Copyright © 1997 by Lisa Kleypas

Translation © 2007 by Jana Vlčková

Cover design © 2007 by DOMINO

Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu BECAUSE YOU’RE MINE, vydaného nakladatelství Avon Books, New York 1997, přeložila Jana Vlčková –

Odpovědná redaktorka: Lenka Vymazalová

Korektura: Hana Bončková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: ^ Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v listopadu 2007

ISBN 978-80-7303-378-1

Mým rodičům Lindě a Lloydovi Kleypasovým,

mi ukázali, že láska nemá žádné hranice.

PROLOG

Londýn 1833 Podzim

„Nemůžu si ho vzít! Jednoduše nemůžu!“ Madeline se odporem zvedl žaludek. Sledovala lorda Cliftona, jak se v doprovodu jejího otce promenáduje před rodinným sídlem. Ani si neuvědomila, že svůj protest bezděčně vyjádřila nahlas, dokud se neozvala její matka, lady Matthewsová.

„Naučíš se ho ctít,“ prohlásila uštěpačně. Na jejím úzkém obličeji se jako obvykle usadil kyselý, nesouhlasný výraz. Lady Matthewsová zastávala názor, že údělem ženy je cele se obětovat manželovi a rodině a být svéráznou mučednicí. Dávala jasně na srozuměnou, že od svých tří dcer očekává totéž. Tvrdě na Madeline zírala. Pichlavé tmavé oči ostře kontrastovaly s mléčnou pletí, kterou zdědily všechny příslušnice rodu Matthewsů. Až na Madeline, která se často zardívala jako růžička.

„Až jednoho dne konečně dospěješ a dostaneš rozum,“ pokračovala Agnes, „budeš nám vděčná, že jsme ti smluvili sňatek s takovou vynikající partií.“

Madeline se téměř dusila odporem. Cítila, jak jí do líček stoupá zrádná červeň. Roky se snažila být taková, jakou si ji rodiče přáli: pokorná, tichá, poslušná. Avšak svoje pocity nedokázala už dál skrývat. „Vděčná!“ zvolala hořce. „Za to, že mě provdáte za muže, který je starší než můj otec?“

„O pouhý rok nebo dva,“ broukla matka.

„Který nesdílí žádný z mých zájmů a považuje mě jen za chovnou klisnu…“

„Madeline!“ napomenula dceru Agnes. „Takové vulgarity jsou pod tvoji úroveň.“

„Ale je to pravda!“ nedala se dívka. „Lord Clifton má z prvního manželství dvě dcery. Všichni vědí, že touží po synovi, a ode mě se očekává, že mu ho porodím. Strávím zbytek života pohřbená na venkově – alespoň dokud neovdovím. Jenže potom už budu tak sešlá věkem, že mi moje svoboda k ničemu nebude.“

„To stačí!“ ucedila upjatě její matka. „Očividně ti musím připomenout několik skutečností, má drahá. Je povinností manželky sdílet zájmy jejího chotě, ne naopak. Nemůžeš lordu Cliftonovi vyčítat, že si nelibuje ve zbytečnostech, jakými jsou četba románů či poslech hudby. Je to vážený člověk, který má silný politický vliv. Očekávám, že s ním budeš jednat s úctou, jakou si zaslouží. Co se jeho věku týče, jistě oceníš moudrost a pevné vedení, za nimiž stojí léta zkušeností. Pouze to ženě zaručuje v životě štěstí.“

Madeline si rozčilením mnula ruce. Smutně provázela očima obtloustlého gentlemana. „Třeba bych se se vším snáz vyrovnala, kdybyste mi dopřáli prožít alespoň jednu společenskou sezonu. Nikdy jsem netančila na bále. Nenavštívila jediný večírek či nóbl hostinu. Musela jsem trčet ve škole, zatímco všechny spolužačky se skvěle bavily. Dokonce i moje vlastní sestry byly představeny u dvora…“

„Protože je nepotkalo takové štěstí jako tebe,“ odvětila Agnes. Záda měla rovná jako pravítko. „Ušetřili jsme tě veškerého rozčilení, které s sebou nesou přípravy na uvedení do společnosti. Vždyť jsi v té době již byla zasnoubená s nejžádanějším a nejobdivovanějším mužem v Anglii.“

„To říkáš ty,“ zadrmolila Madeline skrze zatnuté zuby a vzápětí ztuhla, neboť do místnosti vstoupil její otec v doprovodu lorda Cliftona. „Ne já.“

Stejně jako všechny ostatní osmnáctileté dívky i ona snila o sňatku s pohledným mladíkem, který do ní bude bláznivě zamilovaný. Plešatící lord Clifton její představy zdaleka nesplňoval. Bylo mu kolem padesátky, trpěl nadváhou a tučné tváře se mu nadouvaly jako syslovi. Maskoval je hustým plnovousem, z něhož vystupovala masitá našpulená ústa. Silně připomínal žabáka.

Kéž by s ním alespoň byla legrace nebo měl laskavou povahu! Cokoliv, co by na něm mohla obdivovat. Ale ať se snažila sebevíc, stále před sebou viděla jen nadutého páprdu beze špetky smyslu pro humor. Jeho životu vládly stereotypy: věnoval se lovu, chodil na dostihy, obhospodařoval rodinný majetek a tu a tam promluvil ve Sněmovně lordů. Okatě pohrdal hudbou, uměním a literaturou, čili vším, po čem Madeline hladověla.

Sotva ji Clifton spatřil, vykročil k ní. Odulé rty zvlnil náznak úsměvu. V koutcích úst se mu leskly bublinky slin. Madeline nesnášela způsob, jakým si ji prohlížel. Jako by mu patřila. Ač byla naprosto nezkušená, vycítila, že mu imponuje především tím, že je mladá, zdravá a podle všech předpokladů plodná. Jako lady Cliftonovou by ji čekalo jedno těhotenství za druhým, dokud by pana chotě neuspokojil počet narozených chlapců. To, co se odehrává v jejím srdci, mysli a duši, jejího budoucího manžela nezajímá.

„Má drahá slečno Matthewsová,“ pravil hlubokým, skřehotavým hlasem, „pokaždé, když vás vidím, jste krásnější.“

Dokonce i kváká jako žabák, pomyslela si Madeline. Musela potlačit poněkud hysterický smích, deroucí se jí na rty. Muž sevřel její ručku v zvlhlé dlani a přiblížil ji ke rtům. Dívka zavřela oči a obrnila se proti přívalu znechucení, které se jí zmocnilo. Clifton její reakci mylně považoval za panenské rozpaky – či dokonce projev vzrušení – a spokojeně se zazubil.

Pozval ji na procházku parkem. Ihned jeho návrh odmítla, avšak rodiče nadšeně souhlasili. Nemohli se dočkat, až budou mít v rodině člověka Cliftonova postavení a vlivu.

Madeline neochotně přijala rámě svého snoubence a vydala se s ním do pečlivě udržované zahrady. Kráčeli po uhrabaných pěšinkách mezi zářivými květinovými záhony. „Tak co, užíváte si prázdnin?“ otázal se lord Clifton. Pod podrážkami bot mu skřípal šedobílý písek.

Madeline ustavičně klopila zrak. „Ano. Děkuji za optání.“

„Bezpochyby se již nemůžete dočkat, až z akademie odejdete jako vaše spolužačky,“ poznamenal. „Vaši rodiče vás drží na studiích o dva roky déle. Na mou žádost.“

„Na vaši žádost?“ opakovala udiveně. Ohromilo ji, jakou má Clifton nad jejími rodiči moc. „Ale proč…?“

„Domnívám se, že vám to jenom prospěje, má drahá,“ prohlásil se samolibým úsměvem. „Potřebujete zušlechtit a ukáznit. Každé ovoce musí správně dozrát. Sama jistě cítíte, že už nejste tak impulzivní jako kdysi. Naučila jste se trpělivosti, jak jsem zamýšlel.“

To sotva! Málem na něho vyštěkla, ale nějakým zázrakem se jí podařilo udržet jazyk za zuby. Dva roky tuhé disciplíny navíc. Dvě léta promarněná v Akademii pro mladé dámy paní Allbrightové. Skoro z nich zešílela. Každodenní dril kupodivu jen posílil dívčinu vzdorovitost a bujnou fantazii. Ještě před dvěma lety si Madeline netroufla proti zásnubám s lordem Cliftonem nic namítnout. Nyní však slova jako „trpělivost“ a „poslušnost“ neměla ve slovníku.

„Něco jsem vám přivezl,“ poznamenal Clifton. „Dárek, na nějž jistě netrpělivě čekáte.“ Usadili se na kamenné lavici a muž se k dívce nestydatě přitiskl bokem. Madeline mlčela. Konečně sebrala odvahu pohlédnout na snoubence. Clifton se na ni uculoval jako shovívavý strýček na trucovitou neteř. „Mám ho v kapse,“ zamumlal a ukázal na hnědé vlněné sako. „Proč si ho nevylovíte tlapkou, vy moje chytré koťátko?“

Takhle s ní dosud nikdy nehovořil. Vždycky se stýkali pod přísným dohledem rodičů. „Vážím si vaší laskavosti, lorde, ale nemusíte mi nic dávat,“ zašveholila Madeline a pevně si propletla prsty v klíně.

„Trvám na tom.“ Významně si poklepal na kapsu. „Vezměte si svůj dárek, Madeline.“

Neohrabaně zašátrala prsty v mužově kabátci a nahmatala drobný kroužek. Srdce se jí rozbušilo zděšením. Tupě zírala na úzkou proplétanou obroučku ozdobenou drobným tmavým safírem. Symbol jejího budoucího spojení s Cliftonem.

„Dědí se v naší rodině po celé generace,“ poznamenal. „Moje matka jej nosila až do smrti. Líbí se vám?“

„Je moc pěkný,“ pravila dutě dívka, přestože se jí šperk hnusil.

Clifton jí ho navlékl na prst. Obroučka byla příliš velká. Madeline musela sevřít ruku v pěst, aby prsten neztratila. „Teď mi za něj můžete poděkovat, kočičko.“ Muž objal krátkýma rukama dívku kolem ramen a přivinul ji k hrudi. Nepříjemně páchl. Koupání zjevně považoval za zbytečný přepych.

Madeline zadržela dech. „Přestaňte o mně mluvit jako zvířeti,“ pronesla rozechvěle. „Nelíbí se mi to. Jsem žena. Člověk.“

Lord Clifton se rozesmál. Ukázal jí velké zažloutlé zuby a ovanul ji nakyslým dechem. Stiskl ji ještě pevněji. „Věděl jsem, že se mi dříve či později vzepřete… Ale ve svém věku si s tím dovedu hravě poradit. Tady máte odměnu za svoji drzost, vy moje zlomyslné zvířátko…“

Odulé pysky se snesly na dívčiny rty a bezohledně je drtily. Takhle si svůj první polibek nepředstavovala. Tučné paže ji svíraly jako obruče. Madeline se ani nepohnula, zachvívala se odporem. Vší silou se ovládala, aby nezačala ječet či plakat.

„Brzy zjistíte, že jsem chlap jako řemen,“ bručel spokojeně zadýchaný Clifton. „Nebudu vám předčítat básně, ani se vám podbízet, jak ženské vyžadují. Udělám, co se mi zlíbí, a od vás očekávám, že se mi naučíte vyhovět.“ Testovitou rukou ji hladil po tváři. „Jste rozkošná,“ mumlal. „Rozkošná. Takové oči jsem ještě neviděl. Září jako jantar.“ Zabořil tlusté prsty do dívčiny zlato‑hnědé hřívy a kochal se jí. „Jak já se těším na den, kdy budete doopravdy moje!“

Madeline zatínala zuby, aby se jí netřásla brada. Nejradši by na toho dědka zařvala, že mu nikdy patřit nebude, ale smysl pro povinnost a zodpovědnost, který jí odmalička vštěpovali, vykonal své. Proto mlčela.

Clifton si všiml jejího rozechvění. „Vám je zima,“ promluvil k ní jako k dítěti. „Raději se vraťme dovnitř, než nastydnete.“

Dívce se náramně ulevilo. Vyskočila z lavičky jako laňka a zamířila zpátky do salonu.

Jakmile si rodiče všimli zásnubního prstenu, začali se usmívat na celé kolo a snoubencům poblahopřáli. Za běžných okolností nadšení zásadně neprojevovali, neboť je považovali za příznak neotesanosti.

„Jaký velkolepý dar!“ jásala Agnes a úplně se rozplývala. „Tomu říkám skvost, lorde Cliftone!“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ nadouval se spokojeností zmíněný gentleman.

Madeline se škrobeným úsměvem sledovala, jak pyšný otec odvádí budoucího zetě do knihovny, aby si na oslavu dopřáli skleničku. Jakmile byli z doslechu, stáhla šperk z prstu a mrštila jím na koberec.

„Madeline!“ zhrozila se matka. „Okamžitě ho zvedni! Takové dětské trucování nepřipustím! Odteďka budeš ten prsten nosit – a budeš na něj hrdá!“

„Je mi velký,“ odsekla mrazivě dívka. Vtom si vzpomněla na uslintaný polibek a zuřivě si otřela ústa rukávem. „Neprovdám se za Cliftona, máti. To se radši zabiju!“

„Přestaň s tím tyátrem, Madeline!“ Agnes se sklonila pro prsten. Držela ho na dlani jako svátost. „Doufám, že manželství se solidním mužem, který stojí nohama pevně na zemi, ti konečně napraví hlavu.“

„Solidní muž,“ špitla Madeline a hořce se usmála. Nemohla uvěřit, že matka nazvala odporného aristokrata tak banálním slovem. „O takovém sní každá dívka.“

Návrat do školy tentokrát znamenal úlevu. Až na učitele tance, který přicházel jednou týdně, se v ní nevyskytovali žádní muži. Madeline kráčela úzkou chodbou s krabicí na klobouky v ruce. Zbytek věcí jí později přinesou do pokoje, který sdílela s Eleanor Sinclairovou. Sotva stanula na prahu, shledala, že je plný dívek. Posedávaly na židlích i na postelích. Protože Madeline byla nejstarší zdejší studentkou a sedmnáctiletá Eleanor následovala hned po ní, považovaly je místní chovanky za dospělé a znalé světa. Z toho důvodu je často navštěvovaly.

Mezi děvčaty kolovala plechová krabice se sušenkami. Všechny přítomné dámy sborově vzdychaly nad barvotiskovým plakátem, který držela Eleanor. Jakmile spatřila svoji spolubydlící, srdečně se usmála. „Jaký byl lord Clifton?“ Věděla, že Madeline neminulo setkání se snoubencem.

„Ještě horší, než jsem čekala,“ odvětila stručně Madeline. Přešla k úzkému lůžku, jež stálo proti Eleanořinu. Postavila krabici na podlahu a usedla na kraj matrace. Přála si, aby návštěvnice odešly, a ona si mohla s přítelkyní promluvit v soukromí.

Vydrž, sdělovaly jí Eleanořiny oči, zatímco se kolem ní tísnila dychtivá děvčata.

„Jen se na něj podívejte!“ zvolalo okouzleně jedno z nich. „Dovedete si představit, že byste se s ním setkaly?“

„Já bych omdlela štěstím,“ přiznala jiná holčina a zahuhňala se.

„Je to nejkrásnější mužský na světě.“

„Vypadá jako lupič.“

„Pravda, v očích má cosi divokého.“

Madeline si ztěžka povzdechla. „Koho si prohlížíte?“ Smutek zvolna vystřídala zvědavost. „Ukažte jí ho.“

„Ale já se ještě pořádně nepodívala.“

„Tady máš, Madeline.“ Eleanor podala dívce barevný plakát. „Dostala jsem jej od starší sestry. V Londýně jde tenhle obrázek na dračku. Každý ho shání.“

Madeline zaostřila na podobiznu neznámého gentlemana. Čím déle na ni zírala, tím víc ji fascinoval. Mužný obličej mohl patřit králi, námořnímu kapitánovi nebo desperátovi, zkrátka někomu mocnému, snad až nebezpečnému. Nebyl klasicky krásný, na to měl příliš drsné rysy. Vyzařovala z něho takřka lví síla, již umocňovaly uhrančivé oči. Na širokých rtech pohrával ironický úsměšek. Hnědé vlasy se zdály husté a nepoddajné.

Děvčata po obrázku pokukovala, rděla se a chichotala, ale Madeline dál zachovávala kamenný výraz. „Kdo je to?“ zeptala se lhostejně.

„Logan Scott.“

„Ten herec?“

„Ano. Patří mu divadlo Capital.“

Madeline se zmocnil zvláštní pocit. O zmíněném muži již slyšela, avšak nikdy ho nespatřila na vlastní oči. Ve svých třiceti letech byl považován za herce světové úrovně, jenž dalekosáhle předčil Davida Garricka a Edmunda Keana. Někteří lidé dokonce tvrdili, že Scott zatím nedosáhl hranic svých možností. Kromě jiných předností prý disponuje velice podmanivým hlasem.

Na každém kroku jej pronásledují ženy, které okouzlil nejenom coby romantický hrdina, ale snad ještě víc jako představitel záporných typů. Exceloval v roli Jaga či Barabáše. Sváděl, zrazoval, manipuloval a ženy ho za to milovaly.

Madeline měla před očima muže na vrcholu sil, atraktivního, vzdělaného, pravý opak lorda Cliftona. Zčistajasna v srdci pocítila touhu. Logan Scott představoval svět, jehož nebude nikdy součástí. Nikdy se neseznámí s podobným člověkem, nebude s ním flirtovat, smát se, tančit. Nikdo ji nebude svádět něžnými slovíčky a doteky.

Jak se tak pohledem vpíjela do Scottovy tváře, v hlavě se jí zrodila odvážná, snad až šílená myšlenka, z níž se jí roztřásly prsty.

„Madeline, co se děje?“ zeptala se znepokojeně Eleanor a chopila se plakátu. „Najednou jsi zbledla a tváříš se nějak divně…“

„Jsem jenom utahaná,“ broukla tázaná a přinutila se k úsměvu. Zatoužila být sama. Potřebovala čas na přemýšlení. „Uplynulý víkend byl nesmírně náročný. Až si chvilku odpočinu…“

„Ano, samozřejmě. Pojďte, děvčata, přesuneme se do jiného pokoje.“ Eleanor vyhnala své družky ze dveří. Na prahu se zastavila. „Nepotřebuješ něco, Madeline?“

„Kdepak, děkuji.“

„Chápu, že setkání s lordem Cliftonem bylo utrpení. Kéž bych ti mohla nějak pomoct.“

„Už jsi to udělala, Eleanor.“ Madeline se položila na bok a přitáhla si kolena k hrudi. Hlavu měla plnou divokých myšlenek. Ani si nevšimla, že přítelkyně tiše odešla.

Logan Scott… Jeho slabost pro ženy se stala legendou stejně jako herecký talent.

Cím víc o tom Madeline přemýšlela, tím silněji v ní zrálo odhodlání. Scott by mohl představovat řešení. Využije ho, sblíží se s ním a lord Clifton bude nucen zrušit zásnuby…

… protože jeho vyvolená bude mít za sebou aférku s Loganem Scottem.

Obětuje svoje panenství a hotovo. Klidně prožije zbytek života v hanbě. Společnost ji bude považovat za použité zboží. Ať si! Všechno je lepší, než stát se lady Cliftonovou.

Začala horečně spřádat plány. Podstrčí ředitelce falešné psaní, v němž ji rodiče žádají, aby ukončila školu o semestr dříve. V následujících týdnech budou rodiče předpokládat, že pilně studuje, zatímco paní Allbrightová bude žít v domnění, že je Madeline doma. A ona zatím bude mít dostatek času ke splnění svého předsevzetí.

Vydá se do Capitalu a seznámí se s panem Scottem. Projeví ochotu s ním spát a bude to. Nepřepokládala sebemenší potíže. Každý přece ví, že všichni muži – bez ohledu na postavení – s gustem svádějí mladičká děvčata. A člověk se Scottovou pověstí se dopustí hříchu bez mrknutí oka.

Jakmile bude pořádně zneuctěná, pokorně se vrátí k rodičům a přijme jakýkoliv trest. S největší pravděpodobností ji vyženou z domu a přestěhují k příbuzným na venkov. Lord Clifton bude navýsost znechucen a přestane se jí dvořit. Vlastně ji nečeká nic příjemného, bohužel však nemá na vybranou.

Třeba to nakonec nebude tak hrozné, až se bouře přežene. Oficiálně se stane starou pannou. Bude mít dostatek času na čtení a studium. Možná jí rodiče časem dovolí cestovat. Pokusí se zapojit do nějaké charitativní činnosti a jejím posláním se stane pomoc lidem, kteří se ocitli v horší situaci než ona. Vynasnaží se, aby ze svého postavení vytěžila to nejlepší. Přinejmenším, pomyslela si s chmurným odhodláním, budu strůjkyní svého osudu.

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Madeline se zastavila u zadního vchodu. V dlani pevně sevřela držadlo svého kufříku. Cesta přes celý Londýn ji děsila, ale zároveň byla vzrušující. Do uší se vtíral hluk drkotajících kočárů, klapot koňských podkov a pokřikování pouličních prodavačů. Do nosu zase směsice rozličných vůní a pachů.

Po ránu navštívila vetešnictví, kde zastavila drahocenný prsten lorda Cliftona. Proto se jí teď kapsy nadouvají mincemi. Uvědomovala si, že se může stát terčem zlodějů, z tohoto důvodu se ustrojila do nenápadného šedivého pláště. Zdálo se, že si jí nikdo nevšímá. Nyní přešlapuje před divadlem a její dobrodružství začíná.

Dívala se na komplex čtyř nebo pěti budov s mnoha dílnami a kulisárnami. Jakmile se dostatečně osmělila, vstoupila do samotného divadla a proplétala se bludištěm chodeb a zkušeben. Doléhaly k ní útržky rozhovorů, písní, melodií a hádek. Častokrát byla v pokušení nakouknout pootevřenými dveřmi do některé z místností.

Dokráčela k prostorné světnici plné opotřebovaného nábytku, jíž dominoval stůl s osychajícími obloženými chleby, sýrem a ovocem. Prodlévali zde herci a herečky všech věkových kategorií, povídali si a popíjeli čaj. Očividně byli zvyklí, že ustavičně někdo přichází a odchází, takže si Madeline vůbec nevšímali. Nicméně neunikla pozornosti jednoho z poslíčků. Zastavil se u ní. Tvářil se přátelsky. „Potřebujete něco, slečno?“

Zamaskovala svoji nervozitu úsměvem. „Hledám pana Scotta.“

„Aha.“ Tázavě se na ni zadíval a ukázal hlavou ke vzdáleným dveřím. „Právě zkouší na jevišti. Tamhle.“

„Děkuji vám.“

„Ovšem nesnáší vyrušování,“ upozornil hoch Madeline, když zamířila naznačeným směrem.

„Nebudu ho obtěžovat,“ vyhrkla vesele. Jednou rukou ještě pevněji sevřela kufřík, druhou stiskla kliku. Propletla se mezi kulisami a ocitla se v pravé části jeviště. Opatrně postavila zavazadlo, přikradla se k zelené sametové oponě a rozhlédla se kolem sebe.

Divadlo Capital s hledištěm pro patnáct set diváků patřilo k největším svého druhu. Kolem stěn stály masivní pozlacené sloupy, vykládané smaragdově zeleným sklem. Sedadla v lóžích byla potažená nádherným sametem. Křišťálové lustry vrhaly jasné světlo na umně malovaný strop.

Jeviště se svažovalo tak, aby diváci v zadních řadách viděli stejně dobře jako ti vpředu. Tisíce odehraných představení a bezpočet podrážek zanechaly na jeho prknech nesmazatelné stopy. Zkouška byla v plném proudu. Po jevišti kráčeli dva muži s flerety v rukou. Diskutovali o choreografii bojové scény. Štíhlý blonďák svými pohyby připomínal mrštnou kočku. „Nejsem si jist, zda chápu, co po mně žádáte,“ zrovna říkal, přičemž si špičkou fleretu poklepával o botu.

Kolega mu podmanivým hlasem odpověděl: „Stephene, chci po tobě, abys do projevu vložil víc zápalu. Tvým záměrem je, pokud se nepletu, zabít soka, který málem svedl tvoji snoubenku. Jenže ty se tím fleretem oháníš jako bába jehlou.“ Příjemnější tón Madeline snad nikdy neslyšela.

Fascinovaně na muže zírala. Logan Scott byl vyšší, než očekávala. Charismatičtější, víc… Zkrátka úžasný! Svalnaté tělo obepínala bílá košile, u krku rozepnutá, dlouhé nohy vězely v černých kalhotách. Plakát, který Madeline viděla u přítelkyně, zdaleka nevystihoval skutečnost. Tmavě hnědé vlasy s ryšavým nádechem se ohnivě leskly, z úst čišela ironie. Pleť měl jako plátky divoké růže.

Mužův dokonalý zjev jako by maskoval utajenou krutost. Stačí málo a zdání gentlemana se rozplyne a objeví se muž, který je téměř všeho schopný. Madeline nervózně zamrkala. Očekávala frivolního floutka, okouzlujícího sukničkáře, avšak ze Scotta lehkomyslnost rozhodně nečišela.

Blonďák se bránil. „Obávám se, pane Scotte, že pokud se v závěrečné části souboje nebudu držet zpátky, nestihnete vykrýt můj…“

„Neboj se, jsem ustavičně ve střehu,“ přerušil ho sebejistě Scott. „Vlož do toho všechnu kuráž, kterou máš, Stephene, nebo tu roli dostane někdo odvážnější.“

Stephen dotčeně semkl ústa. Ředitelova poznámka očividně ťala do živého. „Tak tedy dobrá.“ Zvedl fleret a zaútočil. Určitě doufal, že tím Scotta zaskočí.

Logan se krátce uchechtl a bravurně výpad vykryl. Zkřížená ostří o sebe zazvonila. „Přidej, Stephene!“ pobízel mladíka Scott. Dech se mu zrychlil. „Copak jsi ještě neztratil žádnou ženu? Netoužil jsi kvůli tomu někoho zabít?“

Zdálo se, že tím vyburcoval soupeřův hněv. „Jasně že ano!“

„Tak mi to ukaž!“

Stephen začal prudce šermovat, obličej se mu leskl potem. Scott ho pochválil za vynaložené úsilí. Svižně vykrýval mladíkovy výpady a směle útočil. Madeline žasla nad elegancí, s níž se vysoký muž pohyboval. Pohled na Logana jí doslova a do písmene bral dech. Sálala z něj síla, s gustem poroučel a až znepokojivě se ovládal. Uchvácena opravdovostí souboje, přikradla se nezvaná návštěvnice blíž.

Bohužel nešťastnou náhodou zakopla o svůj kufřík a upadla na stolek plný rekvizit. Na podlaze s hlučným zařinčením přistál svícen, několik kousků porcelánu a náhradní fleret. Logan Scott se popuzeně ohlédl tím směrem. V onom vypjatém okamžiku Stephen zrovna zaútočil. Když si uvědomil, že pozornost jeho soupeře je rozptýlena, bylo již pozdě. Švihnutí nešlo zastavit.

Scott tiše zaskučel bolestí a ztěžka dosedl na podlahu. V široké dlani svíral poraněné rameno. Zlověstné ticho rušilo jen jeho zběsilé oddechování.

„Co to kčertu…?“ zlobil se Stephen. Díval se na místo, kde se zahanbená dívka pokoušela vyhrabat na nohy. Nato pohlédl zpátky na Scotta, na jehož obličeji se usadil neproniknutelný výraz.

„Stephene,“ ozval se Logan ostře. „Zdá se, že jsi z fleretu ztratil ochranný kryt.“ Zatímco mluvil, prosakovala mu mezi prsty krev a barvila košili.

„Propána!“ vyděsil se mladík. „Nevšiml jsem si toho. Nechtěl jsem…“

„To je v pořádku,“ zamumlal Scott. „Byla to nehoda. Šermoval jsi přesně tak, jak jsem si to představoval. Hlavně to neváhej příště zopakovat.“

Stephen na něj nevěřícně zíral. „Pane Scotte,“ blekotal. Nevěděl, zda se má smát, nebo si zoufat. „Jak mě můžete komandovat, když z vás crčí krev? Občas pochybuji, zda jste vůbec člověk z masa a kostí.“ V panice odtrhl zrak od zvětšující se šarlatové skvrny. „Nehýbejte se! Dojdu pro doktora! Seženu pomoc.“

„Felčara není zapotřebí,“ ohradil se nerudně ředitel, ale to už byl mladík pryč. Logan si zavrčel pod vousy něco peprného a pokusil se vstát. Jenže nohy se pod ním podlomily a obličej mu zbledl.

Madeline odhodila plášť a strhla si z krku vlněný šátek. „Tady!“ Vyběhla ze zákulisí a padla na kolena vedle zraněného muže. Složila šátek a přitiskla jej k poraněnému rameni. „Pomůže zastavit krvácení.“

Bolest způsobila, že se Scott ostře nadechl.

Měli hlavy těsně u sebe a Madeline zjistila, že hledí do těch nejmodřejších očí, jaké kdy viděla. Stínily je vějíře hustých tmavých řas. Náhle se jí nedostávalo dechu. „Moc mě to mrzí.“ Smutně se ohlédla přes rameno na hromádku rozbitých rekvizit. „Byla to nehoda. Obvykle nejsem tak nemotorná. Sledovala jsem vaši zkoušku, zakopla jsem a…“

„Kdo jste?“ přerušil ji mrazivě.

„Madeline Ridleyová,“ odvětila. Vypůjčila si dívčí příjmení své babičky.

„Co tu děláte? Tedy kromě toho, že kazíte zkoušku.“

„Přišla jsem, protože…“ Znovu se mu zadívala do očí a zčistajasna shledala, že jí nezbývá, než mu povědět pravdu. Vyklopit vše hezky na rovinu. Takové jednání se jí sice vůbec nepodobalo, musí se však nějakým způsobem odlišit od davů obdivovatelek, které se Scottovi vrhají k nohám. „Chci se stát vaší příští milenkou.“

Zcela ohromený muž na ni zíral, jako by ho oslovila neznámým jazykem. Dal si s odpovědí načas. „Nezaplétám se s děvčaty, jako jste vy.“

„Připadám vám moc mladá?“

V očích mu zajiskřil smích. Logan se jí vysmíval. „Kromě jiného.“

„Jsem starší, než vypadám,“ vyhrkla pohotově.

„Slečno Ridleyová.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Představila jste se mi vskutku originálně a váš zájem mi lichotí. Nicméně bych se vás nedotkl, ani kdyby na tom závisel můj život. Teď když mě omluvíte…“

„Co kdybyste si moji nabídku nejprve rozmyslel?“ navrhla mu Madeline. „Mezitím bych ocenila, kdybyste mě mohl ve svém divadle zaměstnat. Jsem nesmírně šikovná a mohla bych vám být v mnohém užitečná.“

„Věřím,“ ucedil suše, „ale není vás tu zapotřebí.“

„Jsem vzdělaná. Vyznám se v literatuře a historii – Hovořím plynnou francouzštinou a mám výtvarné nadání. Jsem ochotná zametat, vytírat, uklízet… Udělám všechno, co je třeba.“

„Hlava mi jde kolem, slečno Ridleyová. Nevím přesně, zda za to může ztráta krve anebo čiré ohromení, ale v každém případě jste mě skvěle pobavila.“ Scott se postavil, do tváří se mu vrátila barva. „Pověřím někoho, aby vám zaplatil zničený šátek.“

„Ale já…“ Chystala se s ním hádat.

Na jeviště se začali sbíhat lidé, kteří se doslechli o nehodě. „Nic to není,“ oznámil jim ředitel, jemuž vzniklé pozdvižení lezlo na nervy. „Kdepak, nemusíte mě podpírat. Nohy mám v pořádku.“ Vydal se ke zkušebně, obklopen hloučkem zaměstnanců, kteří se mu snažili všemožně pomáhat.

Madeline ho vyprovázela pohledem. Je to pozoruhodný muž. Vznešenost sama. Mnozí skuteční monarchové a princi postrádají jeho noblesu a působivý vzhled. Byla si jistá, že Scott je pro její záměry ten pravý. Určitě ji s ním čeká mimořádný zážitek.

Pravda, Logan zrovna nedychtí po její náruči, ale ještě s ním neskončila. Nedá mu pokoj, dokud ho nepřesvědčí. Bude mu naprosto oddaná, stane se pro něj nepostradatelnou. Zařídí, aby se z ní stala taková žena, jakou si on přeje.

Zamyšlená Madeline se doploužila k místu, kde ležel převrácený stolek a rozbitý porcelán. V divadle určitě musí být každý den spousta práce. Dumala, zda je zde ještě někdo, na koho by se mohla obrátit se žádostí o zaměstnání. Postavila stolek na nohy a jala se sbírat střepy.

Vtom se za ní ozval melodický ženský hlas. „Dávejte pozor, dítě, ať se nepořežete. Později sem někoho pošlu, aby to zametl.“

Madeline položila úlomky na stůl a obrátila se ke zlatovlasé ženě o málo starší než ona sama. Stála před ní ohromující kráska ušlechtilé tváře s modrozelenýma očima a vřelým úsměvem. Bříško se jí vzdouvalo pokročilým těhotenstvím. „Zdravím.“ Madeline si ji zvědavě prohlížela. „Vy jste herečka?“

„Kdysi jsem jí byla,“ přiznala žena pohotově. „Avšak až do narození dítěte mi připadla role zástupkyně ředitele.“

„Aha.“ Madeline vyvalila zrak. Uvědomila si, koho má před sebou. Vévodkyni z Leedsu, slavnou herečku, která spolu s Loganem Scottem excelovala jak v lehkých komediích, tak v shakespearovských tragédiích. Vážený a nesmírně bohatý vévoda z Leedsu zjevně nehodlal stát své ženě v cestě. Respektoval její lásku k divadlu i vzkvétající kariéru. „Milosti, je pro mě velikou ctí osobně vás poznat. Odpusťte mi, prosím, potíže, které jsem způsobila.“

„Nic si z toho nedělejte,“ chlácholila ji vévodkyně. „K nehodám zde dochází často.“ Tázavě se na Madeline dívala. „Zaslechla jsem, že žádáte pana Scotta o místo.“

„Ano, Vaše Milosti.“ Madeline zrudla. Zajímalo by ji, co dalšího žena zachytila. Ale vévodkyně se tvářila jakoby nic.

„Pojďte se mnou do mé kanceláře. Jak se jmenujete?“

„Madeline Ridleyová.“

„Dobrá, Madeline. Nejste typem dívky, které zde obvykle žádají o zaměstnání. Máte pěkné šaty, jste zřejmě vzdělaná. Neutekla jste náhodou z domova?“

„Ach ne,“ oponovala dívka. Nebyla to vyložená lež, protože technicky vzato utekla ze školy. Přesto se cítila nepříjemně. Pečlivě volila slova. „Okolnosti mě donutily poohlédnout se po nějaké práci. Doufala jsem, že bych zde mohla uspět.“

„Proč zrovna v Capitalu?“ vyzvídala vévodkyně, zatímco ji odváděla do administrativní budovy.

