a přišla v pravý čas.

Když jsme se setkaly poprvé, vzájemně jsme se rozveselovaly zesměšňováním nejnepříjemnějších věcí, které jsme ve vězení zažívaly — například neustálé prohledávání, jemuž nás podrobovaly dozorkyně — a dlouze jsme vtipkovaly o naprosto obyčejných věcech, které nám ve věznici chyběly. Po čem se nejvíc stýskalo mně? Po suši. A každé ráno jsme jako vlastenky tesknící po domově zpívaly The Star-Spangled Banner.

Laura vyrůstala v Ekvádoru ve vojenské rodině. Byla o několik let starší než moje mamka a já zase mladší než její dcery, ale přesto jsme se rychle spřátelily. Kromě dona Saula jsem v Capanne věřila pouze jí.

V Quitu, kde žila, se Laura zakoukala do jednoho Itala, který ji na prázdniny pozval do Neapole a koupil jí i nový kufr. Po příletu na Aeroporti Internazionale di Napoli však Lauru nečekal její přítel, nýbrž celní kontrola, která ji zatkla kvůli kokainu ukrytému v podšívce kufru. Její přítel z ní nejen udělal pašeračku drog, ale nebyl nikde k nalezení, protože si své jméno vymyslel. Laura skončila na pět let ve vězení.

Přesto chodila s hlavou hrdě vztyčenou a dokonce i v teplákách působila aristokraticky. Dozorkyně respektovala, ale neponižovala se před nimi. Pracovala v kuchyni, ale s nástupem ekonomické krize, a tedy i snížením vězeňské mzdy zdvořile oznámila: „Moje práce má větší cenu a za tuhle almužnu tu dělat nebudu.“

Z pomocné síly ji povýšili na kuchařku a přidali jí peníze.

Laura byla ten nejvhodnější člověk, který mě mohl naučit, jak za sebe bojovat.

„Na prvním, druhém a třetím místě jsi ty. Teprve potom jsou všichni ostatní,“ řekla mi, když jsem se trápila úvahami, jestli píšu rodině a přátelům dostatečně často nebo jestli se chovám k ostatním spoluvězeňkyním vyváženě — vstřícně, ale zároveň s určitou zdrženlivostí.

„Amando, člověk musí umět říkat ne,“ nabádala mě Laura. „Ostatní vězeňkyně po tobě někdy chtějí služby, o kterých vědí, že tě ohrozí.“

Věznice byla rozdělená na různá oddělení, jejichž osazenstvo si mezi sebou nesmělo nic posílat — ani kávu, cigarety, zkrátka nic. Kdyby mě přistihli při porušení zákazu, přišla bych o naději, že mi za dobré chování zkrátí trest o několik měsíců. „Bez kafe vydrží,“ řekla mi rázně Laura. „Bereš moc ohledů na ostatní na svůj úkor a ničíš se tím, že chceš vyhovět všem najednou.“

Kdykoliv jsem si vyčítala své někdejší chyby, připomněla mi: „Jsi mnohem lepší člověk, než si přiznáváš.“

A když jsem horečně uvažovala, jestli mě jiné vězeňkyně nechtějí vyprovokovat ke rvačce, Laura se jen ušklíbla a prohlásila: „Dokud štěkají, nepokoušou tě.“

Její přístup byl skvělý — když má člověk pro strach uděláno, je daleko nepravděpodobnější, že ho někdo napadne. „Když máš strach, vycítí to,“ poznamenala. „Všimla sis, že na mě se nikdo neodváží? Protože se jich nebojím.“

Lauřinu odvahu jsem nikdy neměla, ale její láskyplné, ale zároveň rázné povzbuzování mi dodávalo sebedůvěru. Pomáhala mi uvědomit si, že jsem i přes své chyby a nenaplněná očekávání dobrý člověk.

Od Laury jsem se naučila spoustu věcí, ale náš vztah nebyl jednostranný. Já jsem ji zase rozesmávala, což se dalo považovat za velký úspěch, protože Laura nesnášela hlupáky. Tvrdila, že mluvím svým vlastním podivným jazykem, který pojmenovala „amandština“. Když jsem se někdy začala chovat příliš ztřeštěně a pošetile — třeba se opičila po jiných lidech nebo si vymýšlela historky, jako když člověk vypráví dětem pohádky před spaním — Laura poklepala rukou na stěnu nad svým lůžkem, kde měla umístěnou pomyslnou „stupnici výstřednosti“ a prohlásila: „Začínáš to přehánět, Amando!“

Přátelství s Laurou a několika dalšími lidmi bylo to jediné, co mě drželo nad vodou.

V neděli po vynesení rozsudku mě navštívili Rocco Girlanda, předseda Italsko-americké nadace, a jeho zástupce Corrado Daclon, kteří mi chtěli nějak pomoct. Rocco byl konzervativní politik ve středních letech s mladistvou tváří a úsměvem a Corrado velice hovorný profesor ekonomie. Zpočátku jsem se vůči nim chovala dost obezřetně. Už jsem totiž dostala spoustu dopisů od zvrácených zvědavců a vyhodila je. Oba se mi později svěřili, že i oni měli z našeho setkání obavy, ale když zjistili, že vůbec nejsem taková, jak mě všichni vykreslují, velice se jim ulevilo.

Jejich přátelství mi nesmírně zvedalo náladu. Navštěvovali mě aspoň jednou za měsíc a každý týden mi posílali knihy. Darovali mi i notebook od Apple a k narozeninám mi koupili iPod. Kupodivu se jim podařilo přesvědčit vedení věznice, aby mi je povolilo používat.

Kromě blízkého vztahu s Laurou a donem Saulem jsem si ve věznici cenila ještě jednoho přátelství. Sblížila jsem se s holčičkou Minou, jejíž matka Gregora si v Capanne odbývala trest za krádeže.

Gregora nikdy nechodila do školy a neměla ponětí, jaký je rok, den nebo čas. Neuměla číst, psát ani počítat. Netušila, kolik je Mině let — prý se narodila, když byla venku zima.

Seznámila nás spolu Fanta. „Gregora potřebuje, aby za ni někdo psal dopisy,“ řekla. Předestřela jsem jí pravidla, na nichž jsem se dohodla i se všemi ostatními lidmi, kterým jsem pomáhala s psaním dopisů. „Nebudu si nic vymýšlet, jenom psát věci, které mi řekneš. Ty budeš mluvit a já psát.“

Gregora a Mina bydlely v oddělení pro matky s dětmi, takže jsem je vídala jen během passeggia. Naše dvory oddělovala pouze vysoká mříž. Gregora mi podala papír a propisovací tužku a já s ní proseděla celou první půlhodinu z odpoledního volna, které jsem obvykle trávila venku. Občas jsem psaní přerušila a věnovala pár slov Mině, která si pokaždé hrála sama. Za celou dobu vůbec nepromluvila, mlčky se kolébala sem a tam a dorozumívala se jen gesty. Většinu života strávila ve věznici, takže nikdy nevešla do dveří bez dovolení a pokaždé otočila ručkou, aby naznačila otáčení klíčem v zámku. Vůči cizím lidem se chovala nedůvěřivě a ostražitě, jako by v sobě měla duši mnohem staršího a vyspělejšího člověka — znaveného, opatrného, moudrého. Občas ke mně přišla s ošuntělou panenkou, pohoupala ji přede mnou v náruči a zvedla oči, jako by mi chtěla naznačit, abych jí vylila své srdce, protože by mi rozuměla.

Matky a jejich děti se mohly účastnit společenských aktivit organizovaných donem Saulem. Mina mi při promítání seděla na klíně, nechávala se ode mě nosit po místnosti a vybírala si mě za taneční partnerku, kdykoliv don Saulo pustil nějakou církevní hudbu. Ráda si se mnou vyměňovala boty — nasadila mi na špičky nohou své gumové botičky a šourala se kolem mě v mých velkých střevících.

Jednou za mnou Gregora přiběhla k mřížím. „Amando! Amando!“

Zamířila jsem k ní a čekala, že mi podá další dopis od svého manžela, který si odpykával trest v mužském oddělení, ale místo toho zašeptala: „Poslouchej...“

Rozhlédla jsem se a všimla si, že Mina si hraje sama uprostřed dvora.

„To je ta písnička, co jsi zpívala v kapli!“ zvolala Gregora. „ Ave-ša-om-achem...“

Z Gregořiny strany vězení ke mně doléhal zvonivý hlásek zpívající známou melodii.

„Hevenu šalom alejchem“ — „Mír ať zůstává s vámi“. Tuhle píseň, kterou jsme zpívali při mši za mého doprovodu na kytaru, měly vězeňkyně snad nejradši.

To je neuvěřitelné! Vždycky jsem myslela, že pokud Mina někdy začne mluvit nebo zpívat, bude mít hluboký a ochraptělý hlas jako stařena, protože se tak chovala. Z jejího vysokého hlásku se mi ale sevřelo srdce.

rozsudku jsem si domluvila návštěvu u kadeřnice, která ve věznici dobrovolně poskytovala své služby. „Ostříhejte mě,“ prohlásila jsem.

Žena s vlasy obalenými hliníkovou fólií, která seděla vedle mě, zalapala po dechu. „Vy jste se snad zbláznila.“ Kadeřnice se na mě ustaraně podívala do zrcadla.

„Určitě to chcete?“ zeptala se.

„Ano, prostě to udělejte,“ řekla jsem o něco důrazněji, než jsem chtěla.

Nakonec mi na hlavě zůstal krátký chlapecký účes, který vypadal, jako bych měla na hlavě helmu.

Co jsem si umínila, to jsem také splnila. Hned po vynesení. Podlehla jsem bláhové myšlence, že mě nový sestřih změní, že se díky přilbovitému účesu smířím s rozsudkem nebo se proměním v někoho jiného.

Vysloužila jsem si tím jenom návštěvu v ordinaci místní psychiatričky. „Víte, lidé se uchylují k drastickým změnám pouze tehdy, když touží po pozornosti,“ řekla mi káravě.

„Tohle není můj případ,“ namítla jsem rozladěně. „Jenom chci, aby mě všichni nechali na pokoji. Co udělám se svými vlasy, je moje věc.“

„Nerozmyslela jste si to s těmi antidepresivy?“ zeptala se.

„Ne, děkuju,“ odpověděla jsem příkře.

„Až se odsud jednou dostanete, budete potřebovat velkou pomoc — přinejmenším od psychologů.“

Nesnášela jsem, když mě ostatní poučovali, jako by snad znali moje momentální i budoucí pocity. Nikdo netuší, na co myslím. Ani moji nejmilovanější se mi nemůpou úplní! přiblížit.

Rozhovory s rodinou mi ale pomáhaly přijmout mou novou situaci. Ve vězení jsem žila pouze návštěvami a také telefonáty s příbuznými a s přáteli v Seattlu, které se odehrávaly každou sobotu v sedm hodin večer. Byla to pro mě jediná příležitost slyšet hlasy blízkých lidí, kteří mě nemohli navštívit v Perugii. Každou sobotu jsem proto odpočítávala čas a přesně deset minut před sedmou jsem začala volat: „Agente, telefon!“ Jednou večer ale nikdo nepřišel. Se Seattlem mě normálně spojovali v sedm hodin na vteřinu přesně. „ Agente! Telefon!“ Nikdo neodpověděl. „Agente, telefon!“ Ani poté se nikdo neozval.

Svezla jsem se na zem, stočila se do klubka a začala v slzách křičet. Připadala jsem si jako pes zavřený za mřížemi kotce, který hlasitě vyje o pomoc. Plakala jsem a doufala, že někdo přijde, ale nikdo se neobjevil. Moje rodina čekala na druhém konci linky a já se nemohla dostat k telefonu, který byl jen několik kroků ode mě. Tak blízko zhroucení jsem ještě nikdy nebyla.

Dozorkyně přišla až v půl osmé. Stále jsem křičela.

„Byla jsem dole,“ řekla. „Omlouvám se.“

Tehdy jsem ještě netušila, že věznice přišla o část rozpočtu a dozorkyně, které předtím hlídaly jedno patro, teď musely dohlížet na dvě poschodí. Měla jsem ale takový vztek, že by mi to stejně bylo jedno. Ve věznici jsem nemohla v nic doufat. Nečekala jsem, že pro mě někdo udělá nějakou laskavost, ale spoléhala jsem se, že budu moct mluvit se svou rodinou. Nezaplétala jsem se do žádných problémů. Pomáhala jsem, kdykoliv to bylo možné. A teď jsem musela vydržet bez telefonátu se Seattlem celé dva týdny. Nemohla jsem se spolehnout na justici a teď ani na jednotlivé lidi.

Když se na to teď dívám zpětně, uvědomuju si, jak jsem byla krátce po svém zatčení v listopadu 2007 hloupá. Domnívala jsem se, že jsem zvláštní případ a ve vězení zůstanu jenom pár hodin — nanejvýš dní — kvůli své „ochraně“. Po zahájení vyšetřování jsem byla přesvědčená, že si obžaloba brzy uvědomí svou chybu. Během soudu jsem si zase byla jistá, že mě neodsoudí. Ale dál už to nešlo. Tohle teď byl můj život. Nebyla jsem ničím zvláštní. V očích zákona jsem byla vražedkyně.

Lupa měla pravdu, když mě utěšovala, že se moji právníci určitě odvolají. Nemohla jsem se ale spoléhat, že mě odvolací soud osvobodí. Můj případ se dennodenně probíral v médiích a přitahoval příliš mnoho pozornosti. Úplně cizí lidé věřili, že jsem svou kamarádku skutečně zabila, a to mě děsilo. A když pak odvolací soud asi tři týdny po našem verdiktu zkrátil Rudymu Guedemu trest téměř o polovinu, doslova mě obešla hrůza. Ze třiceti let se najednou stalo šestnáct, takže Mereditin vrah měl před sebou kratší trest než já. O deset let! Jak je to možné? zuřila jsem v duchu. Nedává to smysl. Při pomyšlení na tak strašlivou nespravedlnost se mi bolestivě svíralo hrdlo.

Guede dostal ve zrychleném procesu za vraždu a znásilnění ve zločinném spolčení maximální trest. Odvolací soud ho pak sice shledal vinným z obou těchto zločinů, ale obžaloba mezitím zaujala nové stanovisko, které umožnilo snížení jeho trestu. Podle něj hrál Guede vedlejší úlohu, nedržel nůž a byl zodpovědný hlavně za Mereditino znásilnění, nikoliv za vraždu.

Dva týdny po Novém roce si mě zavolali do přízemí, abych podepsala jeden dokument. Předpokládala jsem, že jde o potvrzení rozsudku. Už takhle trávím na tomhle příšerném místě všechen čas. Nepotřebuju, aby mi to dosvědčoval nějaký papír. Když mi ho ale strážná nevzrušeně nastrčila, s úděsem a rozhořčením jsem zjistila, že jde o nové obvinění — za pomluvu. Za to, jsem pravdivě vylíčila, co se mi přihodilo během výslechu v noci z 5. na 6. listopadu 2007.

V červnu 2009 jsem vypověděla, že mi Rita Ficarrová dala pohlavek, aby mě přinutila označit Patricka.

Také jsem řekla, že přivolaná tlumočnice nesprávně přeložila moje prohlášení o nevině a sama o své vůli naznačila, že si nepamatuju, jak jsem Patrickovi Lumumbovi pomáhala při Mereditině znásilnění.

Podle Migniniho byla pravda pomluvou. Žaloba tvrdila, že jsem se dopustila nactiutrhání vůči dvanácti policistům — zkrátka všem, kdo se mnou byli v místnosti tu noc, kdy mě nutili k souhlasu s jejich tvrzením, že Meredith někdo znásilnil a že vrahem byl Patrick.

Moje slovo stálo proti jejich, protože policisté ten den zjevně nezapnuli nahrávací zařízení, které každý den zaznamenávalo moje odpovědi na questuře.

S předstíraným klidem jsem dočetla text až do konce. Neuniklo mi, že policisty zastupuje Francesco Maresca, který v procesu vystupoval jako advokát Kercherových.

Dokument podepsali Giuliano Mignini a jeho kolegyně Manuela Comodiová. Také podpis soudce mi byl známý: patřil Claudii Matteiniové, která přede dvěma roky odmítla mou žádost o domácí vězení, protože bych prý mohla utéct z Itálie.

Takový manévr jsem od policie a obžaloby nečekala, ačkoliv dával smysl. Nikdo nebyl ochotný přiznat, že mě jejich člověk uhodil nebo že tlumočnice neodváděla dobře svou práci. Především ale nechtěli přiznat, že mě přiměli k falešnému přiznání. Museli si zachovat dobrou pověst a udržet zaměstnání.

Předtím jsem odhadovala, že by mi za dobré chování mohli zkrátit trest tak na jednadvacet let, jenomže s dalším obviněním na krku to už nebylo příliš pravděpodobné. Pokud mě znovu předvolají k výpovědi, budu muset zopakovat, co se tehdy stalo: policisté mě uhodili a tlačili na mě. Oni mě zase osočí, že lžu. Pokud jim soudci a porota uvěří, žádné dobré chování mě nezachrání a můj trest se prodlouží o tři roky.

Chtějí mě snad Mignini, Comodiová a celá questura pronásledovat až do konce života? Půjdou po mně donekonečna?

Obžaloba mi znovu bolestně připomněla, jak jsem zranitelná. Nejenže mě úspěšně nechala odsoudit za zločin, který jsem nespáchala, ale jasně mi dokázala, že mé slovo po právní stránce vůbec nic neznamená. Ocitla jsem se v pasti.

Zuřila jsem. Ještě nikdy mnou necloumal takový vztek, ještě nikdy jsem nebyla tak zahlcená negativními emocemi jako v tu chvíli. Musela jsem podniknout něco, co by mi pomohlo zaměřit myšlenky jiným směrem. Poprvé v životě jsem se bála své vlastní zahořklosti a hněvu.

Ironií osudu byl o měsíc později žalobce Mignini shledán vinným ze zneužití pravomocí a odsouzen k podmíněnému šestnáctiměsíčnímu trestu odnětí svobody. Rozsudek se týkal jeho role v případu Florentského netvora. Mignini čelil obvinění, že využíval svou pozici k zastrašování lidí a k manipulaci. V době, kdy jsme si vyslechli rozsudek my s Raffaelem, už bylo zřejmé, že zmanipuloval i mě, protože jeho případ byl ve stadiu odvolání.

Byla jsem stále pesimističtějí. Rozsudek nad Migninim přišel tak krátce po mém, že se zdálo, jako by schválně čekali, až mě Mignini dostane. Toho studeného lednového dne jsem si v prochladlé cele říkala, že si snad Italové záměrně dělají ze slova justice legraci.

Subíhajícími měsíci mi stále zřetelněji docházelo, že jsem nebyla pouze nespravedlivě usvědčena z vraždy, ale také odsouzena k životu bez lidí, které jsem milovala.

Z praktického hlediska vůbec nezáleželo na tom, že jsem nevinná. Ať už jsem za mříže patřila nebo ne, vězení teď pro mě představovalo celý můj svět.

Každý den jsem se snažila vyplnit psychickým a fyzickým cvičením — aspoň prozatím, říkala jsem si, jenom než se vrátím domů. Učila jsem se italsky a udržovala se v kondici.

Po vynesení rozsudku jsem se snažila nacházet ve všem nějaký smysl. Posilovala jsem svou cílevědomost. Jedině tak jsem dokázala udržovat vztahy s lidmi a uchovávat si svou svou lidskost a zdravý rozum. Byla jsem posedlá touhou využít naplno každý den. Neodpustila bych si, kdybych v Capanne jenom marnila čas. Vedení věznice mě začalo využívat jako tlumočnici pro všechny vězeňkyně, které nemluvily italsky — i když šlo třeba o Číňanku a já se zmohla pouze na ukazování slovíček v anglickočínském slovníku, který jsem s sebou náhodou měla.

Ostatním ženám jsem pomáhala podobně jako Gregoře s psaním dopisů, právních dokumentů a seznamů potravin nebo s vysvětlováním jejich zdravotních problémů lékařům. Nigerijské vězeň kyně se ke mně chovaly jako k čestnému hostu a během diktování, kdy jsme spolu seděly u stolu, mi nabízely čaj a koláče. Svým způsobem jsem se tak snažila zapojit do života ve vězení a najít rovnováhu mezi pomocí ostatním a vlastním bezpečím. Ať už mi bylo sebehůř, nemohla jsem přece ignorovat fakt, že moje znalost psané a mluvené angličtiny a italštiny může pomoct ostatním lidem za mřížemi.