„Odjakživa se zajímám o divadelní svět a o vašem souboru jsem hodně četla a slyšela. Avšak na vlastní oči jsem žádné představení neviděla.“

„Nikdy?“ užasla žena.

„Pouze amatérské nastudování ve škole.“

„Nechcete se stát herečkou?“

Madeline zavrtěla hlavou. „Nemám potřebný talent a nerada se předvádím. Stačí pomyslet a podlomí se pode mnou kolena.“

„Škoda,“ mínila vévodkyně a otevřela dveře do malé pracovny. Mahagonový stůl přetékal dokumenty. Stěny lemovaly krabice plné knih. „Dívka s vaší tvářičkou by pro Capital znamenala terno.“

Madeline udiveně zamrkala. S takovou chválou nepočítala. Odjakživa se považovala za pohlednou, ale nic víc. Znala spoustu děvčat, která měla smyslnější postavu než ona, i půvabnější obličej. Matka vždycky tvrdila, že nejlíbeznější dívkou z rodiny je její nejstarší dcera Justine, zato Althea je tou nejchytřejší. Na nejmladší Madeline žádná chvála nezbyla.

Madeline si odmalička uvědomovala, že se měla narodit jako kluk. Třetí porod byl pro Agnes nesmírně těžký a lékař jí poté na rovinu sdělil, že další děti už mít nebude. Protože si přála syna, neubránila se Agnes hlubokému zklamání, když i do třetice přivedla na svět dceru. Madeline měla od počátku pocit, že selhala. Kéž by alespoň v něčem vynikala, aby na ni mohli být rodiče náležitě hrdí!

Vévodkyně jí naznačila, aby se posadila. „Povězte mi, co všechno umíte, a já si rozmyslím, jak byste nám mohla být užitečná.“

Několik minut si povídaly. Služebná přinesla podnos s občerstvením. Vévodkyni jela pusa jako po másle, často se usmívala, přímo sršela energií. Ve svém postavení mohla s ostatními jednat spatra, ale chovala se vlídně a uvolněně. S podobným typem ženy se Madeline dosud nesetkala. Stýkala se pouze se svou matkou, škrobenými učitelkami a děvčaty tak nezkušenými jako ona sama.

„Madeline,“ nechala se slyšet vévodkyně, „sama vidíte, že vzhledem ke svému stavu budu muset v příštích měsících omezit některé svoje aktivity. Hodila by se mi asistentka, která by mi pomáhala a udržovala zde pořádek. Je tu spousta povinností, na něž, jak se zdá, nikdo nemá čas. Říkala jste, že se dovedete ohánět jehlou. To by se mohlo hodit paní Lyttletonové, která si je a upravuje kostýmy. A přestože to pan Scott odmítá slyšet, potřebujeme někoho, kdo utřídí naši knihovnu.“

„Tohle všechno hravě zvládnu!“

Vévodkyni pobavilo dívčino nadšení. „Dobrá. Tedy se považujte za člena divadelní společnosti.“

Madelininu radost zchladila vzpomínka na Logana. Jak asi zareaguje, až zjistí, že tu Madeline pracuje? „Nebude pan Scott mít námitky?“

„Samozřejmě se mu o vás zmíním. Avšak je v mé kompetenci najímat nové zaměstnance. Pokud budete mít s ředitelem anebo s někým jiným potíže, přijdete za mnou.“

„Ano, madam. Vaše Milosti.“

V ženiných očích zajiskřil smích. „Přestaňte s tím titulováním. Tady v divadle jsem jenom pomocnicí pana Scotta. To on tu kraluje.“

Madeline nestačila žasnout. Šlechtična a pracuje v divadle. Světy aristokracie a divadla se zdály neslučitelné. Nechápala, jak se vévodkyni daří je propojit.

Žena se rozesmála, jako by jí četla myšlenky. „Většina šlechticů se domnívá, že setrváváním v divadle dělám ostudu svému stavu. I můj choť by samozřejmě přivítal, kdybych se vzdala své kariéry, ale chápe, že bez ní nedokážu žít.“

„Pokud se smím zeptat, Vaše Milosti…, jak dlouho zde pracujete?“

„Pět nebo šest let.“ Ženin obličej při té vzpomínce zjihl. „Když mě Logan přijal do svého souboru, byla jsem nesmírně vzrušená! Po této příležitosti touží každý z branže. Scott je zastáncem přirozeného projevu. Nyní jej všichni zhusta napodobují, ale tehdy představoval učiněné novum.“

„Pan Scott má nesmírné charisma,“ broukla Madeline.

„A je si toho náležitě vědom,“ dodala kysele vévodkyně. Dolila dívce čaj a zkoumavě se na ni podívala. „Avšak před něčím bych vás měla varovat. Většina děvčat, která pro Capital pracují, se dříve či později do Logana zamiluje. Radím vám, abyste nepodlehla témuž pokušení.“

Madeline zahořely tváře. „Domnívám se, že je to přirozené. Muž s jeho vizáží…“

„Tady zdaleka nejde jenom o zjev. Zeny vábí i Scottova nepřístupnost. Každá si představuje, že právě ona se stane tou vyvolenou, do níž se doopravdy zamiluje. Jenže pro Logana divadlo znamená mnohem víc než kterákoliv lidská bytost. Společnosti něžného pohlaví se pochopitelně nezříká, ale nikdy se nejedná o srdeční záležitost.“

Což se Madeline zrovna hodí. Předsevzala si, že se s panem Scottem vyspí, a poté odejde středem. O žádné city nestojí.

„Dost už o Loganovi,“ ozvala se ostře vévodkyně a vytrhla tím dívku ze zamyšlení. „Povězte mi…, máte už nějaké ubytování? Jestli ne, jedno místo vám mohu doporučit.“

„Velice bych to ocenila, Vaše Milosti.“

„Mám přítelkyni. Je to starší žena. Kdysi bývala slavnou herečkou. Žije sama v nóbl domě v Somerset Street, ale čas od času vezme podnájemnici. Těší ji, když se kolem ní motají mladí lidé, a dovede nesmírně poutavě vyprávět o zašlých časech. Jsem si jistá, že za nevelký poplatek vám ochotně pronajme pokoj.“

„To zní báječně,“ zubila se Madeline. „Děkuji vám.“

Přes ženin obličej přelétl stín. „Nerada se pletu do záležitostí jiných lidí, ale je mi jasné, že vy sem nepatříte, Madeline.“

Dívka mlčela. Nevěděla, co říct. Sklopila zrak, aby se nemusela dívat do ženiných bystrých očí.

„Skvěle skrýváte svoje pocity,“ pokračovala vévodkyně. „Pokud máte nějaké starosti…, doufám, že naleznete sílu se mi s nimi svěřit. Třeba vám dokážu pomoct.“

„Proč bych vám měla přidělávat potíže? Vždyť jsem pro vás cizí,“ zamumlala Madeline.

„Připadáte mi opuštěná,“ pravila šlechtična. „Bývávaly časy, kdy jsem se cítila stejně. Bez ohledu na to, před čím utíkáte, vás ujišťuji, že situace nemusí být tak zlá, jak vypadá.“

Madeline přikývla, přestože neměla v úmyslu cokoliv prozrazovat. Srdečně vévodkyni poděkovala, vyšla z divadla a najala si drožku, aby ji odvezla do Somerset Street.

Nell Florenceová měla stříbřité vlasy, jejichž broskvový odstín prozrazoval, že kdysi bývaly zářivě rusé. Na bledé pleti se již sice podepsalo stáří, ale obličej si dál zachovával vrozený půvab. Zdála se vlídná a laskavá, nepostrádala okouzlující závan marnivosti.

„Takže vás za mnou poslala moje drahá Julia?“ zeptala se paní Florenceová, jakmile Madeline přivítala ve svém domově. „Jsem si jistá, že spolu budeme báječně vycházet. Chápu to tak, že jste herečka. Ne? Tomu se mi ani nechce věřit. S vaší tvářičkou… Kéž bych v době svého mládí byla alespoň z poloviny tak krásná jako vy. Inu, co se dá dělat? Prorazila jsem i s tím, co mi příroda nadělila.“

Čile příchozí provedla dvoupatrovým domem. V každém pokoji byly připomínky její hvězdné kariéry. „Bývala jsem miláčkem Londýna,“ prohlásila, zatímco dívce ukazovala sérii portrétů pořízených zhruba před třiceti lety. Na každém obrázku byla zachycena v jiné póze a v odlišném kostýmu. Některé působily značně odvážně. Zdálo se, že se stará dáma kochá Madelininými rozpaky. „Vy jste jako otevřená kniha, že? Vskutku osvěžující povahový rys.“

Dívka si se zájmem prohlížela svědky hostitelčiny někdejší slávy. „Určitě jste vedla pozoruhodný život.“

„Zažila jsem vzestupy i pády,“ přiznala paní Florenceová. „A všechny jsem si je vychutnala. Jestli vám smím něco poradit, tak nikdy ničeho nelitujte. Pojďte, ukážu vám váš pokoj. Potom si popovídáme. Musíte mi o sobě vyprávět.“

Madeline si nikdy dřív neuvědomila, jak je bezelstná. Zmocnil se jí dojem, že paní Florenceová předem zná všechny její myšlenky, jako předtím Julia. „Aha,“ přikývla při pohledu na dívčin zakaboněný obličej. „Není vám do řeči. Inu, nemusíme se bavit zrovna o vás.“

Madeline jí byla za pochopení vděčná. „Děkuji vám, paní Florenceová,“ hlesla a následovala hostitelku do komnaty.

Jakmile si vybalila svoje věci, převlékla se Madeline do vlněných šatů barvy holubicí šedi, zdobených tmavě fialovou paspulkou. Dnes večer se chystá do divadla. Stane se svědkem hereckého umění pana Scotta a na vlastní oči se přesvědčí, zda má doopravdy takový talent, jak se o něm říká. Podívala se do zrcadla a zamračila se.

Ač byl její model perfektně ušit, postrádal styl. Byl příliš strohý a praktický, s nemožně vysokým límcem. Jak má svádět nějakého chlapa, nadto vybíravého pana Scotta, když nemá pořádně co na sebe? Zamyšleně si uhlazovala látku na bocích. Kéž by měla hedvábnou róbu pošitou krajkami a střevíčky zdobené perlami! Vetkla by si květinu do vlasů a…

Dlouhé zlatohnědé kadeře svinula do uzlu na temeni a přichytila vlásničkami. Kdyby tak měla ondulační kleště! Vytvořila by si kolem obličeje a na krku svůdné lokýnky. „Vždyť nemám ani kapku parfému!“ Lítostivě zavrtěla hlavou.

Zakrátko však opět nabyl vrchu její vrozený optimismus. Tohle vyřeší později. Dnes večer si užije své první divadelní představení.

Vévodkyně z Leedsu byla tak laskavá, že Madeline ukázala místo v zákulisí, odkud se dá představení pohodlně sledovat. „Nikdo vás tam nebude rušit,“ prohlásila. „Hlavně se držte stranou a nepleťte se nikomu do cesty. Herci tudy pospíchají, aby se převlékli na další scény, tak ať o vás nikdo nezakopne.“

Madeline se poslušně stáhla do ústraní, odkud měla dobrý výhled na jeviště, byť z neobvyklého úhlu. Hra se jmenovala Odpíraná láska. Předcházelo jí hudební vystoupení a komická jednoaktovka, která u obecenstva sklidila salvy smíchu. Opona byla zatažená a pilně se za ní pracovalo. Dělníci stavěli kulisy. Na první pohled na jevišti panoval chaos, ale brzy stály všechny rekvizity na svých místech. Dva mládenci zatáhli za provazy, opona se hladce rozestoupila a za ní se objevil interiér nádherně zařízeného londýnského bytu.

Publikum hlasitě tleskalo, ozývaly se uznalé výkřiky. Potom se na scéně ukázal manželský pár a jal se hlasitě diskutovat o nápadnících své dcery. Zápletka Madeline silně zaujala. Sympatizovala s hlavní hrdinkou, hodnou dívkou, které rodiče bránili ve sňatku s její dětskou láskou, a návdavkem ji zasnoubili se zlým ničemou, jenž se jí odmítal vzdát.

K Madelininu překvapení Logan Scott nehrál dívčina milého, nýbrž zhýralého lumpa. Jakmile vstoupil na jeviště, v hledišti to zašumělo. I Madeline okouzlila Scottova sebejistota a skrytá hrozba čišící z postavy, již ztvárňoval. Chce dívku pro sebe a nikdo mu nebude stát v cestě. Ani opravdová láska.

Madeline prožívala každou minutu představení. Tiše stála v pozadí, v prstech svírala okraj sametové opony. Srdce jí bušilo natolik zběsile, že je cítila až v krku. Pokaždé, když Scott promluvil, nedostávalo se jí dechu. Hrál s neuvěřitelnou lehkostí. Sálalo z něj sobectví i nezměrná touha. Madeline stejně jako ostatní diváci začala doufat, že si záporný hrdina přece jen vydobude náklonnost své snoubenky.

Scott strávil na jevišti většinu prvního jednání. Manipuloval, smlouval, stavěl mezi milence překážky, až se zdálo, že pravá láska nemá šanci zvítězit. „Jak to nakonec dopadne?“ Madeline nevydržela a šeptem se otázala kulisáka, který se zastavil kousek od ní. „Ožení se s ní pan Scott, anebo ji přenechá svému sokovi?“

Muž se pobaveně ušklíbl. Líbilo se mu, jak Madeline upoutal barvitý děj. „To vám nemohu prozradit. Připravil bych vás o překvapení.“

Dříve než stačila naléhat, první jednání skončilo a byl čas na přestávku. Na jeviště přihopkala skupina tanečnic, aby pobavila diváky, než začne druhá polovina představení.

Madeline moudře vyčkala v příšeří, schovaná za oponou. Zdálo se jí, že tam trčí celou věčnost. Nemohla se dočkat, až herci znovu začnou hrát. Cítila se šťastná. Na světě snad neexistuje místo, kde by byla radši. Zhluboka vdechovala vůni potu a líčidel i ostrý pach jevištních světel.

Vtom se kolem ní mihl stín mohutného muže, kráčejícího k šatnám. Mimoděk se o sebe otřeli rameny. Příchozí se zastavil a otočil k ní hlavu. Střetli se pohledem a Madeline se úlekem sevřel žaludek. Zírala na pana Scotta.

Obličej se mu leskl potem, oči třpytily zlostí. „Vy…,“ zavrčel. „Co kčertu pohledáváte v mém divadle?“

Byl první, kdo si dovolil před ní zaklít. Ohromením se zpočátku nevzmohla na slovo. „Pane Scotte… Vidím, že s vámi Její Milost o mně zatím nemluvila…“

„Řekl jsem vám, že tu pro vás nemám žádnou práci.“

„Ano, pane, ale vévodkyně s vaším prohlášením nesouhlasila. Přijala mě za svou asistentku…“

„Máte výpověď!“ vyštěkl a přistoupil ke zkoprnělé dívce o krok blíž. Hrozivě se nad ní tyčil.

Do nosu se jí vetřela mužova osobitá vůně. Nebyla jí vůbec nepříjemná, spíše ji fascinovala. V porovnání se Scottem jí ostatní příslušníci silného pohlaví, s nimiž se kdy střetla, připadali měkcí a krotcí.

„Ne, pane.“ Sama netušila, kde se v ní bere ta troufalost mu odporovat.

Následovalo ohromené ticho. „Ne?“ opakoval užasle, jako by tohle slovo nikdy dřív neslyšel.

„Vévodkyně povídala, že si může najmout, koho chce, a pokud máte nějaké námitky, máte za ní přijít.“

Scott se nepříjemně rozchechtal. „Opravdu? To by mě zajímalo, kdo je tu pánem! Pojďte se mnou!“ Nevybíravě popadl dívku za paži a pevně ji stiskl.

Zdrcená Madeline klopýtala do Loganovy šatny, kam ji bez skrupulí vlekl. Doléhaly k ní ředitelovy tlumené kletby. „Pane…, ocenila bych, kdybyste v mé přítomnosti z úst nevypouštěl podobná slova.“

„Bez pozvání jste se vetřela do mého divadla, způsobila pozdvižení při zkoušce, za mými zády žebronila o zaměstnání…, a teď mi budete kázat o slušném chování?“

Dveře za nimi s bouchnutím zapadly. Muž se ženou se vzájemně propalovali pohledem. Z něho sálal přímo hmatatelný vztek, z ní tiché odhodlání. Madeline si umínila, že se nenechá z Capitalu vyhodit.

„Domnívám se, že nadávání je pod vaši úroveň,“ prohlásila s nesmírnou důstojností v hlase.

Scott už už otvíral ústa, aby něco odsekl, když vtom je zase sklapl a cosi si zamumlal pod vousy.

V malé, zato dobře osvětlené místnosti vynikl každičký detail jeho obličeje. Bronzová pleť nepotřebovala líčidlo. Pronikavý pohled způsobil, že se na něho Madeline téměř bála podívat. Zatnuté zuby svědčily o tom, jak moc se zlobí. „Udělala jste chybu, slečno Ridleyová. Tady pro vás není místo.“

„Pane Scotte, pokud jste se dosud nepřenesl přes mé dopolední faux pas, hluboce se vám za ně omlouvám. Od nynějška si budu dávat větší pozor. Copak si nezasloužím druhou šanci?“

Logana popuzovala vlastní reakce. Celý den nedokázal dostat tuhle troufalou osůbku z hlavy. Uměla vládnout jazykem a pod tíhou jejích slov by roztál i ledovec, což však pouze posílilo Scottovo odhodlání. „S ranním incidentem to nemá nic společného,“ ohradil se úsečně. „Skutečností zůstává, že vás tu nepotřebuji.“

„Ale vévodkyně povídala, že mohu pomoci se spoustou věcí… Sít kostýmy, uspořádat knihovnu…“

„Julia má měkké srdce,“ skočil jí do řeči. „Využila jste její vrozené laskavosti. Mě tak snadno nezmanipulujete.“

„Já s nikým nemanipuluji!“ bránila se.

Dostavil se sluha, aby Loganovi pomohl s přípravou na druhou část představení. Přinesl mu čistou košili a vestu. Scott mu stručně poděkoval a začal se svlékat. Času neměl nazbyt.

Madeline dosud nikdy nespatřila odstrojujícího se muže. S každým rozepnutým knoflíkem se objevila větší část svalnaté hrudi. Naprosto šokovaná dívka vyrazila ke dveřím. „Pane Scotte…, asi bych měla odejít.“

„Opouštíte Capital?“ ucedil mrazivě, zatímco se soukal z provlhlé košile.

Madeline kvapně sklopila zrak, ale představa mužova obnaženého hrudníku jako by se jí vypálila do mozku. „Pokud vévodkyně dovolí, tak zde zůstanu.“

„Dobrá, ale tvrdě za to zaplatíte. Udělám vám ze života peklo. Rozumíte?“

„Ano, pane Scotte,“ špitla a vylétla z šatny, neboť Logan si začal rozepínat kalhoty.

Jakmile za ní zapadly dveře, muž se zakabonil. Uvědomoval si, že je vzrušený. Komorník George taktně odvrátil zrak a zabýval se odhozenou košilí. „Budete ještě něco potřebovat, pane?“ zamumlal.

Hodilo by se mi vědro studené vody, nemluvě o pořádném drinku, blesklo Scottovi hlavou. Zavrtěl jí, ukázal komorníkovi záda a pokračoval v převlékání. Sluha diskrétně urovnal několik věcí a vytratil se.

Logan pohlédl do zrcadla a povzdechl si. Pokoušel se soustředit na práci, která ho čeká, ale jeho myšlenky se točily kolem Madeline.

Co je zač a proč chce u všech svatých pracovat v Capitalu? Očividně pochází z dobré rodiny. Neměla by se zaplétat s lidmi z divadelního světa. Co to do Julie vjelo, že ji přijala? Zatoužil si s Madeline promluvit. Zahnat ji do kouta a vypáčit z ní přiznání. Jenže na to nezbýval čas. Musí dokončit představení a dát divákům to, kvůli čemu do Capitalu přišli.

Madeline se podařilo najít cestu zpátky do zákulisí. Přitiskla si dlaně k hořícím tvářím. Byla si jistá, že tohoto ruměnce se do smrti nezbaví. Nedopustila se chyby, když umanutě trvala na své přítomnosti v Capitalu a vzepřela se tím vůli pana Scotta? Takhle se muži určitě nesvádějí.

Proč jí nemůže přijít na jméno? Vždycky se s lidmi snadno spřátelila. Scott zřejmě dává přednost jinému typu žen. Bude v jejích silách získat si jeho náklonnost? A jak dlouho potrvá, než se jí to podaří? Zkroušená smutně zírala na potemnělé jeviště, kde herci trpělivě čekali na začátek druhého jednání.

Opona se rozhrnula a příběh dvou nešťastných milenců pokračoval. Díky mistrovskému hereckému umění pana Scotta Madeline brzy zapomněla na všechno ostatní a ponořila se do děje.

Po mnoha peripetiích mazaný darebák konečně pochopil, že se sice může se svou vyvolenou oženit, avšak její lásku tím nezíská. Kupodivu se převtělil do role neznámého dobrodince, který pomohl zamilované dvojici uprchnout. Nikdy se nedozvěděli, komu vděčí za své štěstí. Ač postava, kterou hrál pan Scott, neprojevila jedinou stoupu sebelítosti a nesňala z tváře cynickou masku, diváci vytušili, že má zlomené srdce. Ke spokojenosti publika následoval sladkobolný konec.

Sotva spadla opona, ozvalo se nadšené aplaudování a pískot. Herci se vrátili na jeviště, aby sklidili zasloužený potlesk. Největší jásot patřil Scottovi. Přijímal jej s mdlým úsměvem a náznakem poklony. Poté oznámil obecenstvu program na následující den a opona se nadobro uzavřela, přestože si diváci vynucovali další děkovačku.

Madeline se opatrně ztratila dřív, než si jí Scott znovu všimne. Zahlédla v zákulisí jeho tmavou hlavu, ovšem zdržel ho dav natěšených ctitelek. Dychtivě se kolem něho tlačily. Dívka si unaveně povzdechla a vydala se do pracovny vévodkyně z Leedsu, kde si prve odložila plášť.

„Madeline.“ Dívka zvedla zrak a spatřila před sebou svoji dobrodějku. „Jak se vám líbilo představení?“

Oslovená jen s námahou hledala vhodná slova. „Och. Bylo to fantastické! Něco takového jsem dosud nezažila!“

„Prokristapána!“ smála se Julia jejímu nadšení.

„Není divu, že lidé hovoří o panu Scottovi jako o živoucí legendě. On… On…“ Madeline se odmlčela, protože najednou nevěděla, jak dál.

„Ano, já vím,“ usmála se chápavě vévodkyně.

Madelinino zanícení náhle povadlo. „Mrzí mě to, ale neušla jsem pozornosti pana Scotta. Pořád má proti mně námitky. Vyjádřil se docela jasně.“

Juliino obočí vylétlo udiveně vzhůru. „To se mu nepodobá. Nikdy neměl nic proti lidem, které jsem přijala. Nechápu, proč…“ Překotně se odmlčela a užasle hleděla na posmutnělou dívku. „Žádný strach, má drahá. Zítra se s ním před zkouškou sejdu a všechno si vyjasníme.“

„V to doufám, Vaše Milosti.“ Madeline se odmlčela. „Nesmírně toužím zde pracovat.“

„Však se vám to splní,“ ujistila ji vévodkyně. „Ledaže pan Scott vyrukuje s náramně dobrým důvodem, proč by tomu tak nemělo být. Což je podle mě velice nepravděpodobné.“

Kapitola 2

Logan stál v divadelní truhlářské dílně a kriticky si prohlížel kulisu dvojnásobných rozměrů, než bývalo obvyklé. Úplně nová konstrukce, sestávající z dřevěné kostry potažené plátnem, bude brzy předána do péče malířů.

„Takhle velkou dekoraci jsme ještě neměli,“ prohodil ke dvěma řemeslníkům, kteří mu ji předváděli. „Čím ji podepřeme?“

„Domníváme se, že nejlepší budou zadní vzpěry,“ prohlásil Robbie Cleary, šéf truhlářů. „Alespoň bude během představení stabilní.“

Scott přejel širokou dlaní po silném břevnu a vyzkoušel jeho pevnost. „Radši byste je měli přišroubovat k podlaze. Nechci, aby to na někoho spadlo. Je to zatraceně těžký kus.“

Robbie souhlasně přikývl a vstoupil za dekoraci, aby si ji zezadu pořádně prohlédl. Byla zkonstruována tak, aby se přední díl dal vlastní vahou lehce sklopit a odhalil tím další část kulisy. Jednalo se o ošemetnou záležitost, vyžadující jak zručnost, tak správné načasování, aby nedocházelo k potížím.

Logan se nepřítomně popotahoval za vlasy. „Vyzkoušejme, jak to bude fungovat.“

„Dobrá, pane Scotte,“ přisvědčil neochotně Robbie. „Ale asi bych vás měl upozornit, že jsme to ještě neprubli.“

„Tak to ověříme teď.“

Jeden z pomocníků, drobný Jeff, přispěchal, aby spolu s truhláři držel kulisu na místě.

„Spustíme přední díl,“ poručil šéf svým podřízeným.

Vtom Logan koutkem oka zachytil, jak do dílny někdo vstoupil. Štíhlá dívka s koštětem, lopatkou a hadry na vytírání. Ta nová žába, pomyslel si podrážděně. Očividně si neuvědomuje, že jí hrozí nebezpečí. Namířila si to přímo k místu, kam se má položit obří kulisa. „Dávejte sakra pozor!“ obořil se na ni Logan. Děvče se zastavilo a pohlédlo na něj nevinnýma očima. Nevšimlo si, že se na ně řítí dřevěný rám.

Logan bez přemýšlení vystřelil kupředu. Sevřel dívku v náruči a zaštítil ji svým tělem. Bytelná konstrukce mu přistála na poraněném rameni. Mučivá bolest ho přiměla zaklít a zakolísat. Na okamžik se nesvedl nadechnout. Vzdáleně si uvědomoval, že se Robbie a jeho parta řítí k dekoraci, aby ji odtáhli, zatímco dívka od něho vyděšeně odskočila.

„Pane Scotte,“ vyhrkla vyplašeně. „Jste v pořádku? Moc mě to mrzí.“

Logan lehce zavrtěl hlavou. V obličeji byl bílý, vší silou bojoval s nevolností. Přece se nesloží uprostřed dílny. Odjakživa si dával záležet na autoritativním vystupování. Nikdy mu nebylo před zaměstnanci špatně, nikdy neprojevil slabost nebo nerozhodnost.

„Ach, vaše rameno!“ zvolala Madeline. Zírala na mužovu košili, jíž začala prosakovat krev. Rána se znovu otevřela. „Co pro vás můžu udělat?“

„Držet se ode mě dál!“ odsekl Logan, jemuž se konečně mírně ulevilo. Zhluboka se nadechl. „Co tu u všech svatých pohledáváte?“

„Přišla jsem zamést podlahu, uklidit a tak. Máte pro mě nějakou jinou práci, pane?“

„Odejděte!“ vyštěkl muž a zlověstně se zachmuřil. „Nebo vás uškrtím.“

„Ano, pane,“ pípla pokorně.

Jiná by se na jejím místě pravděpodobně rozplakala. Scott jí, ač nerad, přičetl ke cti, že něco vydrží. Ostatní zaměstnanci se báli jeho hněvu. Dokonce i Julia se mu vyhýbá širokým obloukem, když má Logan náladu pod psa.

Madeline omluvně pohlédla na Robbieho. „Mrzí mě to, pane Cleary. Přijdu později.“

„V pořádku, děvče.“ Truhlář počkal, až provinilá dívka zmizí, a obrátil se k řediteli. „Pane Scotte,“ prohlásil vyčítavě, „podle mě nemáte důvod být na tu holku tak příkrý. Chtěla jenom pomoct.“

„Je to chodící katastrofa.“

„Jenže Maddy provází smůla jen tehdy, když se někde poblíž ocitnete vy,“ osmělil se mladý Jeff. „Jinak je v pohodě.“

„To je mi fuk.“ Logan tiskl dlaň k rameni, které ho pálilo jako čert. Hlava mu pukala bolestí. „Nechci ji tady,“ ucedil nenávistně a rázným krokem odešel z dílny.

Namířil si to rovnou do Juliiny pracovny, aby vyjádřil své pobouření. Tu holku najala Julia – tak ji taky vyrazí. Svoji kolegyni našel sedět za stolem. Mračila se nad týdenním výkazem a samým soustředěním krčila čelo. Kvapně k němu vzhlédla a užasla.

„Logane, co se ti stalo? Vypadáš, jako by tě srazilo šestispřeží.“

„Situace je daleko horší. Došlo k další srážce s tvou malou chráněnkou.“

„Madeline?“ Julia se zachmuřila. „Co se přihodilo?“

Logan Julii vylíčil, k jakému incidentu došlo v truhlářské dílně. Přítelkyně, místo aby projevila předpokládanou starost a znepokojení, málem vyprskla smíchy.

„Chudáčku Logane,“ chechtala se. „Není divu, že máš vztek. Ale Maddy za to nemůže.“

„A já snad ano?“ odsekl kysele.

„Je tu teprve první den. Chvíli potrvá, než se zde zorientuje.“

„Je tu poprvé a naposled,“ soptil Logan. „Chci, aby vypadla, Julie, a myslím to vážně.“

„Já zase nechápu, proč nedokážeš Madeline vystát.“ Julia se pohodlně opřela a zpražila ředitele pohledem, který nesnášel.

„Nic neumí a o divadle ví houbec.“

„Všichni jsme kdysi začínali,“ mírnila ho Julia a sladce se usmívala. „Všichni kromě tebe, samozřejmě. Ty ses zkušený už narodil…“ Jemně se mu vysmívala.

„Nepatří sem,“ argumentoval vztekle muž. „Tohle nemůžeš zpochybnit.“

„Možná ne,“ přiznala, „ale Madeline je inteligentní mladá žena, která se očividně potýká s potížemi. Chci jí pomoct.“

„Nejlépe jí pomůžeš, když ji pošleš zpátky tam, odkud přišla.“

„Co když prchá před nebezpečím? Copak tě to ani trochu nezajímá? Nejsi zvědavý?“

„Ne.“

Julia si podrážděně povzdechla. „Jestliže zde Madeline nezaměstnáme, kdo ví, do jakého maléru se může dostat. Dobrá, budu ji platit ze svého, pokud ti jde o tohle.“

„Nejsme žádná charita, sakra!“

„Potřebuji asistentku,“ trvala na svém Julia. „Pociťuji to už nějakou dobu. Madeline je přesně ta pravá. Proč to nedokážeš pochopit?“

„Protože…“ Logan se překotně odmlčel. Zmíněná dívka ho neuvěřitelně rozčilovala, přestože nechápal proč. Možná ho dráždily její otevřenost a bezprostřednost, vlastnosti, které sám postrádal. V Madelinině přítomnosti se necítil ve své kůži. Připomínala mu všechno, čím si nepřál být, všechny vnitřní boje, jimiž se protrpěl. Ovšem tohle Julii prozrazovat nechtěl. Jeho způsob života ji od prvopočátku popouzel.

„Logane,“ ozvala se netrpělivě Julia, která se v jeho mlčení vůbec nevyznala, „snad mi nabídneš nějaké vysvětlení.“

„Prohlášení, že je to nemotorná naivka, by mělo úplně stačit.“

Julia otevřela údivem ústa. „Každému z nás se občas přihodí nějaká ta nehoda. Odkdy jsi tak malicherný?“

„Povídám, že odsud pomaže, a už o tom nechci nic slyšet!“

„Potom jí to pověz sám. Já bych se těmi slovy zadusila.“

„Já žádné zábrany nemám,“ dal se slyšet Logan. „Kde je?“

„Poslala jsem ji za paní Lyttletonovou, aby jí pomohla s kostýmy,“ odsekla Julia. Zlostně se probírala lejstry rozloženými na stole.

Logan rázně odkráčel z pracovny s úmyslem děvče okamžitě vyhledat. Kostymérna se nalézala v budově stojící stranou od ostatních. Důvodem bylo větší riziko požáru, který by mohl ohrozit celé divadlo.

Paní Lyttletonová byla urostlá bodrá žena se záplavou hnědých kudrlinek na hlavě. Pod jejíma velkýma obratnýma rukama vznikaly ty nejkouzelnější kostýmy, jaké kdo viděl. Velela půl tuctu děvčat, která jí pomáhala se šitím i údržbou nepřeberného množství šatů. Na kostýmech se zde rozhodně nešetřilo, což věděli jak herci, tak návštěvníci divadla.

„Pane Scotte!“ zvolala žoviálně švadlena. „Co pro vás mohu udělat? Připadá vám, že ta košile, co jste ji měl včera večer, pořád šponuje v ramenou? Nevadí, v případě potřeby znovu přešijeme rukávy.“

Logan neměl náladu na povídání. „Kde je to nové děvče – slečna Ridleyová? Chci s ní mluvit.“

„To je ale roztomilá holčina, co? Poslala jsem ji do prádelny s několika hedvábnými róbami. Ty nemůžeme sušit tady, v Londýně. Byly by samá saze! Zařídila jsem, že je odvezou na venkov. Tam je vyperou, pověsí…“

„Díky,“ broukl netrpělivě Logan. Úskalí spojená s údržbou ošacení ho nezajímala. „Přeji vám pěkný den, paní Lyttletonová.“

„Až se vrátí,“ pokračovala švadlena, „pošlu ji za vámi s návrhy kostýmů pro Othella.“

„Děkuji vám,“ procedil skrze zuby. Představa, že za ním Madeline přijde do kanceláře, ho popuzovala. Nebo spíše znepokojovala. S ohledem na smůlu, která ji provází na každém kroku, bude mít náramné štěstí, když se po Madelinině odchodu jeho pracovna nepromění v kůlničku na dříví.

Nicméně sotva vstoupil do malé místnosti, již považoval za soukromou svatyni, shledal, že je prázdná – a pozoruhodně uklizená. Knihy a jednotlivé složky byly úhledně srovnané, zmizel všudypřítomný prach. Dokonce ani na desce psacího stolu nepanoval obvyklý chaos. Logan se zmateně rozhlížel kolem sebe. „Hrome! Jak tu teď mám něco najít?“ Náhle jeho pozornost přitáhla nezvyklá barevná skvrna. Zaostřil na ni a spatřil polorozvitou červenou růži. Stála na jeho stole. Vázičku nahradila sklenice.

Ohromený muž zíral na sametový květ.

„Je to mírová ratolest,“ ozval se za ním Madelinin hlas. Prudce se otočil. Shledal, že dívka nesměle nakukuje dovnitř a přátelsky se usmívá. „Dále slibuji, že už vám nezpůsobím další zranění.“

Logan na ni užasle zíral. Stručná výpověď, kterou se na ni chystal vyštěknout, mu odumřela na rtech. Domníval se, že se dávno zbavil všech pocitů viny, ale při pohledu na dívčinu dychtivou bezelstnou tvář upadl do rozpaků. Kromě toho si uvědomil, že kdyby ji bezdůvodně vyrazil, považovali by ho ostatní zaměstnanci za netvora. Zajímalo by ho, zda je Madeline doopravdy tak bezelstná, jak se jeví, anebo má co dočinění se skvělou manipulátorkou. Z velkých hnědých očí se mu nepodařilo nic vyčíst.

Poprvé si naplno připustil, že Madeline Ridleyová je moc hezká dáma. Přímo líbezná. Má jemný obličej, pleť jako porcelán, dětská a zároveň půvabná ústa. Je štíhlá a pružná, avšak postrádá onu smyslnost, jež se mu u žen tolik líbí.

Logan se usadil do křesla, aniž spustil z dívky zrak. „Kde jste ji vzala?“ ukázal na růži.

„Na květinovém trhu v Covent Garden. Vypravila jsem se tam časně zrána. Je to pozoruhodné místo. Viděla jsem tam loutkáře, ptáčníky, a také úžasný výběr ovoce a zeleniny…“

„Pro ženu je nebezpečné potulovat se po Londýně bez doprovodu. Zloději a cikáni snadno oškubou takovou holubičku, jako jste vy.“

„Necelila jsem sebemenším potížím, pane Scotte.“ Dívčin úsměv se prohloubil. „Ovšem velice mě těší, že si o mě děláte starosti.“

„Nedělám,“ odvětil mdle a zabubnoval prsty o stůl. „Jenom jsem se stal očitým svědkem katastrof, které vás provázejí.“

„Mýlíte se,“ pravila bez náznaku hořkosti. „Odvažuji se tvrdit, že až dosud jsem vedla velice klidný život.“

„Potom mi vysvětlete, proč dívka z dobré rodiny hledá práci v divadle.“

„Abych vám byla nablízku,“ odvětila.

Logan nad nestydatým přiznáním zavrtěl hlavou. Z úst nezkušeného děvčete nedávalo smysl. Proč se s ním snaží stůj co stůj zaplést?

„Vědí vaši rodiče, kde jste?“ otázal se. „Ano,“ vyhrkla až příliš rychle.

Pochybovačně zkřivil ústa. „Kdo je váš otec? Kde pracuje?“

„Je… sedlák,“ hlesla opatrně dívka.

„Očividně úspěšný.“ Muž významně ukázal na zjevně drahé, prvotřídní vlněné šaty. „Proč nesedíte doma, slečno Ridleyová?“

Zaváhala. Slova jí pojednou vázla v hrdle. „Nepohodli jsme se.“

„Kvůli čemu?“ dotíral. Neušel mu ruměnec, rozlévající se Madeline po tvářích.

„Radši bych o tom nemluvila.“

„Týká se to nějakého muže?“ Z údivu, zračícího se v hnědých kukadlech, vyčetl, že hádá správně. Pohodlně se opřel a chladně si dívku prohlížel. „Necháme to být, slečno Ridleyová. Do vašeho soukromí mi nic není. Nicméně bych vám rád znovu připomněl, že pokud se konejšíte falešnou nadějí, že bychom my dva…“

„Chápu,“ prohlásila věcně. „Odmítáte si se mnou cokoliv začít.“ Na prahu se významně zarazila a dodala: „Ovšem názory lidí se mění.“

„Moje ne,“ ubezpečil ji. Když mu zmizela z dohledu, zamračil se. Prokristapána, copak ta holka nemá ponětí, co znamená slůvko „ne“?

Madeline se celý den nezastavila. Sešívala kostýmy, uklízela šatny, třídila čerstvě vytištěné plakáty, opisovala pro pana Scotta rozvrhy jednotlivých členů společnosti.

Divadlo na ni působilo jako jedna velká rodina, v níž nechybí vnitřní sváry, jak se dá u velkého kolektivu čekat. Zejména herci si libovali v intrikách. Se zajímavějšími lidmi se Madeline dosud nesetkala. Povídali si a žertovali s otevřeností, která ji zarážela. Zdálo se, že ať už se baví o čemkoliv, týká se jejich rozhovor i pana Scotta. Všichni ho očividně obdivovali, ba přímo uctívali. A poměřovali s ním všechny ostatní.

Madeline zametala podlahu zkušebny a odklízela použité nádobí. Zároveň natahovala uši a poslouchala, jak nejpopulárnější členové souboru diskutují o tom, co člověka přiměje, aby se zamiloval.

„Láska se nedá naplánovat,“ prohlásila Arlyss Barryová, drobná kudrnatá komediální herečka. „A nikdo se s ní nechlubí. Vezměte si kupříkladu pana Scotta. Sledujte, jak hraje, a uvědomíte si, že si stále schovává něco pro sebe. Právě ono tušené tajemství k němu vábí ženy.“

„Hovoříme o divadelních hrách nebo o životě?“ zeptal se Stephen Maitland, blonďák, který nešťastnou náhodou zranil ředitele při souboji.

„Copak je v tom nějaký rozdíl?“ namítl Charles Haversley, další z herců. Schválně předstíral údiv a ostatní se rozchechtali.

„V tomto případě ne,“ konstatovala Arlyss. „Lidé odjakživa prahnou po tom, co nemají. Diváci se zamilují do hlavního hrdiny, neboť si uvědomují, že žádný z nich se s ním nesblíží. V reálném světě je to stejné. Neexistuje muž či žena, kteří by někdy nenašli zalíbení v člověku, který je mimo jejich dosah.“

Madeline se zarazila. V rukou svírala koště a smetáček. „Nejsem si jistá, zda s vámi souhlasím,“ prohlásila zamyšleně. „V podobných záležitostech se sice nevyznám, ale… co když je k vám někdo velice laskavý a vy se v jeho společnosti cítíte v bezpečí a milovaný… Neshledáte jej pak přitažlivým?“

„Já nevím.“ Charles se darebácky zakřenil. „Co kdybyste na mně vyzkoušela svoji teorii, Maddy? Uvidíme, jestli funguje.“

„Já se domnívám, že Maddy už ji na někom zkouší,“ prohodila šibalsky Arlyss a vzápětí se rozchechtala, když dívka krvavě zrudla. „Odpusťte, drahá… My se tu s oblibou vzájemně škádlíme. Obávám se, že si na to budete muset rychle zvyknout.“

Madeline se na ni vlídně zazubila. „Spolehněte se, slečno Barryová.“

„Na kom že si ověřujete svoji hypotézu?“ otázal se se zájmem Charles. „Hlavně neříkejte, že na panu Scottovi.“ Předstíral zděšení, když dívčiny líce zaplavila další vlna šarlátu. „Proč jste si vybrala jeho a ne mě? Já vím, je bohatý, pohledný a slavný… Ale co dál?“

Ve snaze uniknout mužovým vtípkům oháněla se Madeline zuřivě koštětem a razila si jím pomyslnou cestičku ze zkušebny. Zakrátko zmizela na chodbě.

„Chudinka ubohá,“ povzdechl si tiše Stephen. „Ani si jí nevšimne. Na jeho vkus je příliš nevinná.“

Zkroušená Madeline přestala zametat a uchýlila se do bezpečí prázdné šatny. Poté, co vyslechla názory zkušených herců, si uvědomila, že se dopustila příšerné chyby. Vzala to za špatný konec. Napochodovala ke Scottovi a oznámila mu svoje záměry. Přímo se mu nabídla a neponechala si špetku tajemství, jíž by ho okouzlila. Není divu, že je mu lhostejná. Bohužel je pozdě něco změnit.

Zhluboka si povzdechla. Kéž by tu byla nějaká moudrá a zkušená žena, která by jí poradila. Vévodkyni se svěřit nemůže… Pojednou se dívčin obličej rozjasnil. Zdá se, že přece jenom je tu někdo, koho by se mohla zeptat.

V době, kdy drožka dovezla Madeline do Somersetu, se po obloze honila černá mračna. Paní Florenceová seděla u krbu v salonu a večeřela. „Vrátila jste se později, než jsem očekávala, má drahá. Copak máte v divadle tolik práce? Musíte mít příšerný hlad. Zazvoním na služebnou.“

Dívka vděčně přikývla. Přisedla si k ohni a jemně se zachvěla, když ucítila příliv tepla. Domácí ji vyzvala, aby vyprávěla, co po celý den dělala, a Madeline jí ráda vyhověla. Nato se zahleděla do plamenů. „Paní Florenceová, potřebovala bych se s vámi o něčem poradit, ale obávám se, že budete v šoku.“

„Mnou hned tak něco neotřese, dítě. Na to žiju příliš dlouho.“ Stařena se předklonila, oči ve vrásčitém obličeji přímo zářily. „Probudila jste ve mně zvědavost – sem s tím!“

„Napadlo mě, že máte spoustu zkušeností… Chtěla jsem se vás zeptat, jak…“ Madeline se odmlčela. Slova jí vázla v hrdle. „Potřebuji svést jistého muže.“

Paní Florenceová se opřela v křesle, ani nemrkla.

„Vyděsila jsem vás,“ hlesla dívka.

„Spíše překvapila. Tuhle otázku bych od vás vskutku nečekala. Jste si jistá, že víte, do čeho se pouštíte? Nerada bych, abyste učinila chybu, za niž se budete později stydět.“

„Paní Florenceová,“ odvětila kysele dívka, „v životě jsem neprovedla nic ostudného.“

Stařena se pobaveně zachichotala. „Takže to nyní chcete napravit?“

„Ano! Jinak projevím nedostatek ducha i charakteru.“

„Dovoluji si s vámi nesouhlasit, má drahá. Podle mě máte ducha i charakteru až až. Nicméně pokud jste odhodlána dovést svůj záměr do konce, s radostí vám pomůžu. O mužích toho vím hodně – alespoň si to myslím. Odvažuji se tvrdit, že se za posledních deset dvacet let moc nezměnili. Povězte mi, vybrala jste si někoho konkrétního?“

„Ano. Pana Scotta.“

„Aha.“ Stařena se na ni dlouze zadívala pronikavým a současně podivně nepřítomným pohledem. Jako by jí před očima vytanula dávná vzpomínka. „Vůbec se vám nedivím,“ prohlásila posléze. „Kdybych byla na vašem místě, také bych se o něj pokusila.“

„Opravdu?“ užasla Madeline.

„Na to vezměte jed. Připadá mi, že pan Scott je jeden z mála mužů v Anglii, kteří za tu námahu stojí. Ti zženštilí, sebestřední náfukové, co v dnešní době zhusta hrají první milovníky, nestojí ani za pohled. Ačkoliv osobně pana Scotta neznám, viděla jsem ho na jevišti. Poprvé před pěti lety. Hrál Jaga v Othellovi… Přesvědčivější interpretaci jsem dosud nespatřila. Scott představoval ryzí, svůdné, úlisné zlo. Je to obdivuhodný herec a nebezpečný muž.“

„Nebezpečný?“ opakovala rozechvěle Madeline.

„Ano. Představuje riziko pro ženské srdce. Neškodní muži jsou vhodní pro manželství, nebezpeční bývají výhradně pro radost. Hlavně si ohlídejte, abyste od nich nepožadovala víc, než nabízejí.“

Madeline se ke stařeně naklonila. „Paní Florenceová, neprozradíte nikomu, co plánuji?“

„Samozřejmě že ne. Tohle je vysoce soukromá záležitost. Mimoto nemáte záruku, že uspějete. Z toho, co jsem se o Scottovi dozvěděla – většinou od Julie –, soudím, že bohužel nejste jeho typ. Někteří muži dávají přednost zkušeným ženám a vy…“ Odmlčela se a kriticky na dívku pohlédla. „Něco mi napovídá, že váš repertoár je striktně omezen.“

„Já žádný repertoár nemám,“ přiznala chmurně Madeline.

Stařena ji uchopila za bradu. „O to je váš úkol obtížnější. Na druhou stranu jste mladá a krásná, což jsou atributy, které bych rozhodně nepodceňovala.“

„Potíž tkví v tom, že už jsem se stačila dopustit zásadní chyby. Měla jsem být tajuplná a nedostižná…, jenže já bezostyšně vyrukovala s pravdou ven.“

„Takže Scott ví, že po něm toužíte?“ usmála se domácí.

„Ano. Dal mi jasně na srozuměnou, že se mnou nechce nic mít.“

„Nuže, vaše přímočarost nemusí být nutně na překážku,“ prohlásila paní Florenceová. „Dá se předpokládat, že Scott je dávno obeznámen se všemi druhy jemných a sofistikovaných narážek, s jejichž pomocí ho ženy vábí do svých sítí. Třeba jste ho svým prohlášením vyvedla z míry.“

„Kdyby jenom to!“ kápla Madeline božskou. „Málem ho kvůli mně probodli fleretem.“

„Cože?“ vyděsila se paní Florenceová, načež jí Madeline vyprávěla o nešťastném šermířském souboji. Stařena nevěřícně zírala se směsí úžasu a pobavení v očích. „Nepřestáváte mě udivovat, dítě. Počkejte, musím o tom popřemýšlet…“ Madeline trpělivě vyčkávala.

„Škoda že nemáte žádné herecké zkušenosti,“ prohlásila nakonec paní Florenceová. „Nejlépe by se vám vedlo na jevišti, kde je Scott nejpřístupnější a v pohodě. Troufám si tvrdit, že kromě doby, kdy hraje, je ustavičně ve střehu. Přiblížit byste se mu mohla v rámci role. Pak byste si snadno poradila se všemi jeho obrannými úskoky.“

„Třeba bych se mohla nabídnout, že budu hercům při zkouškách číst narážky, když se učí roli,“ pravila váhavě Madeline. „Ano, to je výborný nápad.“

„Ale paní Florenceová… Co když se mi podaří pana Scotta správně navnadit? Co pak?“

„Potom se řiďte svými instinkty. Hlavně si pamatujte, že se nesmíte chovat jako zamilovaná nanynka. Jednoduše mu dejte na srozuměnou, že jste přístupná a svolná, a nabízíte mu potěchu, aniž cokoliv žádáte na oplátku. Tomu neodolá žádný muž.“

Madeline poslušně přikývla.

„Ještě něco,“ dodala stařena. „Každá role vyžaduje správné oblečení. Ačkoliv máte nádhernou postavu, v těchto myších šatech se to těžko pozná.“

Madeline se smutně usmála. „Obávám se, že s tím nemohu nic udělat, madam. Nemůžu si dovolit novou garderóbu.“

„Však já něco vymyslím,“ ubezpečila ji domácí.

Madeline se vděčně zazubila. Obdivovala stařenin elán a nadšení. „Velice vám děkuji za radu.“

„I já jsem vám moc vděčná, Maddy. Větší vzrušení jsem dlouho nezažila. S radostí s vámi budu kout pikle. S mou pomocí si odvedete pana Scotta do postele jako jehně na porážku.“

„V to doufám,“ broukla dívka. „Nicméně… si neumím pana Scotta představit v rouchu beránčím.“

„Tenhle objev vás teprve čeká, milé dítě. Ze zkušenosti vím, že v loži jsou pánové úplně jiní než mimo ně. Herci jsou nejnevypočitatelnější milenci ze všech. Žena nikdy neví, kdy své počínání myslí vážně a kdy odříkávají roli.“ Znovu se zadívala do plamenů a mlčky přemýšlela. Mezitím se dostavila služebná s večeří pro Madeline.

Jakmile odešla, dívka se znovu ozvala: „Paní Florenceová, existuje způsob, jak zjistit, na co se má žena připravit?“

Stařena se na ni tázavě podívala. Očividně netušila, nač se dívka ptá.

„Chci vědět, zda se dá odhadnout, jaký je muž milenec,“ objasnila Madeline.

„Myslím, že hodně se dá odvodit ze způsobu, jakým líbá.“ Paní Florenceová se zatvářila šibalsky. Pohrávala si s uvolněnou kadeří stříbřitých vlasů. „Vlastně je to výborný nápad. Co kdybyste pana Scotta překvapila polibkem? Je to odvážný a stylový manévr. Tím ho určitě dostanete.“

„Ale jak? A kdy?“

„To ponechám na vaší představivosti, Maddy. Však vy už správný okamžik poznáte.“

Překvapte ho polibkem. O smělém návrhu paní Florenceové Madeline uvažovala po celý následující den. Nikdy se jí nenaskytne příležitost dotáhnout troufalý skutek do konce. Kéž bych byla tak krásná jako moje starší sestra Justine, anebo chytrá jako Althea! Jenže já jsem dočista obyčejná a pan Scott je… nedosažitelný.

Viděla, jaký vliv má na ostatní lidi. Na davy aristokratů, kteří obléhali jeho šatnu po každém představení. Na herce a herečky, již ho přicházeli požádat o radu. Každý od něho něco chtěl. Dokonce i já, pomyslela si nervózně Madeline. Toužila, aby jí poskytl tu nejosobnější službu, a doufala, že se Logan s trochou štěstí nikdy nedozví proč.

Ve snaze zjistit o něm něco víc, vypravila se Madeline za Arlyss Barryovou v době, kdy si herečka dopřávala ve zkušebně čaj. Arlyss byla studnicí informací. Znala důvěrné podrobnosti o všech členech souboru a neváhala se o ně podělit.

„Chtěla byste vědět víc o panu Scottovi?“ zeptala se Arlyss a mrštně si vhodila do pusy sušenku. Paní Lyttletonová si ustavičně stěžovala, že je Arlyss moc tlustá, ta však nedokázala zkrotit svoji chuť na sladké. „To bychom rádi všichni, Maddy. Úchvatnějšího člověka jsem dosud nepotkala. Je těžké se v něm vyznat.

Fanaticky si střeží svoje soukromí. Zásadně nikoho nezve k sobě domů. Pokud je mi známo, kromě vévodkyně jeho sídlo nikdo ze souboru nenavštívil.“

Madeline se zamračila. „Byli pan Scott a vévodkyně někdy…?“

Arlyss zavrtěla hlavou, až se jí kudrlinky roztančily. „Podle mě jsou si ti dva příliš podobní. Oba měli srdce pouze pro divadlo a nezbývalo v něm místo pro nic dalšího. Jenže pak Julia potkala vévodu…, ale to už je úplně jiný příběh. Abych zodpověděla vaši otázku: Julia a pan Scott se spolu nikdy nesblížili. Podle dobrozdání mé přítelkyně se pan Scott domnívá, že láska je nejhorší věc, která by ho mohla v životě potkat.“

„Ale proč?“

Arlyss vesele pokrčila rameny. „To je záhada. Náš ředitel je zkrátka jedno velké tajemství.“ Ztišila hlas a důvěrně se k dívce naklonila. „Povím vám něco, o čem ví jenom několik málo vyvolených. Pan Scott je synem chalupníka. Nikdy nechodil do školy. Dovedete si to představit?“

„Ne, já…“ Madeline byla upřímně zaskočená. „Připadal mi tak vzdělaný, noblesní…“

„On tak působí,“ souhlasila Arlyss. „Avšak pochází z prostředí, v porovnání s nímž jsme my dvě z královského rodu. Julia mi jednou dokonce naznačila, že s panem Scottem v dětství hanebně zacházeli. Otec ho surově bil a trápil hladem. Proto do divadla nikdy nepřišel žádný z jeho příbuzných. On jim platí za to, aby se od něho drželi dál.“

Madeline se hluboce zadumala, zatímco Arlyss lovila z plechovky další sušenku. Dívka se snažila představit si pana Scotta jako chudobného, týraného chlapce. Připadalo jí obtížné spojit si zmíněný obrázek s mocným, sebejistým majitelem divadla. Logan v očích publika nabýval přímo božských vlastností. Madeline o něm smýšlela stejně. Nedokázala uvěřit, že talentovaný herec vzešel z nuzného prostředí.

Proto je tak skvělý, usoudila posléze. Vymanit se z nepřízně osudu a vybudovat si lepší život dokáže jen člověk s pořádnou dávkou fantazie a odhodlání.

„Promiňte, slečno Barryová, ale mám ještě nějakou práci,“ zamumlala.

Arlyss na ni spiklenecky mrkla, chopila se scénáře a jala se opakovat roli.

Madeline kráčela chodbou ke Scottově kanceláři. Srdce jí poplašeně bušilo v hrudi. Dveře zely dokořán. Ředitel seděl za masivním mahagonovým stolem zády k ní. Zářivě bílá košile napnutá přes široká ramena zvýrazňovala světle šedou vestu doplněnou hedvábnou vázankou.

Dívce připadalo zvláštní pozorovat Logana ve chvíli klidu, neboť za běžných okolností pln elánu poletoval po svém podniku. Když energicky rázoval v prostorách divadla jako kapitán po své lodi, působil dojmem, že vydá za deset mužů. V jedné chvíli dirigoval herce během zkoušky a nabádal je k lepšímu výkonu, vzápětí v umělecké dílně stěhoval kulisy a vysvětloval, jak si představuje konečný výsledek, až se zdálo, že se každou chvíli chopí štětce a začne je malovat sám.

Každý člen společnosti věděl, že se jeho výkon dříve nebo později ocitne pod ředitelovým drobnohledem. Všichni se mu snažili zavděčit. Kdykoliv je Scott stručně pochválil, zářili jako sluníčko. I Madeline toužila po uznání. Kéž by si ji Logan dával do souvislosti s něčím jiným než samými katastrofami.

Na prahu se zastavila. Neušlo jí, jak ředitelova záda ztuhla. Ačkoliv nezpůsobila sebemenší hluk, věděl o ní. Natočil se na židli a podíval se přes rameno. Tázavě si ji prohlížel.

„Pane Scotte,“ ozvala se. „Napadlo mě, že bych vám pomohla s vyřizováním korespondence. Všimla jsem si, kolik jí tu je… Mohl byste mi dopisy nadiktovat…“ Muž nehnul ani brvou, proto s nadějí v hlase dodala: „Mám moc hezký rukopis.“

Scott si dal s odpovědí načas. Kradmo pohlédl na hraničku nevyřízené pošty a potom zpátky na dívku. Pak se natáhl k vedlejší židli a zvedl z ní několik knížek. „Proč ne?“ zavrčel.

Madeline usedla ke stolu, chopila se pera a papíru a vyčkávala. Logan se mezitím zabýval prvním z listů. Pročítal si jeho obsah, dumal nad ním a bezděčně se popotahoval za kadeř, spadající mu do čela. Madeline se dosud nesetkala s mužem, který by měl krásnější vlasy. Spousta žen by mu určitě s chutí prohrábla tu jeho věčně pocuchanou kštici.

Provinile si vychutnávala nastalý okamžik. Poprvé jsou spolu sami. Diskrétně si Logana prohlížela. Líbily se jí jeho dlouhé nohy i atletická postava. Mnoho rolí vyžadovalo dobrou fyzickou kondici. Šermířské souboje a všemožné potyčky, opakované večer co večer, udržovaly Scotta ve formě.

„Tento dopis bude adresován monsieurovi Jacquesi Daumierovi, rue des Beaux Arts, Paříž.“ K dívčině úžasu jí Logan začal diktovat plynnou francouzštinou. Uvědomila si, že ji zkouší. Chopila se výzvy a jala se pilně zapisovat.

Ze sdělení vyrozuměla, že Scott pomáhá řediteli francouzského souboru získat vhodné prostory, kde by jeho ansámbl předvedl své umění anglickému publiku.

„Promiňte, pane,“ přerušila nadřízeného uprostřed věty, „ale zde bychom měli použít minulý čas…“

„Nechte to být.“

Madeline se zamračila. „Jistě chápete, jak jsou Francouzi citliví na svůj jazyk…“

„Francouzštinu ovládám mnohem lépe než vy,“ obořil se na ni. „A slovesa si budu časovat, jak se mi zlíbí.“

„Dobrá.“ Madeline se poslušně sklonila nad papírem. „Tak tam budete mít chybu.“

Loganovo rozladění se zčistajasna přetavilo v pobavení. Stěží potlačil smích, jenž mu zaklokotal v hrudi. Takhle odvážně s ním dosud nikdo nemluvil. Pravda, mnozí aristokraté se nad ním povyšovali – tedy pokud po něm zrovna něco nechtěli. Ovšem jeho zaměstnanci mu zásadně říkali jenom to, o čem se domnívali, že si přeje slyšet. Jediný, kdo si mu troufl odmlouvat, byla Julia, ale té dodával sebevědomí šlechtický titul a bohatství. Zato tohle děvče – Madeline – nemá zhola nic. Je zcela závislá na jeho dobré vůli, a přesto si dovoluje mu oponovat.

„Potom to změňte,“ broukl a pokračoval v diktátu, aby neměla čas zareagovat na jeho poznámku. Zakrátko dopis uzavřel. Přestože si byl jistý, že dívku bolí ruka, nepolevil v nasazeném tempu.

Pokračovali dalším listem. Tentokrát náležel řediteli pojišťovací společnosti. Logan v něm objasňoval svůj záměr založit podpůrný fond pro vysloužilé herce, pozůstalé rodinné příslušníky a děti. Herci by do něj pravidelně přispívali ze svých gáží a tu a tam by v něm skončil zisk z charitativního představení.

„To je od vás moc hezké,“ prohodila Madeline, když psaní skládala. „Domnívám se, že většina principálů na své bývalé zaměstnance nemyslí.“

„Jsem zkrátka jiný,“ odvětil. „Kromě toho tímto způsobem do Capitalu nalákám nejlepší mistry svého oboru a udržím je tu. Čím vyšší bude kvalita našich představení, tím víc vydělám peněz.“

„Takže vám jde pouze o zisk?“

„Přirozeně.“

„Tomu nevěřím, pane Scotte. Jste laskavý člověk. Jenom to odmítáte dávat na sobě znát.“

Posměšně se na ni podíval. „Co vás vede k tomuto názoru, slečno Ridleyová?“

Madeline mu bez mrknutí oplácela upřený pohled. „Ani mě jste nevyhodil, přestože jste na to měl plné právo. A nyní se chystáte postarat o ty členy svého týmu, kterým stáří brání dál pracovat. Takhle jednají pouze laskaví lidé.“

„Slečno Ridleyová…“ Zavrtěl hlavou, jako by žasl nad hloubkou její naivity. „Moje pohnutky jsou ryze praktické. Nechápu, kde se ve vás bere ta nezměrná víra v lidské dobro. Vůbec mě neznáte a netušíte, čeho jsem schopen. Dobře vám radím, nikomu nevěřte – ani mně ne.“

„Čeho bych se měla v souvislosti s vámi bát?“

Sevřel ruce v pěst a opřel je o stůl. V očích mu hořel modrofialový oheň. V místnosti vládlo nepříjemné ticho. Madelinino srdce tlouklo jako zběsilé.

„Doufejme, že to nikdy nezjistíte,“ pravil tiše.

S každým slovem Logan trhal na kusy její dívčí představy. Měla před sebou muže z masa a kostí, který má spoustu chyb. Jestli se jí podaří přivábit ho do své postele, může ji to navěky poznamenat. Tělesně i duševně. Náhle se v jeho přítomnosti necítila ve své kůži.

Sklopila zrak. Vtom k jejím uším dolehl tichý, spokojený smích.

„Pro dnešek je to všechno,“ oznámil jí. * „Mám zítra zase přijít?“ zeptala se.

Opět se rozhostilo dlouhé mlčení. Logan se mračil na přeplněný stůl. Julia si dobře uvědomovala, jak moc potřebuje někoho k ruce. Už před několika měsíci si předsevzal, že si najme schopného asistenta, jenže dosud si neudělal čas, aby si promluvil s vhodnými kandidáty.

S Madelininou pomocí se vypořádá s nakupenými resty dřív, než kdyby se do úkolu pustil sám. Třeba by nevadilo, kdyby slečna Ridleyová hodinu dvě pracovala v jeho kanceláři. Až na to… S nelibostí si uvědomil, že dívčina blízkost mu nikterak neprospívá. Opět byl vzrušený. Zamračil se a nespokojeně se zavrtěl. Zíral na Madeline s přimhouřenýma očima. Nehodí se, aby na ni takhle reagoval. Je příliš mladá a nezkušená a on není ten typ, co si libuje v nevinných pannách, bez ohledu na to, jak jsou svůdné.

A navzdory všemu přemáhání Madeline znamená silné pokušení. Je nesmírně vlídná a svěží, což jsou podle jeho zkušeností u žen vzácné vlastnosti. Ruce ho bolely touhou přivinout ji k sobě blíž a pohladit po hedvábných vlasech, jež se v pramíncích zvolna draly z přísného účesu. Aby zamaskoval své rozčilení, netrpělivě ukázal na dveře.

„Ano, ráno se tu stavte,“ zamumlal.

Madeline se vesele zazubila. „Přeji vám příjemný den, pane Scotte.“

Zvuk jejích kvapných kročejů utichl a Logan dál zíral na veřeje. Tlak ve slabinách slábl jen zvolna. Už dlouho jsem neměl ženu, pomyslel si. Celé měsíce. Byl příliš vytížený, aby si našel náhradu za svou poslední milenku. Navíc ho žádná nezaujala. Až doteď…

Kysele se ušklíbl. Představa, že sdílí lože s nezkušenou holčinou, se mu nikdy nezamlouvala. Nicméně si nedokázal pomoct – hlavu měl plnou Madeline Ridleyové. Jaké by to bylo, kdybych ji objal? Jak by se nahá vyjímala v mé posteli? Jak by chutnalo první milování?

Nejspíš by ji měl svést. Je pouze otázkou času, kdy se o to někdo pokusí. Tak proč by to nemohl být on? Alespoň by se ocitla ve zkušených rukou a dočkala se náležité odměny…

„Sakra!“ vyštěkl hlasitě. Vyděsilo ho, jakým směrem se ubírají jeho myšlenky. Přinutil se soustředit na práci. Urputně pročítal smlouvy, kontroloval rozvrhy, zapisoval si poznámky, týkající se vybrané hudby a dekorací. Zatímco se pilně činil, doléhaly k němu zvuky divadla. Herci a muzikanti končili zkoušky, řemeslníci připravovali dílny na následující den.

Logan si vychutnával projevy různorodé aktivity. Uvědomoval si, že bez tohoto úsilí by Capital nemohl fungovat. Silou své ctižádosti kousek po kousku vybudoval prosperující divadlo. Pochybení nepřicházelo v úvahu – neodvažoval se na tuto možnost ani pomyslet. Neúspěch by znamenal vrátit se k životu, na nějž by nejradši nadobro zapomněl. Nerad si připomínal, že je synem Paula a Mary Jenningsových.

Zčistajasna ho ze zadumání vytrhl důvěrně známý hlas. „Takhle pozdě a ty ještě pracuješ, Jimmy? Vždyť už jsi vydělal majlant! Tak proč si ho neužiješ?“

Kapitola 3

Logan se otočil a spatřil Andrewa, lorda Drakea. Byl to vysoký, dobře stavěný mladík se čtveráckýma modrýma očima a delšími, větrem rozfoukanými vlasy. Ač ho kdysi označovali za pohledného, blahobytný způsob života si na něm začínal vybírat svou daň. Tváře a bradu měl masité, zarudlá pleť svědčila o přemíře alkoholu, tmavé kruhy pod očima zase o nedostatku spánku.

Ti dva spolu prožili celé dětství. Andrew, jediný dědic hraběte z Rochesteru, a Logan, syn chalupníka, se stali dobrými kamarády. Běhali spolu po panství, rybařili, plavali a hráli si. Logan si připadal, jako by měl mladšího bratra. Přestože na Andrewa čekal velký majetek, Logan ho od počátku litoval. Bystrému chlapci neušlo, že přítelův urozený otec není o nic lepší než Paul Jennings. Rochester byl přísný a nesmlouvavý, víc než o štěstí svého syna se staral o pravidla a disciplínu.

Aniž vstal, Scott se pousmál. „Neočekával jsem, že tě uvidím tak brzy, Andrewe. Rozhodně ne poté, co jsem tě důrazně požádal, abys mi přestal svádět herečky.“

Mladík se ušklíbl. „Však víš, že mezi nevěstincem a divadlem není velký rozdíl. Herečky jsou stejné jako prostitutky, jenom o hodně dražší.“ Znechuceně se rozhlédl po místnosti a spočinul zrakem na obtíženém stole. „Divím se, že ses dosud nezbláznil, když trávíš čas v tomhle zaprášeném kutlochu.“

„Mě práce baví.“ Logan se pohodlně opřel, dlouhé nohy hodil na stůl a ruce uvolněně složil na plochém břiše.

„Výrazy ‚práce‘ a ‚bavit se‘ nejdou dohromady, Jimmy.“ Andrew bedlivě sledoval kamarádův obličej a spokojeně se zakřenil, když si všiml záchvěvu nelibosti. „Tobě se nelíbí, když ti říkám Jimmy, že? Ujišťuji tě, že to nemyslím jako urážku. Obdivuji, jak daleko jsi to dotáhl. Z poníženého Jimmyho Jenningse vyrostl velký Logan Scott. Když jsme byli malí, domníval jsem se, že se jednoho dne oženíš s nějakou děvečkou nebo pomocnicí a budeš obdělávat půdu jako tvůj táta. Anebo se přestěhuješ do Londýna a stane se z tebe pomocný úředníček, popřípadě bezvýznamný kupec. Místo toho je z tebe jeden z nejbohatších podnikatelů v Anglii a nádherné ženy zvedají sukně, aby sis jich všiml. Vévoda z Wellingtonu tě dokonce zve ke svému stolu. Občas mi připadá, že jsem jediný, kdo si vzpomíná, kým ve skutečnosti jsi.“

„Mýlíš se,“ broukl Logan. I když by si to moc přál, nedokázal zapomenout na své skromné začátky. A i kdyby se mu to nakrásně podařilo, zůstávali zde mnozí, kteří mu neváhali jeho nízký původ připomenout. Vůbec nezáleželo na jeho úspěších ani talentu, do určitých společenských kruhů mu zkrátka byl jednou provždy odepřen přístup. Ano, mohl aristokraty bavit, ale rozhodně jej nepovažovali za sobě rovného. Kupříkladu by nikdy nepřipustili, aby se oženil s dcerou některého z nich.

„Proč jsi přišel, Andrewe?“ otázal se. „Hodláš vzpomínat na staré časy, anebo ode mě něco potřebuješ?“

Zdálo se, že Loganova přímočarost mladíka popudila. Pohodil rameny. „Dobrá. Když jinak nedáš, půjdu přímo k věci… Jsem v pěkné bryndě.“

„Zase ses věnoval hazardním hrám?“

„Samozřejmě. Jak jinak si má člověk ukrátit dlouhou chvíli?“ vyhrkl zoufale Andrew a obličej mu zbrunátněl. „V posledních dvou týdnech trávím skoro každou noc v klubu. Připravili mě tam o poslední šilink. Kdykoliv jsem zadoufal, že se na mě konečně usměje štěstí, situace se jenom zhoršila. Teď je toho plný Londýn. Nikdo mi nechce půjčit a dva vyhazovači z klubu hlídají každý můj krok. Nedokážu se jich zbavit. Ustavičně mi vyhrožují, že mi přelámou hnáty, když nezaplatím svoje dluhy. Prokristapána, Jimmy, pomoz mi! Bojím se, že to udělají.“

„Zkusil ses obrátit na otce?“

Andrew znechuceně zahučel. „Ten starý prdola mi nedá ani vindru. Kromě té almužny, které říká apanáž. A přitom by za mě mohl zaplatit stokrát a vůbec by to nepocítil!“

„Právě toho se nejspíš bojí – aby doopravdy neplatil stokrát,“ ucedil suše Logan. „Kolik je to tentokrát? Čtyři tisíce? Pět?“

Andrew si mimoděk upravil rukáv zeleného vlněného pláště. „Deset,“ zamumlal.