Každý večer před spaním jsem si sepisovala rozvrh na další den rozdělený podle hodin a příslušných úkolů. A pokaždé mě rozladilo, když jsem si večer nemohla všechny body odškrtat jako splněné. Každou volnou chvilku jsem využívala k psaní deníku, povídek, básní — a nad jedním dopisem pro rodinu jsem dokázala strávit celé hodiny.

Přemýšlela jsem, co řeknu tomu kterému člověku, který mě měl v týdnu navštívit, a o čem bych ráda mluvila během sobotního telefonátu.

Usilovně jsem četla. Už dřív jsem měla mnohem raději například Franze Kafku než Jackie Collinsovou, ale ve vězení jsem začala tíhnout k literárním postavám, které byly izolované, ztracené nebo vystavené nějakému mimořádnému utrpení. Proto jsem se vrhala na knihy jako Běsi F. M. Dostojevského, V kruhu prvním Alexandra Solženicyna, Ztrácení Marilynne Robinsonové a Ostrov včerejšího dne Umberta Eca.

Četla jsem opravdu hodně! A často jsem cítila větší sounáležitost s postavami těchto děl a spisovateli, kteří je stvořili, než se skutečnými lidmi.

Psychiatrička se mě od mého zatčení často ptala, zda nepomýšlím na sebevraždu. Její otázky mi připadaly stejně nemístné jako zvýšený dozor, který mi zajistili hned po rozsudku. Jak se může někdo zabít? Vždycky existuje naděje. Vždycky můžeme v životě dosáhnout něčeho nového. Můj život byl pro mne i mou rodinu a přátele důležitý, ať už se dělo cokoliv. Nikdy bych nic takového nedokázala udělat.

Přesto jsem se nemohla smířit s faktem, že se tento život odehrává pouze mezi šedivými stěnami. A začala jsem chápat, že se člověk může cítit jako lapený sám v sobě a začne uvažovat o útěku z této pasti i za cenu, že to znamená jeho konec.

Dobře jsem věděla, jaké cesty volí vězni k odchodu z tohoto světa — a představila jsem si, jak všechny tyto varianty zkouším.

První byla otrava, zpravidla za pomoci silného čisticího prostředku s dezinfekčním a bělicím účinkem. Člověk ho musel vypít a pak udržet v žaludku dostatečně dlouho, což bylo velice velice obtížné a bolestivé. Většinou totiž začal brzy zvracet, čímž přilákal pozornost dozorců, a ti mu pak nechali vypumpovat žaludek. Byl to nesmírně bolestivý způsob sebevraždy, navíc s velmi nespolehlivým výsledkem.

Mohli jste také spolykat střepy ze zrcátka či z plastové propisovací tužky, tlouct hlavou o zeď tak dlouho, dokud jste si ji nerozbili, nebo se oběsit.

Nejspolehlivější a nejobvyklejší způsob však bylo udušení v plastovém pytli na odpadky, který patřil k věcem, jež jsme si dokonce mohli objednat. Během mého pobytu v Capanne se to podařilo dvěma vězňům z mužského oddělení. Stačilo přetáhnout si sáček přes hlavu, strčit pod něj puštěnou plynovou bombičku, která byla součástí přenosných vařičů, a okraje pytle na krku ovázat. Plyn člověka téměř okamžitě připravil o vědomí, a pokud někdo rychle neprotrhl nebo nerozvázal plastovou fólii, byl konec.

Dále se nabízel o něco méně efektivní, ale podle mě poněkud noblesnější způsob — podřezat si žíly. Nejspíš by bylo možné zůstat o něco déle ve sprše. Spolubydlící by mě nerušily, dokud by slyšely téct vodu, a pára na okně by dozorkyním nedovolila nahlédnout dovnitř. Představila jsem si, jak si podřezávám zápěstí a nořím se v tiché horké mlze do tmy.

Uvažovala jsem, co by se muselo stát, abych něco z toho skutečně udělala. Co by si pomysleli moji přátelé a rodina? Jak by dozorkyně objevily moje tělo?

Představila jsem si sebe samu jako mrtvolu, ale nepocítila jsem ani sebemenší úlevu a spíš se mi udělalo špatně. Přesto jsem nepřestala spřádat představy o svém konci. Nikdy jsem se ale o ně s nikým nepodělila.

Také jsem často snila, jaký by asi vypadal můj normální život na svobodě. Kdyby se tohle nestalo, kde bych byla teď? Představovala jsem si, že žiju úplně obyčejně — chodím nakupovat, dávám si kafe ve Starbucks, dopřávám si obědy s mamkou a šplhám po skalách. Nechávala jsem se unášet vzpomínkami na dětství a dospívání, kdy jsem chodila na procházky s babičkou, sledovala s taťkou ohňostroje pořádané na Den nezávislosti, hrála fotbalové zápasy s přáteli, vyvolávala fotografie se svou kamarádkou Madison, podnikala výlety na kole, při nichž mě doprovázel můj bývalý přítel D. J., a vyrážela na dlouhé túry se svým kamarádem Jamesem. Přemýšlela jsem, jak ráda bych se vdala a měla děti. Pokud mě ve třiačtyřiceti propustí zy dobré chování, můžu ještě nějaké adoptovat.

Ostatní vězeňkyně mi říkaly: „Máš štěstí, že ses dostala do vězení mladá, protože až vyjdeš ven, stačíš se ještě postavit na vlastní nohy.“

O čem to sakra mluvíte? Vždyť nebudu vědět, jak mám žít!Nedostanu užpříležjtost stát se normálním dospělým člověkem.

Začala jsem mluvit sama se sebou, jako bych se bavila s mladší sestrou. Nikam nespěchej, říkala jsem jí, měj oči otevřené,pozoruj okolí a nebuď tak nejistá. Nic se neděje.

Ona mi odpovídala: Přestaň být na sebe tak přísná.

Částečně mě to uklidňovalo, ale zároveň mě přepadal strach, že začínám přicházet o rozum. Není tohle první krok na cestě k šílenství?

Snažila jsem se zachovávat optimismus, hlavně kvůli mamce, která mi neustále tvrdila, že mě nakonec osvobodí. Jenomže ani optimismus mě neuchránil před truchlivými představami, v nichž jsem se viděla, jak ve vězení stárnu, přicházím o všechno, v co jsem kdy doufala, a jednoho dne se vracím do světa jako svůj stín, jemuž už nikdo nikdy neporozumí. Napadlo mě, že možná budu vypadat jako drobnější hnědovlasá verze Laury, protože tou dobou mi bude zhruba tolik let jako teď jí.

Můj pocit ztráty se ještě umocnil poté, co jednoho dne odvedly dozorkyně Minu od Gregory a poslaly ji do sirotčine. Gregora sice netušila, kdy přesně se Mina narodila, ale vedení věznice usoudilo, že jsou jí už tři roky. Od té doby ji měla sociální pracovnice vodit za matkou jen jednou za měsíc na hodinové návštěvy. Nebyla jsem si jistá, jestli víc soucítím s dítětem, které jsem měla tak ráda, nebo s jeho matkou, která nebyla k utišení. Jednu věc jsem ale věděla naprosto určitě: vězení trhalo rodiny na kusy, které už nikdo nikdy nedokáže pořádně sešít dohromady.

Mamka těžce snášela můj smutek. Mnohokrát mi psala a probírala se mnou, jak se o mě bojí. „Měníš se, Amando,“ poznamenala. „Už nejsi tak usměvavá. Až se dostaneš ven, snad budeš zase tak veselá jako dřív.“

„Mami, dobrým lidem se nedějí jen samé dobré věci,“ odepsala jsem jí. „Občas se něco úplně bezdůvodně podělá a nic s tím nezmůžeš.“

Pokud jsem si chtěla zachovat zdravý rozum a nezbláznit se, musela jsem vzít v úvahu ten nejlepší i nejhorší možný scénář. Už jsem nebyla turistka, která čeká, až se bude moct vrátit domů.

Stala se ze mě vězeňkyně. Snažila jsem se vymyslet něco, co by mi pomohlo cítit se šťastně dokonce i v případě, že se na svobodu nedostanu. Duševně jsem se připravovala na to, že z Capanne hned tak nevyjdu. Mamku ze všeho nejvíc děsilo, že už neupínám veškerou pozornost ke svému propuštění, a považovala to za projev rezignace.

Tak to nebylo. Naději jsem neztratila, ale nenechávala jsem se jí zaslepit.

Mamka nechápala, co se jí snažím říct: že se člověk nemůže oddávat bezbřehému optimismu, ale musí přijmout realitu s jejími světlými i temnými stránkami a vykřesat z ní něco pozitivního. Mamka však byla přesvědčená, že se ze mě stala pesimistka. O těchhle věcech se nám spolu zkrátka dost obtížně hovořilo.

Moje odsouzení a metody, jimiž jsem se s ním snažila vyrovnat, mě zaváděly na úplně jinou cestu a já se bála, abych o svou rodinu nepřišla. Tedy ne doslova, ale měla jsem strach, že si s nimi přestanu rozumět. Proměňovala jsem se snad v někoho cizího, ke komu si už nenajdou cestu?

Nikdy mě ani na chvíli nenapadlo, že by mě mohli opustit. Chris se na nevlastního otce zachoval úžasně, když dodržel slovo a skutečně se přestěhoval do Perugie a trávil tam dlouhé měsíce bez přerušení. Každý týden jsem měla aspoň dvě návštěvy. A babička za mě doma při každém rodinném setkání zapalovala svíčku. „Jen si představ, jaké děláme šílenosti,“ řekla mi k tomu Deanna. „Zapalujeme svíčku a předstíráme, že jsi to ty!“

Neustále mě ale sužovala otázka, jak dlouho ještě mohou, nebo by měli, pendlovat mezi Seattlem a Perugií. Co moje rodina udělá? Jak to vyřeší s prací? A jak vůbec budou žjt?

Totéž platilo o mých přátelích, kteří to léto promovali. Jak jim mám vysvětlit, že teď prostě žjju ve vězyní a oni se musí posunout kupředu beze mě? Můžu jim říct, aby na mě na šestadvacet let zapomněli?

Vůbec jsem nechtěla, aby na mě zapomněli, ale daleko víc než logistické problémy takového života mě děsila skutečnost, že se pomalu blížíme k okamžiku, kdy si přestaneme rozumět. Moji blízcí měli možnost rozhodnout se, co dál podniknout se svým životem, protože byli na svobodě. Na rozdíl ode mě, vydané na milost a nemilost vězeňským dozorkyním. Obávala jsem se, že jim bude moje nová vězeňská identita připadat cizí, jako začínala být cizí mojí mamce. Pokud uplyne dostatečně dlouhá doba, začneme mluvit zcela odlišnými jazyky — a vůbec to nebude souviset s mou italštinou a jejich angličtinou.

Na snímku zachycujícím můj odchod ze soudní síně během odvolacího procesu koncem roku 2010 jsou patrné mé zkrácené vlasy, které jsem si nechala ostříhat na protest proti svému odsouzení.

(Franco Origlia/Getty Images)

Rudy Guede svědčí proti mně a Raffaelemu během našeho odvolacího procesu. V jeho líčení mu odvolací soud snížil trest z jednatřiceti na šestnáct let. (Alberto Pizzoli/EFP/Getty Images)

Můj právník Luciano mě zdraví v soudní síni — po celou dobu se ke mně choval jako k dceři. (Alberto Pizzoli/EFP/Getty Images)

Každý den jsem se v soudní síni snažila pousmát na své rodiče, ale během celého odvolacího řízení jsem se chovala a oblékala mnohem střízlivěji než při prvním procesu. (Mario Laporta/AlFP/Getty Images)

Na vynesení rozsudku u odvolacího soudu se do Perugie sjeli novináři ze zahraničí a do soudní síně byly vpuštěny i kamery.

První snímek naší znovu spojené rodiny pořízený v den mého osvobození.

Po přistání v Seattlu jsem nebyla připravená promluvit na tiskové konferenci a nemohla jsem se dočkat, až obejmu svou rodinu a vychutnám si nově nabytou svobodu. (John Lok/The Seattle Times)

Kapitola 31 Listopad - prosinec 2010

Moje kamarádka Madison, která vedle mě seděla v návštěvní místnosti věznice, se naklonila a otřela mi tvář. Polekaně jsem ucukla.

„Neboj se, zlatíčko. Je to jenom řasa,“ řekla.

Moje reakce mě vyděsila. „Nejspíš už nejsem zvyklá, že by se mě někdo dotýkal.“

Během tří let ve vězení jsem zažila pouze několik příjemných překvapení. Jedním z nich byla právě Madison, která se přestěhovala ze Seattlu do Perugie, aby mi byla nablízku. Přijela v listopadu 2010, jen několik dní poté, co mi Laura přenechala svoje povlečení, s pláčem mě objala a zamířila do Domu na půli cesty v Neapoli.

Jedna kamarádka mi ale druhou spřízněnou duši nemohla úplně nahradit. Laura mi pomáhala za zdmi věznice. Madisoniny hodinové návštěvy dvakrát týdně mi přinášely útěchu — a často i cenné informace. Po ošklivém rozchodu s přítelem se plně oddala mormonské víře, v níž byla vychovávaná. „Zapomeň na sebe a pracuj.“ Předsevzala si, že mě bude udržovat v klidu a dodávat mi naději. Musela si ale najít práci. Protože nemluvila italsky, obrátila se na Rocca a Corrada a díky jejich doporučení a portfoliu snímků, které si jako fotografka přivezla, začala fotit pro místní noviny. Ve volném čase chodila po ulicích města s kamarádkou, která pracovala jako tlumočnice, a bavila se o mém případu s novináři, právníky i obyčejnými lidmi. Doufala, že by některý z těchto rozhovorů mohl poskytnout Carlovi, Lucianovi a mně nějaké záchranné lano, které by pomohlo vytáhnout mě z mé noční můry.

Moje rodina, advokáti, přátelé, spoluvězeňkyně — a kupodivu i představitelé věznice — se mě snažili utěšit, že mi odvolací soud určitě sníží trest nebo ho dokonce úplně zruší. Rocco a Corrado mě ujišťovali, že zhruba polovina případů v Itálii končí u odvolacího soudu úplně opačným verdiktem, než jak zněl ten původní.

Stará Amanda by z takové možnosti byla nadšená.

Jenomže já jsem se spálila už tolikrát, že mě ochromoval strach. Proč by odvolací soud rozhodl jinak než prvoinstanční? Nebo než soudkyně v přípravném řízení? Oba stupně se ztotožnily s verzí, kterou jim předložila obžaloba. Můj případ byl testem celé italské justice. Můj příběh obletěl svět a budil všeobecnou pozornost, takže soudci teď mohli jen stěží úplně obrátit o sto osmdesát stupňů.

Jedna věc se ale změnila. Já. Během roku, který uplynul od vynesení verdiktu, jsem si uvědomila, že mi hra na oběť nepomůže. V Capanne seděla spousta žen, které přičítaly vinu za svůj osud někomu jinému a teď jen letargicky záštiplně přežívaly. Já jsem takhle dopadnout nemínila. Přinutila jsem se vyjít z temného koutu, do něhož jsem se předtím vpotácela, a umínila si, že budu žít tak, abych si mohla sama sebe vážit a mít se ráda. A vést tak plný život, jak bylo za mřížemi možné.

Nahlodávaly mě otázky a pochybnosti ohledně rozhodnutí, která jsem učinila během prvního procesu. Co kdybych se častěji ozývala, podávala vysvětlivky k výpovědím ostatních svědků a důrazněji trvala na své nevině? Mělo by to nějaký výsledek? Porota a celý svět si podle mě musí uvědomit, že proti mně neexistují žádné důkazy. Znovu už tutéž chybu neudělám.

Ačkoliv jsem svým právníkům plně důvěřovala, tentokrát jsem se chtěla podílet na každém rozhodnutí. Dlužila jsem to sama sobě. Kdybychom přehlédli třeba jen jediný náznak důkazu, který by mi mohl pomoct, a nakonec mě znovu odsoudili, nepřežila bych to.

Jakmile jsem začala uvažovat, co bychom mohli podniknout, nic mi nepřipadalo nedosažitelné. Měla bych napsat novému soudci? Nebo americkému ministru zahraničí? A proč ne rovnou prezidentovi?

Nakonec jsem místo psaní četla. Zpráva soudce Masseiho vysvětlovala na čtyřech stech sedmi stránkách, proč nás odsoudili a jak jsme podle něj s Raffaelem a Guedem zavraždili Meredith.

Údajný motiv byl stejně neuvěřitelný jako zápletka telenovely. „Amanda a Rafaele najednou neměli co na práci. Náhodou potkali Rudyho Guedeho a zamířili s ním do domu v ulici Via della Pergola, kde... se nacházela Meredith,“ napsal Massei.

Soudci a porota usoudili, že jsme se s Raffaelem mazlili a Guede se vrhl na Meredith, protože jsme ho vzrušovali. Místo abychom jí pomohli, spontánně jsme se přidali ke Guedemu, protože jsme „před sebou sebou měli nečekaný stimulant, který jsme se rozhodli vyzkoušet, ačkoliv jsme ho nečekali,“ napsal. „Zločin byl spáchán čistě v důsledku náhody. Motivem pro něj byla násilná sexuální touha, kterou v nich vyvolalo zločinné rozhodnutí Rudyho Guedeho, k němuž se Amanda Knoxová a Rafaele Sollectio dobrovolně připojili.“

Soudce odmítl tvrzení obžaloby, že mezi mnou a Meredith panovaly rozbroje. „Spáchaný zločin... byl vykonán bez jakékoliv nenávisti nebo vzteku vůči oběti... “

Zároveň připustil, že neexistují žádné důkazy o domluvě mezi mnou a Guedem — žádné e-maily, telefonáty nebo svědci, kteří by to potvrdili. Svědectví Hekurana Kokomaniho, který poprvé vypovídal během předběžného líčení a u soudu řekl, že po mně hodil olivy a „identifikoval“ mě podle neexistující mezery mezi předními zuby, soudce nepřijal. Zároveň připustil, že Raffaele ani já nejsme typy vrahů. Byli jsme spíš „dva mladí lidé, které to k sobě velice přitahovalo a měli intelektuální a kulturní zájmy. Rafaeleho čekala promoce a Amanda se zajímala o množství věcí... “

Přesto zpráva tvrdila, že jsme se s Raffaelem „odhodlali zapojit do činnosti, jejímž cílem bylo přimět Meredith k povolnosti, přestože ji zejména s Amandou pojil vřelý vztah. Toto rozhodnutí vedlo k její smrti... zaviněné nanejvýš zavrženíhodnými činy. Můžeme se domnívat, že podnětem k tomuto rozhodnutí bylo užití drog, k němuž došlo podle Amandiny výpovědi tentýž večer.“

Soudce pokračoval: „Dá se tedy předpokládat, že se Amanda Knoxová a Rafaele Sollecito, kteří užívali drogy poměrně často, aktivně účastnili zločinu, jenž měl za cíl zlomit Mereditin odpor, donutit ji k povolnosti a umožnit tak Rudymu Guedemu naplnit chlípné touhy... “

Dalším faktorem byla podle soudce skutečnost, že jsme s Raffaelem četli komiksy a sledovali filmy, „v nichž sexualitu doprovází násilí a strach...“

Poté zmínil spornou hypotézu, že Meredith zabil Rafaeleho kuchyňský nůž, a také novou tezi, podle níž jsem ve své „prostorné kabelce“ přinesla další nůž. Proč bych to dělala? „Je pravděpodobné, že Raffaele Sollecito mohl vzhledem ke svému zájmu o nože poradit své přítelkyni, aby s sebou také jeden nosila... zvlášť během noci, kdy chodila po ulicích, na nichž se jí jako dívce mohlo něco stát.“

Podšívka v kabelce nebyla rozříznutá. Policisté uvnitř nenašli pádnou krev. Jak jim mám dokázat, pe to není pravda?