Výše dlužné částky Logana bezpečně umlčela. Deset tisíc liber znamená celé jmění! Z této částky by tucet rodin mohl pohodlně žít po celý rok. Pořídilo by se za ni několik výpravných představení. Scott chápal, proč navzdory vážně míněným výhrůžkám ze strany věřitelů hrabě z Rochesteru odmítá uhradit synovy pohledávky. Pokud se Andrew nezmění, rozhází rodinný majetek, jen co zdědí kýžený titul.

„Potřebuji peníze,“ naléhal Andrew. Poprvé se mu v hlase objevilo zoufalství. „Všichni vědí, jak jsi zazobaný. Klidně mi můžeš těch deset tisíc půjčit. Dobře víš, že ti je jednoho dne vrátím i s úrokem.“

„Skutečně?“ otázal se ironicky Logan a zašátral v zásuvce stolu. Jal se vypisovat šek. „Ale tohle je naposledy, kamaráde. Odmítám přilévat další finance do bezedné studny.“

Andrew mu nakukoval přes rameno a vděčně mručel. „Věděl jsem, že mě neodmítneš. Musím ti připsat ke cti, že víš, jak by zareagoval můj otec, kdyby se o tom dozvěděl.“

Logan se lítostivě usmál. „Ano, toho jsem si vědom.“ Podal mladíkovi šek a ten po něm dychtivě skočil. „Kromě toho ti přidám malou radu.“

„Jak dobře víš, o žádnou nestojím.“

„Za deset tisíc si jednu vyslechneš. Splať svoje dluhy, kamaráde, a najdi si nějakou lacinější zábavu. Na hazardní hry nemáš povahu – snadno se necháš strhnout.“

„V tom případě ty musíš být nejlepší hráč na světě,“ zavrčel Andrew. „Nikdy neprojevíš žádné emoce. Ledaže stojíš na jevišti a necháváš si za ně platit.“

Logan se rozchechtal a opět se pohodlně opřel. „Pověz mi, jak se má tvůj otec?“

„Stejně jako vždycky. Má vysoké nároky a nikdo se mu nezavděčí. Momentálně je odhodlaný ke všemu – snad kromě vraždy –, aby získal nějaké čmáranice od Rubense nebo Rembrandta…“

„Harrisovu sbírku,“ přikývl Logan a oči se mu rozzářily živým zájmem. „Deset originálních Rembrandtových skic, včetně té, již si pořídil k obrazu Elegantní jezdec.“

Andrew posměšně rozhodil ruce. „Nepovídej, že chceš tu sbírku taky? Varuji tě. Drž se od ní dál, nebo poteče krev.“

Logan líně pokrčil rameny. „Rozhodně nemíním stát hraběti v cestě.“

„Připadá mi zvláštní, že si ty i můj otec tak libujete v umění,“ poznamenal mládenec.

Scott se škodolibě zazubil. „Rozhodně nejsme sami, chlapče. Umění zajímá i příslušníky nižšího stavu.“

„Ale kolik farmářských synků si může dovolit je sbírat? Táta tvrdí, že toho Van Dycka sis koupil jenom proto, abys ho naštval.“

„Proč bych to dělal?“ nechápal Logan.

„Domnívá se, že se ho snažíš ohromit. Tvrdí, že tě žere, žes vyrůstal v mém stínu, a teď každému všemi možnými způsoby dokazuješ, jak daleko jsi to dotáhl a jak skvěle se ti daří.“

Tentokrát Logan svoje pobouření neskrýval. Ač se tomu vší silou bránil, právě pronesená slova byla pravdivá. Sám nechápal proč, ale svérázně s hrabětem z Rochesteru soupeřil. Snad za to mohl způsob, jakým na něj starý aristokrat pohlížel. Pohrdal jím. Jako ostatně každým. Z toho důvodu mu Scott všemi prostředky dokazoval, že až na urozený původ jsou si ve všem rovni.

„Jediní lidé, které se pokouším ohromit, jsou platící diváci v mém svatostánku. Názory tvého otce jsou mi dočista ukradené. Klidně mu to vyřiď.“

„Nebesa, ty máš ale psí náladu! Radši obrátíme list. Pořád si ve svém sídle vydržuješ tu rozkošnou černovlasou kočičku?“

Logan zavrtěl hlavou. „Požádal jsem ji, aby se odstěhovala.“

„Jak ses mohl nabažit té exotické květinky? Kde teď je? Jsem připraven zaujmout tvoje místo.“

„To bych jí vskutku prokázal medvědí službu.“

Andrew se rozchechtal. „Dobrá. Pěkných holek je spousta.“ S úšklebkem schoval šek do kapsy a zamířil ke dveřím. „Upřímné díky, Jimmy. Věděl jsem, že se ke mně neotočíš zády.“

„Drž se dál od potíží,“ poradil mu Logan.

Mladík se na něj nevinně podíval. „Pokusím se.“

Scott jej vyprovázel smutným pohledem. Navzdory Andrewovým chybám – a že jich je dost – se v něm skrývají i dobré stránky. Nikdy nikomu záměrně neublížil. Osobní rebelie pramenila z touhy přitáhnout k sobě otcovu pozornost.

Logan se v myšlenkách vrátil k hraběti z Rochesteru a mimoděk zatnul zuby. Loni s gustem vyfoukl nafoukanému šlechtici Van Dycka přímo před nosem. Samolibý stařec se považoval za vynikajícího znalce umění a nesmírně jej hněvalo, že syn jednoho z jeho poddaných pomyslně kráčí v jeho šlépějích, a navíc je uznávaným mecenášem Spolku umělců.

V posledních několika letech Logan pilně získával potřebné vědomosti. Vyptával se výtvarníků i sběratelů, často cestoval do Evropy a navštěvoval galerie, dokud si nevypěstoval osobitý vkus. Bylo veřejným tajemstvím, že ve své rezidenci uchovává pozoruhodnou sbírku. Nejenom že se přátelil s uznávanými malíři, ale finančně podporoval slibné talenty.

„Zřejmě se domníváš, že když máš Van Dycka, je z tebe rázem ušlechtilý muž,“ sdělil mu posměšně hrabě z Rochesteru, když ho Logan přeplatil na zmíněné aukci.

„Kdepak, pane,“ odvětil s úsměvem Logan. „Rozhodně ne ušlechtilý, zato velice šťastný.“

Rochester si dal načas s vymýšlením jízlivé odpovědi. „Inu, na šaška, který se musí předvádět davům, aby si vydělal na živobytí, si vedeš celkem slušně.“

„Říká se tomu ‚divadelní umění‘,“ pravil Logan vlídně, aniž slevil ze svého úsměvu. Nic nemohlo umenšit jeho triumf – připravil Rochestera o obraz, po němž nesmírně prahl.

Stařec si zhnuseně odfrkl. „Herci, zpěváci, cirkusáci…, pro mě je to všechno jedna verbež.“

„Proč vás potom moje profese tolik dráždí?“ opáčil Logan. „Byl byste spokojenější, kdybych se dřel na vaší půdě jako můj otec?“

„Lepší je starat se o pole, než se producírovat na jevišti jako cvičená opice.“

„Jenže sedlačina tolik nevynáší,“ odsekl Logan a šel si vyzvednout svůj úlovek.

Máloco ho těšilo tolik jako vědomí, že se konečně dostal Rochesterovi na kobylku. Měl za sebou dlouhou, trnitou cestu. Častokrát musel riskovat veškerý svůj ubohý zisk, avšak investice se naštěstí několikrát bohatě vyplatily.

Finančnictví se Logan věnoval stejně úporně, jako se učil rozumět výtvarnému umění, přestože se nejednalo o tak zajímavou oblast. Honba za penězi byla mezi „lepšími lidmi“ považována za vulgární buržoázni přežitek, avšak jemu nic jiného nezbývalo. Způsob života, o kterém snil, byl nákladný. Proto se obrnil proti pohrdání z řad aristokratů, kteří svůj majetek zdědili po předcích a nikterak se o něj nepřičinili. Jen ať se mu Rochester posmívá a nazývá ho zbohatlíkem… Pravdou zůstává, že vytoužený Van Dyck patří Loganovi.

Scott se vrátil zpátky do přítomnosti. Promnul si zátylek a vykročil z pracovny. Mínil se zastavit ve výtvarnické dílně a zkontrolovat, jak pokračuje příprava nových dekorací. Vtom zaslechl zvýšené hlasy. Jeden z nich nepochybně patřil Andrewovi. Ovšem z druhého – ženského – mu přeběhl mráz po zádech.

Bezděčně sevřel ruce v pěst. Mělo ho napadnout, že Madeline Ridleyová neujde Andrewově pozornosti, pokud ti dva na sebe někde narazí. Však na tom nezáleží, přesvědčoval sám sebe, avšak cítil, jak v něm vzlíná zlost. Vydal se proto za zvuky nesoucími se chodbou a bez zaklepání vstoupil do knihovny.

Andrew se opíral o skříň a přátelsky rozmlouval s Madeline, která pokládala na stůl roztříděné svazky. Vedle urostlého mládence se zdála nesmírně drobná. Obličej a hrdlo jí rámovaly pramínky uvolněných vlasů. V porovnání se zaprášenými knihami a policemi vypadala jako paprsek živoucího světla.

„Pane Scotte,“ usmála se. „Rozhodla jsem se začít s inventarizací knihovny.“

Logan ji ignoroval. Zaměřil se na Andrewa. „Myslel jsem, že jsi na odchodu.“

„Byl jsem…, ale pak jsem spatřil toto nádherné stvoření.“ Odmlčel se, než významně dodal: „A mimochodem, není to herečka.“ Jednalo se o reakci na Scottovu důraznou žádost, aby nechal na pokoji členky jeho souboru. Ovšem ostatních příslušnic divadelního personálu se výtka netýkala.

Logana se zmocnilo silné pokušení ovinout prsty kolem mladíkova tučného krku. „Takže si to vyjasníme – nepřibližuj se k nikomu, kdo pro mě pracuje. Rozuměl jsi?“

„Naprosto,“ šklebil se Andrew. „Promiň, vidím, že moje přítomnost je zde nežádoucí.“ Cestou ke dveřím špitl příteli do ucha: „Není tvůj obvyklý typ, že?“

Logan se nenamáhal mu odpovědět. Nespouštěl zrak z Madeline. Sotva se kamarád vytratil, vlídně ji oslovil: „Běžte domů, slečno Ridleyová.“

Dívka se zatvářila zmateně. Vypadalo to, že opět ředitele bezděčně popudila. „Pane Scotte, nikterak jsem lorda Drakea neprovokovala. Zahlédl mě, když kráčel kolem, a choval se velmi srdečně. Nabízel se, že mi pomůže.“

Scott ji propaloval mrazivým pohledem. „Pomohl by vám leda tak ze šatů a odvedl si vás do postele. Jestli jste natolik hloupá, že jste to sama nepochopila, rád vás poučím. Pěkné slečinky, jako jste vy, lord Drake okouzluje na každém kroku. Neočekávejte od něho víc, než nějaké to laškování. Maximálně mu smíte porodit levobočka. Pokud si takto představujete svoji budoucnost, nikdo vám nebrání. Pouze se vyvarujte koketování v prostorách divadla.“

Madeline zrudla. „Proč odmítáte připustit možnost, že ke mně byl jenom zdvořilý?“

„Protože děvčata vašeho typu muže ke zdvořilosti neponoukají.“ Schválně položil na klíčová slova zvláštní důraz.

Dívka se zarazila. S hrdě napřímenými zády se kolem muže prosmýkla a zamířila ke dveřím. „Jestli tím naznačujete, že jsem se chovala nevhodně…“ Vtom zalapala údivem po dechu, neboť Logan se natáhl po její ruce. Jeho dotek ji přímo pálil. Hrubě otočil mladou ženu k sobě.

„Povídám, že když se na vás chlap podívá, neubrání se představě…“

Pojednou se odmlčel a dlouze na ni zíral. Madeline nervózně polkla. Hltal ji očima. Napadlo ji, zda po ní sám netouží. Čím ho má povzbudit? Srdce jí vynechalo několik taktů, když si uvědomila, že si ji prohlíží stejně nestoudně, jako před chvílí lord Drake.

Prsty se jí chvěly pokušením dotknout se strniště rašícího mu na bradě, výrazného nosu, ušlechtilých oblouků obočí, širokých umanutých úst. Chtěla k nim přitisknout své rty a přinutit je k polibku, přála si ztratit se v jeho objetí.

Scott ji pustil tak nečekaně, jako se jí zmocnil. Klopýtla dozadu. Obličej měl náhle jako vytesaný ze žuly. „Odpusťte,“ pravil dutě. „Unáhlil jsem se.“

Pod Madeline se podlamovala kolena. Svíral se jí žaludek. Zachytila se stolu, aby nalezla ztracenou rovnováhu. „Já…“ Rty měla podivně suché. Nervózně si je olízla a zkusila to znovu. „Už nikdy s lordem Drakem nepromluvím, pane Scotte.“

„Dělejte, jak uznáte za vhodné,“ odvětil mdle. „Nemám právo vybírat vám známé.“

Dočista popletená dívka zírala na mužův profil. V jednu chvíli z něj sálal hněv, vzápětí naprostá lhostejnost. Určitě udělala něco špatně. Propásla příležitost, kterou by zkušená žena neváhala pohotově využít. Coby svůdnice úplně selhala.

Čekala, že odejde, ale Logan se nehýbal z místa. Mlčel. Připadal jí napjatý, jako by sváděl bitvu sám se sebou.

„Pane Scotte?“ otázala se tiše. „Pokud vám to nevadí…, mohl byste laskavě dokončit tu nakousnutou větu?“

Prudce se k ní obrátil, zíral na ni jako uhranutý.

„Povídal jste, že když se na mě chlap podívá, neubrání se představě…“

Napětí sílilo, dokud Scott nezavrtěl hlavou a nerozesmál se. „Proboha!“ zamumlal a vykročil přes práh. „Co jsem komu udělal, že jsem si tohle zasloužil?“

V následujících dvou týdnech se Logan stal obětí podivného pronásledování. Něco takového dosud nezažil. Kdekoliv se objevil, tam se k němu hrnula Madeline a nabízela mu pomoc. Svou horlivostí ho doháněla k šílenství. Sotva po ránu vstoupil do pracovny, už na něj čekala s připravenou snídaní a hrnkem horkého čaje. Přinášela mu věci, o nichž ani netušil, že je bude vzápětí potřebovat. Pečlivě studovala jeho zvyky. Zajímalo ji, kolika kousky cukru sladí a jak podle něho vypadají správně naškrobené košile.

Její dychtivá oddanost ho dráždila a zároveň zahanbovala. Nebyl na obskakování zvyklý. Madeline dohlížela na jeho kostýmy, přinášela mu z knihovny potřebné knihy, udržovala pořádek v jeho kanceláři i šatně.

Logan měl ustavičně na jazyku prosbu, aby ho už konečně nechala být, ale nikdy ji nevyslovil. Na druhou stranu bylo příjemné mít ji po ruce… Rád pozoroval její drobný soustředěný obličej, zatímco jí diktoval dopisy, anebo hbité prsty, jimiž třídila plakáty dovezené z tiskárny. Kdykoliv jí ostatní povinnosti zabránily včas přijít, přistihl se, že pokukuje po hodinách a nemůže se jí dočkat.

„Dala jste si načas,“ prohodil, když se dostavila, aby společně vyřídili korespondenci. „Čekal jsem na vás.“

„Omlouvám se, pane,“ vydechla uhoněně, „ale potřebovala mě paní Lyttletonová.“

„Trávíte v krejčovské dílně spoustu času. Jestli je toho na mistrovou moc, vyřiďte jí, ať přijme další švadlenu. Mám zde listy, na něž musím bezodkladně odpovědět.“

„Ano, pane,“ pípla poslušně a potutelně se uculila.

Scott si uvědomil, že jeho námitka vyzněla žárlivě a majetnícky. Proto se zamračil. „Úřední korespondence je mnohem důležitější než paráda paní Lyttletonové,“ prohlásil, neboť cítil potřebu nějak se ospravedlnit. Madeline s úsměvem usedla na své obvyklé místo po jeho boku.

Logan zaměstnával Madeline v kanceláři stále víc a víc. Usoudil, že je to nejbezpečnější místo pro dívku, která k sobě přitahuje maléry. Dále zjistil, že ho popouzí Madelinina kuráž. Přistihl ji, jak v truhlářské dílně zatlouká hřebíky anebo balancuje na visuté plošině v provazišti. Poslední incident už byl na Logana trochu moc. Jednoho dne vkročil na jeviště a spatřil skupinku dělníků, jak se zájmem sledují Madeline, která vysoko nad jejich hlavami protahovala lano kladkou připevněnou téměř pod střechou. „Dobrá práce, děvče!“ volal jeden z nich, zatímco další se spokojeně chechtal. „Ta holka je obratná jako opice!“

Loganovi se zadrhl dech v plicích. Stačí jediný chybný krok a Madeline se zřítí na tvrdá prkna. Zatnul zuby, aby se na ni nerozkřikl. Mohla by se leknout a spadnout dolů. Cítil, jak mu na těle vystupuje pot. Tiše zaklel a jal se stoupat vzhůru po točitém schodišti za scénou. Bral úzké schody po třech, až stanul před dvě stopy širokou dřevěnou lávkou, umístěnou pod visutou plošinou.

„Hotovo!“ zvolala Madeline. Podívala se dolů a malinko zakolísala. „Nebesa, to je hloubka!“ Vtom si pod sebou všimla Logana a strnula. „Pane Scotte,“ podivila se nahlas, „co tu děláte?“

„Co vy tam děláte?“ opáčil chmurně. „Kromě toho, že dáváte každému nahlédnout pod sukně. Už chápu, proč jste mezi personálem tak oblíbená.“

Poprvé se na něho nasupeně podívala a zaskřípala zuby. „To od vás není fér, pane Scotte. Věnuji se pouze své práci. Je mou povinností pomáhat všude tam, kde je třeba.“

„Ale nikdo po vás nechce, abyste při tom riskovala život,“ vyštěkl. „Přestože jsem momentálně v pokušení skoncovat s vámi sám, abych vás ušetřil dalších potíží, podejte mi ruku!“

„Sešplhám dolů sama…“

„No tak!“ procedil skrze zuby. Neochotně mu vyhověla. Sevřel dívčina zápěstí jako ve svěráku a stáhl ji z plošiny. Lávka nebezpečně zavibrovala.

Madeline vykřikla na protest, neboť ředitel si ji přehodil přes rameno jako pytel brambor. „Ihned mě pusťte!“ zuřila, zatímco ji Logan snášel po točitém schodišti. „Já vaši pomoc nepotřebuji!“ Nebral její námitky na vědomí. Teprve na jevišti ji hrubě postavil na nohy.

Nato pohlédl na vyčkávající muže a výhružně je oslovil: „Očekávám, že mi někdo z vás vysvětlí, proč se slečna Ridleyová zabývala úkolem, za nějž jste placeni vy.“

„Slečna Ridleyová se sama nabídla,“ vysoukal ze sebe zahanbeně jeden z dělníků. „Prohlásila, že je natolik malá a mrštná, že to bude mít hned…“

„Jestli ještě někdo z vás slečnu Ridleyovou požádá, aby se zabývala prací na jevišti, dostane okamžitou výpověď.“ Varovně se podíval na rozčilenou, pýřící se dívku, která si vztekle mnula pohmožděná zápěstí. „Nečekejte, že se vám omluvím,“ sdělil jí úsečně. „Byl jsem v pokušení zatočit s vámi mnohem hůř.“

Špatná nálada Scotta provázela po celý den. Neopustila ho ani při zkoušce nové hry. I Madeline tiše zuřila. Předčítala hercům narážky. Na Logana se ani nepodívala. Navzdory veškerému jejímu úsilí se na ni utrhával mnohem častěji, než na ostatní členy personálu. Uvědomovala si to celá divadelní společnost a všichni její příslušníci projevovali nebohé dívce své sympatie. Ustavičně ji povzbuzovali a vděčně jí děkovali, kdykoliv jim s něčím pomohla.

„Maddy zná moji roli mnohem lépe než já,“ poznamenala hlasitě Arlyss, stojící na jevišti. „Lepší nápovědu jsme tu dosud neměli.“

„Svatá pravda,“ přidal se Stephen Maitland. „Nechápu, kde bere čas studovat naše role, když je ustavičně v jednom kole.“

Julia se s pochopením usmála a poplácala dívku po rameni. Seděly spolu v první řadě hlediště. „Maddy má energie za deset lidí.“

Dívka zrudla rozpaky.

„Odpusťte, že vás ruším,“ ozval se kousavě Logan, „ale měl jsem za to, že zde probíhá zkouška.“ Hověl si v pohodlném křesle před kulisami a pohrával si s lahví od whisky. „Mohli bychom prosím pokračovat?“ zeptal se kysele.

„Jasně. Jakmile se rozpomenu, kde jsem skončila,“ odvětila sladce Arlyss.

Logan se zachmuřil na Madeline. „Napovězte jí, slečno Ridleyová.“

Postoj zaměstnanců vnímavému řediteli samozřejmě neušel. Uvědomoval si, že všichni mají ochotné děvče upřímně rádi a jeho považují za tyrana. Ať je všechny vezme čert! On tohle místo vydupal ze země a s personálem bude zacházet, jak se mu zlíbí. Rozmrzele pokračoval v práci. Odpolední zkoušku ukončil o hodinu dříve než jindy.

Poté ho v kanceláři navštívila Julia. Obočí měla údivem svraštělé. „Doneslo se mi, co se ráno odehrálo mezi tebou a Maddy,“ spustila. „Nemyslíš, že jsi na ni kapánek tvrdý?“

„Máš naprostou pravdu,“ odvětil sarkasticky. „Až bude příště dobrovolně riskovat krk, ani si jí nevšimnu.“

„O to mi nejde,“ ohradila se Julia. „Prokristapána, Logane, vím, jak ti záleží na tvých podřízených. Chápu, že tě naštvala. Avšak nejde mi do hlavy, proč jsi proti ní od prvopočátku tak zaujatý. Ustavičně ji máš v patách, pořád je ti k ruce. Vlastně je to spíše tvoje asistentka než moje. Díky ní Capital funguje mnohem lépe než předtím. Měl bys být rád, že tu Madeline máš, a ne ji na každém kroku plísnit jako nezvedené děcko.“

Logan se na přítelkyni zlostně podíval. „To by stačilo, Julie.“

„Promiň,“ broukla mnohem vlídnějším tónem. „Připadá mi, že poslední dobou nejsi ve své kůži. Dělám si o tebe starosti.“

„Kdybys tu holku nepřijala, nemusela by ses zneklidňovat.“

Julia na muže užasle pohlédla. Začínalo jí svítat. „Mám takový dojem, že tvoje averze vůči ní není upřímná. Napadá mě, zda nemáš opačný problém. Madeline se líbí snad každému muži v Capitalu. Nebojíš se náhodou, že by ses do ní mohl zamilovat?“

Náhlý příliv vzteku Logan skryl za posměšnou maskou. „Větší nesmysl jsem od tebe snad neslyšel…“

„Vím, že mám pravdu.“ Julia ho nespouštěl za očí. „Madeline tě přitahuje a ty se tomu bráníš. Proč si to nepřiznáš?“

„Nemám čas probírat s tebou tvoje fantasmagorické teorie,“ zavrčel Logan. „Pokud už nic nechceš, rád bych se věnoval svým povinnostem.“

Julia se ani nepohnula. „Vím, že žiješ v přesvědčení, že dokážeš zcela ovládat svoje emoce. Jsi za všech okolností pánem svého srdce. Avšak citům se nedá poroučet, Logane. Nechovají se vždycky tak, jak si člověk přeje.“

„Dej mi pokoj!“ odsekl Logan a rázným krokem vyšel z kanceláře.

Když zkouška skončila a jeviště osiřelo, chopila se Madeline koštěte a energicky se pustila do zametání. „Arogantní…, nevděčný… tyran,“ brblala. Veškerý svůj hněv vkládala do úklidu. Náhle se zastavila u hromádky rekvizit ledabyle zabalené v plátně.

Sklonila se, chopila se jednoho z fleretů a odhodlaně sevřela jílec. Byl lehký a výborně vyvážený. Krásně rozrážel vzduch, když jím švihla. Začínala se bavit. Zkusmo napodobila několik šermířských pohybů, které odkoukala od herců. „Tu máš…, tu máš…, tu máš…,“ syčela, když probodávala imaginárního Scotta.

„Snad neodháníte mouchy?“ zazněl zčistajasna posměšný komentář.

Polekaná Madeline spatřila, jak se k ní ze zákulisí blíží sám ředitel. Nejradši by se propadla do podlahy. Proč zrovna on musí být vždycky u toho, když ze sebe dělá hlupačku? Očekávala další jízlivou poznámku, která dovrší její ponížení, ale Logan se jen pobaveně usmíval.

„Koho se pokoušíte vyřídit?“ Významně se zubil. Věděl, že o totožnosti domnělého soupeře není pochyb. Když neodpověděla, jemně ji uchopil za zápěstí. Jeho dlaň příjemně hřála. „Zbraň musíte držet takhle… No tak, uvolněte prsty.“ Ukázal jí správný grif. Madeline se pokoušela mu vyhovět, ale nebylo to snadné. Z Loganovy blízkosti se jí divoce rozbušilo srdce. „Napodobte můj postoj a mírně pokrčte kolena.“

Madeline se na muže kradmo podívala. Vlasy měl rozcuchané, jako by se za ně bezděčně tahal. Nejradši by mu je láskyplně uhladila. „Vy musíte za všech okolností poroučet, že?“

„Nejste první žena, která mi to vyčítá,“ prohlásil kysele a upravil fleret do správného úhlu. „Nyní proveďte výpad… Pravá noha kupředu…, pokrčit koleno…, švih… Ano, to by šlo. Pro potřeby divadla dobré.“

Stál u dívky tak blízko, že spatřila jemnou texturu jeho pleti, tmavé strniště prorážející pokožkou, lesklé oblouky rusých řas. Když se nechmuřil ale usmíval, zdál se mladší a přístupnější.

„Už chápu, proč jste na mě byl tak přísný, pane Scotte,“ prohodila.

„Ano?“ Pochybovačně povytáhl obočí.

„Bál jste se o mé bezpečí. Proto jste se na mě zlobil. Nuže, odpouštím vám.“ A dříve než se Scott vzmohl na jakoukoliv reakci, políbila jej na bradu.

Muž se zarazil, tělo mu ztuhlo. Madeline se odtáhla a napjatě vyčkávala na jeho reakci. Ovšem Loganův obličej se proměnil v bezvýraznou masku.

Dívka nemotorně položila fleret na podlahu. Zpříma se zahleděla na Scotta. „Co tohle? Taky by to šlo?“ zeptala se drze.

Muž dlouho neodpovídal, tvářil se zvláštně. „Ne tak docela,“ vydechl nakonec.

„Proč ne?“

„Nezapomínejte, že jsme na jevišti. A vy jste stála zády k publiku. Kdybychom spolu měli nastudovat líbací scénu, musela byste se natočit takhle.“ Váhavě se po Madeline natáhl a zlehka ji přivinul k sobě.

„Svoje emoce byste musela vyjádřit postojem a náklonem hlavy…“ Opatrně svoji partnerku naaranžoval do kýžené pozice. Hlas měl ochraptělý. „Pokud byste si nebyla jistá, zda máte polibek přijmout, musela byste držet hlavu takhle… Chytila byste mě za ramena, jako byste se rozmýšlela, zda mě nemáte od sebe raději odstrčit.“

Madeline mu vyhověla. Třesoucíma se rukama se nesměle dotkla svého vysokého idolu, který se nad ní hrozivě tyčil. Dosahovala mu sotva pod bradu.

„Jestliže se rozhodnete pro líbání, přimknete se ke svému protějšku blíž, zakloníte se…“ Ovinula mu paže kolem krku a on se odmlčel.

Voněl po naškrobeném prádle, potu a santalovém dřevu. Madeline jen tak tak odolala pokušení pevně se k němu přitisknout a plnými doušky vdechovat opojné aroma.

„Maddy…,“ vypravil ze sebe ztěžka, „netušíte, co po mně žádáte.“

Madeline mu zabořila prsty do košile. „Ale ano, vím.“ Bolestně polkla a stoupla si na špičky. Zdálo se, že Loganovo sebeovládání ta je jako sníh. Znenadání se k ní sklonil a jejich rty se střetly ve vášnivém polibku.

Mužova dobyvačná ústa žádala věci, o nichž Madeline neměla tušení. Svalnaté paže drtily její křehké tělo. Konečně Logan povolil svůj stisk a jeho polibky zněžněly. Přidržoval si ji širokými dlaněmi. Na podobný prožitek nebyla připravená. Veškeré poetické představy shořely na popel a nahradila je smyslná realita.

Madeline zabořila prsty do mužových hedvábných hustých kudrn. Obdivovala šíři jeho zátylku. Dychtivě se k Loganovi vinula a oplácela mu polibky. Srdce jí tlouklo v hrudi tak divoce, až se bála, že omdlí. Cítila, jak mužovy rty hladově putují po křivce jejího hrdla. Nohy se pod ní podlamovaly, musela se o Scotta opřít.

Nesměle se dotýkal drobných oblých ňader. Hladil je tak dlouho, až se pod napnutou látkou dívčina živůtku ostře rýsovaly vztyčené bradavky.

„Och…“ Madeline od Logana poplašeně uskočila a přitiskla si dlaň na prsa. Oči měla vytřeštěné, tváře zarudlé, nedostávalo se jí vzduchu.

Logan si otřel orosené čelo rukávem. Cloumalo jím vzrušení. Nejradši by se Madeline zmocnil přímo tady, na tvrdých prknech jeviště. Bylo to šílené, přímo nemožné… Copak může být dočista uchvácený naivním děvčetem, když mu svou přízeň prokazují nejžádoucnější ženy Evropy? „Těch nesmyslů už bylo dost!“ zavrčel.

„Nesmyslů?“ opakovala nechápavě.

Opatrně dívku obešel. „Je mi třicet let, Maddy, a nikdy jsem se nezajímal o holčiny ve vašem věku. Ani v dobách, kdy mi byly věkově blízké.“

„Copak se vám nelíbím?“

„Prokristapána!“ Právě mu podala další důkaz své nevinnosti. Zkušená žena by si dávno všimla, jak se mu nadouvá poklopec. Logan se zarazil v půli kroku a přinutil se na děvče podívat. „Jste nesmírně krásná,“ prohlásil neochotně. „Velice rád bych vás měl.“ Nešťastně si prohrábl vlasy. „Ale není to dobrý nápad, Maddy. Nemůžete hrát podle mých pravidel. Dočista bych vás změnil. Ublížil bych vám.“

„Rozumím,“ hlesla.

„Kdepak, nic nechápete! Právě proto se vám vyhýbám jako čert kříži. Nechci vás mít na svědomí.“

„O vaše svědomí se nestarám. Chci jenom to, abyste mě znovu políbil.“

Troufalá žádost zůstala viset ve vzduchu. Madeline zaskočila vlastní opovážlivost. Scott na ni nevěřícně zíral a pak se s úsměškem odvrátil. „To se nikdy nestane. Neudělám to. Ne kvůli vám, nýbrž kvůli sobě.“

„Pane Scotte…“

„Už nebudu potřebovat vaši pomoc v kanceláři. Dále bych ocenil, kdybyste se vyhýbala hereckým zkouškám, ačkoliv moje obchodní partnerka bude jistě proti.“ Odmlčel se, načež úsečně dodal: „Zkrátka uděláte nejlépe, když se budete ode mě držet dál.“

Madeline udivila jeho hrubost. Vmžiku z ní vyprchala veškerá vášeň. Pojednou se cítila vyprahlá a prázdná. Jak se všechno mohlo tak rychle zvrtnout? Zmocnil se jí naprostý zmatek. Odmítl ji, přestože přiznal, že ho přitahuje… A navíc požaduje, aby mu nechodila na oči. „Pane Scotte…“

„Odejděte.“ Mávl netrpělivě rukou. „Přišel jsem zkontrolovat kulisy. Rád se obejdu bez vaší společnosti.“

* * *

Kdyby nebylo paní Florenceové, propadla by Madeline sklíčenosti. Ovšem způsob, jakým jí zkušená žena vzniklou situaci vyložila, dívku dočista ohromil. „Tomu říkám pokrok,“ prohlásila domácí, když jí nešťastná Madeline všechno dopodrobna vylíčila. „Skoro ho máte na háčku, dítě. Nebude dlouho trvat a dostanete ho.“

„Zřejmě jsem vám to dobře nevysvětlila,“ hlesla Madeline. Pochybovačně na stařenu zírala. „Pan Scott nejenom že nezabral, on ze všech sil pluje na opačnou stranu. Odmítá se mnou mít cokoliv společného.“

„Copak jste ho neposlouchala, Maddy? Žádá, abyste se od něho držela dál, neboť vaše přítomnost pro něho znamená neodolatelné pokušení. Lepší povzbuzení si ani nemůžete přát.“

„Jenže on vypadal tak neoblomně,“ fňukala dívka.

„Však on časem změkne,“ ubezpečila ji domácí. Zvedla knihu a vytáhla z ní útržek papíru. „Tohle je pro vás, Maddy. Jestli to půjde, odejděte zítra z divadla dřív a zastavte se na této adrese.“

„Paní Bernardova,“ přečetla Madeline nahlas a tázavě se zahleděla na svou dobrodějku.