Žaloba zakládala své hypotézy na chybně vyložených a kontaminovaných forenzních důkazech a bohatě využívala spekulací. Soudce Massei jim ale slepě věřil. Patrizia Stefanoniová by „nikdy nepředložila chybný výklad a údaje“, napsal.

Odvolání neznamenalo, že další proces proběhne podle téhož scénáře jako první. Itálie má, stejně jako Spojené státy, třístupňový soudní systém — prvoinstanční soud, odvolací soud a Corte Suprema di Cassapone, který odpovídá americkému Nejvyššímu soudu. Člověk jako já musí v Itálii projít všemi třemi stupni až ke Corte Suprema di Cassazione, jehož rozhodnutí je konečné.

Jednotlivé případy zažívají na této cestě takové obraty a proměny, že by to většinu Američanů polekalo a zneklidnilo. I když vás prvoinstanční soud osvobodí, obžaloba může požádat odvolací soud o změnu rozsudku. Pokud vás shledá vinnými, může vám dokonce zvýšit trest. Anebo také usoudí, že další proces už není zapotřebí, a pošle váš případ ke Corte Suprema, aby potvrdil rozhodnutí první instance. V mém a Raffaeleho případě by to znamenalo potvrzení pětadvaceti a šestadvaceti let ve vězení.

Na každé úrovni je rozsudek pravomocný a okamžitě vykonatelný až do chvíle, kdy ho případně zruší soud dalšího stupně.

Na prvním a druhém stupni rozhodují o verdiktu soudci a porota. Ale místo aby se odvolací soud soustředil jako ve Spojených státech na právní chyby, znovu případ otevře, posoudí nové důkazy a vyslechne další výpovědi — pokud je uzná za oprávněné.

Ve svém odvolání jsme požádali soud o jmenování nezávislých odborníků, kteří by posoudili výsledky testů DNA na noži a přezce Mereditiny podprsenky. Měli také provést analýzu skvrny od spermatu na polštáři pod Mereditiným tělem, o níž obžaloba tvrdila, že je nepodstatná. Obžaloba si v odvolání stěžovala na údajně mírný trest a požadovala pro mě a Rafaeleho doživotní žalář.

Důkladně jsem si přečetla Masseiho zprávu a snažila se v ní vypátrat nejasnosti a chybné závěry. Nejsem právník, ale viděla jsem do útrob případu a měla jsem za sebou tři roky ve vězení a jedenáct měsíců před soudem. Guede v jedné z výpovědí prohlásil, že jsem tu nešťastnou noc přišla domů, zazvonila a Meredith mě pustila dovnitř. Očividně nevěděl, že jsme u nás doma nezvonili, ale klepali. Byla to jen drobnost, ale moje bývalé spolubydlící Laura a Filomena ji určitě potvrdí.

Madison mi před příjezdem do Itálie poslala seznam, v němž rozebírala jednu kategorii mého případu po druhé a vybízela mě, abych se na všechno podívala z různých úhlů. Madison byla nejen skvělá kamarádka, ale měla od přírody paličatou a idealistickou povahu, díky níž se vytrvale stavěla proti každé špatnosti a zastávala se lidí, kteří podle ní potřebovali pomoc. Měla jsem štěstí, že vyrazila do boje i za mě.

Například mi napsala: Svědci: žaloba vědomě použila nespolehlivé svědky.

Výslech: policisté byli pod ohromným tlakem, který je nutil vyřešit vraždu co nejrychleji.

„Policie/obžaloba ignorovali důkazy o tvé nevině naprosto záměrně. Tohle musíš zdůraznit. Označili tě za vinnou už měsíc předtím, než dostali výsledky forenzní analýzy, a považovali tě za vinnou i později, přestože ty věci, které jsi uvedla při výslechu, nebyly pravdivé. Použili proti tobě falešné svědky. Porota se musí dozvědět, že to na tebe narafičili. Jak to zařídit? Nemůžeš prostě prohlásit: Jsem obětní beránek.' Musíš jim předložit přesvědčivé argumenty.“

Bylo mi jasné, že jim především musím vysvětlit, proč jsem během výslechů označila právě Patricka.

Žalobci i zástupci mé protistrany v civilním řízení tvrdili, že jsem zákeřná a ulhaná kriminálnice. Moje slovo nic neznamenalo a soud bude vždy předpokládat, že lžu. A pokud jsem podle nich lhářka, je to už jen kousek cesty k vražedkyni.

Zlikvidovala mě moje vlastní slova. Soudcům a porotcům jsem řekla takové věci jako „Nechtěla jsem nikomu ublížit,“ a „Netušíte, jaké to je, když s vámi někdo manipuluje — být přesvědčení, že se pletete, a cítit takové pochybnosti a tlak, že jste schopní vymyslet odpovědi, které se neshodují s vaší pamětí.“

Madison si naštěstí nastudovala všechno, co bylo k sehnánío falešných doznáních. V New Yorku objevila psychologa Saula Kassina, který pracoval na Vysoké škole kriminalistických věd Johna Jaye v New Yorku. Tento odborník na falešná přiznání rozřešil problém, který jsem považovala za obrovskou záhadu.

Před výslechem jsem byla stejně jako spousta jiných lidí přesvědčená, že pokud někdo čelí křivému obvinění, nikdy se při výslechu neodkloní od pravdy. Sama jsem nevěřila, že by mě někdy někdo mohl donutit, abych se přiznala k něčemu, co jsem neudělala. Tři roky jsem si vyčítala, že jsem nebyla silnější. Jsem přece poctivý člověk a při výslechu jsem neměla co skrývat. Naopak jsem velice toužila poznat pravdu a pomoct policii při řešení Mereditiny vraždy. Teď už ale vím, že se někdy přiznávají i nevinní lidé. Podle záznamů o usvědčených pachatelích trestných činů, kteří byli později osvobozeni díky testům DNA, se v pětadvaceti procentech případů jejich DNA neshodovala se vzorky nalezenými na místě činu. Tyto testy DNA ukázaly, že se jeden ze čtyř nevinných lidí přiznal k něčemu, co nespáchal, stejně jako já. A experti byli přesvědčení, že v případech, kde tyto důkazy v podobě DNA chyběly, je podíl falešných přiznání ještě vyšší.

Podle Kassina existují různé typy takových přiznání. Nejčastější je takové, kdy se člověk prostě poddá. Dochází k němu v případech, kdy je vyslýchanému vyhrožováno trestem nebo izolací. Tlak se prostě vystupňuje natolik, že i nevinní podezřelí nakonec kapitulují, jen aby zastavili nepříjemný výslech. „Když nám to neřeknete, zavřeme vás na třicet let,“ řekl mi jeden policista. „Chci vám pomoct, ale pokud nepomůžete i vy nám, nepůjde to,“ dodal další.

Právě touhle hrou na hodné a zlé policajty se mě pokusili dostat.

Kromě této „vnější“ poddajnosti se u mě ale projevily i veškeré známky toho, že se mi toto falešné přiznání zarylo i „dovnitř“. Když jsem pak seděla uprostřed noci na questuře, kde se nedalo dýchat, obklopená lidmi, kteří na mě křičeli — po pěti dnech a třiačtyřiceti hodinách předcházejících výslechů — dospěla jsem do stavu, kdy jsem už přestala rozeznávat pravdu od lži. Uvěřila jsem historce, kterou mi policisté předložili. Unavili mě a vystresovali natolik, že jsem začala přemýšlet, jestli jsem skutečně nebyla u Mereditiny vraždy a nezapomněla na ni. Začala jsem zpochybňovat svou vlastní paměť.

Kassin tvrdil, že jakmile podezřelí přestanou důvěřovat svým vzpomínkám, nemají jinou rozumnou možnost než zvážit, přijmout a možná i dál rozvádět možnosti, které jim policisté předkládají během výslechu. Právě takhle se vytvářejí falešné vzpomínky a matou se myšlenky.

Přesně tohle se stalo i mně.

Byla jsem tak zmatená, že si můj mozek vytvořil představu odpovídající výkladu, který si vymysleli policisté a vnutili mi ho. Na jistou dobu mi vymyli mozek.

Během tří let po mém „doznání“ se mi podařilo část vzpomínek na výslech vytěsnit. Lidská mysl ale vždy dokáže tyto potlačené události nějak obnovit. Ta moje si k tomu vybrala záblesky vzpomínek, které narušovaly mé vědomé myšlení. Při každé takové příležitosti jsem pocítila nával adrenalinu, jako by se všechno odehrávalo právě tady a teď. Vybavovala jsem si křik, postavy policistů tyčící se nade mnou, doteky jejich rukou, pocit paniky a úzkosti a nesouvislé obrazy, jimiž se můj mozek snažil vyrovnat s Mereditinou vraždou a ospravedlnit nátlak policistů.

Tyto záblesky a noční můry neustaly ani poté, co jsem se tohle všechno dozvěděla. Nicméně se mi velice ulevilo, že nejsem jediná, kdo si touhle hrůzou prošel. Je to prozkoumané a má to jméno. Jakmile jsem pochopila, že za své zhroucení během výslechu nemůžu, mohla jsem si začít odpouštět.

Kassin a ostatní vědci dokázali, že technika výslechu je speciálně vymyšlená tak, aby se podezřelý vyděsil a v hlavě mu nastal zmatek. Jedna z metod, jejímž původním cílem bylo přimět skvěle vycvičené americké piloty, oddané vlastence, aby během korejské války zradili svou zemi, spočívá v tom, že tým razantních vyšetřovatelů vyvolá ve své oběti vyčerpání, neklid a strach. Zvláště účinná je v případech, kdy jsou svědci mladí a zranitelní jako já. Neklade si za cíl vytáhnout z nich informace, ale naopak jim je vnutit a naprosto potlačit jejich rozumné uvažování. Po několika hodinách poskytne oběť vyšetřovatelům všechno, co si přejí — ať už je to pravda, nebo ne.

V mém případě nahnali do kanceláře hned několik policistů, kteří na mě celou dobu křičeli a udržovali mě v napětí. Když se unavili, nahradili je čerství lidé. Já si ale celou dobu ani nemohla dojít na záchod.

Všechno to byly strategické kroky, z nichž řadu popsal i Kassin ve své studii o policejních výsleších Psychologie doznání: Ohropuje nevinné jejich vlastní nevina? Když jsem se do ní začetla, udivilo mě, jak přímo učebnicově mě policisté zmanipulovali.

Byla hluboká noc a já jsem během předcházejících dní prodělala několik mnohahodinových výslechů. Policisté se mě snažili přistihnout při lži žádostmi, abych jim vylíčila hodinu po hodině, co jsem dělala — chtěli mě zmást, rozhodit a přimět mě, abych neco pokazila. Tvrdili, že nemám žádné alibi, a lhali mi o Raffaelem, který jim údajně řekl, že jsem po něm chtěla, aby lhal. Nedovolili mi zavolat mamce ani odejít z kanceláře. Křičeli na mě v jazyce, který jsem neuměla. Uhodili mě a naznačovali, že jsem utrpěla amnézii. Nutili mě představit si, co se stalo, a „vzpomenout si“, jak všechno proběhlo, protože podle nich jsem určitě znala pravdu. Vyhrožovali mi, že mě zavřou na třicet let do vězení a já už nikdy neuvidím svou rodinu. Tehdy mě to neuvěřitelně děsilo a vyvádělo z konceptu.

Právě o tohle policistům šlo.

Občas jsem přemýšlela nad věcmi, které bych nejraději udělala jinak.

Za prvé bych napsala Kercherovým. Chtěla jsem jim říct, jak jsem měla jejich dceru ráda a jak láskyplně mluvila o své rodině. Ráda bych je ujistila, že její smrt zasáhla ohromné množství lidí.

Za druhé bych se omluvila Patrickovi. Tím, že jsem ho jmenovala, jsem se dopustila neodpustitelné věci. Patrick si to nezasloužil a já mu chtěla říct, že nešlo o nic osobního. Policisté na mě tolik tlačili, že bych stejně snadno mohla jmenovat kohokoliv jiného. Moc mě to mrzelo.

Předtím jsem nikomu nenapsala, protože mi Luciano s Carlem poradili, abych to nedělala. „Budou to považovat za pokus o vyvolání soucitu.“

Po mém zatčení to dávalo smysl, ale s blížícím se odvoláním jsem si uvědomovala, že musím tyhle chyby napravit. Napsala jsem proto Kercherovým i Patrickovi.

Nejdřív svému někdejšímu šéfovi.

Milý Patricku, vysvětlení, které jsem podala ohledně svého výslechu, je pravdivé a určitě ho pochopíš, protope tě také zatkli ještě tentýp večer; anip ti řekli důvod.

Cítím se provinile a mrzý mě to.

Potom Kercherovým.

Mrzý mě vaše ztráta a je mi líto, pe mi trvalo tak dlouho, nep jsem vám to řekla. Vaši dceru a sestru jsem nezabila. Jsem také sestra a můpu se jenom dohadovat, jak hluboce pro Meredith truchlíte. Během krátkého období, kdy byla součástí mého pivota, se ke mně vpdy chovala mile. Myslím na ni kapdý den.

Ukázala jsem dopisy Carlovi. „Ještě není ta správná chvíle,“ odpověděl.

Plná zklamání a smutku jsem se vrátila do cely a začala vymýšlet plán B. Na začátku procesu učiním prohlášení. Na rozdíl od těch, která jsem udělala během prvního soudu, budou „spontánní“ pouze na oko. Nějak do nich zapracuju Kassinovu práci, abych vysvětlila, proč jsem při výslechu reagovala právě takhle. Zároveň promluvím přímo k Patrickovi a Kercherovým.

Celý měsíc jsem sepisovala koncepty svého proslovu. Rázovala jsem o samotě v cele sem a tam a tiše mumlala, jako bych mluvila se soudci a porotou.

Když jsem pak svoji řeč pilovala, usoudila jsem, že bude působit lépe, když promluvím od srdce a nebudu do ní zaplétat Kassinovy akademické pojmy. Vysvětlím soudu, jak strašně mě policisté zmátli. Neměla jsem dost odvahy postavit se jim, když po mně chtěli vrahovo jméno.

Během prvního procesu jsem byla přesvědčená, že všichni poznají moji nevinu. Záchrana ale nepřišla a tohle byla možná poslední příležitost, jak oslovit Patricka i Kercherovy. Tentokrát jsem byla odhodlaná pomoct si sama.

Kapitola 32 11. prosinec 2010 -29. červen 2011

Ze všeho nejdřív musíme začít jedinou nezpochybnitelnou skutečností: 2. listopadu 2007 bylo krátce po jedného hodině odpoledne v domě číslo sedm v perugijské ulici Via della Pergola nalezeno tělo britské studentky Meredith Kercherové.“

Tak zněla první slova, která na začátku odvolacího řízení pronesl druhý soudce Massimo Zanetti.

Druhý proces vypadal víceméně stejně jako ten první. Konal se dvě podlaží pod zemí ve Freskové síni. Na týchž místech seděli titíž lidé. Víc než sto přítomných novinářů pokřikovalo tytéž otázky. „Věříte si?“ „Máte nám co říct?“ Jeden dokonce zvolal: „Hezké boty!“

Všechno je jako předtím, blesklo mi hlavou. Kromě mě. Uvědomovala jsem si, že všechny mé činy, slova, oblečení a výrazy mohou ovlivnit výsledek, a to jak k lepšímu, tak k horšímu.

Plná hrůzy jsem překročila práh. Kdypjsem tu byla naposledy, museli mě odnést.

Madison, mamka a Chris seděli vedle sebe. Věnovala jsem jim letmý úsměv, který se dal snadno přehlédnout. Jakýmkoliv výraznějším gestem bych si vysloužila titulky o „Rozesmáté Amandě“.

Oblečení jsem nepovažvala za nevhodnější způsob, jak bych měla ovlivnit, zda strávím ve vězení dalších pětadvacet let, ale obyčejné šaty jsem si nemohla dovolit. Rocco a Corrado poskytli Lauře peníze, aby mi koupila něco vhodného na sebe. Ukázalo se, že má skvělý vkus.

Halenka v barvě šampaňského a černé kalhoty dávaly porotě a soudcům najevo, že respektuju je i právo.

Raffaele také změnil vzhled — i když nevím, jestli to udělal kvůli porotě nebo sobě. Během třiapadesáti týdnů, kdy jsem ho neviděla, trochu zmohutněl a dal se ostříhat. Já jsem od posledního soudu zhubla tolik, že uniformované ženy, které mě držely kolem paží, poznamenaly: „Devi mangiare dipiù!“ — „Musíte trochu víc jíst!“

Soudcova zahajovací řeč mi dodala naději, že se nové soudní jednání bude opírat o fakta, a ne o hypotézy. Dostane se nám konečně spravedlivého procesu? Vyslechnou si soudci a porota, co jim chceme říct?

Vstala jsem, abych učinila prohlášení, na kterém jsem několik týdnů pracovala. Mluvila jsem italsky, bez tlumočnice, a celou dobu se mi třásl hlas i ruce.

„Mylně jsem se domnívala, pe existují vhodná a nevhodná místa a chvíle, kdy můpe člověk říct něco důlepitého. Důlepité věci ale musejí být vyřčeny bez ohledu na okolnosti... Mereditině rodině a blízkým bych ráda řekla, jak mě mrzý, pee s námi up není. Nedovedu si představit, jak vám asi je, ale také mám mladší sestry a představa, pe by měly trpět a já o ně měla přijít, mě nesmírně děsí.“

Protože Kercherovi k soudu nepřišli, oslovovala jsem porotu. Usilovně jsem se snažila nepokazit přednes pláčem a při zmínce o mých třech sourozencích jsem musela polykat slzy.

„To, čím si procházíte a co vytrpěla Meredith, je nepřijatelné a nepochopitelné. Mrzí mě, pe se vám to stalo a Meredith up s vámi nikdy nebude, ačkoliv by měla. Není to spravedlivé a nikdy nebude. Nejste ale ve vzpomínkách na Meredith sami, protope na vás často myslím a také na ni vzpomínám. Moje srdce je neustále s vámi. Meredith byla milá, inteligentní, hodná a vpdy přístupná. To ona mě pozvala na procházku Perugií, protope jsme byly kamarádky. Jsem vděčná a poctěná, pe jsem mohla být v její společnosti a poznat ji“

Poté jsem se otočila k Patrickovi, na něhož jsem přes jeho právníka neviděla.

„Patricku? Nevidím tě, ale všechno mě moc mrzý. Mrzý mě to, protope jsem ti nechtěla ublípit. Byla jsem naivní a zbabělá - měla jsem ustát nátlak, který mě přinutil ukázat na tebe. Nechtěla jsem přispět k utrpení, které jsi propil. Víš, jaké to je, kdyp tě někdo nespravedlivě obviní. Nic z toho sis nezasloupil zapít. Doufám, pe se ti nakonec podaří najít klid. “

Nakonec jsem oslovila soud.