„Je to moje dávná přítelkyně. Má salon na Regent Street. Pravda, není to nejvyhlášenější švadlena v Londýně, ale patří k lepšímu průměru. Vyprávěla jsem jí o vás, a ona se nechala slyšet, že jí vybylo několik štůčků látky, nemluvě o ukázkových modelech pro zákaznice. Zkrátka je ochotná pořídit vám několik nových rób. Nebude si za ně účtovat ani šilink a do šití zapojí učnice.“

„Ach, paní Florenceová! Vy jste tak hodná! Kéž bych dokázala nalézt správná slova, jimiž bych vám poděkovala!“

„Není třeba. Poctila jste mě už tím, že jste mi projevila svoji důvěru,“ prohlásila stařena. „Poslední dobou mě pobaví jenom máloco. A tento hon na muže si vskutku užívám.“ Zarazila se a tázavě pohlédla na svou chráněnku. „Ne že by mi do toho něco bylo, dítě…, ale přemýšlela jste, co podniknete pak?“

„Pak?“

„Poté, co úspěšně svedete pana Scotta. Dovedu si představit, že s ním strávíte báječný čas. Ale musíte se připravit na okamžik, kdy se rozhodne váš poměr ukončit.“

Madeline přikývla. „Vrátím se ke své rodině. Pravda, můj skutek ji nepotěší, ale jsem připravená nést následky.“

„Domníváte se, že pan Scott za to stojí?“

„Inu…, ano,“ odvětila zdráhavé dívka. Dlouze se odmlčela. „Patřím k lidem, kteří byli předurčeni k obyčejnému životu. Nemám žádný talent, nejsem výjimečně krásná, ničím se neliším od tisíců jiných dívek. Ovšem odmítám se vzdát možnosti alespoň nakrátko propadnout šalebnému kouzlu mámení.“

„Hlavně neočekávejte zázrak,“ radila jí vážným tónem stařena. „Zázraky nesvede ani pan Scott. Mám‑li se vyjádřit na rovinu, mít chlapa v posteli bývá příjemné, ale zázraky se dějí jenom zřídka. Pokud vůbec.“

Madeline kráčela k šatně pana Scotta s náručí vypraných a vyžehlených kostýmů, které právě přivezli z prádelny. Po ránu místnost většinou zela prázdnotou. Avšak dnes ke svému překvapení zaslechla zevnitř hlasy. Dveře zůstaly pootevřené. Strčila do nich loktem, aby mohla vstoupit. Vzápětí ohromeně shledala, že pan Scott se opírá o toaletní stolek a soustředěně rozmlouvá s jakousi dámou. Byla štíhlá a elegantní, líbezný obličej rámovaly světle plavé vlasy. Měla na sobě temně modré vycházkové šaty z těžkého sametu s důmyslně nabíranou sukní. Madeline vycítila, že má před sebou světaznalou, chladnou, sebevědomou ženu, která si je dobře vědoma svých předností. Svůj pravý opak.

Ačkoliv se zalykala zklamáním a žárlivostí, podařilo se dívce svoje pocity skrýt. „Pane Scotte,“ zamumlala. „Nečekala jsem, že vás zde najdu.“

„Domníval jsem se, že zde naleznu soukromí,“ prohlásil mdle.

„Ano, pane.“ Uzardělá Madeline položila kostýmy na židli stojící v rohu. „Uklidím je později.“

„Jen ať děvče udělá, co musí,“ prohodila blahosklonně blondýna. Očividně považovala Madeline za služku. „Stejně už musím jít. Nerada bych zasahovala do hladkého chodu divadla.“

Logan se zazubil a škádlivě uchopil ženu za loket. Důvěrné gesto Madeline samozřejmě neušlo. Zdálo se, že se ti dva dobře znají.

„Každé vyrušení z vaši strany je více než vítané.“

Dáma bezděčně pohladila Logana po předloktí. „V tom případě se vám musím víc věnovat.“

„V to doufám.“ Dlouze se na sebe zahleděli.

Madeline se pilně zabývala kostýmy. Umíněně je věšela do skříně. Ačkoliv na to neměla právo, cítila se podvedená. Koneckonců, pan Scott je svobodný muž a může se dvořit, komu chce. Ale proč to nemohu být já? pomyslela si zkroušeně.

Logan se dámy na něco tiše zeptal. Usmála se a zavrtěla hlavou. „Budu diskrétní. Nemusíte mě vyprovázet.“ S nevýslovnou pečlivostí si natáhla rukavičky. Scott jí galantně přehodil přes ramena plášť lemovaný kožešinou a zapnul jí ho pod krkem. Nato žena vyplula ze dveří a zanechala po sobě příjemnou květinovou vůni.

Rozhostilo se ticho. Logan zadumaně hleděl na dveře a Madeline dál ukládala kostýmy do skříně. Pak ji s hlasitým klapnutím zavřela. Muž se k ní obrátil s povytaženým obočím.

„Měla by si vybrat lehčí parfém,“ poznamenala Madeline. Ovívala se rukou, jako by rozháněla nepříjemný odér.

„Mně připadá svěží,“ odvětil Scott. Ostražitě ji sledoval, jak místnost zběžně poklízí. Přerovnala věci na toaletním stolku, přisunula židli ke zdi a sebrala z podlahy zakutálenou minci.

Ačkoliv se Madeline vší silou ovládala, klíčové otázce se stejně neubránila. Bez přemýšlení vyhrkla: „To je vaše milenka?“

Z výrazu jejího nadřízeného se nedalo nic vyčíst. „O svém soukromí se zásadně nebavím.“

„Měla snubní prsten.“

Dívčin nesouhlasný pohled jej z nějakého důvodu pobavil. „To nic neznamená,“ poučil ji suše. „Uzavřela se svým chotěm jistou dohodu.“

Madeline se nad jeho prohlášením krátce zadumala. „Chcete tím říct, že mu nevadí, když vy a jeho manželka…“

„Pokud jsme diskrétní, tak ne.“

„Zvláštní.“

„To sotva. Většina vdaných urozených dam udržuje přátelství s nějakým mužem. Alespoň si nestěžují na nevěru svých drahých poloviček.“

„A vám se nehnusí představa, že se stýkáte s chotí jiného muže?“ odvážila se zeptat.

„Osobně dávám vdaným ženám přednost,“ odvětil neochvějně. „Zřídkakdy se chovají majetnícky.“

„Znamená to, že kdyby zmíněná dáma byla svobodná, nezapletl byste se s ní?“

„Do toho vám nic není, slečno Ridleyová.“

Bryskní, povýšená odpověď přiměla Madeline k odchodu. „Ale ano, je,“ odsekla tiše, aby ji neslyšel. Její odhodlání sílilo. Jestli je v lidských silách odvrátit Scottův zájem od zadané blondýny, ona to dokáže.

V následujících dnech postihla Capital chřipková epidemie. Onemocněli dva členové hereckého souboru a dva řemeslníci. Sklátily je vysoká horečka, rýma a kašel. Vévodkyně pověřila své služebné, aby o nemocné pečovaly.

„Nákaza většinou postihne všechny,“ sdělila vévodkyně zamračeně Madeline. „Nedá se předpokládat, že už nikdo neulehne.“

„Měla byste na sebe dávat větší pozor, Vaše Milosti,“ mínila dívka při pohledu na ženu v pokročilém stupni těhotenství.

„Ano, samozřejmě,“ povzdechla si netrpělivě Julia. „Ale nemůžu přece zůstat doma, když je tu tolik práce.“

„Vaše zdraví je důležitější.“

Vévodkyně si odfrkla. „Hlavně to neříkejte před panem Scottem. Ten na nemoci nevěří. Co ho znám, nikdy nechytil ani rýmu. Podle něj představení neohrozí ani epidemie spály.“

„Ale lidé přece nemohou za to, že onemocní,“ namítla Madeline. Ředitel přece nemůže být tak bláhový.

Julia obrátila oči v sloup. „Logan nemá pochopení pro lidské slabosti. Jak jim může rozumět, když sám je neústupný jako skála?“ Žena se přidržela desky stolu a s úšklebkem se postavila. „Musím ho zpravit o situaci. Očekávám, že začne řádit jako zběsilý.“

Kupodivu se však kolem ředitelovy kanceláře vznášelo mrazivé ticho, které viselo ve vzduchu po zbytek dne. Členové personálu se zdáli nezvykle skleslí. Madeline vévodkyni požádala, zda by směla výjimečně odejít dřív, a ta bez váhání souhlasila.

S útržkem papíru v ruce se dívka vydala do Regent Street. Snažila se působit sebevědomě. Ulice byla plná všemožných obchodů a provozoven, až se Madeline obávala, že podnik paní Bernardové nikdy nenajde. Znenadání se zastavila před výlohou plnou štůčků látek. Zelený vývěsní štít jí oznámil, že je na místě.

Opatrně stiskla kliku a nad hlavou se jí rozezněl mosazný zvonek. Ihned k ní přispěchalo úhledně oblečené děvče zhruba v jejím věku. „Co pro vás mohu udělat, slečno?“

„Přišla jsem za paní Bernardovou. Jmenuji se Madeline Ridleyová.“

Nato od stolu umístěného v rohu salonu, obtíženého látkami a návrhy šatů, vstala vysoká žena na prahu padesátky. Měla na sobě elegantní modré šaty, prošedivělé vlasy si vyčesala do slušivého účesu.

„Paní Bernardova?“ otázala se dívka, zatímco předávala švadlence svůj plášť a rukavice.

„A vy musíte být chráněnka Nell Florenceové.“ Žena si ji bedlivě prohlížela. „Nell mi poslala psaní. Prozradila mi, že se snažíte upoutat pozornost jistého pána, avšak chybí vám vhodné oblečení…“ Nesouhlasně pohlédla na dívčiny upjaté šaty. „Nuže, v tomhle hadříku rozhodně žádného zazobaného muže neuhranete.“ Zagestikulovala na svou pomocnici a odváděla příchozí do zadního traktu své svatyně. „Ruth vám pomůže něco najít. Za chvíli jsem u vás.“

Madeline se po ní ohlédla. „Paní Bernardova, musím vám říct, jak moc si vážím…“

„Ano ano. Stejně jsem chtěla Ruth pověřit přešitím několika modelů. Musí se cvičit. Hádám, že jste naprosto skvělá, když ve vás Nell nalezla takové zalíbení. Dlužím jí laskavost, neboť mi přihrála spoustu báječných zákaznic.“ Nato zavolala na švadlenu: „Ruth! Nezapomeň na ten hnědý samet a žluté italské hedvábí. Domnívám se, že budou slečně Ridleyové náramně slušet.“

Madeline nikdy dřív v módním salonu nebyla. Matka mívala ve zvyku pozvat do rodinného sídla místní švadleny, které pro její dcery každou sezonu ušily patery nebo šesterý nové šaty. Často se zmiňovaly o nejnovějších trendech, avšak v Madelinině případě to nebývalo nic platné. Ačkoliv toužila po stylových róbách, Agnes její nadšení nesdílela. Připadaly jí pro dívku v jejím věku a postavení nevhodné. „Až se provdáš za lorda Cliftona, tak se oblékej, jak chceš,“ usadila ji matka. „Avšak počítej s tím, že je to konzervativní muž a nesnese, aby se jeho žena předváděla.“

„Já se nechci předvádět, mami,“ odsekla podrážděně Madeline. „Jenom se chci strojit jako moje přítelkyně. Toužím po jasných barvách a tu a tam nějaké té krajce.“

„Ty takové zbytečnosti nepotřebuješ,“ oponovala mrazivě Agnes. „Jejich účelem je přivábit k ženě pozornost mužů a ty už máš vystaráno. Jsi zaslíbená lordu Cliftonovi.“

Stačilo si vzpomenout na matčinu neústupnost a vlastní zoufalství nad životem stráveným v područí stárnoucího muže, a Madelinino odhodlání zesílilo. Udělá, co bude třeba, aby ji pan Scott uzřel v jiném světle.

Na švadlenčino naléhání se Madeline svlékla do spodního prádla. Ruth se pochybovačně podívala na pomačkanou bavlněnou košili a dlouhé nabírané kalhoty. Něco si pro sebe zamumlala a zmizela. Zakrátko se vrátila spolu s paní Bernardovou. Ta sebou při pohledu na kombiné ke kolenům zhnuseně škubla.

„Dávno vyšlé z módy,“ poznamenala, založila si paže a potřásla hlavou. „Tohle pod mé róby nosit nemůžete, slečno Ridleyová, úplně byste tím pokazila linie.“

Madeline se na ni provinile podívala. Zazmítala jí panika. „Všechno moje spodní prádlo se podobá tomuto, madam.“

„Kde máte korzet?“ zajímala se švadlena. Madeline mlčela a jí začínala docházet trpělivost. „Hovořím o šněrovačce. Vy žádnou nenosíte? Prokristapána, kolik je vám let?“

„Osmnáct, ale nikdy jsem…“

„Každá dívka ve vašem věku by měla nosit korzet. Sluší se to. Nemluvě o tom, jak je to zdravé. Udivuje mě, že ještě nemáte kulatá záda, když vám chybí správná opora.“

Rozčilená Madeline se ihned napřímila. Bála se, aby nemilosrdné zrcadlo neodhalilo; že je hrbatá.

Paní Bernardova si povzdechla a obrátila se ke své pomocnici. „Ruth, přines tři sady spodního prádla z výbavy lady Barkhamové. Přes víkend ušijeme nové. A nezapomeň na korzety. Jsou v krabici na druhé polici.“

„Madam,“ ozvala se lítostivě Madeline. „Mrzí mě to, ale nemůžu si dovolit…“

„To je v pořádku,“ ubezpečila ji majitelka salonu. „Nell povídala, že pokud budou nějaké výdaje, ráda je pokryje. Na vyrovnání se později domluvíte. Mohla byste pro ni kupříkladu tu a tam něco vyřídit a vydělat si. Co vy na to?“

„Ano, to by šlo.“

„Potom vzhůru do díla.“

S laskavou pomocí paní Bernardové a Ruth se Madeline zbavila cudného bavlněného prádla a nasoukala se do tenké košilky a kalhot v délce nad kolena. Byly ušity z látky tak jemné, až měla Madeline pocit, že na sobě vůbec nic nemá. Mírně průsvitný materiál přičaroval na dívčiny tváře ruměnec. Kdyby matka věděla, co její dcera provádí, na místě by ji ranila mrtvice.

Pak přišel na řadu hedvábný korzet vyztužený kosticemi. Vpředu měl háčky, vzadu stuhy. Zúžil dívce pas o dobrých pět centimetrů. Madeline upřeně zírala na svůj obraz v zrcadle. Tohle že se mužům líbí? A učiní to dojem i na pana Scotta? Nemohla se dočkat, až to vyzkouší.

Nejprve si vyzkoušela šaty z hladkého žlutého hedvábí. Ačkoliv byly ušity na mnohem vyšší ženu, jejich jednoduchý střih Madeline velice slušel. Nedokázala potlačit vzrušení.

„Vynikající,“ prohlásila paní Bernardova, když model upravila pomocí špendlíků. „Tenhle odstín sluší málokteré ženě, ale ve vašem případě krásně podtrhuje přirozenou barvu vlasů.“

Odvážný výstřih poodhaloval obliny ňader. Těsný živůtek zvýrazňoval vosí pas. Sukně působivě splývala přes štíhlé boky. „Vypadám jako úplně jiný člověk,“ vydechla okouzleně Madeline.

„Přesně tak,“ potvrdila paní Bernardova. „Škoda, že si nemůžete dovolit krajkové lemování. Ale možná je to tak lepší. Jednoduchý styl působí mnohem rafinovaněji.“ Vyzkoušely další tři róby: z hnědého sametu, modrého kašmíru a dále jednu z hedvábí barvy slonové kosti, jejíž střih byl natolik odvážný, že Madeline zapochybovala, zda je vůbec možné něco takového nosit na veřejnosti. K modelu patřil modře vyšívaný šál, který se volně přehodil přes ramena.

Jakmile paní Bernardova zjistila, že její svěřence chybí i vhodné boty, vyčarovala pár sametových střevíčků, které se upevňovaly stuhami kolem kotníků. „Objednala si je jistá zákaznice, ale pak se ukázalo, že jsou jí malé,“ vysvětlila žena Madeline a odmítla nabízené peníze.

Nato majitelka módního salonu dívce slíbila, že vybrané róby v průběhu několika příštích dní upraví. Záleží na tom, kdy bude mít Ruth na přešívání čas. Madeline nevěděla, jak by vstřícným ženám poděkovala. Nemohla uvěřit svému štěstí.

„To Nell Florenceové byste měla být vděčná,“ prohlásila paní Bernardova. „Je to velkorysá dáma. Udělala jste dobře, když jste si ji vybrala za svou rádkyni. Je vidět, že jste chytrá.“

„S chytrostí to nemá nic společného,“ přiznala Maddy. „Měla jsem zkrátka kliku. Kéž by mi zůstala fortuna nakloněna…“

„Jestli narážíte na muže, jehož toužíte získat, tak k tomu žádné štěstí nepotřebujete. Jakmile vás spatří v nových šatech, bude vám zobat z ruky.“

„Což si vůbec neumím představit,“ smála se Madeline při vzpomínce na panovačného Scotta. Vesele zamávala paní Bernardové na rozloučenou.

Kapitola 4

„U švadleny se člověk vždycky dozví ty nejšťavnatější drby,“ prohodila nostalgicky paní Florenceová poté, co jí Madeline popsala návštěvu u paní Bernardové. „Nikde se neprobere tolik skandálů a intrik. Odvažuji se tvrdit, že svého času jsem byla v mnohých provozovnách námětem zasvěcených debat. Ženské se ustavičně děsily, že jim přeberu manžílky nebo amanty.“

„A udělala jste to?“ nevydržela se nezeptat Maddy.

„Jednou nebo dvakrát.“

Madeline se usmála. Pozorně se rozhlížela po originálně zařízeném salonu paní Florenceová. Jedné ze stěn vévodila vitrína s kostýmem z tenké látky pošité polodrahokamy. V rozích trůnily zvláštní, bohatě zdobené truhlice tvaru trojúhelníku. „Co v nich schováváte?“ vyzvídala dívka.

„Vzpomínky na svá mladá léta.“ Paní Florenceová se zavrtěla v křesle a uzobla z podnosu s občerstvením. „Klidně se do nich podívejte, jestli chcete.“

Madeline nepotřebovala dvakrát pobízet. Poklekla na koberec a otočila klíčem trčícím ze zámku první schrány. Do nosu se jí vetřelo slabé aroma sušené levandule. Opatrně vyndala hraničku oblečení zabalenou v tenkém papíře.

„V tomhle jsem hrála Hippolité v Možná ano a možná ne,“ vysvětlovala paní Florenceová, když Madeline vybalila vojenský kostým s jezdeckými kalhotami a kloboukem s pérem. „V rolích divošek jsem vždycky excelovala – a navíc jsem měla moc pěkné nohy.“ Zvědavě se naklonila dopředu. „A tamhleto je můj kostým Ofélie.“

Madeline opatrně rozprostřela jemnou zelenobílou róbu posetou desítkami droboučkých vyšívaných růžových poupat. „Musel vám nesmírně slušet!“

„V těch malých krabičkách jsou odpovídající příčesky,“ poučila ji domácí.

V kožených pouzdrech Madeline objevila šperky, krajkové, hedvábné i kožené rukavice, vybledlé střevíčky a sbírku vějířů. Paní Florenceová jí ke každému předmětu řekla něco zajímavého. Vyprávěla historky z divadla a Madeline jí dychtivě naslouchala.

Nicméně když došlo na malou zelenou etuji, ženin úsměv povadl. Vystřídaly jej rozpaky a smutek. „Tuhle neotvírejte, dítě. Je to velice osobní.“

„Ach, omlouvám se…“

„Nic se neděje. Podejte mi ji, prosím.“ Stařena pevně sevřela krabičku ve vrásčitých prstech. Upřeně na ni zírala, až se zdálo, že na Madeline dočista zapomněla.

„Madam… Nemám raději všechno uklidit a odejít?“ zeptala se dívka tiše.

Při zvuku jejího hlasu sebou žena mírně trhla. V obličeji se jí zračila hluboká lítost. „Tohle pouzdro obsahuje sérii miniatur,“ sdělila své společnici, zatímco palci přejížděla po lakovaném povrchu krabičky. Zvolna ji zvedla k ústům a políbila. Nato pohlédla jasnýma očima na Madeline. „Nechtěla byste jednu vidět?“

Dívka přikývla a poklekla u stařeniných nohou.

Paní Florenceová opatrně vyňala obrázek ve zlatém rámečku a podala jej své chráněnce.

Madeline spatřila portrét pěti nebo šestiletého děvčátka. Mělo andělskou tvářičku a veliké modré oči. Na hlavě mu seděl klobouk se širokou krempou, z pod nějž se draly dlouhé rusé kadeře. „Ta je rozkošná,“ žasla Maddy. „Kdo je to?“

„Moje dcera.“

Udivená dívka nedokázala od podobizny odtrhnout zrak. „Nevěděla jsem, že…“

„Ví o ní jenom pár lidí. Narodila se jako nemanželská. Jistě chápete.“ Stařena se odmlčela a upřeně si prohlížela obličej své přítelkyně. Snad v něm hledala náznak zděšení či odsouzení. Po chvíli pokračovala: „Když se Elizabeth narodila, nebyla jsem o moc starší než vy. Její otec byl úžasný muž. Hezký, čestný, ale ne zrovna bohatý. Chtěl si mě vzít, ale pouze pod podmínkou, že se navždy vzdám divadla.“

„Milovala jste ho?“

„A jak! Jestli jsem v životě prožila nějaký zázrak, pak s ním. Avšak jeho nabídku jsem odmítla. Nedokázala jsem mu obětovat svou kariéru. Znamenala pro mě příliš mnoho. Nikdy se nedozvěděl, že s ním čekám dítě. Nakonec se oženil s jinou, a pokud vím, vedl šťastný život. Od společných známých jsem se doslechla, že před deseti roky zemřel.“

„Litovala jste někdy, že jste se za něj neprovdala?“

„Lítost jsem si nemohla nikdy dovolit.“

Obě ženy ztichly, mlčky zíraly na portrét. „Kde je teď?“ otázala se Madeline.

Stařenina odpověď byla sotva slyšet. „Elizabeth zesnula před mnoha lety.“

„Ach, paní Florenceová…“ Madeline zaplavil soucit.

„Nikdy jsem se v ní nevyznala,“ svěřila se žena. Natáhla vrásčitou ruku, chopila se obrázku a pevně jej ovinula prsty. „Dokud byla malá, žila se mnou. Potom jsem ji poslala do internátní školy.“

„Proč?“

„Divadelní svět se pro ni nehodil. Nepřála jsem si, aby se stýkala s muži, s nimiž jsem se scházela. Toužila jsem ji chránit. Chtěla jsem jí zajistit dobré vzdělání. Postarala jsem se, aby měla ty nejhezčí šaty, panenky, knížky… Všechno, co potřebovala. Občas jsem ji brávala na prázdniny. Nikdy jsme spolu nehovořily o mé profesi nebo životě, který vedu. Snila jsem o tom, že se Elizabeth jednoho dne dobře provdá a bude bydlet v domě na venkově. Místo toho…“ Stařena se odmlčela a zavrtěla hlavou.

Madeline napadl bezpočet možností, avšak smutný a ironický výraz její dobrodějky jí dal jasnou odpověď. „Dcera se vám chtěla podobat,“ prohlásila s neochvějnou jistotou.

„Ano. Z vlastni vůle opustila školu a oznámila mi, že se stane herečkou. Prosila jsem ji, aby to nedělala, ale nedala si říct. Touha po divadle byla zkrátka silnější. Uvědomuji si, že vzdor mému úsilí Elizabeth v mnoha směrech strádala. Toužila po otci a po rodině. Moc jsem se snažila, ale zjevně to nestačilo.“

„Co se s ní stalo?“

„Jako šestnáctiletá vstoupila na jeviště a sklidila nadšené kritiky. Její talent a schopnosti v mnohém předčily ty moje. Uvěřila jsem, že ji čeká kariéra divy. Mohla se stát větší herečkou, než je dnes Julia. Ačkoliv jsem s dceřinou volbou zpočátku nesouhlasila, později jsem do ní vkládala velké naděje.“

Paní Florenceová si povzdechla a vložila miniaturu zpátky do pouzdra. „Krátce po svých sedmnáctých narozeninách se Elizabeth seznámila s jistým mužem. Aristokratem. Byl pohledný a inteligentní, ale srdce měl jako kus ledu. Moje dcera se do něho bláznivě zamilovala. Zavrhla slibně se rozvíjející kariéru a stala se jeho milenkou. Když otěhotněla, měla nevýslovnou radost. Jak se zatvářil on, jsem se nikdy nedozvěděla, ale dal Elizabeth jasně na srozuměnou, že nemá v úmyslu se s ní oženit. Jednoho dne…“ Odmlčela se a zkřivila ústa, jako by nedokázala dál mluvit. „… za mnou Jeho Lordstvo poslalo sluhu se vzkazem, že moje dcera při porodu zemřela.“

„A děťátko?“ ozvala se Madeline po dlouhém mlčení.

„Ani ono prý nepřežilo.“

„Kdo byl tím…?“

„Radši bych o něm nemluvila, má drahá. Ten muž mě připravil o dceru a způsobil mi víc bolesti, než dokážu unést. Proto odmítám byť jen vyslovit jeho jméno.“

„Chápu,“ hlesla Madeline a poplácala paní Florenceovou po ruce. „Vážím si toho, že jste se se mnou podělila o svou minulost, madam.“

Stařena se usmála a sevřela krabičku ještě pevněji. „Máte ještě nějaké obrázky Elizabeth?“

„Ano, ale… Nemám dost sil si je prohlížet nebo je někomu ukazovat.“

„Jistě.“ Madeline vycítila, že paní Florenceovou a její dceru obestírají další tajemství, která si jejich nositelka chce nechat pro sebe.

Když se následujícího dne ráno Madeline dostavila do Capitalu, shledala, že Arlyss Barryová ulehla s chřipkou. Její manžel, hlavní výtvarník divadla, také zůstal doma, aby se o ni postaral. Vévodkyně se netajila svým znepokojením. „To už musí být Arlyss hodně zle, když se udrží dál od divadla,“ sdělila Madeline. „Ráda bych ji navštívila, ale manžel mi to zakázal. Dokonce mi pohrozil, že mě zamkne doma, dokud epidemie nepomine.“

„Což mi připadá jako rozumné řešení,“ neodpustila si dívka troufalou poznámku. „Zřejmě byste měla jeho návrh zvážit.“

Julia si unaveně povzdychla. „Jenže tady zbývá udělat tolik práce… A mě za chvíli čeká porod. Musím vydržet, dokud to jde. Bohužel, roznemohla se jak Arlyss, tak její náhradnice. Napadlo mě, že byste za ni mohla při zkouškách zaskočit.“

„Ach, Vaše Milosti, to by nešlo…“ Madeline zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem nehrála. Nemám potřebné nadání a vůbec se mi nechce…“

„Nemusíte hrát. Postačí, když odrecitujete potřebné repliky. Znáte je lépe než Arlyss. Při tom se budete pohybovat po jevišti jako ona. Mockrát jste ji už viděla. Ostych stranou, Maddy. Každý pochopí, že se jen snažíte ostatním pomoct. Nemohla byste o tom alespoň uvažovat?“

„Panu Scottovi se to nebude líbit,“ ošila se dívka.

„Toho přenechejte mně. Nezapomínejte, že Logan chce pro svoje divadlo to nejlepší.“

Se Scottem se Madeline setkala až příští ráno. Ke svému zděšení se dozvěděla, že naplánovaná zkouška proběhne v kostýmech. Svou snahu zaskočit za Arlyss považovala za neobyčejnou troufalost. A teď se po ní chce, aby se navrch po jevišti producírovala v odvážném kostýmu ušitém z tenké modré a stříbřité látky. A protože Madeline byla mnohem útlejší než slečna Barryová, v jejím případě hluboký výstřih odhaloval daleko víc, než bylo žádoucí.

„Vám to ale sluší,“ lebedila si paní Lyttletonová. Znalecky poodstoupila o krok vzad a zálibně si prohlížela svůj výtvor. „Škoda, že slečna Barryová není tak štíhlá jako vy. Na vašem těle vyhlíží tenhle model přímo nadpozemsky.“

„Podle mě slečna Barryová vypadá skvěle,“ namítla rychle Madeline.

„Vypadala by, kdyby se přestala cpát těmi přeslazenými sušenkami,“ zabručela baculatá švadlena a těžkopádně se přesunula k věšákům s dalšími oděvy.

Madeline vklouzla do zkušebny, schovala se do nejbližšího kouta a dělala neviditelnou. Marně. Odvážný převlek vzbudil spoustu pozornosti a vysloužila si za něj nejednu škádlivou poznámku. Jako první si jí všiml Charles Haversley a přivítal ji obdivným hvízdnutím.

„Páni, to je proměna!“ vykřikl a spěchal k ní. Popadl ji za ruce. Hladově dívčinu hltal očima, obzvlášť poodhalená ňadra. „Drahá slečno Ridleyová, neměl jsem ponětí, co se ve vás skrývá. Přiznávám, že jsem se v soukromí občas divil…“

„Charlesi,“ napomenul ho pan Burgess, jemuž připadla role ovdovělého otce, „nikoho nezajímá, co děláš v soukromí.“

Madeline se mladíkovi vyškubla. „Pane Haversleyi…,“ spustila vyčítavě. Ovšem než stihla něco dodat, připojil se k nim Stephen Maitland, zjevně fascinovaný jejím poprsím.

„Slečno Ridleyová, doprovodím vás na jeviště. V zákulisí panuje tma. Nemohu připustit, abyste klopýtla a…“

„To by stačilo, pánové!“ ozval se zčistajasna hromový hlas.

Madeline pohlédla ke dveřím a spatřila pana Scotta. Stál na prahu s poznámkami v rukou. Těkal očima po místnosti a zdálo se, že Madeline vůbec nezaregistroval. „Začneme,“ prohlásil. „Mám několik připomínek ke včerejší zkoušce. Potom bych vás požádal, abyste se odebrali na jeviště.“

Nato se pustil do vysvětlování. Herci mu pozorně naslouchali. Po krátkém proslovu se poprvé podíval přímo na Madeline. „Slečno Ridleyová, všichni přítomní už zřejmě vědí, že jste souhlasila zaskočit za slečnu Barryovou a její náhradnici, které ochořely. Děkujeme vám za pomoc.“

Madeline cítila, jak rudne. Váhavě přikývla. Logan od ní překotně odtrhl zrak a zachmuřil se.

Herci se kvapně vytratili ze zkušebny a zamířili do zákulisí. Madeline je následovala. Má se – anebo spíše duch zemřelé manželky, jejž ztvárňuje – objevit už v první scéně. Když míjela ředitele, který se zastavil ve veřejích, vzhlédla k němu.

„Pane Scotte,“ sdělila mu tiše, aby ji nikdo jiný neslyšel, „vím, že jste mi nakázal, abych se od vás držela dál. Jenže vévodkyně mě požádala…“

„Já vím,“ přerušil ji.

„Nezlobíte se na mě?“

Tvářil se lhostejně. „Vaše přítomnost na mě nemá sebemenší vliv.“

„Dobrá.“ Nejisté se usmála a vykročila k jevišti. Když Logana míjela, blesklo jí hlavou, proč asi pevně svírá dřevěný rám. Klouby mu dočista zbělely. Zklamaně si uvědomila, že jí neříká pravdu. Zlobí se na ni. S těžkým povzdechem vstoupila do zákulisí. Urputně si povytahovala příliš volné šaty.

Proč jsem si vybrala muže, kterého je tak obtížné svést? Kdyby zvolila Charlese Haversleyho, má už vítězství dávno v kapse. Jenže Haversley ji nepřitahuje tak jako pan Scott. Není z něj nervózní, postrádá onu záhadnou směs strachu a potěšení, jež se jí zmocní, kdykoliv se ředitel ocitne poblíž. Toužila spočinout v jeho náruči a společně s ním okusit zakázané ovoce…

„Maddy,“ oslovila ji vévodkyně, když se rozpačitá dívka objevila před oponou.

„Ano, Vaše Milosti?“

Julia seděla v první řadě. Vlídně se usmívala. „Moc vám to sluší. Dříve než začneme, bych vás ráda ujistila, že od vás nikdo neočekává perfektní výkon. Zkrátka se snažte napodobit Arlyss a pokud možno si to užijte.“

Madeline pozorně poslouchala. Zkouška začne úvodní scénou, kdy duch zesnulé mladé ženy navštíví milované pozůstalé: bratra, jehož hraje Charles Haversley, a rodiče, v podání paní Andersonové a pana Burgesse, a samozřejmě svého chotě, kterého představuje pan Scott.

„Nikdo z nich vás nevidí ani neslyší,“ připomněla jí Julia, „ale všichni si uvědomují, že nejsou v místnosti sami.“

„Chápu,“ přisvědčila dívka a vklouzla na místo, odkud se „zjevovala“ Arlyss.

Zkouška probíhala hladce. Po chvíli se Madeline uvolnila a začala spontánně napodobovat Arlyssina gesta a pohyby.

„Výborně,“ chválila ji Julia, zatímco dívka snaživě poletovala po scéně, promlouvala ke svým blízkým a sledovala, co se přihodilo po její smrti.

Došlo pouze k jednomu narušení. V onen okamžik se Charles podíval na Madeline a zarazil se uprostřed věty. Vzápětí se bezmocně rozchechtal. Zmatená dívka na něho nechápavě hleděla, zatímco Julia se ho ostře otázala, co se děje.

Haversley provinile zavrtěl hlavou a zatvářil se zkroušeně. „Nedokázal jsem si pomoct, Vaše Milosti,“ zalykal se. „Slečna Ridleyová na mě zírala, jako by věřila každému mému slovu. Tvářila se tak vážně… Byla děsně roztomilá.“

Julia se na muže káravě podívala. „Nemáte na ni civět. Je to duch, Charlesi.“

„Když já si nemůžu pomoct…“ Mladík se na Julii darebácky zubil. „Kdybyste byla muž, pochopila byste.“

„Já to chápu i tak,“ ucedila suše vévodkyně. „Projevil byste nám náramnou laskavost, kdybyste se začal chovat jako její bratr a ne jako obecní býk.“

„Obecní býk?“ užasla ohromená Madeline. Ve škole paní Allbrightové se s podobným výrazem nikdy nesetkala. Z nějakého důvodu její reakce vyvolala další salvy smíchu. Pohlédla stranou, kde se na svůj výstup připravoval Scott. Moc mu to slušelo. Stál před oponou v elegantních šatech, obvyklé napětí se kamsi vytratilo.

Madeline napadlo, že za sto let si o něm budou lidé číst v knihách a přemítat, jaké to asi bylo, vidět ho hrát. Žádná slova nedovedou výstižně vykreslit jeho sytý, kultivovaný hlas anebo obdivuhodnou hloubku jeho talentu. Zdálo se, že se v něm snoubí dva lidé: disciplinovaný ředitel divadla a vnímavý herec prodchnutý emocemi. Paní Florenceová měla pravdu – tohle je jediné místo, kde se mu lze přiblížit.

Logan ze zákulisí sledoval průběh zkoušky. Byl podrážděný. Proklínal Julii, protože naléhala, aby Madeline převzala Arlyssinu roli. Arlyss vyčítal, že se nechala skolit chřipkou, a sebe nenáviděl za to, že je mladou dívkou tak uchvácený, až si zčistajasna nedokáže vybavit svůj text. Kdo může Charlesovi zazlívat, že se v její přítomnosti nedokáže soustředit? Logan pochyboval, že by si sám vedl lépe, kdyby před ním Madeline poskakovala v průsvitném kostýmu. Nejradši by před ní padl na kolena a zabořil obličej do vábivého výstřihu. Připadala mu tak mladá a svěží…, pleť měla jako utkanou z krémového hedvábí. Uhranula ho svou spanilostí, jíž nedovedl odolat. Nejradši by ji popadl do náruče a ukryl před obdivnými pohledy ostatních mužů… Schoval by si ji pro sebe.