„Nikdy jsem nečekala, pe se tu ocitnu, odsouzená za zločin, který jsem nespáchala. Za poslední tři rokyjsem se naučila váš jazyk a pochopila váš právní systém, ale na tenhle zničený pivot jsem si nezvykla. Stále nevím, jak se s tím vyrovnat - snadjedině tak, pe ipřes všechny ústrky a rozpaky zůstanu taková, jakájsem vpdycky byla... Meredihina smrt pro mě představovala děsivý šok. Byla moje kamarádka, na kterou jsem se tady v Perugii mohla se vším obrátit. Teď je ale mrtvá. Protope jsem ji měla moc ráda, její smrt mi odhalila mou vlastní zranitelnost. Přimkla jsem se k Raffaelemu, který mi poskytoval útěchu, klid a lásku. Zároveň jsem věřila vyšetřovatelům a chtěla jim pomoct vyřešit Mereditinu vrapdu. O to víc mě šokovalo moje obvinění a zatčení. Potřebovala jsem spoustu času, abych se smířila s nespravedlivým nařčením a nevrapivostí. Ocitla jsem se ve vězení a moje fotografie byly úplně všude. O mém soukromém pivotě začaly kolovat ohavné, nespravedlivé a nepravdivé klepy. Tyto zkušenosti mě natrvalo poznamenaly. Ze všeho nejvíc doufám, pe všechno dopadne, jak má, a všichni si uvědomí, k jak ohromné chybě došlo. A doufám i v to, pee mě kapdý den strávený v cele a před soudem přiblipuje ke svobodě. Je to moje jediná naděje ve tmě a umopňuje mi nepropadat zoufalství, snapit se pít dál, zůstat ve styku s rodinou a s přáteli a snít o budoucnosti. Jsem nespravedlivě odsouzená a víc nepjindy teď cítím, jak těpké a nespravedlivé je moje břemeno. Stále doufám ve spravedlnost a představuju si budoucnost. Po třech letech strávených ve vězení ve strachu a obavách teď před vámi stojím ještě vyděšenější nep dřív - ne kvůli tomu, pe se bojím nebo bych se bála pravdy, ale protope justice upjednou selhala. Tu pravdu totip zatím nikdo nepřijal za svou a já s Raffaelem platíme svými pivoty za zločin, který jsme nespáchali. Zasluhujeme si svobodu, stejně jako všichni v této soudní síni. Rozhodně si nezasloupíme tři roky, které jsme uppropili věvěznici, ani ty další. Jsem nevinná. Raffaele je nevinný. Meredith jsme nezabili. Snapně vás prosím, abyste přehodnotili obrovský omyl, jehop oběťmi jsme se stali. Pokud nám seberete naše pivoty a přinutíte nás pykat za věc, kterou jsme neprovedli, Meredith tím spravedlnost neprokápete. Nejsem taková, jak mě vykreslila obpaloba. V pádném případě. Podle obpaloby jsem nebezpečná, zvrácená, párlivá, bezohledná a násilnická. Lidé, kteří mě znají, vám dosvědčí, jaká skutečnějsem. Moje minulost - skutečná minulost, nikoliv ta, o které se mluví v bulváru - dokazuje, pe to tak bylo odjakpiva. A pokud vám to nestačí, klidně se zeptejte lidí, kteří mě poslední tři roky hlídají. Zeptejte se jich, jestli jsem někdy byla agresivní, prudká nebo bezohledná, nep na mě dolehlo trápení, kterým se na všech trpících pivotech podepisuje vězení. Ujišťuju vás, pe jsem nikdy ani v nejmenším nebyla taková, jak mě vykreslila obpaloba. Jak bych mohla být schopná takových hrůzných činů, které musela přetrpět Meredith? Proč bych měla s takovým nadšením vyupít přílepitosti ublípitjedné zy svých kamarádek ?Protopepro mě bylo násilí přirozenější a důlepitější nep moje vzdělání, všechny moje hodnoty, sny a celý pivot? To přece není mopné. To nejsem já. Jsem taková, jaká jsem byla odjakpiva a jak jsem se projevovala. Opakuji, pe pádám spravedlnost. Raffaele a já jsme nevinní a chceme přopít své pivoty na svobodě. Za Mereditinu smrt nejsme zodpovědní a znovu opakuji, pe naším uvězněním Meredith spravedlnost neprokápete. Děkuji.“

Doufala jsem, že si budu moct v soukromí promluvit s Patrickem i Kercherovými. V tu chvíli mi to ale připadalo velice nepravděpodobné. Přesto jsem byla ráda, že jsem řekla, co jsem považovala za nezbytné. Konečně jsem udělala správnou věc.

Bylo to nejdelších a citově nejvypjatějších sedmnáct minut v mém životě.

A pokud soud zamítne naši žádost o nové svědky a nezávislé testy Rafaeleho nože a zapínání z Mereditiny podprsenky, šlo možná o jedinou šanci, která se mi nabízela. Moji právníci byli přesvědčení, že nám soud vyhoví, „ale pokud ne, musíte zůstat silná. Stejně nezůstaneme zticha,“ řekl Luciano.

Když jsem domluvila, připadala jsem si jakoby očištěná a také klidnější. Nečekala jsem, že se na mě všichni hned začnou dívat jinak, a ani se to nestalo. Chris, mamka a Madison mi později řekli, že právník Kercherových Francesco Maresca odešel ze síně hned poté, co jsem se zmínila o Mereditině rodině. „Nudí mě,“ řekl reportérovi z londýnského Guardianu. „Její proslov postrádá jakýkoliv obsah, je neupřímný a má jenom udělat dojem na soud.“

Marescovi záleželo na mém odsouzení víc než na zjištění spravedlnosti pro Meredith. Vždy o mně mluvil, jako bych byla netvor, který musí zaplatit životem za Mereditinu smrt.

Musela jsem doufat, že mě porota složená z pěti žen a jednoho muže uvidí jinak.

Bylo mi jasné, že nás první soud neprohlásil za vinné jenom na základě forenzních důkazů, ale nedokázala jsem si představit, jak nás naši právníci ze všeho vysekají, pokud soudci Claudio Partillo Hellmann a jeho zástupce Massimo Zanetti našim požadavkům nevyhovi a smetou je ze stolu.

Právě o tohle obžalobě šlo. Nové posuzování našeho případu bylo podle ní zbytečné. „Soud má všechny informace potřebné k tomu, aby rozhodl.“

Protože se líčení konala pouze v sobotu, museli jsme čekat celý hrozivě dlouhý týden, než se dozvíme, k jakému rozhodnutí soudce Hellmann dospěl. A zatímto jsme vyčkávali, italský Nejvyšší soud podepsal všechny dokumenty týkající se rozsudku nad Guedem a souhlasil se sníženým šestnáctiletým trestem, protože Guede údajně nejednal sám. Mohla tahle zpráva ovlivnit soudcovo rozhodnutí? Pokud bude v procesu pokračovat, nezpochybní tím rozhodnutí Nejvyššího soudu a nezesměšní Itálii?

„Myslíte, že nám to uškodí?“ zeptala jsem se Chrise a Madison při jejich další návštěvě v Capanne.

„Já vím jenom to, že nesmíš ztrácet koule,“ odpověděl Chris, čímž se mě pokusil rozesmát.

Když se pak následující sobotu soud odebral ze síně k poradě, usilovně jsem se snažila uklidnit své pocuchané nervy. Během přestávek mohli bohužel do síně novináři. Fotografové dělali všechno možné, jen aby na mě mohli zamířit objektivy fotoaparátů.

Během přestávky, která trvala hodinu a dvacet minut, jsem se čas od času pootočila, abych se podívala na mamku nebo Madison. Mamka se na mě pokaždé nervózně usmála. „Odvahu,“ připomněli mi právníci. „Odvahu.“

Soudce Hellmann vešel do síně. Zadržela jsem dech, stiskla Lucianovu dlaň a instinktivně sklonila hlavu, jako bych se chtěla vyhnout bolestivé ráně.

„Jsem přesvědčený, že tak složitý případ vyžaduje vzhledem k existujícím pochybnostem nové zhodnocení,“ pronesl soudce před ztichlou síní. „Pokud nebude možné ověřit původ DNA, zkontrolujeme spolehlivost původních testů.“

Maria Del Grossová z Carlovy kanceláře mě nadšeně poplácala po rameni.

Až do té doby jsem nechtěla svým právníkům ani sama sobě přiznat, jak jsem vyděšená. Teprve teď, po oznámení rozhodnutí soudu jsem si uvědomila, kolik strachu se ve mně nahromadilo. Otřela jsem si slzy. Konečně máme přílepitost bránit se.

Přesto jsem byla obezřetná. V předcházejícím procesu soudce také povolil zhodnocení dat a nakonec se přiklonil k obžalobě.

Potom jsme znovu museli čekat. Doktorka Carla Vecchiottiová a doktor Stefano Conti, kteří působili na římské univerzitě La Sapienza jako profesoři forenzních věd, složili přísahu a soudce Hellmann jim uložil, aby zjistili, zda je možné znovu analyzovat DNA na noži a na přezce podprsenky. Pokud ne, chtěl vědět, jestli jsou výsledky forenzní analýzy spolehlivé: Byla interpretace genetických profilů správná? Existovalo riziko kontaminace? Experti dostali na práci tři měsíce od chvíle, kdy jim obžaloba předá důkazy.

Zatímco experti pracovali, soudce Hellmann se pustil do nových výslechů, které svým rozhodnutím povolil. V prvním procesu nechal žalobce Mignini vypovídat bezdomovce Antonia Curatola, který popsal „poslední okamžiky před vraždou“. Curatolo tvrdil, že mě viděl s Raffaelem na Piazza Grimana, jak se hádáme. Šlo o klíčové svědectví, protože zpochybnilo naše alibi, že jsme ten večer neodešli z Rafaeleho bytu. Nebylo ale jasné, který večer popisoval — Halloween, nebo 1. listopad?

Curatolo vypovídal i během druhého procesu, ale tentokrát přišel za zcela jiných okolností. Někdejší bezdomovec se sám ocitl ve vězení kvůli držení drog. Do síně ho doprovodili dva strážní, stejně jako mě a Raffaeleho. Před soudem vypověděl, že tu noc, kdy viděl mě a Raffaeleho, „viděl spoustu bavících se mladých lidí v kostýmech. A taky spoustu dalších lidí. Byl svátek.“ Autobusy vozily oslavující mládež na diskotéky za městem.

Raffaeleho advokátka Giulia Bongiornová se zeptala: „Takže když jste večer viděl Rafaeleho a Amandu, na náměstí a v autobusech se pohybovala spousta lidí v maskách?“

Obhajobě bylo jasné, že jeho popis odpovídá Halloweenu, nikoliv 1. listopadu, což byl náboženský svátek, kdy měly kluby zavřeno a autobusy v noci nejezdily.

Curatolo také vypověděl, že den poté, co nás viděl na Piazza Grimana, zahlédl i carabiniery a muže v bílém, které označil za „Marťany“ — šlo o pracovníky expertní složky Polifia Scientifica v izolačních oblecích. Protože dorazili do vily 2. listopadu, znamenalo to, že nás — mě a Raffaeleho — Curatolo viděl 1. listopadu.

„Hned den poté, co jste zahlédl Raffaeleho a Amandu, byli před vilou policisté a lidé v bílých oblecích?“ zeptal se žalobce Mignini.

„Vím to stejně jistě, jako že teď sedím v tomhle křesle,“ řekl Curatolo odvolacímu soudu.

Žalobce i právníci, zastupující protistranu v mém civilním procesu, trvali na tom, že některé diskotéky byly otevřené i 1. listopadu 2007 a na náměstí Piazza Grimana stály autobusy.

Soud nám naštěstí dovolil předvolat jako svědky majitele největších perugijských diskoték. Shodně tvrdili, že Haloween je „největší noc v roce“. Svědkyně z Červené zóny, kde jsem jednou byla s Meredith a s kluky z přízemí, dodala: „Prvního listopadu nikde žádné autobusy nebyly.“

„Vím to určitě, protože se diskotéky soustřeďují na Halloween. Pro lidi je to obří lákadlo. Něco jako Nový rok.“

Curatolo při výslechu rozvedl, co všechno v minulosti prožil. „Býval jsem anarchista. Potom jsem si přečetl bibli a stal se ze mě křesťanský anarchista.“ Potvrdil, že si teď odpykává trest. „Zatím ještě pořádně nevím za co.“ Na otázku, zda v roce 2007 užíval heroin, odpověděl: „Drogy jsem užíval vždycky. Rád bych poznamenal, že heroin není halucinogen.“

Měla jsem připravené poznámky ke „spontánnímu prohlášení“, ale nakonec jsem je nevyužila. Curatolo sám zamlžoval své svědectví a zesměšňoval obžalobu, která nadále tvrdila, že jde o „rozhodujícího“ svědka — „supersvědka“.

Ten večer jsem si směla zavolat domů. Mamka, Chris a Madison byli v Perugii, ale v Seattlu na mě čekala nevlastní mamka, taťka, sestry, babička, tety, strýcové, bratranci a spousta přátel z vysoké školy. Po hromadném pozdravu se mě všichni začali vyptávat: „Jak to dopadlo?“

Zpravodajství sice sledovali, ale chtěli všechno slyšet ode mě z první ruky.

„Ten chudák Curatolo vůbec nevěděl, o čem mluví. Kdyby na tom jeho omylu nezávisel můj život, skoro by mi ho bylo líto,“ odpověděla jsem.

„Ve zprávách jsme slyšeli, že je to feťák, co to nemá v hlavě v pořádku!“ zvolal kdosi.

Připadalo mi jako ironie osudu, že jsem se teprve od rodiny v Seattlu dozvěděla, co si myslí novináři v soudní síni. „Médiím to tentokrát došlo,“ ujišťovali mě moji nejbližší. „Dopadne to dobře.“

Média si to možná uvědomují. Ale co soudci a porota? napadlo mě. Curatolo nepůsobil přesvědčivě ani během prvního procesu, ale přesto jeho výpověď přispěla k našemu odsouzení.

Všechno záviselo na výsledku nezávislého expertního hodnocení.

Láska, kterou mně moji nejbližší projevovali po telefonu, během návštěv i v dopisech, mi umožňovala cítit se seběvědoměji a potlačovat strach a pochybnosti. Většinu času jsem ale trávila o samotě. Byla jsem vězeňkyně. Dokud někdo neotevře moji celu a neoznámí, že mě propouští z toho tísnivého pekla, můžu jen doufat. V posledních letech ale každou naději vystřídalo pouze zklamání.

obžaloba předá všechny materiály.

Obhajoba se začala od žalobců domáhat výsledků forenzních důkazů už na podzim 2008 před začátkem prvního procesu. Patrizia Stefanoniová ale nespolupracovala ani s jedním ze soudců a odmítala cokoliv vydat. A když už informace předala, nikdy nebyly úplné. Teď se o získání výsledků, podle nichž Stefanoniová určila DNA na noži a háčku podprsenky, museli pokusit Conti a Vecchiottiová. Stefanoniová nadále tvrdila, že nové informace jsou zbytečné. Poslechla až 11. května, po dalších výzvách soudce Hellmana.

Nezávislí experti potřebovali čas navíc. Moji právníci tvrdili, že pokud odborníci požádají o delší dobu na práci, soudci jim vždy vyhoví. Než se soud odebral ze síně, aby se rozhodl, zda souhlasí, učinila jsem prohlášení. „Strávila jsem ve vězení přes tři a půl rou, ačkoliv jsem nevinná. Moje situace mě vyčerpává a rozrušuje. Nechci zůstat nespravedlivě uvězněná po zbytek života. Vzpomínám si, že když celá tahle záležitost začala, byla jsem svobodná. Vybavuju si, jak jsem byla mladá a nic jsem nechápala. Nic pro mě ale není důležitější než po všech těch příkořích a nespravedlnostech zjistit, co se stalo. Žádám soud, aby expertům poskytl čas navíc a umožnil jim dokončit důkladnou analýzu. Děkuju.“

Od svých právníků jsem už v předstihu věděla, že nezávislí odborníci o ten čas navíc požádají, takže jsem si uměla představit, co to pro mě obnáší. Těch pětačtyřicet dní znamenalo, že se odvolací soud protáhne přes léto. Pokud jsem se chtěla smířit s čekáním, musela jsem si připomenout, že měsíc a půl navíc se dá vydržet, pokud odvrátí nebezpečí, že strávím zbytek života ve vězení. Musela jsem o tomtéž přesvědčit i soud a porotu.

Soudce Hellmann a porotci vyšli ze síně. Když se krátce poté vrátili, oznámili přítomným, že forenzní experti mají čas do 30. června.

Asi o týden později se mi dostalo rázného připomenutí, že bych měla krotit svůj optimismus. V Umbrii se konal tradiční Policejní den, kdy se rozdávají ocenění za mimořádné výkony. A Perugia je hlavním městem regionu.

Luciano mi při pravidelné středeční návštěvě v Capanne řekl, že důstojníci mobilní jednotky Squadra Mobile dostali za práci na případu Mereditiny vraždy mimořádné ocenění.

Zdůvodnění znělo: „Za výjimečně profesionální jednání, vyšetřovatelskou intuici a mimořádné odhodlání. Úspěšně dovedli do konce složité vyšetřování, během něhož zadržely vrahy britské studentky, která zemřela v domě v historickém centru Perugie.“

Čtyři ze šestnácti oceněných důstojníků byli jmenováni v žalobě pro pomluvu, kterou na mě podal Mignini. Byli mezi nimi vice-superintendente Marco Chacchiera, jemuž jeho „vyšetřovatelský instinkt“ napověděl, aby náhodně vybral nůž ze šuplíku v Raffaeleho kuchyni a označil ho za vražednou zbraň, zástupkyně ředitele a vedoucí oddělení vražd Monica Napoleoniová a vrchní vyšetřovatelka Rita Ficarrová.

Ta zpráva mě rozčílila. Bylo mi jasné, že jde pouze o další šarádu, s jejíž pomocí si policisté chtěli zachránit tvář. Jak mohli vyznamenat důstojnici, která mě během výslechu uhodila a dopustila se na mně tolika příkoří?

Nijak mě to ale nepřekvapilo. Dokonale to zapadalo do taktiky žalobců, kteří se snažili pošpinit mě i moje zastánce. Mignini obvinil mé rodiče z pomluvy kvůli rozhovoru pro britské noviny, v němž řekli, že mě policisté během výslechu uhodili. A z pomlouvání policie obvinil i mě.

Novináři začali sestavovat seznam omylů, které provázely celé vyšetřování. Nejvíc jich měla na svědomí Squadra Mobile, která se místo shromažďování hmatatelných důkazů spoléhala na intuitivní úsudek. Právě proti zbrklému rozhodování se Luciano a Carlo vyslovili v závěrečné řeči během prvního procesu — vyjádřili názor, že na policii byl ze všech stran vyvíjen tlak, aby zatkla nějakého podezřelého, a to pak vedlo k chybám.

Britský novinář Bob Graham pořídil s Migninim rozhovor, který vyšel v deníku The Sun právě na Policejní den. Mignini v něm přiznal, že využil pouze část mé výpovědi — tu, která se mu hodila. Zároveň připustil, že tlumočnice tu noc na questuře plnila „spíš funkci vyšetřovatelky než tlumočnice“. Když se ho Graham zeptal, proč neexistují důkazy, že jsem byla v Mereditině ložnici, Mignini řekl: „Amanda mohla teoreticky řídit celou vraždu třeba i z jiné místnosti.“

Ať už se policie dopustila chyb nebo nedopustila, vyslala do světa jasnou zprávu: Teď neuhneme.

Mario Alessi byl zedník odsouzený v roce 2006 k doživotí za vraždu malého chlapce. Odpykával si trest ve stejném vězení jako Rudy Guede a napsal Rafaeleho právníkům, že pro nás má důležité informace.

Alessi prohlásil, že 9. listopadu 2009 šel ven cvičit s ostatními vězni, mimo jiné i s Rudym Guedem. „Pověděl mi, že se mě chce zeptat na radu v osobní věci,“ uvedl ve své výpovědi. „Neuplynul ani jeden den, kdy bysme spolu nestrávili aspoň nějakou dobu...

Desátého listopadu 2009 mi Guede řekl, že ho v příštích dnech a zvlášť 18. listopadu čeká odvolací proces. Uvažoval, jestli má... říct pravdu o vraždě Meredith Kercherové. Nejvíc ho zajímalo, jak by se změnila jeho pozice, kdyby popsal tu noc vraždy jinak než předtím.

Odpověděl jsem mu, že nejsem právník a nevím, co mu poradit, ale že mu podle mě prospěje, když poví pravdu. Takže se mi svěřil a popsal, co se stalo tu noc, kdy Meredith umřela.“

Upnula jsem pozornost k soudní síni, kde nás čekala nová svědectví. Guede Alessimu řekl, že pár dní před vraždou narazil s kamarádem na Meredith v baru. Večer 1. listopadu ji prý překvapili ve vile a „naprosto otevřeně“ jí navrhli, aby si to s nimi rozdala ve třech.

Meredith je podle Alessiho odmítla. Dokonce vstala a poručila Guedemu i jeho kamarádovi, aby odešli. Guede se v tu chvíli zeptal, kde je záchod. Nějakou dobu tam pak zůstal, nanejvýš deset až patnáct minut. Když se potom vrátil, spatřil naprosto jiný výjev — Kercherová ležela na zádech a jeho kamarád ji držel za paže. Rudy si na ni sedl a začal masturbovat. Když mi to vyprávěl, byl rozrušený a v očích měl slzy...

„Druhou část tajemství mi svěřil, když jsme byli u sebe na cele... po chvíli si s kamarádem vyměnili místo. Ten druhý chlap se snažil donutit Meredith k orálnímu sexu a Guede zůstal vzadu. Zdůraznil, že Meredith tou dobou klečela, jeho kamarád stál před ní a Guede ji zezadu tlačil kolenem. Kercherová se snažila vymanit... “

Pokusila se jim vytrhnout, ale vtom ten Guedeho kamarád vytáhl z kapsy nůž se slonovinovou střenkou. A Meredith, jak se snažila vyprostit, se najednou otočila a řízla o čepel. Guedemu se dostala na ruce krev, a tak nechal Meredith být, a dokonce se jí pokusil zastavit krvácení s pomocí nějakého oblečení. Jeho kamarád na něj vyjel: ,Dorazíme ji. Jinak nás ta děvka dostane do lochu.' Jeho kamarád ji pak zabil — několikrát ji bodl. Guede začal sbírat oblečení, aby zastavil krvácení, ale když si uvědomil, že už Meredith nedýchá, utekl.

„Po vraždě odešel do klubu a tam se setkal s tím svým kamarádem, co Meredith zabil. Dostal od něj peníze a radu, aby odjel z Itálie.“

Alessi pokračoval: „Vyptával jsem se ho a Guede mi řekl, že neví, jestli to byly nebo nebyly peníze, co jeho kamarád ukradl u Kercherové. Taky jsem se ho zeptal, jestli může nějak vysvětlit to rozbité okno a kámen, co se našel v pokoji. Guede odpověděl, že celou dobu nic neslyšel a o tom okně nic neví.“

Alessi dále vypověděl, že Guedemu navrhl, aby řekl pravdu, „protože jsou ve vězení dva lidi, co nic neudělali... “ Guede mu na to odpověděl, že on je do toho nezatáhl. Udělala to obžaloba...

„Můžu se taky zmínit o jednom rozhovoru, který jsme vedli v cele číslo 11 ve složení Antonio De Cesare, Ciprian Trinca a Rudy Guede.“ Samí vězni.

„Hráli jsme karty a v televizi se zase začalo mluvit o Mereditině vraždě. Vysílali rozhovor s Lucou Maorim, obhájcem Rafaeleho Sollecita. Guede prohodil poznámku namířenou proti Sollecitovi... “

Podle Alessiho se Guede označil za oběť a dodal, že takovou příležitost k obhajobě jako Rafaele nedostal.

Během Alessiho výpovědi jsem úplně ztuhla na židli a nohy i ruce jako by mi zkameněly. Alessi mluvil klidně, přímo a přesvědčivě. Je mopné, pe právě tohle se stalo v noci 1. listopadu? Že Meredith musela vytrpět právě tohle? Tři a půl roku jsem si představovala Mereditinu vraždu, ale nakonec jsem ji pokaždé vytlačila z hlavy. Takhle rozrušená jsem ale nebyla ani tehdy, když si žalobce dosadil na místo činu mě a Rafaeleho. Věděla jsem, že jsme tam nebyli, takže ani Meredith nezemřela tak, jak Mignini tvrdil. Jeho výklad, který mě popisoval jako krvežíznivou vražedkyni, byl natolik neuvěřitelný a tolik mě bolel, že jsem se dokázala soustředit pouze na jeho slova, jimiž mě napadal, a Mereditina vražda se tak dostala na okraj mé pozornosti.

Z Alessiho historky se mi ale zvedal žaludek a ještě dlouho potom mě pronásledovala. Uvědomovala jsem si, že je to jen svědectví z druhé ruky a nedá se použít jako přímý důkaz, přestože ho potvrdili i dva Guedeho spoluvězni. Ať už se to ale skutečně stalo nebo ne, jeho výpověď mě přinutila soustředit se na Mereditino utrpení. Nastolila se tím otázka, nad níž jsem nikdy nepřemýšlela a která i pro mě představovala příliš velké sousto. Byl s Guedem ještě někdo jiný?

Moji právníci mi jednou řekli, že se na místě činu našla ještě jedna neznámá stopa DNA, ale nikdy jsem se nad tím nijak nezamýšlela. A obžaloba se o ní za celou dobu nezmínila. Nebyly podobné stopy i jinde v místnosti a na Mereditině těle? Neměla jsem tušení. Jedno jsem ale vědělajistě: Guede tam byl, lhal o nás a pokusil se utéct před zodpovědností za svůj zločin.

Musel se přiznat.

Z hloubi duše jsem doufala, že bude při výpovědi upřímný. I kdyby na sebe prozradil něco, co by ho kompromitovalo sebevíc, díky razítku od Nejvyššího soudu už nemohl dostat vyšší trest. Protože neměl co ztratit, myslela jsem si, že se přizná — a řekne, že jsme s Rafaelem v domě nebyli.

Měla jsem v úmyslu přednést prohlášení, v němž jsem ho chtěla vyzvat, aby řekl pravdu, nebo mu poděkovat, že ji řekl. Celý týden jsem rázovala po cele, přemýšlela, co mám říct, a posuzovala různé přístupy. Do svého prohlášení jsem zapracovala i dopis, který jsem Guedemu napsala, ale nikdy neposlala, stejně jako když jsem formulovala své prohlášení adresované Patrickovi a Kercherovým.

Mezi tím jsem umírala nervozitou. Neměla jsem důvod očekávat, že Guede popravdě přizná, co se tehdy stalo, protože člověk, který zabije jiného člověka, nemá žádné svědomí. Ale i kdyby Guede přiznal, že já a Rafaele jsme nevinní, stejně by to k našemu osvobození nestačilo. Už předtím lhal a nebyl nezaujatý. Ale rozhodně by šlo o velký krok správným směrem, který by mě rozhodně uklidnil.

Guede se posadil a prohlásil, že o vraždě mluvit nebude — přišel jenom odpovědět na obvinění, které proti němu vznesl bývalý spoluvězeň. Mignini přečetl před soudem dopis, který Guede údajně napsal svým právníkům poté, co Alessi promluvil. Vyděsil mě natolik, až jsem litovala, že ho vůbec slyším. Dopis ani trochu neodpovídal jeho vzdělání — Guede totiž nebyl žádný příkladný student a ze školy dokonce odešel. Jazyk té písemnosti byl ale velice vytříbený. Rudy označil Alessiho „nemravného člověka bez svědomí“, odsoudil jeho „bezbožné obvinění“ a všechno zakončil poznámkou, o „děsivé vraždě skvělé a milé dívky, kterou spáchali Raffaele Sollecito a Amanda Knoxová“.

Když se ho Carlo pokusil zahnat do kouta, Guede naslouchajícímu soudu oznámil: „Nemůžu říct, kdo zabil Meredith. Vždycky jsem ale mluvil pravdu o tom, kdo byl tu proklatou noc ve vile.“

Nedokázala jsem už déle zadržovat vztek. Musela jsem vyvrátit jeho lži. Těsně předtím, než Guede odešel ze síně, jsem požádala o možnost promluvit. Soudce Hellmann odpověděl, že mi dá slovo, až Guede odejde.

Při pohledu na Guedeho vyváděného v poutech ze síně se mi dělalo zle a připadala jsem si podvedená. Skutečně jsem upřímně doufala a věřila, že se zachová správně — je přece člověk! Proč by měl udělat něco jiného? Když se za ním ale zavřely dvoukřídlé dveře, musela jsem rychle pozměnit své prohlášení. „Ráda bych řekla, že Rudy, Rafaele a já jsme se společně setkali pouze před soudem. Jeho svědectví mě šokovalo a sklíčilo. Dobře ví, že jsem tam nebyla.“

Potom jsem se svezla v slzách na židli.

Kapitola 33 29. červen 2011

Čtyřiadvacet hodin před zahájením jednání, na němž měli pověření experti prezentovat výsledky svých zjištění ohledně vzorků DNA, se mi honila hlavou pouze dvě slova: Co kdyp? Co když testy nějakým záhadným — nemyslitelným — způsobem potvrdí na zkoumaném noži přítomnost Mereditiny DNA? Co když znalci prohlásí, že ten háček z podprsenky nemohl být kontaminován?

A co když se experti odváží říct pravdu a přidat se tak na stranu obhajoby?

Věděla jsem, že obžaloba ve věci testů DNA pochybila. Ale v celém mém případu se už pokazilo tolik věcí, takže proč by tentokrát nemohlo něco dopadnout naopak dobře?

Věda byla na naší straně. Na čepeli nože se žádná krev nenašla, a pokud šlo o háček, bylo velice pravděpodobné, že se během šesti týdnů na podlaze kontaminoval. Přesto jsem v pouhá fakta důvěru nevkládala. Už jednou mě zklamala.

Bála jsem se doufat — a zároveň jsem se tomu nemohla ubránit.

Během léta jsem prožila několik chvil, kdy jsem ze sebe setřásla tlak a dokázala se chovat naprosto přirozeně — jako třiadvacetiletá žena. Téměř každé odpoledne si mě k sobě volal don Saulo a já s ním pokaždé strávila velice cennou hodinu.

Zvykla jsem si, že mu můžu říct všechno, co se mi honí hlavou. Oceňovala jsem jeho inteligenci, soucit a intuici. Don Saulo sice žil osaměle, ale měl mimořádně vyvinutou schopnost empatie.

Bavila jsem se s ním o rodině, přátelích, svých nápadech a pochybostech.

Také jsme hovořili o hudbě. Don Saulo mi nabídl, abych hrála při sobotních odpoledních mších na kytaru, a potom mě začal učit základy hudební teorie a hru na starý elektronický keyboard u něj v pracovně. Třeba jsme si poslechli na CD přehrávači nějakou písničku a pak ji spolu zkusili zahrát na kytaru nebo klávesy. Dokonce jsem si na papír nakreslila klávesnici, abych mohla večer cvičit v cele — do uší jsem si strčila sluchátka a přitom neslyšně mačkala akordy.

Den před plánovaným oznámením výsledků mě ale ochromovala taková nervozita, že jsem nebyla schopná hrát. Don Saulo seděl naproti mně, držel mé studené ruce ve svých hřejivých dlaních a poslouchal všechna má „co když“, která mě stále pronásledovala.

„Ať už to dopadne jakkoliv, prožijte život naplno,“ řekl.

Sklopila jsem oči. „Jo. Ať už se stane cokoliv, musím v tom najít něco dobrého.“

Po hodinové schůzce s duchovním jsem se vrátila do cely ve stejně sklíčené náladě, s níž jsem odcházela. Moje tehdejší spolubydlící Irina seděla na posteli a usmívala se.

„Co je s tebou?“ zeptala jsem se.

„Zrovna jsem se koukala na zprávy,“ zavrněla.

Určitě něco ví o výsledku hodnocení. Napadlo mě, že to jsou příznivé novinky. Usmívá se jako potrhlá. Ale co kdyp si pe mě jenom dělá legraci?

„Všichni o tom mluví!“ vyhrkla. „Vracíš se domů!“

„Už zveřejnili tu zprávu?!“ zvolala jsem. „Je příznivá? Vracím se domů? Kdes to slyšela?“

„V televizi! Ve zprávách. Forenzní zpráva je na světě a očistila tě. Říká se, že tě osvobodí!“

Musela jsem to slyšet na vlastní uši. Přistoupila jsem k televizi a horečně začala přepínat kanály, dokud jsem nenašla zpravodajskou relaci. „Svoltagiudipiaria. Nuova speranpaper Amanda e Raffaele — Zásadní zvrat u soudu. Nová naděje pro Amandu a Rafaeleho“ oznamoval titulek za hlasatelem, který mluvil o mém případu. Rychlé zprávy běžící na dolní liště doplňovaly: „Soudní experti prohlásili důkazy DNA proti Knoxové a Sollecitovi za nespolehlivé. Obžalovaným svítá nová naděje.“

Měla jsem pocit, jako kdyby mi v tu chvíli srdce vyplnilo celý hrudník. Vůbec jsem nemohla dýchat. Od svého zatčení jsem ještě nikdy neviděla v televizi dobré zprávy o svém případu. Konečně je to tady!Radostí jsem poskočila, hlasitě výskla, zatočila se a zvolala: „To snad není pravda! To snad není pravda!“

Konečně všichni věděli, že se Stefanoniová, která pracovala pro obžalobu, zmýlila. Po horké zčervenalé tváři se mi koulely slzy.

Irina rozpřáhla ruce a já ji sevřela tak pevně, jak mi síly stačily.

„Amando!“ rozesmála se. „Vždyť mi prasknou silikony!“

Bylo to poprvé po třech a půl letech v Capanne, kdy jsem mohla skákat radostí.

Vzpomněla jsem si na dona Saula. Ještě před chvílí jsem ho zatěžovala svými problémy. Musím mu to říct! Doběhla jsem k mřížovým dveřím. „Assistente!“ zvolala jsem, stoupla si na špičky a počkala na dozorkyni, která mě pustila do cely ani ne před pěti minutami. Bylo mi jasné, že je nepřijatelné, abych ji znovu žádala o odemčení dveří. Aleje mi to jedno! Musím to říct donu Saulovi!

Agente se znuděným výrazem přistoupila ke dveřím. „Co je, Knoxová?“ zeptala se kysele.

„Vím, že jsem před chvílí byla za donem Saulem,“ řekla jsem udýchaně, „ale musím se tam vrátit. Jenom na chvilku. Chci mu říct, že forenzní experti uvolnili svoji zprávu a všechno je v pořádku. Musím mu to říct, protože jsem to předtím nevěděla. Ano?“

Pevně jsem se držela mříží a nakláněla se k nim, jako kdybych je chtěla otevřít silou vůle.

Agente se na mě nechápavě zadívala. „Vy chcete jít znovu za donem Saulem?“

„Prosím. Jenom na chvilku!“

Dozorkyně rozpačitě otočila klíčem v zámku a otevřela zamřížované dveře. Vystřelila jsem z cely a rozběhla se po chodbě, ačkoliv jsme to měly zakázané. „Za okamžik jsem zpátky!“ zavolala jsem na ni.

Don Saulo seděl v kapli se skupinou žen, s nimiž se pravidelně věnoval studiu bible. Rozzářeně jsem vběhla dovnitř a objala jo. „Dopadlo to dobře!“ zašeptala jsem. „Je to dobré!“

Když jsem se od něj odtáhla, všimla jsem si, že mu do očí vhrkly slzy. Don Saulo před vězeňkyněmi plakal dost často, ale mě tak nadšenou ještě neviděly. „Co se stalo?“ zeptala se jedna z nich.

„Přišly výsledky forenzní analýzy. Podporují obhajobu,“ řekla jsem. „Možná mě osvobodí!“

„Vidíte! Bůh existuje! Bůh existuje!“ zvolala Tessy, jedna z Nigerijek, kterým jsem pomáhala s psaním dopisů pro rodinu. Vyskočila ze židle, objala mě a její krajanka Beauty udělala totéž.

Rozloučila jsem se a vrátila se nahoru. U brány na chodbu mě zahlédla dozorkyně a probodla mě pohledem.

„Moc se omlouvám,“ řekla jsem. „Ale musela jsem donu Saulovi říct, jak se vyvinul můj případ.“

„Mohla jste mu to říct zítra,“ zamručela dozorkyně.

Po zbytek večera jsem přepínala mezi kanály a sledovala jednu zpravodajskou relaci za druhou. Chtěla jsem neustále slyšet ta slova — „Svoltagiudipiaria. Nuova speranpaper Amanda e Raffaele.“ — „Zásadní zvrat u soudu. Nová naděje pro Amandu a Rafaeleho“.

Kapitola 34 30. červen - 2. říjen 2011

Následující den ráno jsem vcházela do Freskové síně s o něco lehčím srdcem. Novináři na mě volali „Amando, co si myslíte o nových zjištěních?“, „Jste ráda?“, „Myslíte, že se vrátíte domů?“.

Neodpověděla jsem jim, ale jejich nové otázky se mi líbily. Všimla jsem si, že se mamka snaží potlačovat radost. Když jsem došla ke stolu, Carlo mi stiskl dlaň, a Raffaele kývl a usmál se. Všichni jsme se snažili kontrolovat. Zatím nebylo nic jasné, ale ještě nikdy jsme neměli úspěch tak blízko. A všichni jsme se nejspíš v hloubi duše báli, že žalobci nějak obrátí výsledky analýzy a přesvědčí soudce i porotu, že původní zpráva měla pravdu. Věděla jsem, že se o to pokusí, protože nové šetření je na veřejnosti znemožnilo.

Tentokrát však proces probíhal v náš prospěch. Když jsem poslouchala kritiku práce, kterou odvedla Polipia Scientifica, byla jsem nadšením bez sebe, ale doufala jsem, že to na mně není příliš znát. Na střence nože se našla moje DNA, ale stopa na čepeli byla „neověřitelná“, protože Patrizia Stefanoniová ignorovala mezinárodní normy pro testování tak malého množství DNA. Podle expertů se tam mohla dostat kontaminací.

Profesor Stefano Conti promítl video, na němž Polipia Scientifica sbírá ve vile důkazy šest týdnů po Mereditině vraždě. Během promítání ještě zvětšil detailní záběr kamery na znečištěné latexové rukavice na rukou vyšetřovatelů. Policejní záznam zachycoval, jak si vyšetřovatelé podávají kousek zapínání od podprsenky a pak ho pokládají zpět na zem, aby ho vyfotografovali jako důkaz. „Našli jsme řadu zjevných případů, kdy se policie neřídila protokolem a standardním postupem,“ poznamenal profesor skromně.

Než promítání skončilo, ukázal nám přes padesát omylů, kterých se dopustil forenzní tým — šest týdnů čekání před sběrem důkazů, používání špatných sáčků, nošení rukavic od krve a špíny a zvedání Mereditiny podprsenky a spodního prádla holýma rukama, jimiž se dotýkali také jejího těla.

„Dnes jsme si vyslechli jasnou a nevyvratitelnou analýzu zapínání od podprsenky,“ prohlásila Raffaeleho advokátka Giulia Bongiornová. „DNA přisouzená Raffaelemu Sollecitovi je jediný důkaz, kvůli němuž byl odsouzen. Tento takzvaný důkaz je nyní v troskách.“

S ubíhajícími týdny jsem začínala věřit, že soudce Hellmann jen tak nepřehlédne chyby, jichž se policie dopustila.

Obžaloba a právníci zastupující protistranu v mém civilním procesu se podle očekávání pokusili zpochybnit odbornost expertů. Tvrdili, že jsou zaujatí ve prospěch obhajoby, a stěžovali si, že nikdo z nich nemá dostatečnou kvalifikaci.

Zoufale kopali kolem sebe.

Manula Comodiová prohlásila, že Conti a Vecchiotiová lžou. Ukažte nám přesný okamžik, kdy něco kontaminovalo ten háček. Pokud jsme nemohli dokázat, že je kontaminovaný, nemohli jsme nic takového tvrdit.

Vecchiotiová a Conti oponovali: Forenzní vědec dokazuje správnost důkazů tak, že se řídí protokolem. Vyšetřovatelé ale uchopili část zapínání od podprsenky nalezené v jiné části místnosti, položili ho na zem, vyfotografovali a znovu zvedli. Ještě chcete tvrdit, že to neznamenalo velké nebezpečí kontaminace?

Nemůžete dokázat, že rukavice, která se dotkla toho zapínání, byla kontaminovaná, trvala na svém Comodiová.

Conti a Vecchiotiová namítli: Máme její fotografii, která dokazuje, že je na ní špína.

Podle obžaloby by prý ale museli dokázat, že na dotyčné rukavici byla Rafaeleho DNA.

Poslední slova expertů na toto téma: Ne, nemusíme. Úplně stačí ukázat, že rukavice byla špinavá a kousíček látky se zapínáním se posouval z místa na místo, než ho po šesti týdnech někdo zvedl — je to prostě porušení protokolu.

Poslední den jednání před srpnovou přestávkou připadl na 30. července. Soudce Hellmann oznámil, že soud se opět sejde 5. září. Comodiová se proti tomu vzepřela: „Tou dobou jsem chtěla být na dovolené se svou dcerou,“ řekla.