Madeline se mu navzdory překážkám vnutila do života, přiměla ho, aby si jí všiml, a teď před ní není úniku. Sotva zavrhl myšlenku, že se s ní sblíží, stala se tou, po níž nejvíc touží. Náhle se mu zdálo, že ostatním ženám, jež připadaly v úvahu jako jeho milenky, něco chybí. Bezděčně je srovnával s Madeline. Líbilo se mu, jak přetéká mladickým elánem. Představil si, jaké by to bylo přistoupit na její pravidla. Toužil si s ní hrát, vrátit se do dětství, které vlastně nikdy neměl… Tohle mu žádná z potenciálních přítelkyň nenabízela.

Zmocnilo se ho podráždění. Jakmile zaslechl svoji narážku, převzal od rekvizitáře láhev a ledabyle vykročil na jeviště. Ostatní herci se vytratili, na scéně zůstali jen on a Madeline.

Předpokládalo se, že jako truchlící vdovec bude opilý. Podroušený stav se neztvárňuje snadno. Mnozí herci přehrávají, jiní nepůsobí přesvědčivě. Logan se přinutil k soustředění. Záměrně drmolil, předváděl rozmáchlá gesta a vrávoral jako muž, který už nějaký čas utápí žal v alkoholu.

Usadil se na velkou dřevěnou židli, vytěsnil z hlavy všechny rušivé úvahy a pustil se do zdlouhavého monologu, jenž měl vyjádřit veškerou hořkost a zoufalství jeho postavy.

Někde uprostřed výstupu vycítil, že se za něj přikradla Madeline a položila drobné ruce na opěradlo židle. V souladu se scénářem se nad ním nakláněla a ozývala se tehdy, když on se odmlčel. Do uší se mu vtíral její sladký hlas.

Logan se nehýbal. Nepříjemně si uvědomoval dívčinu blízkost. Cítil, jak voní. Ovívala ho teplým dechem. Začal se potit. Jedna z Madelininých dlouhých kadeří mu spadla na rameno a zašimrala ho na krku. Zabolelo jej v klíně, jak se ho prudce zmocnil chtíč.

Tohle slastné mučení už nedokázal dál snášet. Stejně jako Charles se odmlčel v polovině věty – ovšem na rozdíl od něho se nesmál.

Zavládlo napjaté ticho. Logan se pokoušel sebrat. Uvědomoval si, že se k němu upírají zraky všech přítomných. Třeba se domnívají, že mu selhala paměť, přestože k tomu nikdy dřív nedošlo. V duchu se modlil, aby nikdo neuhodl pravdu – že je dočista rozhozený z nevinné dívenky. Pevně zatnul zuby a několikrát se nadechl.

„Pane Scotte,“ ozvala se váhavě Madeline. „Pokud si přejete, abych vám napověděla…“

„Já svou roli znám,“ odsekl, aniž se k ní otočil. Bůh mu pomáhej, jestli se na ni znovu podívá. Později by mohl svého neuváženého činu litovat.

„Je něco v nepořádku?“ zneklidněla Julia.

Logan se na ni nevraživě zahleděl. Nejradši by ji vyplísnil za to, že ho dostala do této nemilé situace. Vévodkyně nic nechápala. Ostražitě ho pozorovala se svraštělým obočím. Neuniklo jí, jak je Scott napružený. Divoce těkala očima z něho na Madeline a zase zpět. Náhle pochopila. Dobře Logana znala.

„Co kdybychom si dali přestávku?“ navrhla chvatně.

„Ne,“ zavrčel Scott. „Nejprve dokončíme tu zatracenou scénu.“ Otřel si čelo a znovu se ponořil do monologu. Madeline se nejisté přidala.

Logan se protrpěl zbytkem výstupu, aniž dbal na techniku, charakter postavy či přesné ztvárnění. Julia to nekomentovala. Měla o čem přemýšlet.

Sotva výstup skončil, vyhlásila Julia dvacetiminutovou pauzu. Herci se ihned rozešli. Zamířili do zkušebny či šaten, aby se občerstvili. Logan zůstal sedět zády k Madeline, dokud neodešla.

Julia se unaveně přikolébala k jevišti. Mnula si bolavý kříž. „Logane,“ spustila tiše, „nechci se do ničeho plést…“

„Potom to nedělej.“ Několika kroky byl u ní a zíral jí do obličeje.

Žena věděla, že jsou sami, proto neváhala pokračovat. Pečlivě volila slova. „Všimla jsem si, že si s Maddy nejste lhostejní… Ale ona není tvůj typ. Určitě jsi nikdy nechtěl…“

„O co vám jde, Vaše Milosti?“

Scottova příkrost vévodkyni zaskočila. „Mám Maddy ráda. Doufám, že si s ní nehodláš nic začít. Oba dobře víme, že by se z vaší aférky nikdy nevzpamatovala. Není na to dostatečně tvrdá.“

Loganův obličej byl jako vytesaný z žuly. „Co s ní udělám – nebo neudělám –, je čistě moje věc.“

„Moje také. Dovol mi, abych ti připomněla zlaté pravidlo tohoto podniku: Co je v domě, není pro mě. Sám jsi je hlásal.“

„Ta holka je tvoje zaměstnankyně, ne moje. Já ji nenajal. Proto se k ní budu chovat, jak uznám za vhodné.“

„Logane,“ varovala ho Julia zoufale. Neposlouchal ji. Obrátil se na patě a odkráčel pryč.

Madeline bezcílně pochodovala po zkušebně. Mdle se usmívala na kolegy, kteří chválili její výkon.

„Co se to s šéfem děje?“ zaslechla, jak se někdo ptá. „V poslední době jako by mu hraní vůbec nešlo.“

„Kdo ví?“ zazněla odpověď. „Jenom doufám, že na něho neleze chřipka. To by nám ještě scházelo.“

Zbytek rozhovoru dívka neslyšela, neboť vyběhla ze dveří. Potřebovala v klidu přemýšlet. Co se na jevišti vlastně stalo? Všechno šlo jako na drátkách. Dokonce vycítila jakési souznění s panem Scottem. Jenže on zčistajasna dočista zdřevěněl, hrál jako stroj. Jako by nedokázal snášet její přítomnost. Málem se rozplakala… Toužila se někam schovat.

Zaslechla za sebou kvapné kročeje. Kdosi ji hrubě popadl za paži a vtáhl do prázdné šatny. Malinko klopýtla. Vyděšeně se otočila, aby pohlédla na svého únosce. „Pane Scotte…“

Jeho obličej tonul v příšeří. Ztěžka oddechoval. Polekaně před ním couvla, ale hbitě po ní vztáhl ruce a uchopil ji za hlavu. Zdálo se, že jí chce něco říct, ale pak se na ni se zasténáním vrhl a začal ji líbat.

Ústa měl horká, rozechvělá náruživostí. Hladově k dívce lnula, jako by se nedokázala nasytit její blízkosti. Madeline zkoprněla úžasem. Začala se bránit, ale tím jako by jen podněcovala mužovu touhu.

Divoce ji hladil po zádech, málem potrhal jemnou látku jejích šatů. Madeline si nedokázala pomoci. Dychtivě mu vycházela vstříc. Vášnivě ho objala a přimkla se k němu. Po tomhle prahla, o tomhle snila. Skutečnost byla o hodně sladší než představy. Mužova ústa ji něžně a zároveň smyslně dobývala. Tiskl se k ní svalnatým tělem, z něhož se jí podlamovala kolena.

Konečně se od ní odtrhl a tiše jí zasténal do ucha. Odhrnul stranou bohaté kadeře a omámené se přisál k dlouhé šíji. Dívka se zachvívala vzrušením. Věděla, že touží po naplnění, jen to nedokázala správně pojmenovat.

Logan nesmlouvavě škubl ramínky kostýmu. Stehy popraskaly a objevila se bílá ňadra. Madeline zadržela dech. Muž opatrně uchopil do dlaní křehké obliny a palci zkoumal jejich růžové hroty. Madeline se o něho důvěřivě opřela, celá se chvěla.

„Jste tak sladká…,“ šeptal Logan a pevně ji objímal. „Sladká… Nebojte se.“ Doputoval ústy až ke špičaté bradavce a obkroužil ji jazykem. Dobře věděl, čím potěšit ženu.

Náhle jako by se cosi hnulo v jeho nitru, prudce od dívky odskočil. Ohromená Madeline nechápala, co se děje. Mlčky na něj zírala. Vzápětí se bleskově odvrátila, uvědomujíc si svou nahotu. Nemotorně si upravovala šaty. Šlo to špatně, prsty se jí třásly. Scott jí přispěchal na pomoc. Opatrně rovnal pomačkané rukávy a shrnutý živůtek.

Jakmile byla Madeline zase řádně oblečená, odkráčel na opačnou stranu místnosti. Rozčileně si prohrábl vlasy a zhluboka si povzdechl. „Maddy, tohle jsem nechtěl… Prostě jsem…“ Hořce se rozesmál. „Zkrátka jsem se nedokázal ovládnout.“

Dívka si nervózně propletla prsty. „Nemáte se zač omlouvat, pane Scotte,“ vysoukala ze sebe s námahou.

Podíval se na ni, v očích mu plál modrý oheň. Třemi kroky byl u ní a sevřel v dlaních její obličej. „Maddy,“ zašeptal. Zabloudil rty ke křivce její tváře a uhladil neposlušné pramínky, spadající jí do obličeje. „Kéž bych po vás tak netoužil.“

Srdce jí poskočilo radostí. „Pane Scotte…“

„Poslouchejte mě, Maddy.“ Pustil ji a odtáhl se. „Nehodlám se s vámi milovat, přestože si to moc přeji. Potom byste mě nenáviděla a já bych pravděpodobně sám sebou pohrdal.“

„Nikdy bych vůči vám nedokázala chovat žádnou zášť.“

Posměšně se ušklíbl. „Že ne? Ani kdybych vás připravil o poctivost? Vztah se mnou by vás od základu změnil a rozhodně ne k lepšímu.“

„Jsem ochotna to riziko podstoupit.“

„Vy mě nechápete.“ Hořce se usmál. „Dá se říct, že zneužívám ženy pro svoje fyzické potřeby, nic víc. Jakmile si ověřím, co všechno mi může partnerka nabídnout, začnu se nudit a přesunu se o číslo dál. Věřte, že byste se v mé posteli dlouho neohřála.“

„Copak jste nikdy nebyl zamilovaný?“ zeptala se s očima přikovanýma k Loganově napjaté tváři.

„Jednou ano. Ale nefungovalo to.“

„Proč…?“

„Moji minulost znát nepotřebujete, stejně jako já se nezajímám o tu vaši.“

Madeline se s ním nehádala. Věděla, že má patrně pravdu. Čím víc toho o něm bude vědět, tím obtížnější pro ni později bude ho opustit. Stejně jako mnoho jiných žen i ona podlehla Loganovu osobitému mužnému kouzlu. Už kvůli sobě musí udržet své srdce v bezpečí. Zčistajasna jí na mysli vytanula slova paní Florenceové: Hlavně si pamatujte, že se nesmíte chovat jako zamilovaná nanynka. Jednoduše mu dejte na srozuměnou, že jste přístupná a svolná a nabízíte mu potěchu, aniž budete cokoliv žádat na oplátku.

„Pane Scotte,“ hlesla tiše. „Pokud vás přitahuji, nevidím důvod, proč bychom se podle toho neměli zachovat. Toužím s vámi strávit jedinou noc.“

Jeho výraz se nezměnil, ale vycítila, že ho svým prohlášením zaskočila. „Proč?“ otázal se vlídně. „Dívka jako vy… Proč se hodláte k něčemu takovému snížit?“ Zatímco vyčkával na odpověď, uchopil Madeline za bradu a přinutil ji pohlédnout mu do očí. Z mužova jiskrného, pronikavého zraku se jí točila hlava. Sklopila vějíře hustých řas, aby v ní nemohl číst jako v otevřené knize.

„Domnívám se, že by se mi to líbilo,“ odvětila. „Copak to není dostatečný důvod?“

Rozhostilo se ohromené ticho. „Podívejte se na mě,“ zamumlal. Neochotně mu vyhověla. Zíral na ni a pomalu vrtěl hlavou, jako by se pokoušel rozluštit naléhavou hádanku. „Jste ubohá herečka, Maddy. Zajímalo by mě, o co vám jde. Ale mám na starosti důležitější věci. Především musím mít na zřeteli, že chřipka již sklátila čtvrtinu mého personálu. Až se všechno vrátí do starých kolejí, chci, abyste Capital opustila. Seženu vám jinou práci. Ještě lepší.“

„Přeji si tady zůstat.“

Zdálo se, že je pevně rozhodnutý. „Věřte mi, takhle to bude nejlepší. Pro nás oba.“

Madeline ostře polkla. Zaplavila ji vlna bolestného zklamání. Co teď? Nabídla se mu a on ji odmítl. Tvrdá slova jí zvonila v uších a rozdmýchávala v ní hněv. Bezděčně zabořila prsty do záhybů sukně a mačkala jemnou látku.

Zachovala se jako hlupačka! Tolik času promrhala spřádáním smělých fantazií. Snila o něčem, co se nikdy nestane. Nezůstalo jí nic než neodvratitelná jistota, že rodina zakrátko zjistí, že utekla ze školy.

Vzápětí ji napadlo se vším se Scottovi svěřit a vydat se mu na milost. Kdepak. Nepochopil by ji. Téměř ho slyšela, jak říká: Provdejte se za Cliftona a buďte ráda, že jste zabezpečená. Upřímně řečeno, zřejmě jí nic jiného nezbývá.

Dívka zatnula ruce v pěst a energicky rázovala ke dveřím. Přece nestráví zbytek života coby majetek nějakého stárnoucího chlapa. „Dobrá,“ prohlásila na prahu. „Jak si přejete. Odejdu odsud. Ovšem s hledáním nového místa pro mou maličkost se nemusíte obtěžovat. Poradím si sama.“ Zmizela dřív, než se muž vzmohl na odpověď.

Logan se jako v mátohách opřel o veřeje. Přitiskl čelo k chladnému dřevu a tlumeně zasténal.

Toužím s vámi strávit jedinou noc… Dal by za ni majlant. Nikdy nezapomene, jaké to je, svírat ji v náručí. Odhodlanou a křehkou. Vzpurnou i pokornou. Nic podobného nikdy dřív nezakusil. Bohužel, takový přežitek si nemůže dovolit. Nesmí připustit, aby mu žena opět zlomila srdce.

Madeline odsud brzy odejde. Měl by cítit úlevu, avšak čekal na ni marně.

Prudce otevřel dveře a vydal se do své pracovny. Ignoroval zvědavé pohledy lidí, kteří ho míjeli. Zavřel se do své svatyně, prohledal stůl a vytáhl z něj láhev skotské whisky. Klesl na židli a zhluboka si přihnul. Na jazyku se mu rozlila jemná příchuť kouře a rašeliny. Po dalším doušku mu v hrdle vzplál příjemný oheň, avšak nedokázal zaplašit mráz, jenž se mu usadil v hrudi.

Zvolna popíjel s nohama rozhozenýma na desce stolu a nepřítomný pohled upíral na špičky naleštěných bot. Až dosud se považoval za silného úspěšného chlapa, jehož nemůže nic ohrozit. A pak se objeví jedna mrňavá krehulinká a všechno je rázem vzhůru nohama.

Možná je to tím, že s dívkami jejího typu nemá žádné zkušenosti. Madeline se rozhodně v ničem nepodobá dámám z urozených rodin, které nad ním neváhají ohrnovat nos, přestože mu potají posílají láskyplné vzkazy a zvou ho na romantická dostaveníčka.

A pak tu máme tvory, jimiž Logan pohrdá nejvíc – nafrněné dcerunky s rodokmenem, jejichž životním cílem je klofnout mužského s pokud možno ještě modřejší krví, než mají ony, a přivést na svět početnou generaci nových aristokratů. Zmíněné děvenky ho považovaly pouze za zábavný póvl, protože nemá titul a nepochází ze starobylého rodu. Peníze se nepočítají.

Kdyby se přesto opovážil takové dámě dvořit, její příbuzní by ho ihned nevybíravě poučili, že jejich drahoušek má mnohem perspektivnější nabídky. Loganovi stačil jediný pohled na debutantku v bílých rukavičkách, již na každém kroku doprovází ostražitá gardedáma, aby si připomněl, že bez ohledu na jeho nemalé úspěchy existují mety, kterých nedosáhne. Vybraná společnost ho nikdy zcela nepřijme. Kromě divadla nikam doopravdy nepatří.

Stejně jako Madeline Ridleyová. Na to, aby se dala zařadit mezi dcerunky z dobrých rodin, je příliš vlídná a upřímná. Na kurtizánu zase moc idealistická. Očividně by jí nejvíc vyhovovala role manželky, ale Logan si neuměl představit muže, který by jí byl hoden. Madeline potřebuje vedle sebe mít člověka, který se o ni postará, a přitom nezlomí jejího kurážného ducha. Muže, který ji bude naplno milovat, stejně jako ona jeho.

A právě tuhle jistotu jí Logan poskytnout nedokáže. Chybí mu potřebné předpoklady. Již v útlém věku se naučil pohrdat slovy „domov“ a „rodina“. Zněla mu falešně. Přežil jedině díky tomu, že se stal stejně tvrdým člověkem, jako je ten, který ho zplodil.

Roky bití a týrání z Logana učinily vynikajícího lháře. Kdykoliv se jeho otec, Paul Jennings, napil, proměnil se v agresivního běsa s násilnickými sklony, který se po vystřízlivění odmítal znát ke svým hanebným skutkům. Po Loganovi se chtělo, aby se tvářil jakoby nic. Aby předstíral, že Jenningsovi jsou šťastná rodinka. Otec nesnášel vzdor. Stačila jediná prolitá slza, úšklebek plný bolesti či nevraživý pohled, a následoval další, mnohem horší trest. Ačkoliv si to krutý rodič neuvědomoval, mimoděk ze svého syna vychovával skvělého herce.

Po jednom obzvlášť brutálním výprasku Logan tři dny chodil se zlomenou paží. Statečně tvrdil, že ho nic nebolí, dokud jej Andrew násilím neodvlekl k sobě domů, kde mu konečně ruku řádně ošetřili a zpevnili dlahou. „Jak se ti to stalo, chlapče?“ zeptal se ho hrabě. Nespouštěl bystré oči z hošíkova potlučeného obličeje. Logan neodpověděl. Kdyby se před Rochesterem zmínil o otcově krutosti, Jennings by ho dozajista zabil.

Později se Logan trápil otázkou, proč matka nikdy nezasáhla v jeho prospěch. Nikdy mu neposkytla slůvko útěchy, nepolíbila ho, neošetřila žádné zranění. Nakonec dospěl k závěru, že se snažila stůj co stůj udržet v domě klid. Přestal od ní vyžadovat něhu. Netoužil po pozornosti ani starostlivosti. Usoudil, že se ženami je nejlepší se pobavit, a pak se jich zbavit. Hlavně jim nedůvěřovat. A radši se obejít bez nich.

Konečně si to s Madeline vyříkal. Nezbývá než počkat, až se Arlyss uzdraví. Do té doby bude tu malou ignorovat. Julia bude samozřejmě Madeline hájit, ale s tím si už poradí. Kromě toho milá kolegyně zakrátko porodí a bude mít dočista jiné povinnosti. Na Madeline Ridleyovou určitě zapomene. Jako by tu nikdy nebyla.

Logan cítil, jak ho whisky příjemně zmáhá. Zmocnila se ho malátná otupělost. Tohle si přál. Pečlivě uklidil láhev do zásuvky a opatrně ji zavřel.

Kapitola 5

Toho večera šla Madeline brzy spát. Neměla vůbec chuť povídat si s paní Florenceovou. Bolest z odmítnutí byla příliš čerstvá. Proberou to spolu pozítří, anebo popozítří, až se trochu vzpamatuje.

Usouzená dívka zírala do tmy a hlavou jí táhlo, že už se do Capitalu nevrátí. Neuměla si představit, že se ještě někdy setká s panem Scottem. Bohužel slíbila vévodkyni, že bude se souborem zkoušet, dokud se slečna Barryová neuzdraví. Nesmí porušit slovo, ale postavit se na jevišti před pana Scotta a podívat se mu do očí… Madeline se bezděčně ušklíbla. Cítila se nevýslovně trapně. Ne, tohle nezvládne.

Vydrž jeden dva dny. Potom se Arlyss určitě vrátí. Musíš se obrnit a být silná. Hlavně nesmíš zrudnout a koktat strachy. Bud odtažitá a sebejistá.

Celou noc se Madeline převalovala na lůžku v marné snaze uniknout nepříjemným myšlenkám. Ráno byla vyčerpaná a plná úzkosti. Hrozila se dne, jejž měla před sebou. Bezpochyby není jediná žena na světě, která se od muže dočkala odmítnutí. Ale kolik z nich bylo nuceno setkat se se svým vyvoleným hned druhý den a předstírat, že se nic nepřihodilo?

Oblékla se, vlasy si stáhla do přísného uzlu.

Divadlo působilo jako bez života. Ve zkušebnách i dílnách vládlo nepřirozené ticho. Ranní zkoušky byly zrušeny. Proto se Madeline vydala do kostymérny, kde se k ní čile otočila paní Lyttletonová. „Vypadá to, že onemocněla půlka souboru.“ Ruka s jehlou se jí jen míhala. „Spousta lidí poslala vzkaz, že nepřijdou. Ale já jako obvykle musím všechno mít včas hotovo, přestože nemám nikoho k ruce.“

Madeline jí ochotně přispěchala na pomoc a strávila v krejčovně většinu dopoledne. Hlavně že se nemusela setkat s panem Scottem. Do budovy divadla neochotně vkročila až poté, co ji švadlena poslala za vévodkyní pro nějaké návrhy. Z pracovny se linul neznámý mužský hlas, jenž se prolínal s Juliiným zvonivým. Madeline se na prahu nejisté zastavila. Nechtělo se jí vstoupit.

„Už dost!“ ohradil se muž. „Povídal jsem ti, aby ses od toho zatraceného divadla držela dál!“

„Je tu hodně práce,“ domlouvala mu Julia. „Ještě jeden den, miláčku. Možná dva. Nemůžu odejít a nechat tu rozdělané věci…“

„Tvoje zdraví je přednější.“

„Slibuji ti, že se mi nic nestane.“

„Pojď domů, Julie.“

„Napřed si musím něco sbalit.“

„Pošlu sem sluhu, aby ti přinesl, co si přeješ.“

„Chováš se nerozumně.“

Následovalo dlouhé ticho. Potom se ozvalo mumlání, jemuž Madeline nerozuměla. Nato opět promluvil muž: „Pořád se chceš se mnou hádat, Julie?“

„Ne.“

Tak pokorný tón od vévodkyně dosud neslyšela. Julia jí vždycky připadala velice energická a autoritativní. Madeline se opatrně přikradla blíž a pootevřenými dveřmi nakoukla do místnosti. Spatřila vévodkyni, oddávající se horoucímu polibku tmavovlasého muže. Vévoda z Leedsu, pomyslela si dívka a její zájem vzrostl. Když zvedl hlavu, shledala, že je nesmírně přitažlivý. Zamilovaně hleděl na svoji manželku. Pak jako by vycítil, že nejsou sami, pohlédl ke dveřím.

Madeline se zapýřila a hlasitě zaklepala. „Promiňte, nechtěla jsem vás rušit…“

„To je v pořádku, Maddy,“ vydechla Julia a vymanila se z manželova sevření. Následoval představovací rituál, jejž Madeline doplnila uctivým pukrletem.

„Rád vás poznávám,“ zamumlal přátelsky vévoda. „Slečno Ridleyová, ocenil bych, kdybyste pomohla mé ženě shromáždit potřebné knihy a doklady. Odcházíme.“

„Ano, Vaše Milosti.“

Julia obrátila oči v sloup. „Zdá se, že nemám na vybranou. Maddy, zaskoč za panem Scottem, prosím. Potřebuji s ním ihned mluvit. Je ve své pracovně a marně se pokouší upravit repertoár. Chybí mu mnoho lidí.“

Ačkoliv se dívka setkání hrozila, poslušně přikývla. Po jejím odchodu se manželský pár opětovně pustil do slovní přestřelky. Zdálo se, že si ji užívá.

Před dveřmi do Scottovy pracovny Madeline zaváhala. Natahovala uši, avšak v místnosti panovalo znepokojivé ticho. Zadoufala, že Logan odešel, a nesměle zaklepala.

„Nemám čas!“ zaburácela hlasitá odpověď.

Madeline si nervózně žmoulala ruce. Rozpačitě civěla na dveře. Posléze sebrala odvahu a kurážně se ozvala: „Vévodkyně si přeje s vámi okamžitě mluvit.“

„To jste zase vy?“ zazněla nepřátelsky laděná odpověď.

„Vévodkyně je na odchodu, pane. Přišel ji vyzvednout manžel.“ Rozhostilo se nepříjemné mlčení. „Určitě není moudré, aby ve svém stavu dál setrvávala v prostorách divadla. Věřím, že s jejím rozhodnutím souhlasíte, když tolik lidí sklátila horečka…“

„Vyřiďte vévodkyni, že jí přeji šťastnou cestu, a zmizte.“

Madeline mu s chutí vyhověla. Jenže po několika krocích se zastavila. Z Loganova hlasu zaznívalo zvláštní napětí. Podivně se jí dotklo. Čišela z něj únava. Není divu, že má starosti, pomyslela si, když polovina souboru chybí. Přestože ji požádal, aby mu nechodila na oči, a po trapném incidentu si sama přála totéž, cosi ji přimělo se vrátit. „Můžu pro vás něco udělat, pane Scotte? Nedal byste si kupříkladu čaj?“

„Jenom mě nechte na pokoji,“ zavrčel. „Mám práci… a nechci, aby mě někdo rušil.“

„Ano, pane.“ Přesto se nedokázala přimět k odchodu. Narůstalo v ní přesvědčení, že je cosi v nepořádku. V kanceláři panovalo ticho. To se Loganovi nepodobá, aby měl v tuto dobu zavřené dveře a stranil se svých kolegů. Dívka sevřela mosaznou kliku a zhluboka se nadechla. Jestliže se její podezření ukáže jako liché, Scott jí s největší pravděpodobností utrhne hlavu.

Vstoupila po špičkách dovnitř. Ředitel si jí všiml až ve chvíli, kdy stála těsně u něho. Seděl za stolem pokrytým spoustou popsaného a zmačkaného papíru. Unaveně si přejel čelo rukávem a opětovně se chopil pera. Měl na sobě pouze tenkou lněnou košili a zachvíval se chladem. Záchvat dusivého kašle ho přinutil upustit násadku, na bělostnou stránku dopadly krůpěje modrého inkoustu.

„Pane,“ oslovila ho tiše Madeline.

Otočil k ní hlavu. Tváře mu hořely a oči se horečnatě leskly. Vypadal, jako by na ni zíral skrze hustou mihu. Madeline mu bezmyšlenkovitě uhladila potem zvlhlé vlasy. Neušlo jí, že má rozpálené čelo.

„Dovolte mi, abych vám pomohla,“ hlesla, když se od ní s kletbou na rtech odvrátil.

„Musím dokončit nový rozpis.“ Umanutě se chopil pera.

„Máte horečku, pane Scotte. Musíte jet domů a odpočívat.“

„Nic mi není. Nikdy jsem…“ Škubl sebou, když se znovu dotkla jeho čela, a pak odevzdaně zavřel oči. „Máte příjemně chladivé ruce,“ řekl ochraptěle a chytil ji za prsty. „Prokristapána, mně se snad rozskočí hlava!“

Madeline tonula v obavách. Má se o něho kdo postarat? Nerozhodně shlížela na svého zaměstnavatele, jímž lomcovala zimnice.

„Musíte jet domů, pane,“ trvala neochvějně na svém a nebrala na vědomí mužovy námitky. Po chvíli Scott vyčerpaně zmlkl a opřel se čelem o zatnutou pěst. Ve druhé ruce stále svíral dívčiny prsty. Madeline se mu vykroutila. „Počkejte tady,“ prohlásila důrazně. „Za chvíli jsem zpátky.“ Neodpověděl. Apaticky seděl za stolem, jen tak tak se udržel zpříma.

Shodou okolností šel kolem truhlářský učeň Teff. Madeline na něho zavolala. Tázavě na ni pohlédl.

„Obávám se, že pan Scott onemocněl,“ sdělila mu dívka a ukázala na pootevřené dveře. „Musí ihned odjet. Nemohl bys někomu vyřídit, aby připravil jeho kočár?“

„Pan Scott ochořel?“ podivil se chlapec, jako by něco takového nepřicházelo v úvahu.

„Ještě něco,“ pokračovala Madeline. „Vévodkyně musí okamžitě opustit budovu divadla. K panu Scottovi se nesmí ani přiblížit. Mohla by se od něj nakazit.“

Hoch couvl, ostražitě pokukoval po pracovně. „A co vy? Neměla byste se od něho také držet dál?“

„Myslím, že se mi chřipka vyhne,“ sdělila mu. „Kdyby mě měla sklátit, dávno bych onemocněla. Běž už, Jeffe. Zůstanu s panem Scottem a počkám na kočár.“

„Ano, slečno Maddy.“ Obdařil dívku pohledem plným obdivu. „Vy jste učiněný anděl. Laskavější a milejší dámu jsem dosud nepoznal.“

Madeline zavrtěla hlavou a rozpačitě se usmála. „Děkuji ti, Jeffe.“ Vrátila se do kanceláře a zabalila Scotta do jeho pláště. Silná vlněná látka by ho měla zahřát. Přesto dál kašlal a třásl se. Když se pokusil vstát ze židle, pospíchala k němu.

„To nesmíte, pane! Není vám dobře. Zakrátko se dostaví váš komorník a pomůže vám.“

„Zvládnu to sám,“ zavrčel muž a odstrkoval její drobné ruce.

„Sama vás neudržím,“ namítla Madeline. „Pokud upadnete, můžete se zranit. Jen si představte, co by tomu řekli vaši zaměstnanci. Přece se před nimi nechcete shodit.“

Scott zmlkl, jako když utne. Dívka si uvědomila, že uhodila na citlivou strunu. Logan si odmítal připustit jakoukoliv slabost. Stůj co stůj chtěl zachovat zdání nezlomné autority. Opřel si hlavu o ruce a poslušně vyčkával, což Madeline skoro děsilo. Takového jej neznala.

Po několika minutách se objevil lokaj oděný v černostříbrné livreji, ovšem Madeline se zdálo, že na něho čekají celou věčnost. Ačkoliv se sluha pokoušel tvářit nezúčastněně, při pohledu na pana Scotta vytřeštil zrak. Dívka ho požádala, aby pomohl pánovi na nohy. Urychleně jí vyhověl. Madeline by zajímalo, čemu se tak diví. Zřejmě i on podlehl dojmu, že jeho zaměstnavatel je nezničitelný, a dočista ho zaskočilo zjištění, že Scott je taky jenom člověk.

Před kanceláří se shromáždil hlouček zvědavých a znepokojených zaměstnanců. „Radši byste sem neměli chodit,“ oznámila jim Madeline. „Mohli byste se nakazit.“

Kolegové kupodivu bleskově zareagovali a rozprchli se, jako když do nich střelí. Zůstal jen rekvizitář. „Co budeme dělat teď?“ otázal se. „Vévodkyně odjela a pan Scott onemocněl. Kdo se o všechno postará?“

„Zeptám se pana Scotta,“ vyhrkla Madeline a vrátila se do pracovny. Lokaj vytáhl Logana do stoje. Churavému muži vyprchala z tváří všechna barva, obličej měl popelavě šedý. Očima nepřítomně těkal po místnosti. Pak zaostřil na Madeline. „Pane,“ zamumlala, „mám personálu vyřídit, že po dobu vaší nepřítomnosti povede divadlo pan Bennett?“

Bennett byl Scottovým asistentem. V případě potřeby dohlížel na průběh zkoušek a řešil vzniklé spory. Logan na ni civěl skelným zrakem a dívce táhlo hlavou, zda ji vůbec vnímá. Pak krátce přikývl.

Madeline vyšla před pracovnu a oznámila zaměstnancům ředitelovo rozhodnutí. Scott se ztěžka opíral o komorníka a úporně se soustředil na každičký krok. Zpříma se držel jen díky své vynikající kondici.

Madeline je doprovázela k zadnímu východu. Slyšela, jak Scott namáhavě oddechuje a sotva zvedá nohy. Věděla, že je se silami u konce. Sluha měl co dělat, aby dokázal být urostlému muži oporou.

„Už jsme skoro na místě,“ povzbuzovala oba Madeline.

Venku se do nich opřel ledový vítr. Druhý z lokajů kvapně otevřel dvířka černého kočáru zdobeného bronzem. Byli do něho zapražení dva krásní hnědáci, jejichž dech se v mrazivém vzduchu srážel do bělavých obláčků. Sluha vysunul skládací schůdky a tázavě pohlédl na dívku.

Ta zaváhala. Toužebně hleděla na přepychový povoz. Nemůže pana Scotta opustit. Co když ji bude potřebovat?

Dříve než si stačila cokoliv rozmyslet, vyhoupla se do kabiny. Alespoň unikla před chladem. Uvelebila se na sametovém sedadle. Komorník bručel námahou, když za ní strkal téměř bezvládného pána. Logan se vyčerpaně schoulil do rohu. Pleť měl jako z vosku a víčka pevně zavřená. Plášť se mu svezl z ramen. Madeline mu jej ihned upravila a zapnula u krku. Muž se bolestivě nadechl a vzápětí jej přemohl záchvat kašle.

Kočár se hladce rozjel. V luxusnějším dopravním prostředku Madeline dosud necestovala. Interiéru vévodilo leštěné dřevo a polstrování barvy kávy. Na stropě se skvěl zlatem vyvedený obrázek Capitalu. Dokonce i její otec, který si na svých kočárech dával nějak záležet, by zezelenal závistí.

Podívala se na zbědovaného Scotta. Natřásání kočáru způsobovalo, že chvílemi zasténal. Bez rozmýšlení mu přitiskla dlaň na čelo.

Její dotek jako by ho probudil k životu. Namáhavě rozlepil víčka do úzkých škvírek. „M‑Maddy,“ zadrkotal zuby.

„Ano, pane Scotte?“ Něžně se dotkla jeho rozpálené tváře porostlé strništěm.

„Ne‑neměla byste… se mnou jezdit.“

„Promiňte.“ Prudce se odtáhla. „Vím, že si zakládáte na soukromí. Nemusíte mít strach, pane. Nezdržím se dlouho. Jenom se přesvědčím, že je všechno v pořádku.“

„N‑ne… O to nejde. Nakazíte se…“

Udiveně se na něho podívala. Kolik mužů v jeho stavu by se zajímalo o blaho podřízených? Jeho galantnost ji dojala. Zazubila se. „Cítím se dobře, pane Scotte.“

Na to, aby se s ní přel, byl příliš vyčerpaný. Zavřel oči a opřel si hlavu o polstrování. Madelinin úsměv se vytratil. Pokoušela se rozpomenout, co všechno dělala jejich chůva, když ona nebo její sestry onemocněly. Držela je v teple, přikládala jim k hrudi hořčičné obklady, do nohou postele vkládala ohřívadla, vařila hovězí polévku a dávala jim pít teplé mléko. Na kašel doporučovala sirup z citronů a mandlového oleje. Tím veškeré dívčiny vědomosti končily. Povzdechla si. Připadala si žalostně neužitečná.