Na dovolené s dcerou! vyjekla jsem v duchu. Já bych taky ráda odjela na dovolenou s mamkou! Bojíte se, pe vám ukrojíme kousek volna, a je vám úplně jedno, pe jste mně uppřipravili skoro o čtyři roky pivota!

Soudce stanovil další jednání na 5. září.

Netušila jsem, kdy zazní rozsudek, ale čím víc jsme se k němu blížili, tím jsem byla nervóznější. Nemohla jsem jíst, znovu mi začaly vypadávat vlasy, udělala se mi vyrážka a nekontrolovatelně se mi třásly ruce. Často jsem propukala v pláč. Především jsem nechápala, jak mohou být moji zastánci, rodina a přátelé tak neskonale nadšení. Když mě v srpnu navštívil Corrado, zeptal se:

„Proč máte takový strach, Amando? Uvidíte, že všechno dobře dopadne. Zůstaňte v klidu.“

Já se ale sotva mohla nadechnout.

Ke stavu, který by se dal nazvat uvolněním, jsem se nejvíc přiblížila v době, kdy jsem si povídala nebo hrála na kytaru a na klávesy s donem Saulem. Odpoledne bylo takové vedro, že jsem nebyla schopná vyrazit ven na dvůr, normálně se pohybovat a dokonce ani přemýšlet. Mezitím jsem napsala spoustu dopisů Lauře do Neapole a Jamesovi i ostatním do Seattlu. A četla jsem. Představovala jsem si čtyři možnosti, které mě čekaly, až soudce Hellmann začne předčítat můj rozsudek. Doživotní vězení? Šestadvacet let? Snížený trest? Osvobození? Nakonec jsem porušila své vlastní předsevzetí a začala odpočítávat dny, které zbývaly do 5. září. Věděla jsem, že to nemám dělat. Sedmatřicet dní dní mezi posledním a následujícím jednáním soudu se kvůli tomu neskutečně vleklo.

Když konečně přišlo září a já se vrátila do soudní síně, částečně se mi podařilo získat kontrolu nad svou zbytnělou nervozitou. Znamenalo to, že věci se opět daly do pohybu. Bylo pro mě daleko příjemnější soustředit se na jejich průběh než čekat.

Obžaloba si najala jiné dva forenzní experty, kteří vypověděli, že o kontaminaci důkazů se dá hovořit pouze v tom případě, že člověk prokáže, kde, kdy a jak k ní došlo.

Sarah Ginová, jedna z našich odbornic, ale zdůraznila, že Patrizia Stefanoniová už od samého začátku zadržovala výsledky testů.

Podle Carla Torreho, dalšího z našich odborníků, neodhalily policejní testy na Rafaeleho kuchyňském noži žádnou krev. Nezávislé hodnocení však na něm našlo bramborový škrob. Kdybychom nůž vyčistili nějakým bělicím čistidlem, jak tvrdila obžaloba, nic takového by se tam nenašlo. A i kdyby na noži byla předtím krev, bělidlo by ji nedokázalo bezezbytku odstranit.

Obžaloba požádala o nové, nezávislé testy nože, ale soudce Hellmann to odmítl. Místo toho oznámil časový rozpis zahrnující závěrečné řeči a vynesení rozsudku naplánované na 3. října.

Před závěrečnými řečmi měla následovat krátká přestávka.

V záchvatu optimismu jsem začala uvažovat, které věci nechám ve vězení, pokud mě osvobodí. Nechtěla jsem si brát domů trička ani džíny, které jsem měla spojené se životem za mřížemi, ani jiné věci každodenní potřeby — přenosný vařič, hrnce a pánve, propisovací tužky, papíry a popisovače. Chrisovi jsem při každé jeho návštěvě dávala s sebou knížky. Během několika týdnů odvezl dvanáct krabic, z nichž v každé bylo zhruba dvacet až třicet knih.

Balení mě znervózňovalo. Už jednou jsem se chystala domů, ale nakonec jsem se musela vrátit do vězení. Kdykoliv jsem probírala svoje věci před dozorkyněmi a spoluvězeňkyněmi, které si nejspíš myslely, že to stejně dělám zbytečně, cítila jsem se trapně. Některé z nich mi přály osvobození, jiné se ode mě odtahovaly. Dozorkyně i vězeňkyně mi neustále říkaly: „Slib, že nám napíšeš. A že na nás nezapomeneš.“

S donem Saulem a Laurou jsem si chtěla psát i dál, ale nechtěla jsem si brát domů celou věznici.

Pokud se moje naděje naplní, budu připravená. Všechny věci jsem měla složené v pytli v cele. Fotografie rodiny a přátel jsem si ale nechala venku. Chtěla jsem se na ně dívat, kdykoliv mě přepadl pocit osamělosti. A pokud se situace nevyvine příznivě, budu je potřebovat nablízku.

Závěrečné řeči začaly 23. září. Giancarlo Costagliola, hlavní perugijský žalobce, a Giuliano Mignini tvrdili: „Všechny indicie vedou k jedinému možnému výsledku.“ Po porotě žádali, aby ignorovala mediální furóre, které stálo na mé a Raffaeleho straně, měla na paměti rodinu Kercherových a potvrdila naše tresty. Mignini dodal: „Pokud chcete, klidně si myslete, že vraždu spáchal pouze Rudy Guede, ale nikdo z nás na pohádky nevěří. A soud také ne.“

Před zevrubným výkladem všech věcí, které jsem Meredith údajně řekla a nakonec ji zabila, jsem se snažila obrnit trpělivostí, ale přesto jsem neunikla bolesti. Každé Migniniho slovo mě bodlo jako ostrý hrot.

Žalobce dál vysvětloval, že pokud mě soud osvobodí, jsem „připravená utéct z Itálie“, čímž jen potvrdím svou vinu.

V tom se docela mýlil. Je pravda, že po čtyřech letech nespravedlivého uvěznění bych se klidně odplavila domů i na kajaku, kdyby to bylo nutné, jenomže pokud mě soud osvobodí, těžko nazvat můj odjed ze země „útěkem“.

Mignini dále obvinil obhajobu z hanění odborníků pracujících pod Patrizií Stefanoniovou. Dokonce si k tomu vypůjčil známý citát nacistického ministra propagandy Josefa Goebbelse: „Tisíckrát opakovaná lež se stává pravdou.“

Manuela Comodiová zběsile zaútočila na výpovědi nezávislých odborníků. „Pokusili se zneužít vaši důvěru a prezentovali falešné výsledky,“ prohlásila. „Chovali se velice agresivně, ačkoliv měli být nestranní.“

Směrem k Raffaelemu a ke mně dodala: „Jsou mladí, ale to byla i Meredith. Jsou mladí, ale zabíjeli. Udělali to bezdůvodně, a proto musí být odsouzeni k nejvyššímu možnému trestu. Naštěstí pro ně v Itálii neexistuje trest smrti.“

Patrickův právník Carlo Pacelli mě znovu nazval „lstivou pokušitelkou“.

Ať už to byl nebo nebyl záměr, Francesco Maresca, který hájil Kercherovy, vytáhl na závěr šokující kartu. Promítl na plátno fotografie Mereditina nahého pobodaného těla, přestože Kercherovi žádali, aby se žádné podobné snímky neukazovaly, pokud soudce nenechá vyklidit síň a nepošle novináře pryč. Chtěl prý předvést, jak nesmírně Meredith trpěla, a přesvědčit tak soud, aby nás nepouštěl na svobodu kvůli pouhé „formalitě“.

Mereditina matka a sestra si nemohly dovolit odjet do Perugie na celý odvolací proces, ale chtěly přijet aspoň na vyhlášení rozsudku. Maresca prohlásil: „Podívají se vám do očí... a svým pohledem vás požádají, abyste potvrdili předcházející trest.“

Bolelo mě, že to obžaloba i právníci protistrany v civilním řízení vidí takhle — že se Meredith a její rodině dostane zadostiučinění jedině tehdy, pokud skončíme nadosmrti ve vězení. To přece není spravedlnost! Nepaměňujte to pa ni! I sama obžaloba ji pošlapala, když nechala Guedeho odejít od soudu s menším trestem, než jaký si zasloužil.

Raffaeleho advokátka Giulia Bongiornová nastolila další záležitost, která představovala pošlapání spravedlnosti — rozebrala fenomén falešných přiznání a nakonec řekla: „Právě tohle se přihodilo Amandě.“

Přirovnala mě k Jessice z filmu Falešná hra s králíkem Rogerem: „Nejsem zlá. Jenom mě tak nakreslili.“

Luciano, který o mně mluvil jako o své „mladé kamarádce“, pokračoval: „Amanda se nebojí. Její srdce překypuje nadějí. Doufá, že se vrátí domů, a já jí to přeju. Úplně se bojím, že se rozpláču... Amanda je tak statečná.“

Nevěděla jsem, co bude dál, a přivádělo mě to k šílenství.

Toužila jsem vidět Jamesův kytarový koncert na Washingtonské univerzitě, zajet za svými bratranci Izzym a Nickem, kteří měli oslavit šesté narozeniny, a být u toho, až moje mladší sestra Delaney ukončí střední školu. Chtěla jsem chodit, kam se mi zachce, dotýkat se trávy a jíst suši.

Stránky deníků jsem si rozdělovala svislými čarami. Na jednu stranu jsem psala věci, které udělám, pokud mě pustí hned teď, a na druhou ty, které zařídím, pokud mě propustí v šestačtyřiceti letech. Nalevo od linky stálo:

Najít si s Madison byt.

Dokončit Washingtonskou univerpitu.

Navštívit Lauru v Ekvádoru.

Psát.

Naučit se plynně německy, abych mohla mluvit s Omou. Jet pod stan a do hor s rodinou.

Splatit rodině všechno, co vynalopila, aby mě odsud dostala. Jednou se vdát a palopit vlastní rodinu.

Na druhou stranu listu jsem napsala:

Popádat opřevop do Říma, kde jsou lepšípodmínkypro věpně s dlouhým trestem.

Připravit se na slyšení před Nejvyšším soudem a pokusit se obnovit proces v úplně jiném duchu. Zkusit dálkově dokončit Washingtonskou univerpitu. (Jde to vůbec?) Psát.

Zůstat co nejvíc ve styku s rodinou a přáteli. Ukrojit pět let p trestu pa dobré chování.

Získat ve věpenípráci uklípečky, knihovnice nebo ropnašečky nákupů.

Posílat penípe domů, abych pomohla rodině.

Nejtěžší ze všeho byl seznam úkolů, které jsem chtěla zvládnout, pokud zůstanu ve vězení do konce života. Vypadal stejně jako seznam pro šestadvacetiletý trest, až na několik bodů:

Přestat psát dopisy domů.

Popádat rodinu a přátele, aby na mě papomněli?

Sebevrapda?

Odvolací proces se vyvíjel tak dobře, že porážka by pro mě byla o to drtivější. Měla jsem strach, že mě přepadne záchvat klaustrofobie a já přestanu dýchat. Uvažovala jsem, jestli ještě vůbec někdy budu šťastná.

Odvolání pro mě představovalo poslední šanci. Pokud mě znovu odsoudí, Nejvyšší soud už těžko zasáhne v můj prspěch.

Uvědomovala jsem si, že mamka svým neutuchajícím optimismem jenom zastírá své skutečné pocity. Pokud soud potvrdí můj trest, zničí ji to ještě víc než mě. Představila jsem si, jak se celá zdrcená vrací domů, a věděla jsem, že pokud v tu chvíli nebudu s ní, musím se ji pokusit aspoň nějak utěšit.

Nejdrapší maminko, mám tě moc ráda. Tenhle dopis ti píšu pro případ, pe přijedeš domů a já tam nebudu a nepřečtu si ho s tebou. Pro případ, pe prohrajeme a já se ještě dlouho nevrátím domů.

Chci ti říct, pejsem v pořádku. Mám tě ráda a vím, pe ty mě taky. Jsem v pořádku, protope uvnitř jsem stále napivu. Slibuju. A chci, abys půstala uvnitř napivu i ty. Hlouposti, které nemůpeme kontrolovat a ublipují nám, nás ale pároveň posilují a dávají nám přílepitost naučit se přepít, pesílit a být chytřejší a lepší. Jen my víme, jak jsou pro nás naše pivoty důlepité, a musíme se snapit vytěpit p kapdé chvíle co nejvíc, aťupjsme kdekoliv.

Přemýšlela jsem, jak naplnit svůj pivot, a byla bych ráda, kdybys ani ty nepapomněla, co pro tebe dělá pivot pivotem. Neptrať se - neptraťsebe samu. Cti, choď ven, piš, tancuj a dýchej, protope já budu dělat totép.

Zítra se uvidíme u soudu. Jsem připravená. Budu dávatpopor a přemýšlet, co nakonec řeknu. Jakmile bude po všem (a ty dostaneš tenhle dopis), musíš mi dát vědět, jaký to na tebe dělalo dojem.

Nemůpu se dočkat, ap tě uvidím. Mám tě moc ráda.

Obejmi pa mě Omu.

Nepapomeň, pe jedině ty sama můpeš dát svému pivotu smysl. Děkuju, pes mi vpdyckypřipomínala, jak je láska důlepitá.

Navpdy s láskou, Amanda

Kapitola 35 3. říjen 2011

Nadešel den, kdy měl být vynesen rozsudek.

Počet novinářů v lavicích, u zadní stěny síně i v tiskovém středisku ve vedlejší místnosti značně vzrostl.

Moje rodina se doslechla, že závěrečné řeči a rozsudek přijelo zachytit přes pět set novinářů a že na náměstí před soudní budovou parkuje šest dodávek se satelitními anténami. Jejich přítomnost znamenala, že konečný verdikt — nejpohnutější chvíli v mém životě — bude sledovat celý svět.

V soudní síni se mnou byla mamka, taťka, Cassandra, Deanna, Madison a tety Janet a Christina. Byla jsem nadšená, že je tu mám. Velice pádně mi tím dali najevo, že stojí při mně a mají mě rádi bez ohledu na okolnosti. I jejich životy se na poslední čtyři roky zastavily. Mamka, taťka, nevlastní rodiče i babička si vzali půjčky na své domy, aby mohli platit všechno, co bylo zapotřebí — od nákupů pro mě po účty za právníky; od bytu na kraji Perugie, který si společně pronajali, po letenky ze Seattlu a nazpátek. Obětovali úplně všechno, aby zajistili, že se mnou po osm návštěvních dní v měsíci vždycky někdo bude. Taťka mi líčil, jak při desítkách svých cest do vězení sledoval měnící se roční období a cítil ubíhající roky. Projížděl kolem polí, která jejich majitelé nejprve obdělávali, potom sklízeli a nakonec zazimovávali. Viděl, jak stavby rostou od základů do hotového stavu. Deannu tohle všechno traumatizovalo natolik, že odešla z vysoké školy.

Přesto mě mohli podporovat pouze z povzdálí. Z 34 248 hodin, které jsem od 6. listopadu 2007 strávila ve věznici, jsem je mohla vidět jenom 376 hodin, což bylo pouhé jedno procento z celé doby.

I tak jsem je potřebovala nablízku, ať už bude výsledek příznivý nebo ne. Jestliže teď definitivně přijdu o svůj někdejší život, budou to jediné, co mi zůstane. A pokud budu osvobozena a propuštěna na svobodu, vrátím se k nim domů. Rozhodnutí soudu ovlivní tak jako tak celou moji rodinu.

Na zápěstí jsem si navlékla háčkovanou hvězdu, kterou jsem si sama vyrobila a nosila ji na každé jednání soudu. Nepovažovala jsem ji za talisman, ale spíš za osobní emblém. Udělala jsem jich několik i pro své nejbližší krátce poté, co jsem se dostala do vězení. Kdysi sněhobílá příze se během let ušpinila. Ta hvězda představovala můj chabý pokus o vytvoření něčeho nového a hezkého z těch mála věcí, které jsem měla ve vězení k dispozici.

V síni už seděl soudce Hellmann, jeho asistent soudce Zanetti a šest členů poroty se šerpami v barvách italské vlajky. Kercherovi měli dorazit později, až na vynesení rozsudku.

Jako první promluvil Rafaele. Vstal ze židle a sundal si gumový náramek s nápisem „LIBERA AMANDA E RAFFAELE“ — „SVOBODU PRO AMANDU A RAFFAELEHO“, který vyrobila moje rodina, aby nás podpořila. Prý ho nosil od našeho odsouzení. Teď ho zvedl a nabídl soudu na znamení naděje, že ho už nebude potřebovat.

„Nikdy jsem nikomu neublížil,“ řekl. „Nikdy v životě.“

Pak přišla řada na mě. Třásla jsem se tak viditelně, že se mě soudce zeptal, jestli se nechci posadit. Několik dní jsem pořádně nejedla a nespala, a tak když jsem začala mluvit, do očí mi vhrkly slzy. S křečovitě sepjatýma rukama jsem úpěnlivě prosila o život.

„Mnohokrát jsem slyšela, pe jsem jiná, nepjak vypadám. A pe lidé tápou, jakájsem vlastně doopravdy. Jsem stejnájako před čtyřmi lety. Vpdycky jsem byla taková.

Liším se poupe v tom, co jsem během posledních čtyř let vytrpěla. Nesmírně brutálním a nevysvětlitelným ppůsobem jsem přišla o kamarádku. Policie pradila důvěru, kterou jsem k ní měla. Muselajsem čelit nespravedlivým obviněním a pomluvám a platím svou svobodou pa pločin, který jsem nespáchala.

Před čtyřmi lety jsem byla o něco mladší nejen jyficky, ale i duševně, protope jsem nikdy předtím netrpěla... netušila jsem, jak můpe vypadat neštěstí. Šlo jenom o něco, co jsem vídala v televipi. Nemělo se mnou nic společného...

Nejsem taková, jak mě ostatní vykreslují. Nemám v sobě ani kousek pvrácenosti, násilnosti a nenávisti vůči pivotu. A nedopustila jsem se těch skutků, p kterých mě obviňují. Nepabíjela jsem. Nepnásilňovala. Nekradla. Nebyla jsem tam. Na místě činu jsem nebyla...

Chci se vrátit domů. Chci pase pít jako dřív. Nechci skončit ve věpení, pbavená budoucnosti a pivota kvůli pločinu, který jsem nespáchala. Jsem nevinná. Raffaele je nevinný. Zasloupíme si svobodu. Neudělali jsme nic, kvůli čemu bychom o ni měli přijít.

Mám k tomuto soudu velkou úctu a vápím si popornosti, kterou jste mi během procesu věnovali. Děkuju.“

Posadila jsem se a tiše se rozvzlykala. Ještě nikdy jsem se necítila tak malá a bezvýznamná. Byla jsem vydaná na milost a nemilost soudu, který na mě v posledních čtyřech děsivých letech nebral žádné ohledy.

Soudce pak jednání odročil, ale ještě předtím všechny varoval: „Tohle není fotbalový zápas. Byl spáchán strašlivý zločin... a teď se chystáme vyřknout rozsudek nad dvěma mladými lidmi. Až ho oznámím, nechci, aby to vypadalo, jako když tu sedí tifoseria — fotbaloví fanoušci'.“ Potom se soudci a porota odebrali pryč a strážní mě odvedli ze síně.

Cestou do garáže, kde na mě čekala vězeňská dodávka, se mi v zadní chodbě naskytla možnost krátce obejmout rodinu. Viděla jsem tam i Raffaeleho příbuzné, a tak jsem se ho zeptala, jestli je nervózní. „Ne,“ odpověděl, ale působil dost nejistě.

Po návratu do Capanne mě u vchodu na ženské oddělení přivítal don Saulo. „Všechno jsem dnes zrušil, abych byl s vámi,“ řekl a vzal mě za ruku. „Moje pracovna je vám plně k dispozici.“

„Pojďme tam hned, prosím,“ odpověděla jsem a za chvíli jsem už brnkala na kytaru a zpívala mešní písně, které jsme oba měli rádi. Potom jsme vytáhli klávesy a já spustila písničku Maybe Not z repertoáru Cat Powerové.

Don Saulo vytáhl diktafon. „Pro případ, že vás teď dlouho neuslyším zpívat,“ poznamenal s úsměvem.