Kočár dokodrcal do klidné čtvrti, rozkládající se kolem St. James Square, a projel kamennou branou střeženou bronzovými gryfy. Madeline vykukovala z okénka, zatímco ujížděli po příjezdové cestě lemované stromořadím. Mířili k honosnému sídlu podpíranému rýhovanými sloupy.

Kočár zastavil. Jeden z lokajů seskočil ze stupátka a rozběhl se k domu. Divoce zabušil do dveří. Jedno z křídel se otevřelo.

Ke kočímu přichvátal mladík oděný v tlustém plášti a čapce, aby mu pomohl s koňmi. Dva sluhové zatím vynášeli bezvládného Logana z kabiny. Madeline spěchala za nimi. Připadala si, jako by vstupovala na zakázané území. Za běžných okolností by tohle Scott nikdy nepřipustil.

Vstoupili do prostorné haly osvícené velkolepým křišťálovým lustrem. V salonu zatím mateřsky vyhlížející hospodyně udílela rozkazy houfu děvčat. „Přineste čisté povlečení a vodu,“ říkala zrovna v té chvíli a z hlasu jí čišela nezpochybnitelná autorita. „Tildo, ty skoč pro lékárničku, Gwyn ať obstará krabičku pijavic. Doktor je možná bude potřebovat.“

Šedovlasý majordomus v témže duchu instruoval lokaje. Nakázal jim, aby připravili brandy a whisky a pomohli komořímu uložit pána do postele. Madeline postávala stranou a bezmocně přihlížela, jak Scotta odvádějí po dvojitém mramorovém schodišti ve tvaru podkovy do patra.

Pochopitelně neušla pozornosti hospodyně, která se jí představila jako paní Beechamová. „Odpusťte, prosím, slečno…“

„Ridleyová.“

„Slečno Ridleyová,“ opakovala žena. „Obávám se, že jsme všichni kapku vyvedení z míry. Je to neobvyklá situace.“

„Chápu.“

Hospodyně si ji zvědavě prohlížela. Očividně se pokoušela zjistit, co je Madeline zač a jaký vztah ji váže k panu Scottovi. Avšak neopovážila se zeptat. „Je od vás laskavé, že jste doprovodila pana Scotta,“ poznamenala.

„Doufám, že bude v pořádku.“

„Do příjezdu lékaře pro něj uděláme, co bude v našich silách. Nechcete se posadit v salonu?“

„Moc ráda. Děkuji vám.“

Paní Beechamová dívku odvedla do prostorného pokoje, jemuž kralovaly nevtíravé tóny zlaté a švestkové, a také francouzské lenošky a stolky obtížené knihami. Jednu ze stěn pokrývala tapiserie zobrazující působivou přírodní scenérii. Mezi dvěma vysokými okny stála vitrína se sbírkou porcelánových sošek.

Když si hospodyně všimla, s jakým zájmem dívka okukuje figurku vousatého japonského starce s pozlacenou holí, poznamenala: „Pan Scott tvrdí, že je to bůh štěstí. Jeho jméno nedokážu zaboha vyslovit. Má celou sbírku těchhle pohanských věcí.“

„Tenhle se mi líbí,“ přiznala Madeline a dotkla se mužíčka prstem. „Doufám, že dostojí své pověsti a přinese panu Scottovi štěstí.“

„Někdo by řekl, že mu ho přinesl už mockrát,“ prohodila žena a odešla.

Madeline osaměla. Přistoupila k oknu a zahleděla se na řadu tvarovaných keřů a mramorovou fontánu. Panoval jasný větrný den a holé stromy v ovocném sadu se ohýbaly pod náporem vichru.

Dívka se zachvěla a vrátila se zpátky do křesla. Uvelebila se v něm, nervózně ťukala špičkou boty o koberec. Na vedlejším stolku si všimla dřevěné krabičky a zvědavě ji zdvihla. Byla zdobená stříbrem, na víku se skvěla shakespearovská plaketa. Nápis na spodní straně hlásal: „Věnováno panu Loganu Scottovi Stratfordskou společností.“

Ze zadumání ji vytrhl ženský hlas. Překvapeně vzhlédla a spatřila dvojici služebných s podnosy v rukou. „Vyřezali ji ze Shakespearovy moruše,“ pravilo pyšně jedno z děvčat. „Pán dostává spoustu cen za charitu a tak.“

Madeline se usmála. Logan se očividně těší velké oblibě i u domácího personálu.

Komorná položila čajovou soupravu na nejbližší stůl. „Paní Beechamová vzkazuje, že na nás máte zazvonit, pokud budete něco potřebovat.“

„Děkuji, ale není třeba. Záleží mi jen na zdraví pana Scotta.“

„Zakrátko přijede doktor Brooke. Však on pána zase postaví na nohy.“

„V to doufám,“ hlesla Madeline. Uchopila prázdný šálek a jala se s ním pohrávat. Zírala do podlahy. Přemítala, jak dlouho bude na lékaře ještě čekat a kdy se vyjádří k Loganovu stavu.

Služky odešly, ale už na prahu nevydržely a začaly si šeptat: „Co myslíš, že by nový objev?“

„Kdepak.“

„No, hezká je na to dost.“

„Bodejť. Ale ještě jí teče mlíko po bradě… A vůbec není jeho typ.“

Madeline se zamračila a postavila hrníček stranou. Vstala z křesla a jala se netrpělivě přecházet sem a tam. Narážka na její mládí se jí hluboce dotkla. Náhle si byla nepříjemně vědoma svých rozcuchaných vlasů. Povzdychla si. Určitě vypadá jako rozjívené dítě, které dovádělo někde venku.

Prošla pokojem ke dveřím na opačném konci a shledala, že vedou do hudebního salonku, dvou dlouhých galerií a pracovny s vykládanou dřevěnou podlahou. Všude ji obklopovala umělecká díla: podobizny i krajinomalby, mramorové sochy, díla z hlíny i porcelánu.

Jak tak bloumala jednotlivými místnostmi, získala dojem, že Scott je nejspíš zařizoval sám. Odrážel se v nich jeho vkus i vše, po čem toužil. Madeline jím byla dočista okouzlená. Kéž by ho směla poznat blíž. Kéž by se jí svěřoval se svými myšlenkami… Kéž by směla patřit do jeho světa. Avšak dal jí jasně na srozuměnou, že o ni nestojí. Náhle se cítila dokonale ponížená. Přinutila se vrátit do vstupní haly. Touhle dobou už doktor určitě dorazil a vyšetřuje pacienta. V domě vládlo podezřelé ticho, jako by všichni podvědomě zadržovali dech.

„Potřebujete něco, slečno Ridleyová?“ Majordomus se důstojně zvedl ze židle poblíž schodiště.

„Ano.“ Madeline k němu nejisté vykročila. Bála se, že ji zadrží. „Chci vědět, kam jste uložili pana Scotta.“

Ač muž zachoval kamenný výraz, dívka vycítila, že je znepokojen. Věděla, že služebnictvo si láme hlavu tím, jakou roli hraje v životě jejich pána. Zda je pouhou zaměstnankyní jako oni, anebo novou milenkou.

„Právě teď je u něho lékař, slečno,“ pravil opatrně sluha. „Jestli se v salonu nudíte, třeba byste mohla počkat někde jinde…“

„Půjdu do pánova pokoje,“ prohlásila Madeline úsečným tónem, který odkoukala od matky.

„Ano, slečno Ridleyová,“ zazněla nabručená odpověď. Majordomus zazvonil na lokaje a poručil mu, aby dívku doprovodil do soukromého apartmá ve východním křídle.

Dlouhou chodbu osvětlovala řada oken. Ve čtyřech výklencích stály sochy. Zpodobnění nahé koupající se ženy přičarovalo na Madelininu tvář ruměnec. Nato vstoupila do komnat, jimž dominoval naleštěný mahagon a čistě pánský styl. Stěny zdobily starobylé mapy v rámech z růžového dřeva. Kroky tlumily perské koberce.

Sluha ji doprovodil k zavřeným dveřím, za nimiž přešlapovala paní Beechamová. Byla ve střehu, připravená ihned odběhnout, kdyby měl doktor nějaký požadavek.

Při pohledu na mladou dívku nesouhlasně povytáhla obočí. „Slečno Ridleyová… Copak není náš salon dostatečně pohodlný?“

„Zajímalo mě, zda je něco nového.“

Hospodyně zavrtěla hlavou. „Pořád je u něho lékař. Jakmile se něco dozvím, ihned vám to povím. Služebná vás doprovodí do salonu v přízemí.“

Madeline se připravila na hádku. „Radši bych…“

Přerušilo ji cvaknutí kliky. Napjatě vyčkávala, až se na prahu objeví lékař.

Z doktora Brookea se vyklubal zhruba třicetiletý muž s postupující čelní pleší. Kulaté brýle mu propůjčovaly výraz sovy. Měl laskavou tvář a vlídné hnědé oči. Podíval se nejprve na hospodyni, potom na Madeline.

„Jsem slečna Ridleyová,“ představila se mu dívka. „Přišla jsem se zeptat, jak se vede panu Scottovi. Jsem jeho… společnice.“

Lékař se zdvořile sklonil nad její ručkou.

„Jak je mu?“ nevydržela hospodyně.

Doktor se na obě ženy zasmušile zahleděl. „V poslední době vídám spoustu případů, jako je tento. Obávám se, že stav pana Scotta je opravdu vážný. Udivuje mě, že onemocněl tak odolný člověk a navíc velice závažnou formou choroby. On ale nedělá nic polovičaté, že?“

„Bohužel ne,“ hlesla nešťastně paní Beechamová.

„Zítra se tu zastavím a podívám se, jak nemoc postupuje,“ pokračoval lékař. „Ještě není z nejhoršího venku. Má vysokou horečku. Ochlazujte ho studenými zábaly. Dopřávejte mu lehkou stravu, vývar nebo mléko.“

„Znám takový starý rodinný recept,“ ozvala se hospodyně. „Zmíněná medicína se dělá tak, že se eukalyptové listí louhuje v brandy. Mohla bych mu to večer dát?“

„Nevidím důvod, proč byste to nemohla zkusit.“ Lékař se odmlčel, nespouštěl z Madeline zrak. „Slečno Ridleyová, smím se vás zeptat, zda máte v úmyslu pečovat o pana Scotta?“

„Ano,“ odvětila rozhodně Madeline.

„Potom vás požádám, abyste omezila kontakt s ostatními členy domácnosti. Tahle choroba je vysoce nakažlivá. Nemůžu vyloučit, že i vy posléze podlehnete horečce.“

Paní Beechamová se k dívce otočila se zmateným výrazem v obličeji. „Asi bych pro vás měla připravit pokoj.“

Madeline ženino zdráhání chápala. Nikdo z domácího personálu o její existenci dosud nevěděl. Na pánovi jim velice záleželo a váhali narušit jeho soukromí ve chvíli, kdy je nemocný a nemůže se bránit. „Děkuji vám, paní Beechamová,“ hlesla Madeline tiše. „Ubezpečuji vás, že mým jediným úmyslem je pomoci panu Scottovi…, tedy Loganovi, jak to jenom lze.“

Žena přikývla, ale dál se tvářila zkroušeně. Přesto pověřila komornou potřebnými úkoly. Doktor se mezitím rozloučil a spolu s lokajem se odporoučel. Madeline převzala iniciativu a vklouzla pootevřenými dveřmi do ložnice.

Byla jednoduše zařízená a až na malovaný strop postrádala jakoukoliv výzdobu. Vévodilo jí prostorné lůžko s přehozem ze švestkově modrého hedvábí a třemi mohutnými péřovými polštáři. Scott odpočíval pod lehkou pokrývkou. Měl na sobě flanelové pyžamo. Tvrdě spal s hlavou zabořenou do polštáře.

Spolu s Madeline vstoupil dovnitř komorník a postavil na noční stolek hraničku ručníků a džbán studené vody. Dívka ignorovala židli přistavenou k posteli a usedla na matraci. Ta se pod její vahou prohnula. Logan se k ní otočil a cosi zamumlal, aniž rozlepil víčka. Dech mu hvízdal v hrdle.

„Všechno je v pořádku,“ zašeptala Madeline. Namočila ručník, vyždímala jej a položila muži na rozpálené čelo. Zdálo se, že mu chlad přinesl úlevu, neboť se uvolnil a znovu pokojně usnul. Dívka se opovážila pohladit jej po kučeravých vlasech. Velice dlouho po tom toužila. Připomínaly jí tuhé hladké mahagonové hedvábí.

Soustředěně sledovala bledou pohlednou tvář. Vějíře hustých řas spočívaly na popelavých lících, víčka se jemně zachvívala, jak muže trápily horečnaté sny. Dříve hrdý a nepřístupný ředitel jí zčistajasna připadal bezmocný a zranitelný, ústa měl pootevřená jako dítě. Kdyby se to dosud nestalo, v téhle chvíli by se do něho bezhlavě zamilovala.

Ani se nepohnula. Marně se pokoušela porozumět tupé bolesti, která se jí rozlila v hrudi. Dokud po něm bude toužit, nikdy se jí nezbaví. Po zbytek života ji budou denně pronásledovat vzpomínky na Logana. Protože žádný muž se mu nikdy nevyrovná.

V myšlenkách si krátce připomněla svou situaci. Má tak málo času. Třeba už je pozdě a rodiče dávno zjistili, že utekla ze školy. Pokud ano, jistě šílí obavami. Budou ji hledat – a nakonec najdou. Pak přijdou výčitky. Posléze nevydrží a podvolí se nátlaku. A přestože se tomu zuby nehty bránila, skončí v náruči lorda Cliftona. Zřekl by se jí pouze tehdy, kdyby se ukázalo, že jeho snoubenka je „použité zboží“.

Měla by se okamžitě zvednout a vyhledat někoho, kdo bude ochoten připravit ji o poctivost. Bezpochyby existují i přístupnější muži, než je pan Scott. Nikdy by ji nenapadlo, že navzdory jeho pověsti je tak obtížné ho svést. Podcenila sílu jeho osobnosti. Odmítl ji zneuctít a byla by hloupá, kdyby si namlouvala, že ho přiměje názor změnit.

Tady jí není zapotřebí. Scott má spoustu služebnictva, je v péči vynikajícího lékaře, nechybějí mu přátelé a známí, na něž se může v případě potřeby spolehnout. Uzdraví se i bez její pomoci. Zamračeně sledovala, jak její pacient tiše spí. Seděla u jeho postele, vyměňovala mu obklady, a když ho trápil kašel, vpravila mu do úst medicínu.

Často se u ní zastavil někdo ze služebnictva s dotazem, zda něco nepotřebuje. Okolní svět jako by přestal existovat. Minuty se přeměnily v hodiny. Odpoledne vystřídal večer a naplnil ložnici stíny.

Zrovna když se Madeline rozhodla, že vzkáže do kuchyně, aby jí poslali hovězí vývar, procitl Scott ze spaní. Nejprve se zavrtěl, pak několikrát zamrkal. Oči se mu horečnatě leskly. Madeline mu něžně sňala ručník z čela a posadila se na židli. „Pane Scotte,“ vlídně se na muže usmívala.

Zíral na ni, jako by se mu jenom zdála. Tvářil se užasle a možná trochu nesouhlasně. Ale posléze se usmál. Oslovil ji ochraptělým hlasem. Maličko přitom pokašlával. „Vypadá to…, že se vás nikdy nezbavím.“

Madeline nalila do sklenice vodu, opatrně muže podepřela a dala mu napít. Zdráhavé se o ni opřel a dopřál si několik doušků. Byl velice těžký a dívka musela námahou zatnout svaly. Jakmile uhasil žízeň, odvrátil se a ona ho uložila zpátky na polštář.

„Mám odejít?“ zeptala se tiše.

Muž si dal s odpovědí načas. Zavřel oči, až se Madeline domnívala, že znovu usnul.

„Zůstaňte,“ prohlásil nakonec.

„Neměla bych pro někoho poslat, aby vás přišel ošetřovat? Přítel nebo příbuzný…“

„Ne. Chci vás.“ Tím rozhovor skončil, muž jen pro větší důraz zabořil prsty do jejích šatů.

Navzdory obavám se Madeline chtělo smát. Logan ji komanduje, přestože má skoro smrt na jazyku. Z nějakého důvodu stojí o její přítomnost. Důvěřuje jí. Ani za nic by neodešla. „Logane,“ vychutnávala si neotřelý zvuk jeho jména.

Málem se postavila na hlavu, aby si vynutila jeho blízkost, všechny její důmyslně zosnované plány se zhroutily. Zvláštní, ale na vlastních problémech jí náhle nezáleží. Nejdůležitější je, aby se Logan zase uzdravil.

Přistoupila k psacímu stolu u okna a naškrábala stručný vzkaz pro paní Florenceovou, v němž jí vysvětlila situaci. Úhledně list složila, zapečetila voskem a zazvonila na komornou. Poručila jí, aby dala psaní doručit do Somerset Street. „A lokajovi prosím vyřiďte, ať mi odtamtud přinese osobní věci.“ Služka vysekla uctivé pukrle a odspěchala.

Madeline se vrátila k lůžku. Zdálo se jí, že se pacientův stav každou hodinou zhoršuje. Horečka stoupala. Logan byl příliš sláb, aby se bránil, když se do něho pokoušela vpravit trochu vývaru. Díky nezměrnému úsilí a naléhání se jí podařilo ho nakrmit. Potom nemocný zase usnul.

Kdesi v domě chmurně dvanáctkrát odbily hodiny. Navzdory všemu úsilí Madeline přemohla dřímota, hlava jí padala na hruď. Ztěžka se postavila a jala se protahovat, aby únavu zahnala. Pojednou sebou poplašeně škubla. Do místnosti někdo vstoupil.

Byli to hospodyně a komorník. „Jak je mu?“ otázala se paní Beechamová mnohem přátelštějším tónem než prve. Zdálo se, že už se s Madelininou přítomností smířila a usoudila, že nevraživost není na místě.

„Stoupla mu horečka.“

„Na to nás doktor Brooke upozorňoval,“ odvětila věcně hospodyně. „Denis, pánův komorník, mi pomůže omýt ho studenou vodou. Třeba se nám povede teplotu srazit. Vy si zatím můžete několik hodin odpočinout. Připravila jsem vám pokojík, který náleží k tomuto apartmá.“

„Jste velmi laskavá,“ hlesla dívka. „Ale ráda bych tu zůstala. Kdyby pan Scott něco potřeboval…“

„Však já už na něj dohlédnu,“ namítla hospodyně. „Potřebujete se trochu prospat, slečno Ridleyová, abyste byla zítra svěží.“

Měla pravdu. Madeline padala únavou. Ještě ji čeká řada dní a probdělých nocí, než chřipka konečně ustoupí. „Děkuji vám,“ pípla vděčně, když ji paní Beechamová odváděla do hostinského pokoje.

V mahagonové skříni už měla uložené svoje věci. Nad postelí se tyčila modrá hedvábná nebesa, jimž odpovídal vyšívaný přehoz. Madeline odmítla nabídku komorné, že jí pomůže se svlékáním.

Oděla se do cudné bílé noční košile s nabíráním u krku a vklouzla na lůžko. Cítila se k smrti vyčerpaná. Ihned usnula.

Procitla s prvním slunečním paprskem a cítila se svěží. Dychtivě chňapla po županu a pospíchala do Loganova pokoje. Nohy ji zábly od studené podlahy. Služebná zatápěla v krbu a paní Beechamová skládala mokré ručníky, jimiž Scotta v noci ochlazovali.

Hospodyně měla pod očima tmavé kruhy a čelo brázdily vrásky, které tam dříve nebyly.

„Žádná změna,“ zareagovala na dívčinu nevyslovenou otázku.

Madeline přistoupila k posteli a shlédla na Logana. Rty měl pootevřené, spalovala jej horečka. Flanelové pyžamo nahradilo tenké prostěradlo shrnuté k pasu, jež odhalovalo svalnatý hrudník. Madeline ještě nikdy neviděla nahého muže. Zvědavě si ho proto prohlížela. Provinile se zardívala. Pojednou na sobě pocítila pohled paní Beechamové. Prudce se k ní otočila.

„Vy nejste jeho ‚společnice‘, jak jste tvrdila,“ obvinila ji hospodyně tiše. „Ať už jste kdokoliv, určitě nejste jeho milenkou.“

Kapitola 6

Zaskočená dívka se zprvu nevzmohla na odpověď. Srdce jí poskočilo. Náhle nedokázala jasně uvažovat. „Jak si tím můžete být jistá?“

Paní Beechamová se zazubila. „Sama jste mi to prozradila. Například jsem si všimla vaší noční košile… Očividně je určená výhradně na spaní. Vyčetla jsem to i ze způsobu, jakým se na pána díváte. Vím, že jste se s ním nesblížila. Jste děvče z dobré rodiny, sotva odrostlé dětským střevíčkům. Jenže vkusu pana Scotta vyhovují zralé ženy… Takové, které nosí hedvábné negližé, spí do dvou hodin odpoledne a k ošetřování pacienta by se nikdy nesnížily. Ne, vy nejste jeho milenkou.“

„Pracuji v Capitalu,“ přiznala dívka. „Nejsem herečka…, jenom pomocnice. Ale pan Scott mě považuje za přítelkyni. Alespoň doufám.“

„A vy jste do něj zamilovaná,“ podotkla hospodyně.

„Kdepak!“ Madeline cítila, jak jí z tváří vyprchala všechna krev. „Jak už jsem povídala, jsme přátelé. Samozřejmě ho upřímně obdivuji…“

„Že byste se kvůli pouhému kamarádství vystavila problémům a ohrozila své zdraví?“

Zkoprnělá Madeline na ženu užasle zírala. Hrdlo se jí stáhlo a v hrudi ucítila známou bolest.

„Nuže, nemusíme o tom mluvit,“ namítla paní Beechamová, očividně dojatá tím, co spatřila v dívčině obličeji. „Proč jste se rozhodla tady zůstat, není moje věc. Dělejte, jak uznáte za vhodné…, dokud pan Scott nerozhodne jinak.“

Madeline přikývla a klesla na nepohodlnou židli.

„Už dlouho nepozřel ani sousto,“ povzdechla si hospodyně. „Pošlu vám ohřáté mléko. Třeba ho přesvědčíte, aby se napil.“

Dívka si vzdáleně uvědomovala, že paní Beechamová odešla. Tupě zírala na profil spícího muže. Bradu a tváře pokrývalo husté strniště, zjevem připomínal námořního kapitána nebo lupiče.

Uchopila do dlaní jeho širokou ruku a pohladila ji. Byla silná a pěstovaná. Prsty s krátce zastřiženými vyleštěnými nehty nezdobily žádné prsteny, pouze několik bělostných jizviček. Vzpomněla si, s jakou něhou se Logan dotýkal její tváře, ňader…

Zatoužila po dalším pohlazení. Po věcech, které nemůže nikdy mít. Ani si neuvědomila, že sklonila hlavu k mužově ruce, dokud neucítila jeho horkou kůži na svých rtech. Přimkla se k rozpálené dlani a ochutnala slanost vlastních slz.

Logan ji nechce. Vyjádřil se jasně. Copak jí může důvěřovat, když se představila falešným jménem, lhala mu a snažila se jej zaplést do svých intrik? Je příliš ješitný, aby jí něco takového dokázal odpustit.

Tuhle bolest dosud nepoznala – vytrvalou, těžkou, drtící v jejím nitru každičký záblesk štěstí. Ironií osudu se s chladnou hlavou kurážně pustila do smělého plánu a skončila se zlomeným srdcem. Chápala, jaké společenské a dokonce i zdravotní riziko podstupuje, avšak nepočítala se svými city. Nepředpokládala, že se do Logana zamiluje.

Odejde odsud, jakmile horečka ustoupí. Přestane Scotta popouzet a svoje city zraňovat vytrvalými pokusy o dosažení nedosažitelného. Najednou byla moc ráda, že se spolu nemilovali. Kdyby Logana zradila, nedokázala by sama se sebou žít.

Ozvalo se zaklepání a vstoupila komorná s podnosem. Na Madelininu žádost jej položila na noční stolek a pomohla pacienta podepřít polštáři. Nato jí Madeline poděkovala a rozloučila se s ní. Posadila se vedle probouzejícího se Logana. Zamžikal řasami a dlouze se na ni zahleděl. Zpočátku se zdálo, že ji nepoznává. Potom ji oslovil.

„Maddy…, Capital…“ Podmanivý hlas se vinou nemoci proměnil ve skřehotání.

„Společnost řídí pan Bennett,“ odvětila a váhavě muži upravila přikrývku, která se mu sesunula až k bokům. Očividně si nebyl vědom svého nedostatečného ustrojení. „Určitě má všechno pod kontrolou.“

Logan neodpověděl, avšak Madeline neunikla muka zračící se v jeho očích. Pochybovala, že někdy své drahocenné divadlo svěřil do cizích rukou. „Mám ho požádat, aby vám denně podával hlášení?“

Nemocný přikývl a zavřel oči.

„Teď nesmíte usnout,“ nabádala ho dívka. Opatrně ho popadla za rameno a jemně jím zatřásla. Ucítila žár rozpálené pleti. „Nejprve se musíte najíst.“

„Ne.“ Logan se začal namáhavě převalovat na bok. Úsilím lapal po dechu.

„V tom případě vám nevyřídím vzkazy od pana Bennetta,“ prohlásila neochvějně.

Muž se zarazil a s námahou rozlepil víčka. Nenávistně na dívku zamžoural.

„Alespoň se napijte čaje a dopřejte si pár soust,“ domlouvala mu Madeline. Potlačovala nutkání vyprsknout smíchy. Kdyby si nedělala o Logana takové starosti, těšilo by ji mít ho ve své moci. Opatrně mu přidržela u rtů hrnek s čajem. Povzbuzovala ho, aby se napil. Poslechl ji. Zdálo se, že mu vlahá tekutina proudící bolavým hrdlem přináší úlevu. Avšak sotva ochutnal chléb namočený v horkém mléce, zhnuseně se odvrátil.

„Mléko,“ zaškaredil se.

„Také je nemám ráda,“ přiznala a nabídla mu další lžíci. „Avšak nyní nejste v situaci; kdy byste se mohl se mnou hádat. Vezměte si ještě.“

Odmítl. Znechuceně zkřivil ústa.

„V sázce jsou zprávy od pana Bennetta,“ připomněla mu, za což sklidila nepřátelský pohled. „Prosím.“ Změnila taktiku. „Slibuji, že až budu stonat já, můžete za mnou kamkoliv přijet a také mě krmit chlebem namočeným v mléce.“

Smělý návrh ho povzbudil natolik, že se mu podařilo spolknout několik dalších soust. „Děkuji,“ řekl posléze a s konečnou rozhodností odsunul misku stranou. Madeline se nad ním sklonila, vytáhla mu zpod zad polštáře, o něž se opíral, a pohladila ho po vlasech. „Brzy vám bude zase dobře, a pak mi to vrátíte.“

Přivinul se tváří k dívčině chladné dlani a vmžiku usnul. Ztěžka oddechoval. Madeline se nad ním dál skláněla. Zčistajasna neodolala pokušení a krátce ho políbila. Nato ji zaplavil příval absurdního štěstí. Smí trávit čas se svým milovaným a svobodně se ho dotýkat. Udělala by cokoliv, aby jej potěšila. Dychtivě zazvonila na služku. Pak usedla ke stolu a jala se psát vzkaz pro pana Bennetta.

Spolu s Madeline o pana Scotta střídavě pečovali paní Beechamová, Denis a dva další sluhové. Jednalo se o vyčerpávající úkol. Bez přestání mu dávali studené zábaly, až byla Madeline dočista zmáčená. Zpočátku ji pohled na mužovu nahotu fascinoval a zároveň uváděl do rozpaků. K čemu je však pohled na atraktivního chlapa, jehož sužuje úporná horečka?

Madeline se o Logana neúnavně starala. Nutila ho pít a omývala jej studenou vodou, až ji ze samé námahy bolelo celé tělo. Šaty měla potřísněné hovězím vývarem, vodou i bylinnými odvary. Hospodyně ji čas od času přesvědčovala, aby se vykoupala nebo si zdřímla, avšak Madeline se nedokázala přimět k odchodu.

Studené zábaly neměly na horečku sebemenší vliv. Časně odpoledne začal Logan blouznit. Rozrušení členové domácího personálu obléhali pacientovu ložnici, nabízeli rozličné medicíny i osvědčené rodinné recepty. Dokonce došlo i na magické amulety, jejichž původní majitelé se dušovali, že fungují.

Paní Beechamová si dávala pozor, aby někoho neurazila. S povděkem přijímala veškeré dary a ukládala je do zvláštní krabičky. „Prach z kostí.“ Lítostivě se usmála a ukázala Madeline svázaný kapesník, který přinesl jeden z lokajů. „Koupil jej v Londýně. Nakukali mu, že je to rozdrcený roh z jednorožce, jenž vykurýruje každý neduh. A ten dobrák se nyní rozhodl svou ‚kouzelnou medicínu‘ věnovat našemu pánovi.“

„Lidé ho mají rádi, že?“ prohodila Madeline, aniž odtrhla od Logana zrak.

„Pan Scott je vzácný člověk,“ odvětila hospodyně, zatímco sypala do plátěného vaku drobné kousky ledu. „Chvástá se, že se nenechává ovládat emocemi, avšak nesnese dětský pláč anebo pohled na vystrašeného či zkroušeného člověka. Co on už všechno učinil pro své zaměstnance… To byste se divila.“ Odmlčela se a zatvářila se zamyšleně. „Pan Scott si dovede lidi podmanit. Stávají se na něm závislí. Ale on si je přesto drží od těla.“

„Protože nad vším přebírá naprostou kontrolu,“ prohlásila Madeline a jala se ledovými sáčky obkládat bezvládné tělo. „Chrání se tím.“

Hospodyně na ni užasle pohlédla. „Zdá se, že ho máte přečteného.“

„Ani ne. Jenom vím, že si raději něco odepře, než by riskoval, že si ublíží.“

„Aha,“ přikývla chápavě hospodyně. V obličeji se jí zračil živý zájem. „Vy jste ta, po níž touží, a přece si ji drží od těla, že?“

Snad za to mohla únava, snad obavy, v každém případě se Madeline rozhodla nic nezastírat. „Prohlásil, že náš vztah by ublížil nám oběma.“ Sklonila hlavu a do tváře jí spadlo několik uvolněných pramínků.

Paní Beechamová si promnula prochladlé ruce. „Nejspíš má pravdu, slečno Ridleyová. Na vašem místě bych se s tím smířila.“

„Už se stalo. Jediný důvod, proč zde setrvávám, je ten, že odsud nedokážu odejít, když stůně… Chtěla bych se s ním rozloučit.“

„Slečno Ridleyová,“ oslovila ji vlídně hospodyně. Počkala, až k ní dívka vzhlédne. „Věřím, že v srdci ví, že vám na něm moc záleží. Je to ten největší dar, který jste mu mohla dát.“

Madeline pevně zatnula zuby, aby se jí netřásla brada. Když usedala na nepohodlnou židli u lůžka, zuřivým mrkáním zaháněla slzy.

Následujícího dne se zcela nečekaně dostavil lord Drake, jenž se doslechl o nemoci svého přítele. Zrovna postával v hale a vyslýchal paní Beechamovou, když znenadání zahlédl Madeline, která tudy procházela s náručí plnou použitého prádla.

„Ach, děvčátko z divadla!“ zvolal muž potěšené a gestem jí naznačil, aby k němu přistoupila. Ačkoliv se na ni široce zubil, jeho oči zůstávaly chladné. „Koukám, že Jimmy má hezoučkou ošetřovatelku!“

„Jimmy?“ nechápala Madeline.

Lord Drake se mdle pousmál. „Jak jistě víte, vždycky nebýval Loganem Scottem.“

Hospodyně k mladé ženě kvapně přistoupila a převzala od ní povlečení. „Odnesu to, slečno Ridleyová,“ zamumlala. „Vy si jděte trochu odpočinout.“

„Ano, asi bych měla,“ odvětila dívka a promnula si bolavé spánky. „Kdybyste mě teď omluvil, lorde Drakeu…“

„Počkejte!“ Žoviálnost zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. Madeline se zadívala do mužova opuchlého obličeje, svědčícího o přemíře alkoholu a nedostatku spánku. Vycítila, že Andrew se o svého přítele upřímně strachuje. „Přišel jsem vám nabídnout své služby… Zeptat se, zda pro Jimmyho nemohu něco udělat. Známe se od mládí. Za celou dobu ani jednou nezastonal. Vím, že je to s ním vážné, když se udrží dál od toho svého divadla. Jestli něco potřebuje, stačí říct a obstarám to.“

„Děkuji vám,“ hlesla Madeline, dojatá Drakeovou starostlivostí. „Ale v tuto chvíli pro něho nemůžeme moc udělat.“ Hrdlo se jí nečekaně stáhlo, nedokázala dál pokračovat. Bezmocně hleděla na svého společníka.

Lord Drake pochopil, že situace je vskutku vážná. „To je na tom tak špatně?“ otázal se a tiše zaklel. „Chci s ním mluvit.“

Madeline zavrtěla hlavou. „Blouzní.“

„Musím ho vidět.“

„Mohl byste se nakazit.“

„Na to kašlu. Jimmy je pro mě cosi jako bratr. Odveďte mě k němu. Prosím.“

Po dlouhém váhání ho doprovodila do patra. V Loganově ložnici tlumeně plála lampa. Pacientův obličej se proměnil v bezvýraznou masku, namáhavě oddechoval rozpukanými rty. Bezmocný a netečný, vůbec se nepodobal sám sobě.

„Proboha!“ slyšela zašeptat lorda Drakea. Aniž odtrhl od churavého zrak, přistoupil k posteli a užasle vrtěl hlavou. Zdál se dočista zmatený. „Sakra Jimmy,“ zamumlal. „Přece teď nezemřeš.“ Křivě se pousmál. „Nezapomínej, že ti dlužím pořádný balík. Potrvá roky, než ti vše splatím. Kromě toho… jsi jediná kotva, kterou v životě mám.“ Promnul si nervózně ruce a vzápětí si povědomým způsobem divoce prohrábl vlasy. Ve chvílích rozrušení Logan činí totéž. „Varuju tě, starý brachu… Začni pracovat na uzdravení, nebo se mi budeš ze všeho zodpovídat.“

Nato se odvrátil. U Madeline se zastavil. Dojetím málem nedokázal mluvit. „Jestli jste si jistá, že ode mě nic nepotřebujete, ztřískám se do bezvědomí.“

„To nikomu neprospěje,“ namítla.

„Mně ano, slečno Ridleyová, na to vezměte jed.“ Otřel si čelo. „Alespoň nebudu o ničem vědět.“

Večer je navštívil doktor Brooke. Madeline spolu s paní Beechamovou netrpělivě přešlapovala před pokojem, zatímco pacienta vyšetřoval. Zakrátko se objevil ve dveřích. „Odvedly jste vynikající práci,“ prohodil chlácholivým tónem, jenž nesvědčil o velkém optimismu.