Znovu jsem zopakovala celou skladbu. Díky konejšivé přítomnosti dona Saula se mi ani nechvěl hlas.

Po zbytek času jsme seděli na opačných stranách stolu a povídali si. Stejně jako mnohokrát předtím mě držel za ruce — a jako vždy mě tím uklidnil.

Jeho rodiče ho poslali do kněžského semináře, když mu bylo jedenáct let, a většinu života se musel starat sám o sebe.

„Necítíte se osamocený?“ zeptala jsem se. Udělala jsem to už mnohokrát, ale don Saulo se pokaždé vyhnul odpovědi.

Tentokrát to neudělal. „Ano. Ale mám Boha. Vedu hodnotný, i když osamělý život. Když člověk jistým způsobem slouží lidstvu, nemůže čekat, že mu to bude lidstvo oplácet. Seminario nás na to připravuje svou formálností. Snaží se nás naučit, abychom nenavazovali vztahy s jinými lidmi. Nesmíme mít důvěrné přátele.“

„To je mi moc líto. Ale stejně se z vás nakonec stal silný a starostlivý člověk.“

Po několika minutách ticha jsem dodala: „Mám ohromný strach.“

Pro dona Saula to nebylo nic nového.

„Ale jsem připravená na všechno, co se může stát. Promyslela jsem si to. Sepsala jsem si seznamy a napsala dopis mamce. Nedovolím, aby mě to zničilo.“

„Budu se za vás modlit,“ odpověděl a stiskl mi dlaně. Po tvářích se mu koulely slzy. „Modlím se, abyste se vrátila domů, Amando. Doufám, že už vás ve vězení nikdy neuvidím.“

„Jestli mě osvobodí, budete mi moc chybět.“

Při těch slovech jsem si povolila maličký záchvěv naděje.

Don Saulo mi věnoval dárek na rozloučenou: malou stříbrnou holubici s rozepjatými křídly na tenkém řetízku. „Pro moji církev představuje Ducha svatého, Santo Spirito, a také svobodu,“ vysvětlil.

Kolem čtvrté hodiny odpoledne musel odejít. Na rozloučenou mě dlouze objal. „Mám vás rád jako vlastní vnučku,“ řekl. „Já vás mám taky ráda, done Saulo.“

Cestou do cely mi agente oznámila, že na mě čekají Rocco a Corrado. Prošly jsme oklikou přes vstupní halu do ženského oddělení, kde s oběma muži vřele rozprávěl comandante Fulvio. Rocco i Corrado se usmívali. „Kdepak jste byla?“ zvolal škádlivě Rocco.

„Jak se cítíte?“ zeptal se Corrado a nasměroval mě do soukromé kanceláře.

„Jsem strašně nervózní,“ odpověděla jsem.

„Chápeme, že vám nervy pracují,“ řekl Corrado, „ale všechno je teď jiné než dřív.“

„Zamluvili jsme vám auto, které vás po rozsudku odveze z vězení,“ pokračovlal Rocco. „Aby se na vás nevrhli novináři.“

„Přijeli jsme, abychom vás dopravili do Říma. Zařídili jsme to společně s vašimi rodiči. Teď řešíme poslední detaily s Fulviem.“

Jejich plán mi připadal až neskutečně sebevědomý. „Nemusíte se ničeho bát, Amando,“ řekl Corrado a pevně mi stiskl ruku.

Po návratu do cely jsme se s Irinou dívaly na televizi. Všechny kanály vysílaly záběry na dav lidí a hordy novinářů před soudní budovou, kteří čekali, až je pustí dovnitř na vyhlášení rozsudku. Reportéři stručně rekapitulovali události posledních čtyř let. S radostí jsem poslouchala, jak konstatují, že díky nezávislým expertům, kteří poukázali na zjevné nesrovnalosti v klíčových důkazech, se proces obrátil v náš prospěch. Někteří z nich byli přesvědčení, že zvítězíme, jiní zastávali opačný názor. Když se dostala ke slovu druhá skupina, přepnula jsem na jiný kanál.

Stále jsem si v duchu připomínala, že nikdo z nich vlastně nic neví. Někteří novináři totiž tvrdili, že moje rodina si pro případ osvobozujícího rozsudku objednala soukromý tryskáč do Seattlu. Kdyby věděli, že si moje rodina nemůže nic takového dovolit, nikdy by takovou věc neřekli.

Agente pro mě přišla kolem půl deváté večer.

Celou cestu do soudní síně jsem se třásla po celém těle, a kdykoliv auto odbočilo, naskákala mi husí kůže. V zadržovací cele jsem si pak připadala jako v peci. Za tenkou stěnou jsem slyšela ošívajícího se Rafaeleho. Několikrát se mě zeptal, jestli jsem v pořádku.

„Ano,“ špitla jsem. Bolel mě hrudník a neovladatelně jsem se chvěla jako ve vysoké horečce. Snažila jsem se zhluboka dýchat, ale nebylo to k ničemu.

Do soudní síně mě odvedla vysoká urostlá dozorkyně se světlými vlasy a blankytně modrými očními stíny, které ladily s její bleděmodrou uniformou. Cestou jsem tiše naříkala a ona mě konejšila. „Pššš, pššš, dopadne to dobře.“

Ashley a Delaney stály u dveří do soudní síně jako při prvním procesu. Blonďatá příslušnice stráže a její kolegyně — brunetka s vlasy staženými do ohonu — mě musely téměř vtáhnout dovnitř. Vůbec jsem nebyla připravená čelit verdiktu.

V soudní síni to vypadalo jako o karnevalu, ale s vypnutým zvukem — nad obrovským množstvím různorodých lidí se vznášelo nepřirozené pulzující ticho. Vynesení rozsudku mohli sledovat i novináři, takže kolem mě blýskaly fotoaparáty a svítily kamery. Někteří reportéři si dokonce vylezli na vysoké stupínky, které se tu objevily speciálně kvůli téhle příležitosti.

Neviděla jsem však vejít dovnitř Mereditinu rodinu. Moji nejbližší stáli s pozornými výrazy ve tvářích u hrazení, které obvykle oddělovalo novináře od zbytku síně. Usmívali se na mě, ale bylo na nich patrné napětí. Pokusila jsem se jim úsměv oplatit, ale obličej jsem měla jako zmrazený. Krátce nato jsem se ocitla mezi svými právníky. Ovinuli kolem mě paže a snažili se mě uklidnit. „Je vám zima?“ zeptal se Luciano, promnul mi ramena a přitiskl mě k sobě.

Nechtěla jsem, aby soudci a porota vyšli ze dveří. Nechtěla jsem, aby promluvili. Měla jsem příliš velký strach, že mě odsoudí.

Tajemník oznámil „La corte!“ a do síně vešli s kamennými výrazy soudci a členové poroty. Soudce Hellmann začal hlasitě předčítat. Začal písmenem F, tedy obviněním z pomluvy. Prohlásil mě za vinnou a zvedl mi trest z jednoho roku na tři — tedy na dobu, kterou jsem si už odseděla ve vězení.

Snažila jsem se potlačit děsivý strach, že mě nakonec odsoudí i ve všech dalších bodech. Musela jsem se hodně snažit, abych si připomněla, že mě mohou odsoudit za pomluvu, ale za vraždu už nemusí, a až do oznámení další části jsem pak bojovala s pocitem, že se topím.

Lidé za mnou si začali šeptat a ještě víc mi drásali nervy.

„Ve věci obvinění A, B, C, D a E,“ pokračoval soudce Hellmann, „La corte assolve gli imputati, per non aver commesso i fatti“ — „jsou obžalovaní zproštěni viny, protože nespáchali zločin, z něhož jsou obvinění.“

Čtyři roky jsem se snažila vynořit z hluboké vody na hladinu. První důkladný nádech byl naprosto nečekaný a přinesl mi bolest. Ale byl to nádech, který znamenal život a svobodu.

Dav lidí v soudní síni začal jásat. Někteří bučeli.

Během několika vteřin, než se mnou strážní vyšli ze soudní síně, mě objali Carlo, Luciano a Maria. Hned nato jsem už se slzami v očích sestupovala po schodech v doprovodu dozorkyň, které mě naváděly správným směrem.

Když jsem pak čekala v přízemí, stále jsem plakala. Raffaele mě vzal za ruku. „Amando, dopadlo to dobře! Vrátíme se domů!“

Jeden ze strážných na mě mrkl. „Dobrá práce, děvče. Díky vám jsem vyhral sázku!“

Těsně předtím, než nás vyvedli ven, jsem Rafaeleho objala. „Přijedu se za tebou podívat do Seattlu,“ slíbil mi.

Strážní mi pomohli na zadní sedadlo obyčejného policejního auta. Zapnula jsem si bezpečnostní pás a zadívala se z okna na stromy a auta po stranách ulice. Byla sice tma, ale já chtěla všechno vidět — jenom vidět — protože mi v tom konečně nic nebránilo. S houkajícími sirénami jsme se pak rozjeli a uháněli pryč z Perugie, stejně jako když mě poprvé vezli do vězení. Tentokrát jsem ale nebyla předkloněná. Tentokrát se na mě můj uniformovaný doprovod usmíval.

Do Capanne mezitím od soudu dorazily potřebné dokumenty. „Je čas,“ řekly mi strážné. „Běžte nahoru a vezměte si věci. Rychle. Běžte.“

Rozběhla jsem se sama bez dozoru chodbou a vyletěla po schodech k zamčené bráně. Jakmile jsem zavolala „ Agente! “, aby mě pustili dovnitř, celá chodba propukla v jásot. Vězeňkyně se nahrnuly ke dveřím, protahovaly mřížemi ruce, aby se mě mohly dotknout, a halasně se se mnou loučily. Všem jsem postupně tiskla dlaně jako maratonec běžící na trati.

Irina stála u dveří cely a plakala. Objaly jsme se. „Dávej na sebe pozor,“ řekla mi.

Zvedla jsem ze země pytel se svými věcmi, naposledy jsem vyšla z cely a vydala se chodbou nazpátek. Cestou mě provázel povyk: „Amanda, Amanda! Liberté! Liberté! Liberté! “

Dozorkyně mě odvedly do ústřední budovy a vrátily mi cestovní pas a peníze. Na fotografii v pasu jsem se vůbec nepoznávala. Viděla jsem tam své mladší já vyfotografované krátce před odjezdem do Itálie — před tím, než se tohle všechno odehrálo. Obrázek Amandy, která zbrkle odjela ze Seattlu, protože se těšila na novou zemi a město, kde pozná samu sebe i jinou kulturu a konečně dospěje. Při pohledu na ni mě zaplavil smutek. Cítila jsem nutkání říct jí: „Nemáš tušení, co tě čeká. Chtěla bych tě ochránit.“

Dostala jsem nazpátek i taštičku s náušnicemi, které mi po příchodu do Capanne dozorkyně zabavily. Dírky v uších, které jsem tehdy měla úplně čerstvé, mi od té doby už dávno zarostly.

Mezitím mě dohonili Rocco s Corradem. Všechno se odehrávalo velice rychle.

Se slzami v očích mě objali. „Odvezeme vás pryč,“ řekli a podali mi úplně nový, dosud zabalený iPhone. Předtím jsem nikdy žádný ani neviděla. „Zavolejte nám z něj,“ dodal Rocco.

Stále se mi zvedal žaludek a od neustálého usmívání mě bolel celý obličej. Srdce mi bušilo tak zprudka, že jsem cítila bodavou bolest na prsou. Jsem venku! Jsem na svobodě! Emoce mě přemohly natolik, že jsem oněměla. Moje radost mě doslova mučila.

Z věznice jsem vyšla týmiž dveřmi, kterými jsem před čtyřmi roky vstoupila dovnitř. Nezapomněla jsem otřít podrážku pravé boty o zem, čímž jsem podle vězeňské pověry měla zajistit svobodu další vězeňkyni. Comandante Fulvio se na mě usmál a potřásl si se mnou rukou. Vězni začali jásat, vystrkovali ze zamřížovaných oken ruce, tloukli o mříže hrnci a pánvemi, mávali tričky a ručníky a volali: „AMANDA! LIBERTÀ! E vaim! LIBERTÀ! AMANDA! VAIA CASA! LIBERTÀ!Jupí! Svoboda! Amanda! Jede domů!“

Byla jsem svobodná.

Jela jsem domů.

Epilog 3. - 4. říjen 2011

Corrado se posadil na kožené zadní sedadlo černého Mercedesu s kouřovými skly a já mezitím naposledy objala Rocca, který měl zůstat na místě s comandantem Fulviem. „Děkuju za všechno, co jste pro mě udělal,“ řekla jsem s tlukoucím srdcem. Všechno bylo tak narychlo!

„Už jeďte. Už jeďte. Potom mi zavoláte,“ řekl a mrknul na mě. Usedla jsem dozadu vedle Corrada a potřásla si rukou s mladým zdvořilým tichým řidičem v uniformě, který nemohl být o moc starší než já. „Co teď?“ zeptala jsem se Corrada.

Řidič nastartoval a rozjel se k bráně. Corrado mi mezitím rychle vysvětlil svůj plán. „Vaše rodina čeká za branou. Pojedou do Říma v autě za námi. Vaši maminku vyzvedneme cestou. V Římě vás na noc ubytujeme v bezpečném útočišti, které jsme pro vás zajistili. Zítra odletíte domů.“

Nebyla jsem připravená na scénu, kterou uvidím za oknem, až se vydáme k bráně. Řidič jel velmi pomalu a snažil se proklestit si cestu, ale stále se před námi tyčila hradba lidí a kamer. Venku byla taková tma, že jsem kromě blesků neviděla vůbec nic. Na auto se tlačili reportéři a doslova tiskli tváře na skla. Automaticky jsem sklonila hlavu — byla to instinktivní reakce, kterou jsem si vypěstovala za poslední čtyři roky.

Když jsme se konečně prodrali hordou novinářů, řidič šlápl na plyn a auto se rozjelo na venkov, pryč od centra Perugie. Vězeňská dodávka, v níž mě vozili mimo Capanne, na téhle silnici nikdy neodbočila vlevo a já jsem jen matně tušila, že míříme na západ. Ve tmě jsem skoro nic neviděla, ale poznala jsem, že míjíme kopec, na němž stál statek, který jsem v posledních čtyřech letech vídala poměrně často.

Jeli jsme tak rychle, jak to jen bylo možné, a řezali zatáčky na křivolakých silnicích, jako bychom jeli nějaký vysokorychlostní automobilový závod. Podívala jsem se za sebe a všimla si, že za námi uhání kolona aut. Byl to závod. Pronásledovali nás novináři a paparazziové. „Říkal jste, že cestou vyzvedneme mamku?“ zeptala jsem se nevěřícně Corrada. Jak bychom mohli vystoupit, aniž by se na nás všichni vrhli?

„Vaše maminka by měla sedět v tom autě, které jede hned za námi,“ vysvětlil Corrado. „Náš řidič se pokusí ty reportéry setřást a najít nějaké tiché místo, kde by k nám mohla přestoupit.“

Mamka! pomyslela jsem si. Znovu jsem se ohlédla a spatřila přední světlomety auta, které jelo v čele kolony kousek za naším vozem.

„Jsou hned za námi,“ poznamenal řidič. Mluvil o novinářích. Pak zhasl světla, aby jim ztížil pronásledování, a na každé křižovatce odbočil, takže jsme se vlastně točili v kruhu. Z okénka jsem nic neviděla, ale tenhle manévr jsme určitě udělali přinejmenším několikrát. Nakonec jsme našli tichý opuštěný pás štěrku a zastavili. Zakrátko vedle nás zabrzdilo auto, které se celou dobu drželo za námi v závěsu a mezitím také zhaslo světlomety.

Otevřela jsem dveře a na sedadlo vedle mě skočila mamka, takže jsem nakonec zůstala uprostřed, vklíněná mezi ní a Corradem. Byla úplně vyčerpaná, ale okamžitě mě objala a rozplakala se. Na sedadlo vedle řidiče pak rychle usedla další postava. Jakmile dovřela dveře, rozjeli jsme se tak zprudka, že za námi odlétával štěrk. Auto, ve kterém předtím jela mamka, také vyrazilo kupředu.

„Holčičko moje! Holčičko moje!“ opakovala mamka a hladila mě po hlavě a ramenou. Zabořila jsem jí obličej do ramene, stále neschopná uvěřit, že je se mnou, že sedí vedle mě v autě a že uháníme pryč z Perugie do Říma. Řidič znovu zapnul světlomety a zakrátko si nás všimli novináři. Auto, ze kterého předtím vystoupila mamka a za jehož volantem seděl Chris, za námi celou dobu kličkovalo po úzké silnici ze strany na stranu a snažilo se zabránit novinářům, aby ho předjeli a dostali se k nám. Později se mi Chris svěřil, že do něj dokonce jednou narazili.

Postava na sedadle spolujezdce se chvíli radila s řidičem a pak se k nám otočila. „Ahoj. Jsem Steve Moore,“ pozdravil mě muž, kterého jsem ještě nikdy neviděla, a s úsměvem mi potřásl rukou. „Zdvořilosti si necháme na později,“ dodal, otočil se zase dopředu a upřeně sledoval silnici, po níž jsme uháněli a která nás nakonec zavedla na dálnici. Byl zhruba stejně starý jako mamka a měl urostlou vytrénovanou postavu hráče baseballu. Ale ve skutečnosti dřív pracoval jako agent FBI. Původně byl prý přesvědčený o mé vině, ale pak ho manželka přemluvila, aby se na můj případ podíval důkladněji, a nakonec se z něj stal můj oddaný americký zastánce. Psal a uveřejňoval na internetu články, ve kterých rozebíral důkazy v mém procesu z pohledu profesionálního vyšetřovatele, kritizoval argumenty obžaloby a vysvětloval, proč jsou chybné. Posílal mi do vězení dopisy a já mu radila při výběru jména pro prasátko, které dostala jako domácího mazlíčka jeho dcera. Mým favoritem byl samozřejmě Hamlet.

Když jsme se s mamkou konečně doobjímaly, chytily jsme se za ruce a pevně se držely, jako by na tom závisely naše životy. Několik posledních let jsme se vídaly pouze ve vězeňské návštěvní místnosti a v soudní budově. Skoro se nám zdálo, že jsme se ocitly v jakémsi nereálném prostředí, které spíš připomínalo dvojrozměrné kulisy na divadelním jevišti.

Úplně jsem odvykla všemu, co nebylo vězení. Při zpětném pohledu na toto období mám dojem, že moje vzpomínky na čtyři roky strávené v Capanne jsou tak živé právě proto, že se můj vězeňský život odvíjel na stále stejném pozadí. Dennodenně jsem vídala tytéž rozlehlé chodby, vybílené cely, liduprázdný dvůr, tmavé útroby vězeňské dodávky bez oken a prosvětlenou soudní síň plnou lidí. Všechna tato místa jako by tvořila prázdné plátno, na němž se o to výrazněji projevovaly všechny změny v mé povaze a pocitech.

Všechny nové vjemy — proměnlivá ubíhající krajina, auto s okny, mamka, svoboda — se na mě valily tak překotně, že mě úplně pohlcovaly. Dlouho potlačované rozčilení najednou vybublalo na povrch a já jsem doslova nadskakovala na sedadle. Cítila jsem tolik energie jako nikdy za několik posledních let — rozhodně ne ve vězení, kde jsem tak často upadala do letargie způsobené smutkem a pocitem prázdnoty, kterou jsem se musela snažit sama vyplňovat.

Chtěla jsem se dozvědět, jak se má moje rodina, jak reagovali na rozsudek, kde vůbec jsou a zda se s nimi brzy setkám.

Mamka, která nedokázala zadržet slzy, mi vylíčila, že se po vynesení verdiktu všichni rozplakali a začali se objímat. „Dostat se odtamtud byla samozřejmě dřina. Novináři se úplně zbláznili a strkali do sebe, aby se k tobě dostali a pokusili se s tebou udělat rozhovor. Tvoje sestra pronesla před soudní budovou nádherné prohlášení. Byla bys na ni hrdá.“ Skutečně jsem byla.

„Nechceš jim zavolat?“ zeptala se mamka a nadšeně mi podala svůj BlackBerry.

Okamžitě jsem se ho chopila, ale nevěděla jsem si s ním rady a netušila, jak ho zprovoznit. Vůbec jsem se nemohla dostat do adresáře.

„Má dotykový displej, zlato,“ zasmála se mamka a přejela prstem po obrazovce. Z mobilního telefonu jsem nevolala už čtyři roky a takovouhle věcičku s dotykovým dispejem, která vypadala, jako by vypadla z nějakého sci-fi filmu, jsem držela v ruce poprvé v životě. Ze všeho nejvíc mě ale překvapilo, jak snadno se dá zatelefonovat. Ve věznici jsem musela o každý hovor žádat s týdenním předstihem, pak ve správný čas požádat o povolení odejít do budky, počkat, až nás vězeňský zřízenec spojí, a během deseti minut říct všechno, co jsem měla na srdci, protože přesně po uplynutí povolené doby přerušil tentýž zřízenec spojení. Poznávala jsem jména v adresáři, kterým přede mnou mamka listovala. Teď jsem mohla zavolat komukoliv z těchto lidí a mluvit tak dlouho, jak budu chtít!

„Komu bys chtěla zavolat nejdřív?“ zeptala se.

Po zbytek cesty do Říma jsem telefonovala jako o život celé rodině a přátelům doma i v Itálii. Nebyla jsem schopná potlačit nadšení a přizpůsobit hlasitost svých výlevů tomu, že jedu ve stísněném prostoru auta, takže jsem samým nadšením tropila značný hluk.

Než jsme dorazili k výjezdu z dálnice vedoucímu do Říma, paparazziové ztratili naši stopu a přestali nás pronásledovat. Dívala jsem se z okna a snažila se ve tmě sledovat město, které nás obklopilo, ale oči mi stále zalétaly k mamce, která mě celou dobu držela za ruku a hladila mě po tvářích. Chvíli jsme projížděli ulicemi a nakonec zastavili před řadovým domkem v ulici, kterou z obou stran lemovaly podobné stavby.

Steve vystoupil z auta, rozhlédl se po prázdné ulici a teprve potom nám naznačil, že můžeme vystoupit. Corrado a řidič nám mezitím vytáhli zavazadla. „Zítra se vrátíme a odvezeme vás na letiště,“ řekl Corrado s úsměvem.

„Mockrát děkuju, že jste nám tak pomohl,“ řekla jsem a objala ho.

„Za nic mi neděkujte. Už dlouho jsem nezažil něco tak vzrušujícího.“

Steve zavedl mamku a mě do domu. Náš hostitel — tichý postarší muž, který patřil mezi moje a Raffaeleho zastánce — nás přivítal spíš gesty než slovy. Pohladil mě po tváři a vyšel s námi do stísněného horního patra. S mamkou jsme měly spát na rozkládací posteli ve studovně a Steve na matraci v kuchyni. Ostatní členové mé rodiny se chystali přenocovat v hotelu.

S mamkou jsme odložily zavazadla a společně zamířily do koupelny. Přivezla jsem si kartáček, který jsem používala ve vězení, ale pak jsem si vzpomněla na své bývalé spoluvězeňkyně, které mi radily, abych ho zlomila a zahodila. Měla jsem tím zničit poslední pouto s věznicí a získat záruku, že se tam už nikdy nevrátím. „Nemáš kartáček navíc?“ zeptala jsem se mamky.

„Samozřejmě. Hned pro něj dojdu.“

Když odešla, uchopila jsem kartáček, ale podařilo se mi ho jenom ohnout. To by mělo stačit. Hodila jsem ho do koše.

Mamka se vrátila s novým kartáčkem a pastou, o kterou jsme se podělily. Byl to zvláštní pocit stát jen tak vedle sebe a čistit si zuby — cítila jsem se trochu trapně, protože jsme obě měly plnou pusu a nemohly jsme mluvit. Místo slov jsme si aspoň vyměnily chápavé pohledy a zvedly obočí. Znovu jsem si připadala jako doma.

Mamka byla vyčerpaná a okamžitě si šla lehnout. Já jsem ale první noc na svobodě nemohla usnout. Srdce mi stále bušilo a vůbec jsem necítila únavu. Vstala jsem tedy, začala pomalu obcházet pracovnu našeho hostitele a snažila se přečíst názvy knih na policích, které se táhly podél stěn. Nemohla jsem uvěřit, že se procházím po téhle místnosti, když jsem jen o pár hodin dříve seděla na posteli ve vězení a třásla se nejistotou a strachem.

Celou noc jsem proseděla v křesle, poslouchala mamčino oddychování z hlubokého spánku a dívala se z okna, dokud nezačalo svítat. Tohle není vězení, říkala jsem si v duchu udiveně. Tohle není věpení!

Steve byl už krátce po východu slunce vzhůru a oblečený a odnášel nám věci do předsíně. Zeptal se mě, jak jsem spala.

„Ani chvilku!“ odpověděla jsem zvesela.

Náš hostitel se vrátil z ranní pochůzky a nabídl nám pečivo a espresso. Vypila jsem kávu a trochu vody, ale jíst jsem nemohla. Neměla jsem hlad. Potom mi podal ranní noviny a já si všimla, že se mu v laskavých očích lesknou slzy.

Na titulní straně jsem spatřila velkou fotografii, na které mě stráže vyvádějí po vynesení rozsudku ze soudní síně. Obličej jsem měla zkřivený pláčem. Proboha, pomyslela jsem si.

„Jste vážně fotogenická,“ prohodil Steve.

Ještě jsme ani nestačili dopít espresso, a před domkem už zastavil Corrado s tímtéž řidičem jako předcházející den. Po dlouhé noci vyplněné přemýšlením mě opět začaly zaplavovat emoce.

Do odjezdu na letiště nám ještě zbývalo dost času, takže jsme se rozhodli, že se zastavíme v hotelu, kde přenocovala moje rodina. Steve měl za to, že by bylo dobré, kdybych se převlékla. „Nic proti vašemu oblečení, vypadáte dobře,“ ujistil mě, „ale paparazziové vás podle něj budou hledat. Pokud k sobě nechceme přilákat pozornost, bude nejlepší, když si něco půjčíte od Madison nebo od své sestry.“

Bylo ještě dost brzy, takže když jsme zastavili před hotelem, nezahlédli jsme na ulici ani ve vstupní hale živou duši. Steve vystoupil z vozu jako první a nenápadně se rozhlédl. „Neměli bychom tu zůstávat dlouho. Paparazziové nás určitě budou chtít vysledovat.“

Přetáhla jsem si přes hlavu kapuci od bundy a rychle jsem doběhla ke vchodu do hotelu. Jakmile jsem se ocitla uvnitř, zase jsem si ji stáhla a co nejnenápadněji jsem s mamkou a Stevem zamířila k výtahům. V tu chvíli se ale na velké televizní obrazovce v hale objevila moje fotografie doprovázená oznámením o mém propuštění. Protože jsem měla na sobě stále totéž oblečení jako na snímku, vystřelila jsem jako o závod do pokoje, kde byli ubytovaní moji nejbližší, a rychle jsem se s nimi za hlasitého jásotu přivítala. Jakmile jsem se převlékla, odjeli jsme.

Corrado pro nás zařídil, že jsme mohli před odletem počkat v salonku pro VIP cestující, ale nejen to. Na letiště jsme přijeli bočním vchodem, prošli soukromou bezpečnostní prohlídkou, a když jsme konečně vyšli na chodbu, doprovázela nás ochranka. Naše velká skupina rychle prošla všemi terminály a ostraha pak doprovodila Corrada, mamku, Steva a mě až do salonku. Lidé si mezitím vytahovali iPhony a fotili si nás. Objala jsem Corrada.

Všichni jsme se sešli v salonku. Objednala jsem si první pořádné cappuccino po několika letech a vysvětlila svým překvapeným mladším sestrám, že když jsme si ve vězení chtěly udělat pěnu, musely jsme nalít do prázdné dvoulitrové láhve horké mléko a třást jí jako zběsilé. Výsledek ale stejně za moc nestál.

Chris a jeden pracovník letecké společnosti, který patřil mezi naše zastánce, nám zajistil tři místa v byznys třídě, kde nás nikdo nerušil a mohla jsem mít u sebe svou rodinu. Řadě novinářů se totiž v poslední chvíli podařilo sehnat letenku na náš spoj. Palubní personál se ale o všem dozvěděl a zabránil jim v přístupu do našeho patra.

Jakmile jsme s Deannou usedly, začaly jsme se hihňat jako malé holky a pošťuchovaly se přes opěrku. Deanna po chvíli usnula, ale já jsem stále nemohla zabrat. Byla jsem jako na trní. Dlouho jsem se snažila vstřebat veškeré události, které se odehrály od mého propuštění. Všechno bylo jiné. Už to nebylo vězení. Dlouhé roky jsem vídala stále stejný kus krajiny a vůbec nic jiného. Teď jsem ale mohla zvednout clonu na okénku a sledovat, jak se pod námi pění mraky. Palubní personál se usmíval a choval se ohleduplně. Dívala jsem se na Deannu, která se i na rozměrných sedadlech business třídy ve spánku nepohodlně choulila. Chris seděl na druhé straně uličky.

Začala jsem pátrat po něčem, co bych si mohla pustit na monitoru zabudovaném v sedadle přede mnou, a narazila jsem na zprávy o mém případu. V tu chvíli jako by mě polili studenou vodou. Bylo to britské zpravodajství a já si znovu uvědomila, o jak velký případ jde a kolik lidí o něm ví a sleduje jeho průběh. Viděla jsem, jak mě po osvobozujícím verdiktu odvádějí ze soudní síně, a okamžitě se mi sevřelo srdce. Odložila jsem Chrisova sluchátka a se zúženým dechem vypnula obrazovku.

Asi hodinu před příletem do Seattlu přišla z ekonomické třídy mamka, aby se vyměnila s Deannou, a přinesla s sebou lístečky se vzkazy od novinářů v letadle. „Všichni tě zjevně podporují,“ řekla, když jsme je společně přečetli. Blahopřáli mi k osvobození a žádali mě o rozhovor.

Při pohledu na blížící se Seattle pod námi se mi znovu rozbušilo srdce. Přitiskla jsem se k okénku a nemohla jsem uvěřit, že se mi zase otevírá ten důvěrně známý výhled. Dokonce natolik známý, že mě na chvilku zaplavil pocit, jako bych nebyla pryč tak dlouho a můj život neprodělal tak zásadní nesmazatelnou změnu.

Po přistání mě ale čekal návrat do hektické přítomnosti. Jakmile jsem vyšla ze dveří letadla, okamžitě mě ovanula známá vůně — zemitá vůně Seattlu, která byla nejvýraznější na podzim a diametrálně se lišila od vůně, kterou byla po celý rok prosycená Perugia. Zhluboka jsem se nadechla. Teprve v tu chvíli jsem si naplno uvědomila, že jsem doma.

Naše skupinka směla vystoupit z letadla na letištní plochu jako první. Dole už na nás čekaly dvě velké černé dodávky a odvezly nás do soukromých prostor letiště, kde nás přivítali příslušníci seattleské policie. V první chvíli se mi při pohledu na ně sevřelo srdce, ale policisté se na mě usmáli. Byli nám k službám, připravení doprovodit nás ven.

Tehdy jsem se také poprvé setkala s Davidem Marriottem a Tedem Simonem. David pomáhal mé rodině při styku s médii a Ted jí poskytoval právní rady. Okamžitě jsem je poznala, protože jsem si vybavila, jak mi je rodina popsala. David připomínal Santu Clause. Usmál se, ovinul kolem mě obě paže, přitiskl si mě na břicho a vesele zahlaholil: „Tak rád vás poznávám!“ Ted působil jako liška podšitá. Měl husté šedé vlasy, na sobě padnoucí oblek a na nohou nápadné černé kovbojské boty. Také jsme se objali. „Je to pro mě nesmírná čest!“ prohlásil rázně. „Jak se cítíte? Máte se dobře? Je to prostě úžasné!“

David s Tedem mi vysvětlili, že venku je už všechno připravené na tiskovou konferenci. Ted a moji rodiče se chystali pronést pár slov a zodpovědět několik otázek. „Jestli chcete, můžete taky říct tisku pár vět,“ dodal David. „Snad vás pak nechají nějakou dobu na pokoji. Co myslíte?“

Cítila jsem, že bych to měla udělat. Prošli jsme dveřmi a vystoupali na pódium, před nímž se tyčila hradba kamer. Moje uvěznění a propuštění nikdy nebylo soukromou záležitostí. S pocitem, že bych tu tiskovou konferenci snad mohla přežít, aniž bych se udusila, jsem se napřímila.

Cekala jsem, že před sebou uvidím tytéž neosobní objektivy kamer, před nimiž jsem uhýbala v soudní síni, ale místo toho se mi dostalo bouřlivého potlesku. Tak vřelá podpora novinářů mě úplně zaskočila.

Mluvila jsem spatra a často jsem se odmlčovala, abych zvážila, jak pokračovat.

„Moje rodina mi neustále připomíná, pe musím mluvit anglicky, protopejsem si na to ještě nezvykla. Jsem skutečněu vytrpení. Kdypjsem se dívala z letadla na zym, měla jsem pocit, jako by všechno byl jenom sen. Ze všeho nejvíc bych ale ráda poděkovala všem, kteří mi věřili, bránili mě a podporovali moji rodinu... Ta je teď totippro mě ze všeho nejdůlepitější. Jsem ráda, pe s nimi můpu odjet a děkuju, pe je tu mám.“

Nemohla jsem se pořádně soustředit, takže jsem nakonec ustoupila z pódia. Mohla jsem mluvit daleko déle a připomenout, na kolika životech zanechaly poslední čtyři roky nesmírně hluboké stopy. Mrzí mě, že jsem se nezmínila o Meredith a její rodině. Mrzí mě, že jsem nebyla výřečnějši. Ale nebyla jsem připravená. Nebyla jsem připravená na svobodu. A nebyla jsem připravená na celou tuhle naprosto neznámou situaci.

Ale byla jsem doma.

Autorská poznámka

Tento příběh jsem dokončila v době, kdy jsem byla už víc než rok na svobodě. Při psaní jsem musela všechno znovu prožít do takových podrobností, až se mi z toho dělalo špatně. Pročetla jsem si soudní spisy a přepisy výslechů, přeložila je a citovala. Za pomoci svých vlastních zápisků, dopisů a vzpomínek jsem oživila všechny rozhovory. Jména některých lidí včetně přátel, spoluvězeňkyň a dozorkyň jsem ale změnila, abych zachovala jejich soukromí.

O případu i mně samé se již řeklo mnoho věcí ve spoustě jazyků, knížek, článků, diskusních pořadů, reportáží, dokumentů, a dokonce i v televizním filmu. Většina těchto informací však pochází od lidí, kteří mě neznají a neznají ani skutečná fakta.

Až dosud jsem nikdy osobně nepřispěla do žádné veřejné diskuse o případu a o tom, co se mi stalo. Během pobytu ve vězení jsem se soustředila pouze na proces a na každodenní nástrahy tamního života. Na svobodě však konečně můžu odpovědět na veškeré otázky. Tato kniha si klade za cíl všechno vyjasnit.

Popsala jsem, co mě přivedlo do Itálie, jak mě ovlivnila Mereditina vražda a jak jsem se prokousala vězením a soudním procesem, který tak ostře sledovala média. Na počátku jsem byla naivní a trochu ztřeštěná dvacetiletá dívka, ale za tu dobu jsem se proměnila ve vyspělou přemýšlivou ženu.

Jsem velice vděčná Robertu Barnettovi, který mě vlídně a bezpečně vedl po nové neznámé cestě, na jejímž konci je tato kniha.

Děkuji i svému vydavatelství HarperCollins, které mi poskytlo příležitost, aby mě svět vyslechl. Tino Andreadisová, Jonathane Burnhame, Michaeli Morrisone, Claire Wachtelová — děkuji, že jste mi věřili, podporovali mě, poskytovali mi inspiraci a starali se o mě.

Svůj příběh bych nenapsala ani bez Lindy Kulmanové. Díky jejím poznámkám a otázkám plným vřelosti, odhodlání a soucitu se z mého čmárání stalo psaní, během něhož jsem se od ní naučila spoustu věcí. Její rodině — Ralphovi, Samovi a Julii — děkuji za to, že se o ni se mnou tak dlouho dělili.

Není snad ani možné ocenit všechny, kdo podporovali moji rodinu i mě během naší italské bitvy za spravedlnost, a poděkovat jim. Jsem ale vděčná všem, kteří vynaložili svůj čas, slova a prostředky, aby mi pomohli.

Donu Saulovi a spoluvězeňkyním z Capanne děkuji za to, že si mě cenili jako člověka, podporovali mě v mnoha těžkých chvílích a naučili mě, jak vypadá skutečná lidskost.

Roccovi Girlandovi a Corradu Daclonovi děkuji, že mě navštěvovali a nosili mi knihy a hudbu, abych se ve vězení nějak zabavila, a pomohli mi dostat se z Itálie domů.

Doktoru Gregu Hampikianovi, doktoru Saulu Kassinovi a Stevu Mooreovi děkuji za jejich podporu, odborné rady a přátelství.

Davidu Marriottovi a Theodoru Simonovi děkuji za jejich vedení a vlídnost.

Profesoru Giuseppemu Leporaceovi a učitelům ze Seattleské přípravky děkuji za jejich péči o mé duchovní a morální vzdělání, byť se obojí dostalo pod nezaslouženou kritiku.

Své rodině a přátelům děkuji, že se v těžkých chvílích semkli, překonali neznámé nástrahy a pomohli mi zachovat si zdravý rozum a život.

Nakonec děkuji Lucianu Ghirgovi, Carlovi Dalla Vedovi a Marii Del Grossové, kteří mě obhajovali a starali se o mě, jako bych byla jejich vlastní dcera.

Amanda Knox

Čekám, až mě

vyslechnete

Vzpomínky

Z anglického originálu

Waiting to Be Heard: A Memoir,

vydaného nakladatelstvím Harper Collins, New York 2013,

přeložil Tomáš Havlík

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. S.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4,

číslo publikace 19 363

Vydání první

Praha 2015

Odpovědná redaktorka Tereza Nekorancová

Technický redaktor Lubomír Kuba

www.albatrosmedia.cz

ALBATROS MEDIA a.s.

Table of Contents

Obsah

Prolog 4. prosinec 2009

Část první PERUGIA

Kapitola 1 Duben - srpen 2007

Kapitola 2 30. srpen - 1. září 2007

Kapitola 3 Září 2007

Kapitola 4 Říjen 2007

Kapitola 5 25. říjen - 1. listopad 2007

Kapitola 6 2. listopad 2007, dopoledne, den první

Kapitola 7 2. září 2007, odpoledne, den první

Kapitola 8 3. září 2007, den druhý

Kapitola 9 4. září 2007, den třetí

Kapitola 10 5. listopad, den čtvrtý

Kapitola 11 6. listopad 2007, dopoledne, den pátý

Kapitola 12 6. listopad 2007, večer, den pátý

Kapitola 13 7. listopad 2007

Kapitola 14 8. - 9. listopad 2007

Část druhá CAPANNE I

Kapitola 15 10. - 13. listopad 2007

Kapitola 16 9. - 14. listopad 2007

Kapitola 17 15. - 16. listopad 2007

Kapitola 18 Listopad 2007

Kapitola 19 18. - 29. listopad 2007

Kapitola 20 Prosinec 2007

Kapitola 21 Leden - květen 2008

Kapitola 22 Červen - září 2008

Kapitola 23 18. září - 28. říjen 2008

Kapitola 24 Říjen - prosinec 2008

Kapitola 25 Leden - březen 2009

Kapitola 26 Březen - červenec 2009

Kapitola 27 1. září - 9. říjen 2009

Kapitola 28 10. říjen - 4. prosinec 2009

Kapitola 29 4. prosinec 2009

Část třetí CAPANNE II

Kapitola 30 Prosinec 2009 - říjen 2010

Kapitola 31 Listopad - prosinec 2010

Kapitola 32 11. prosinec 2010 -29. červen 2011

Kapitola 33 29. červen 2011

Kapitola 34 30. červen - 2. říjen 2011

Kapitola 35 3. říjen 2011

Epilog 3. - 4. říjen 2011

Autorská poznámka