Ačkoliv byl lékař příjemný a tvářil se vyrovnaně jako vždycky, Madeline vycítila, že se cosi změnilo. „Co myslíte, opadne horečka brzy?“ zeptala se s nadějí v hlase. „Přece už to nemůže dlouho trvat.“

„Máte pravdu, slečno Ridleyová. Nemůže. Jinak by ho zabila. Pacient je velice zesláblý. Měly byste se připravit na možnost, že se z této rány nevzpamatuje.“

Chvíli trvalo, než Madeline došel celý význam doktorových slov. Čekala, co mu odpoví paní Beechamová, ale hospodyně mlčela. Dívce neušlo, že dočista zkoprnělá stejně jako ona.

Madeline zvolna zaostřila na lékaře. Odmítala se s jeho výrokem smířit. „Tak mu něco předepište. Řekněte mi, co mám udělat.“

„Za daných okolností není v lidské moci mu jakkoliv pomoct. Nezbývá, než se za něj modlit.“

„Modlit,“ ucedila hořce dívka. Toužila podniknout něco konkrétního.

„Ráno se tu zastavím. Pokračujte v podávání tekutin a ochlazování.“

„To je všechno?“ vyhrkla nevěřícně Madeline. „Povídá se, že jste nejlepší doktor v Londýně… Všichni věřili, že pana Scotta uzdravíte. Nemůžete odejít, aniž něco podniknete!“

Brooke si unaveně povzdechl. „Ani já nedovedu dělat zázraky, slečno Ridleyová. Takových případů, jako je tento, mám nyní spoustu. Většina pacientů chřipku překoná, ale stává se, že je horečka silnější. Mohl bych zkusit pouštění žilou, ale ani to při této diagnóze nezabírá.“

„Ale… Ještě před třemi dny byl zdravý jako řípa,“ vykřikla zoufale. Náhle se na lékaře zlobila, jako by mohl za to, že Logana sklátila zákeřná choroba.

Doktor Brooke s pobledlou dívkou soucítil. Pokusil se jí poskytnout útěchu. „Pan Scott je mladý muž s velkou chutí do života, což je někdy velice významný faktor.“ Urovnal si kabátec a kývl na lokaje, aby jej doprovodil do přízemí.

„Pro co by měl Logan žít?“ brblala Madeline, když se vracela do pacientovy ložnice. Bezděčně zatínala pěsti. „Pro divadlo?“ Vždyť je to jenom hromada cihel, kde se může člověk snadno ztratit. Scott nemá žádnou rodinu, milenku, nikoho, komu by dal svoje srdce.

Vzpomněla si na záplavu květin, která se shromáždila v přijímacím salonu. Posílali je přátelé a známí, aby vyjádřili svůj zájem. Dokonce tam stál i košík s modrou mašlí plný zavařenin od paní Florenceové. Jak je možné, že oblíbený herec, jehož obdivuje a oslavuje tolik lidí, umírá sám?

Ani si neuvědomila, že poslední myšlenku bezděčně vyslovila nahlas, dokud jí paní Beechamová neodpověděla:

„Žije tak, jak si přeje, slečno Ridleyová. Mimoto není sám. Přece vás požádal, abyste u něj zůstala.“

„Nechci se dívat, jak nás opouští.“

„Hodláte tedy odejít?“

Madeline zavrtěla hlavou a přistoupila k posteli. Logan blouznil. Zmítal sebou a cosi si mumlal. Zdálo se, že se pokouší uniknout z neviditelného pekla. „Někdo by měl informovat vévodkyni z Leedsu,“ prohlásila. „Určitě ji zajímá, co se s panem Scottem děje.“ Přistoupila ke stolu, připravila si list papíru a chopila se pera. Rozechvělými prsty svírala násadku a psala: Zdravotní stav pana Scotta se zhoršil. Podle lékařova dobrozdání není naděje…

Sama nepoznávala svůj kdysi úhledný rukopis. Písmena jí tančila před očima. „Já nemůžu,“ vzlykla a vrátila pero do stojánku.

Paní Beechamová ji ochotně zastoupila. „Okamžitě to nechám poslat,“ prohodila a vyběhla z místnosti, jako by v ní nedokázala dál vydržet.

O půlnoci se zcela nečekaně dostavil osobní lékař vévody a vévodkyně z Leedsu. Byl to postarší laskavý pán, který za sebou měl mnohaletou praxi. Madeline pocítila novou naději. „Vévodkyně mě za vámi poslala. S vaším svolením bych teď pacienta vyšetřil,“ oznámil. „Třeba pro něj budu moci něco udělat.“

„V to doufám,“ odvětila dívka a doprovodila jej do ložnice. Unaveně přihlížela doktorovu počínání. Byla již natolik obeznámená s Loganovým tělem, že ji opustily veškeré rozpaky.

Bohužel, její očekávání se ukázalo jako marné. Lékař jí nedokázal poradit nic nového. Před odchodem jí předal medicínu vlastní výroby, ale z jeho výrazu dívka pohotově vyčetla, že si od lektvaru nic neslibuje.

„Slečno Ridleyová,“ oslovila ji hospodyně, „jste u pana Scotta celý den. Na chvíli ho pohlídám a pak mě vystřídá Denis.“

Madeline se na paní Beechamovou zazubila. I ona vypadala vyčerpaně. Oči měla opuchlé a pokožku na rukou rozbolavělou od věčného máčení ve vodě a manipulace s ledem. „Zatím to zvládám.“

„Skutečně?“ nevěřila hospodyně. Dívka přikývla. „Ráda bych s ním byla sama.“

„Dobrá. Kdybyste něco potřebovala, zazvoňte na mě nebo na Denise.“

Dveře se zavřely. Lampa a uhlí hořící v krbu poskytovaly dostatek světla. Měkká narůžovělá záře dopadala na Loganův profil. Madeline mu přitiskla na čelo ručník naplněný ledem, ale vztekle jej odstrčil.

„Ale no tak,“ domlouvala mu, zatímco mu chladila rozpálenou pleť.

Logan blouznil. Bezděčně citoval z rozličných divadelních her a promlouval k nepřítomným lidem. Madeline mu seděla po boku a při zaznění některých výroků se zardívala. Používal slova, která neznala. Vykládal věci, které ji šokovaly a vzrušovaly zároveň. Občas zaznívaly obscénnosti, které ji nutily zacpat mu ústa. „Přestaňte, prosím,“ domlouvala mu. „Musíte v klidu odpočívat…“

Náhle zalapala ohromením po dechu, když ji surově popadl za zápěstí. Zasténala a sevření povolilo. Logan byl naprosto zmatený. Záštiplným hlasem volal jakousi Olivii. Prohlásil, že ji zabije, protože mu všechno vzala. Plakal a nadával. Jeho utrpení bylo natolik hmatatelné, že Madeline ucítila bodnutí žárlivosti.

Copak jste nikdy nebyl zamilovaný? zeptala se ho nedávno.

Jednou, odvětil, nefungovalo to.

Bylo jí jasné, že Olivia je žena, již Logan miloval a která ho posléze zradila. Madeline ho hladila po vlasech, tiše mu domlouvala, chlácholila jej, dokud se neuklidnil. „Já bych tě nikdy neopustila,“ šeptala mu a oddaně se k němu tiskla. „Nedokázala bych ti ublížit. Miluji tě.“ Vášnivě muže líbala na rozpálené líce a rozpukané rty. „Miluji tě,“ opakovala zoufale. Kéž by mu mohla vlít do žil svoji sílu.

Logan vydal jakýsi nesrozumitelný zvuk a ponořil se do hlubokého spánku.

Madeline se napřímila a položila mu dlaň na hruď. Mělce dýchal. Cítila, že Logan valem slábne. Bála se usnout. Zemře mi v náruči, pomyslela si a zachvátil ji ledový děs.

Vyčerpaně klesla na kolena. Navzdory pravidelným návštěvám kostela a hodinám náboženství mnohokrát pochybovala o své víře. Na to, aby se v souladu s matčiným nabádáním smířila s „božím záměrem“ a pokorně se provdala za lorda Cliftona, byla od přírody příliš vzpurná a svéhlavá. Připadalo jí, že všechna „boží přání“ okrádají její život o veškerou radost. Avšak jestli je Bůh skutečně tak milosrdný, jak všichni tvrdí, přistoupí na její nabídku. A ona na místě odpřísáhne, že už ho nikdy nebude o nic prosit.

Pečlivě sepnula ruce a celou svou duší se pohroužila do modlitby. Vyznávala se Všemohoucímu ze své lásky a touhy, což jí kupodivu přinášelo nečekanou úlevu. Poprvé v životě nepokládala rozhovor s Bohem za ztracený čas. Svěřovala se mu se svým trápením jako důvěrnému příteli. „Žádám tě o odpuštění veškerých mých hříchů,“ šeptala. „Slibuji, že budu poslušnou dcerou a splním každé přání svých rodičů. Provdám se za lorda Cliftona a bez sebemenšího stěžování přijmu roli jeho zákonité choti… Hlavně Logana, prosím tě, uzdrav. Na mně už nezáleží. Jediné, co chci, je, aby přežil. Nezaslouží si, aby zemřel tak mladý. Dovol mu žít…“

Sama netušila, jak dlouho promlouvala k Bohu. Když konečně vstala, necítila otlačená kolena a maličko se jí motala hlava. Potom se vrátila k nemocnému a obložila jej dalšími sáčky s ledem.

Celou noc úpěnlivě prosila Všemohoucího o Loganovo uzdravení. Připadala si jako ve snu, který nikdy neskončí. Bezděčně pracovala, aniž si dopřála odpočinek. Dávala pacientovi napít, chlácholila ho, když divoce blouznil. Ani si nevšimla, že začalo svítat a francouzským oknem se do místnosti derou první paprsky nového dne.

„Slečno Ridleyová.“

Trhla sebou a obrátila se za hlasem.

Blížila se k ní paní Beechamová s komorníkem. V zsinalých obličejích se zračily obavy. „Jak je mu?“ zajímala se hospodyně. Přistoupila k lůžku a pohlédla na bezduchého muže. Madeline ji tiše pozorovala. Ani si neuvědomovala, že vrávorá a nepřítomně žmoulá mokrý ručník.

Žena položila churavému dlaň na čelo. Nato se obrátila k uondané dívce a úlevně si vydechla. „Díkybohu… Horečka ustupuje.“ Něžně otřela svému pánovi obličej zbrocený potem.

Madeline na ni tupě civěla. Komorník k ní přistoupil a oslovil ji se stopou francouzského přízvuku v hlase. „Všechno je na dobré cestě, mademoiselle. Pan Scott se brzy uzdraví.“

Dívka se k němu omámené otočila. Nemínila se upínat k plané naději. Snažila se vybavit si sluhovo jméno. „Denisi?“ ucedila skrze suché rty. Vtom se s ní místnost prudce naklonila a Madeline poprvé v životě omdlela.

Logan se probouzel. Zdálo se mu, že stoupá vzhůru vrstvami vody a temnoty. Jeho tělo bylo lehčí a lehčí, až se konečně vynořilo na hladinu. Cítil se otupělý a slabý. Nejradši by znovu usnul. Avšak bránila mu v tom vtíravá myšlenka – na Madeline. Otevřel oči a pokoušel se je zaostřit. Není tady. Z úst se mu vydralo nesrozumitelné zakrákorání.

„Ach, pane Scotte.“ Objevila se důvěrně známá tvář paní Beechamové. „Vy jste nám ale nahnal strachu,“ culila se. „Díkybohu, že už je vám lépe. Musíte se trochu napít.“ Zvedla mu hlavu a vpravila do pusy kapku vlahého vývaru. Logan vděčně hltal mírně slanou tekutinu.

Napadlo ho zeptat se na Capital, ale měl na srdci cosi naléhavějšího. Vzpomínal si, že ho po celou dobu nemoci ošetřovala Madeline. Cítil na těle její ruce, ovívala jej voňavým dechem, když se ho snažila vyrvat ze spárů děsivých nočních múr. Maddy. Nesmírně po ní toužil. Jenže usměvavá plavovláska někam zmizela. Byla tu vůbec, anebo si ji pouze vysnil?

Na půl ucha poslouchal brebentění hospodyně. Vykládala, že ho k večeru prohlédne doktor Brooke, že vévoda a vévodkyně z Leedsu neváhali poslat na pomoc svého doktora a že celá domácnost je štěstím bez sebe, neboť se pán konečně uzdravuje. Bezděčně zatínal prsty do nažehleného povlečení a zíral z okna. Posléze z paní Beechamové vypadlo něco, co upoutalo jeho pozornost.

„… později vás možná navštíví slečna Ridleyová. Ačkoliv, řekla bych, že je mnohem pravděpodobnější, že se tu ukáže až zítra ráno.“

„Ona je tady?“ Pokusil se posadit. Naléhavě upíral zrak na hospodyni.

„Pane Scotte, neměl byste se přepínat…“

„Kde je?“ vyštěkl a prudce se vymrštil do sedu. Vzápětí hrozivě zaklel, neboť si uvědomil, jak moc je zesláblý.

„Slečna Ridleyová spí v pokoji pro hosty. Pochybuji, že ji dokážu vzbudit, pane. Poslední tři dny a noci se od vás nehnula. Stěží jsme ji přemluvili, aby něco snědla. Dneska ráno, když zjistila, že vaše horečka konečně ustoupila, vyčerpáním omdlela.“ Hospodyně se odmlčela, neboť spatřila Loganovo zděšení. „Ach, nedělejte si starosti, pane. Jsem si jistá, že jí stačí pořádně se vyspat, a bude zase jako rybička.“

Loganovi vyschlo v ústech. Natáhl se pro sklenici s vodou stojící na nočním stolku a roztřesenou rukou ji donesl ke rtům. „Proč jste ji nepřinutili, aby si odpočinula?“ rozčiloval se. „Nebylo přece nutné ji udřít.“

„Nedala si říct. Trvala na tom, že se o vás postará.“

„Přineste mi župan.“

„Pane?“ Paní Beechamová se zhrozila. Snad ten paličák nemíní vstát z postele? „To snad nemyslíte vážně, pane Scotte! Takové šílenství…“

„Zazvoňte na Denise,“ trval na svém Logan. Musí Maddy okamžitě vidět. „A pošlete pro doktora.“

„Ale pane… Přece jsem vám povídala, že se tu večer zastaví.“

„Chci…“ Přemohl ho úporný kašel. Popadl sklenici s vodou a zhluboka se napil. „Chci, aby prohlédl slečnu Ridleyovou. Hned.“

Musí se přesvědčit, zda je Maddy pouze vyčerpaná a nepokouší se o ni chřipka.

Paní Beechamová zamířila ke dveřím. „Dobrá, jak si přejete,“ pravila úsečně. „Ale slečně Ridleyová nikterak neprospějete, když jí po tom všem, čím prošla, zčistajasna přetrhnete spaní. A než se pokusíte vstát z postele, navrhuji, abyste nejdřív něco snědl. Pošlu vám míchaná vajíčka a topinku.“

Logan se svezl zpátky do polštářů. Neměl na vybranou. Nohy se mu třásly jako novorozenému hříběti. Jako by mu nepatřily. Na podobnou bezmocnost nebyl zvyklý. Vždycky přetékal energií a těšil se železnému zdraví. Tlumeně zaklel a pevně se opřel, aby se mu přestala točit hlava.

Navzdory lékařovu ujišťování, že Madeline rozhodně neonemocněla, nebyl Logan spokojený.

„Příteli,“ smál se doktor Brooke, „zbytečně plýtváte silami. Slečně Ridleyová nic není. Je zdravá jako řípa, jenom dočista vyčerpaná. Však zítra uvidíte, že bude zase jako rybička. To o svoje zdraví byste si měl dělat starost. Musíte se teď šetřit, nebo vaše rekonvalescence potrvá dvakrát tak dlouho. Alespoň čtrnáct dní vydržte v posteli a ne abyste se namáhal!“ Nato spiklenecky zamrkal. „Což platí i pro milostné avantýry, ačkoliv přiznávám, že na vašem místě bych podléhal neodolatelnému pokušení. Slečna Ridleyová je nádherná bytost.“

Lékařova prostořekost Logana popudila. Ucítil bodnutí žárlivosti. Zamračil se a rozčileně zabubnoval prsty do pokrývky. Dával tím doktorovi na vědomí, že by měl odejít.

„Nuže,“ zamumlal Brooke, „vidím, že už mě tu není třeba. Ledaže by se váš zdravotní stav zase zhoršil. Dbejte mých rad, pane Scotte, a nepřepínejte se.“

Logan chmurně přikývl a dál si procvičoval vzrušený prstoklad, dokud se muž neodporoučel. Nato zazvonil na Denise.

Odmítl poslouchat jeho námitky a přinutil jej, aby ho doprovodil do Madelinina pokoje. Samotného jej překvapilo, kolik úsilí ho stálo udělat několik kroků. Když konečně překročil práh hostinského pokoje, srdce mu bušilo jako zběsilé a plícím se nedostávalo vzduchu. Pustil se sluhova ramene a dobelhal se k dívčině posteli. „Odejděte,“ utrhl se na komorníka. „Až budu potřebovat vaši pomoc, zazvoním.“

„Oui, monsieur,“ přikývl úslužně sluha. „Přesto se domnívám, že na rendezvous není ani jeden z vás dost fit.“

„Běžte, Denisi.“

Následovalo klapnutí zavíraných dveří. Logan se zahleděl na spící dívku. Choulila se na boku jako dítě, oděná v cudné noční košili s vysokým límcem. Opatrně klesl na matraci a dotkl se zlatistých kadeří rozhozených po polštáři. Madeline se zavrtěla a zabořila obličej hlouběji do polštáře. Zhluboka oddechovala.

Všiml si, jak má zarudlé a upracované ruce. Líce mu zalil horký ruměnec. Nestyděl se – nikdy nepociťoval žádnou hanbu, když došlo na fyzické záležitosti. Zaskočilo ho vědomí, že si jej dočista podmanila a není v jeho silách to změnit. Pocítil k ní silné pouto. Ačkoliv se částí své bytosti tomuto pomyšlení bránil, zároveň ho blažilo.

Uvažoval, co si s Madeline počne. Jedno je jisté – nyní ji nemůže poslat pryč. Vtrhla do jeho soukromého světa a zdálo se, že nemá na vybranou a musí ji přijmout. Proč si neužít to, co mu nabízí? Je mladá, krásná, nebojácná, plná optimismu. Určitě je hodna obdivu. Klouzal očima po drobném těle rýsujícím se pod přikrývkou. Zlehka se dotkl oblého ňadra. Hladce mu vklouzlo do dlaně. Zvědavě obkroužil bradavku a sledoval, jak se zahrotila. Madeline cosi zamumlala a pokrývky zašustily, jak si přitáhla kolena k hrudi.

Logan se usmál a ještě jednou pohladil hedvábnou hřívu rozhozenou na polštáři. Nakrátko pomyslel na věci, které by ji rád naučil, radosti, jež by spolu sdíleli, a zachvátilo ho vzrušení. Kysele se zakřenil a postavil se. Na podobné úvahy je příliš brzy. Nejprve se musí oba zotavit. Potom Madeline splní všechny její představy… a navrch přidá několik svých.

Kapitola 7

Madeline procitla. Několik minut ležela bez hnutí a zvolna se rozpomínala na události uplynulých dnů. Namáhavě se zvedla z postele. Ušklíbala se, neboť ji bolely namožené svaly. Hlavně na zádech a ramenou. Opatrně se protáhla a vzdychla. V očích ji zaštípaly slzy.

Ozvalo se zaklepání. Do pokoje vstoupila služebná a přiložila uhlí do krbu. „Slečno Ridleyová,“ zašveholila, „paní Beechamová povídala, že bychom vám měli poděkovat za vše, co jste udělala pro našeho pána.“

„Jak je mu?“

„Výtečně, slečno! Většinu času prospí, ale když se vzbudí, hned na nás zvoní. Pořád něco chce. Jídlo, kořalku, knížky a tak. Ale paní Beechamová nám zakázala nosit mu takové věci.“

Madeline se zazubila. Chápala, že Logan není na roli pacienta zvyklý a odmítá se s ní smířit. Nejradši by se za ním okamžitě vydala. Bezděčně zabořila prsty do dlouho nemytých vlasů.

„Připravíme vám v šatně lázeň,“ zareagovala pohotově komorná. „A také vám přinesu snídani. Paní Beechamová povídala, že vám máme naopak nosit všechno, oč požádáte.“ Nato přistoupila ke skříni a dokořán ji otevřela. „Tohle vám doručili včera večer.“

Nové šaty! Musela je poslat paní Florenceová! Dívka zamumlala slova díků a spěchala k almaře. Láskyplně se dotkla žlutého hedvábí a vzápětí sykla bolestí, jak se přihlásily namožené paže. Služce neušel její útrpný výraz. „Hnedka vám přichystám koupel, slečno. Třeba vám horká voda kapku uleví.“

Dvě komorné Madeline pomohly umýt dlouhé vlasy. Pečlivě je opláchly vodou vonící po fialkách, až se leskly jako zlato. Zabalily dívku do osušek a před krbem jí rozčesaly pocuchané kadeře. Připravily pro ni bohatou snídani a vzorně vyžehlily vybranou róbu.

Vyčesaly jí kadeře do důmyslně zaplétaného účesu, kolem obličeje nechaly povlávat několik pramínků. Pak pomohly Madeline do šatů. Jednoduše střižená žlutá róba jí nevýslovně slušela. Rozhodně v ní nepůsobila jako naivní dívenka z internátní školy. Líbilo se jí šustění bohatě nabírané sukně. Komorné nadšeně vzdychaly a Madeline cítila, jak rudne.

„Moc pěkné,“ pochválila ji paní Beechamová, která právě vstoupila dovnitř. Spokojeně se usmívala. „Už se cítíte lépe, slečno Ridleyová?“

„Ano, děkuji. Jak je na tom pan Scott?“

„Ptá se po vás každých pět minut,“ hlásila hospodyně. „Vlastně jsem vám přišla vyřídit, že se k němu máte ihned dostavit.“

Madeline se zazubila. „Zdá se, že je zpátky ve své kůži.“

„A začne nás zase prohánět,“ souhlasila žena.

Dívka ji následovala do pánova pokoje. Jak se k němu blížily, zaslechly příval všemožných stížností.

„Já už ten vývar nemůžu ani vidět!“ zlobil se Logan na nešťastnou služku, která mu přinesla z kuchyně snídani. „Chci maso, chléb a kafe! Jak má být člověk živ z řídké polévky a namočené housky? Jestli mi ještě jednou přinesete něco s mlékem…“

Sotva spatřil Madeline, překotně se odmlčel. „Maddy,“ zakrákoral ochraptěle.

I on byl vykoupaný. Vlasy měl dosud vlhké, líce čerstvě oholené. Ačkoliv byl ustrojený do bílého, pečlivě pozapínaného flanelového pyžama, Madeline si dobře pamatovala, co se skrývá pod ním. Teď když se Loganovi navrátilo plné vědomí a znovu všem ostošest poroučel, nedokázala uvěřit, že se ho kdy důvěrně dotýkala.

Služka i paní Beechamová se diskrétně vytratily.

„Nejste zrovna trpělivý pacient,“ prohodila Madeline a přistoupila k lůžku.

„Nejspíš se z toho zblázním. Chci, abyste od Bennetta zjistila, co se děje v mém divadle, a přinesla mi sem nějakou práci.“

„Měl byste odpočívat,“ namítla. Těšilo ji, že má Logana svým způsobem ve své moci, i že se mu navrací nezkrotný temperament. „Lékař vás určitě nabádal, abyste se nepřepínal.“

„Tušíte vůbec, jaké je to utrpení, dřepět tu na zadku a přihlížet, jak s vámi všichni jednají jako s invalidou?“

Madeline se k němu naklonila. Zírali si zpříma do očí. V jejích se zableskla výzva. „Vy jste invalida, pane Scotte.“

Okamžitě sklopil zrak. Čas jako by se zastavil. „Ale ne na dlouho.“

V jejich vztahu se objevilo cosi nového. Důvěrnost, jež brala Madeline dech. „Zatím musíte zůstat v posteli.“

Logan jí nestydatě civěl do výstřihu. Zálibně si prohlížel údolíčko mezi ňadry, vykukující ze žlutého hedvábí. Když od něj konečně odtrhl zrak, v modrých očích mu hořely ďábelské ohníčky.

Madeline chvatně ucouvla. „Přinesu vám nějaké knihy a dokumenty. Také vám přečtu hlášení pana Bennetta.“

„Kromě toho mi obstarejte nějaké slušné jídlo.“

„To nepůjde. Doktor Brooke by s tím nesouhlasil. Stejně byste je neudržel v žaludku.“

„Chci se najíst, Maddy,“ zavrčel, zatímco ji vyprovázel pohledem. „A rychle se vraťte. V životě jsem se tolik nenudil.“

Madeline strávila ve Scottově sídle dva týdny. Uvědomovala si, že je bude považovat za nejšťastnější období ve svém životě. Každý den uvažovala o tom, že by měla odejít, ale vždycky se rozhodla ještě chvíli zůstat. Věděla, že se chová nezodpovědně, ale nedbala na to. Vědomí, že čas, který prožije s Loganem, je striktně vymezený, jej činilo vzácným. Ovšem nezapomínala na svoji přísahu, že když Bůh zachová Logana při životě, poslušně se vrátí domů a provdá se za lorda Cliftona. Uzavřela s Všemohoucím dohodu a on svoji část dodržel. Ani ona neporuší slovo.

Přestože byl Scott upoután na lůžko, zdálo se, že je dva kroky před ostatními. Otravoval své ošetřovatele tak dlouho, dokud mu nedovolili pracovat čtyři hodiny denně. Z postele anebo ze židle diktoval Madeline dopisy týkající se správy divadla i jeho panství. Mezitím si pilně korespondoval s aristokraty, umělci a veřejnými činiteli. Zmiňoval se o nových projektech, slíbených sponzorských darech, přijímal a zase odmítal pozvání na rozličné společenské akce.

„Určitě jste nejvytíženějším člověkem v Anglii,“ prohlásila Madeline po obzvlášť dlouhém diktování. Položila pero a zahýbala bolavými prsty.

„Kdysi jsem jím býval,“ přiznal Logan. Propletl si ruce za hlavou a pohodlně se opřel. Měl na sobě drahý hedvábný župan barvy burgundského s hnědými proužky. Na úzkém stolku přiraženém k posteli se povalovaly rozličné knihy a dokumenty, které chtěl mít po ruce. „Díky nabitému programu nemyslím na jisté věci.“

„Na jaké?“ vyhrkla spontánně dívka.

Muž se zlověstně usmál. „Na to, jaký je můj soukromý život. Pro člověka mé profese není lehké založit rodinu.“

„Kdybyste si našel správnou partnerku, jistě by vám v mnohém ulehčila,“ prohlásila Madeline a smutně sklopila zrak. Zaměstnávala se přerovnáváním psacích potřeb. „Každá žena by vám ráda vyšla vstříc.“

„Jenže já každou nechci.“

„Samozřejmě…“ Pohrávala si s kouskem papíru. Opakovaně ho skládala. „Toužíte po zkušené, vyzrálé a světaznalé partnerce.“

„To platilo dřív,“ přiznal a vyčkával, až k němu zvedne zrak. Oči se mu darebácky třpytily. „Nyní si tím nejsem zrovna jist.“

Rozčilená Madeline se postavila a zamířila ke dveřím. „Poradím se s kuchařem, co vám má uvařit k obědu.“

„To může počkat.“

„Co byste radši? Polévku, anebo čerstvou zeleninu a plátek šunky?“

„Nechci se bavit o jídle. Zajímá mě, proč jste tu zůstala a opatrovala mě.“

Madeline nerozhodně přešlapovala na prahu. Schválně si od Logana udržovala bezpečný odstup. „Protože tu nebyl nikdo jiný.“

„Mám celou armádu služebnictva, která je schopna dokonale se o mě postarat.“

Dívka se zhluboka nadechla. „Potom mě mrzí, že jsem se vnucovala. Zřejmě byste jí dal přednost.“

„Bez ohledu na to, čemu bych dal nebo nedal přednost, neměla jste vůči mně žádné závazky.“ Pokynul jí, aby přistoupila blíž. „Chci znát důvody, proč jste o mě pečovala. Bůh ví, že to pro vás nebylo snadné.“

Madeline zakryla rozpaky kyselým úsměvem. „Sama nevím, jak se to seběhlo. Napřed jsem vás sváděla a pak jste mi málem skonal v náruči.“

„Zůstala jste tedy z pouhé lítosti?“ Nespouštěl z dívky pronikavý zrak. „Anebo se pořád konejšíte nadějí, že by mohl váš záměr vyjít?“

„Kdepak,“ vyhrkla okamžitě. Zrudla. „Já už nikdy… Už o vás nestojím.“

„Zřejmě by se mi mělo ulevit,“ prohlásil hlasitě se stopou smutku v hlase. Pod tíhou jeho pohledu stála Madeline na místě jako přikovaná. „Dodnes nechápu, proč jste se tak urputně snažila dostat do mé postele.“

Dívka se nervózně ohlédla přes rameno. Toužila uniknout do prázdné chodby. Netušila, jak mu má odpovědět.

Její rozčilení mu samozřejmě neušlo. Zadumaně na Maddy zíral a ticho zatím narůstalo do obludných rozměrů. „Někdy,“ spustil zvolna, „se mi ženy nabízejí z toho důvodu, že noc strávenou ve společnosti slavného herce považují za originální trofej, jíž se budou vychloubat před svými přítelkyněmi.“

„Ano,“ skočila Madeline po nečekané nápovědě, přestože s jejím záměrem neměla pranic společného. „Proto jsem vás chtěla.“

Logan se na ni zamračil, ale když znovu promluvil, čišela mu z hlasu dosud nepoznaná něha. „Maličká…, copak si neuvědomujete, že si zasloužíte něco víc?“

Zahanbeně sklopila zrak. Jestli okamžitě neodejde, vrhne se Loganovi s pláčem kolem krku a ztrapní je oba. „Nic jsme spolu neměli,“ hlesla tiše. „Nemáme se zač stydět. Na ničem jiném nezáleží.“

Dříve než jí stačil odpovědět, obrátila se na patě a spěšně odkráčela. Ruku si tiskla k rozpálené tváři. Věděla, že na sblížení je pozdě. Na to, aby Logana využila a odhodila, ho přespříliš miluje.

Nezbývá, než se vrátit k životu, který kdysi vedla. Opět se stane ctihodnou Madeline Matthewsovou. Ctihodnou, ušklíbla se v duchu a zahanbeně si povzdechla. Pustila se do odvážného dobrodružství, ale až vyjde najevo pravda, zklame tím spoustu lidí. Ba co hůř. Jediné, po čem touží, je zůstat s Loganem a vést život padlé ženy. Něco takového by její sestry rozhodně nenapadlo.

Na druhou stranu, ony se nikdy nesetkaly s mužem, jako je Logan Scott.

Ustavičným trucováním a sekýrováním Logan dosáhl toho, že mu kuchař bez ohledu na předepsanou dietu začal vyvarovat oblíbená jídla. Navíc pán domu trval na tom, že Madeline bude spolu s ním stolovat v jeho apartmá. Toho večera se poprvé cítil dost silný. Dívka váhavě souhlasila. Předsevzala si, že mu při této příležitosti oznámí, že zítra odjíždí.

Oděla se do přiléhavých kašmírových šatů, v nichž její pleť zářila jako porcelán. Vlasy svinula do prostého uzlu.

V osm hodin vstoupila do Loganovy ložnice. Čekal na ni u stolu, který se prohýbal pod tíhou stříbrného nádobí a svícnů. Hostitel měl na sobě další ze svých přepychových županů a světle hnědé kalhoty. Ve vzduchu se vznášela směsice různých vůní: perkové polévky s pepřem, lososa dušeného na víně, drůbeže pečené s bylinkami, lanýžů a šampaňského.

Logan si Maddy v tlumeném světle upřeně prohlížel. „Doufám, že máte hlad,“ prohodil a usadil ji ke stolu.

Lahodné skvosty francouzské kuchyně zdaleka nepřipomínaly obvyklou anglickou krmi, již Madeline důvěrně znala. Jako omámená ochutnávala jeden chod za druhým. Navzdory Loganovu varování se brzy přejedla a ze salátů a moučníků už byla schopná jenom uždibovat.

„Pomalu,“ radil jí, zatímco s jiskrou v oku sledoval, jak v dívce žíznivě mizí první číše francouzského vína. „Hédonisté si vychutnávají každou kapku.“

„Hédonisté?“ opakovala nechápavě.

„Lidé, kteří si libují v požitkářství,“ odvětil Logan a dolil dívce sklenici. „Ti, kdo povýšili slast na způsob života.“

„Takový jste vy?“ zeptala se Madeline. „Pokouším se.“

„Avšak většinu svého času věnujete práci.“

„I ta mi přináší radost.“

Dívka nakrčila čelo. „Život zasvěcený rozkoši – připadá mi to zvláštní.“

„Proč tedy podle vás žijeme?“

„Podle mě je život o povinnosti, o obětování se druhým. A když jsme hodní a spořádaní, odměna nás nemine. Když ne v tomto, tak na onom světě.“

„Já chci svoji odměnu hned.“

„To je svatokrádež,“ mračila se na něj dívka.

„Hédonisté se v náboženství nevyžívají. Utrpení, sebeobětování, poníženost… Nic z toho by mi v mé kariéře neprospělo.“

Madeline mlčela, neschopná mužovo prohlášení čímkoliv zpochybnit. Mělo svou logiku.

„Maddy,“ oslovil ji tiše a neodolatelně se zasmál. „Vy jste tak zatraceně mladá…“

„Vy se mi vysmíváte,“ vyčetla mu.

„Nevysmívám. Já jenom, že je to příjemná změna po obvyklém zástupu zvrhlíků, s nimiž se běžně stýkám. Máte tolik ideálů.“

„Však vy také.“

„Nikdy jsem žádné neměl, zlato. Nikdy jsem nevěřil, že lidé jsou upřímní a laskaví. Nikdy jsem se s nikým takovým nesetkal. Vy jste první.“

Madeline se hanbou stáhl žaludek. Její úmysly rozhodně nejsou čestné. Veškerá její vlídnost pramenila z postranních úmyslů. Alespoň do doby, než si přiznala, že je do Logana zamilovaná. Ale ani poté se nedokázala vzdát svých původních plánů, až na to, že se obávala, aby neporanila Scottovy city a bezděčně z něho neučinila ještě většího cynika, než je teď.

„Co se děje?“ Logan z ní nespouštěl pronikavý zrak a Madeline se zdálo, že v ní čte jako v otevřené knize.

„Nejsem dobrý člověk a rozhodně ne laskavý,“ oponovala mu tiše. „Mýlíte se, jestliže o mně tak smýšlíte.“

„Mám na věc vlastní názor,“ nesouhlasil a dál na ni přívětivě pohlížel.

Přinesli jim dezert – hrušky dušené v červeném víně s kopcem šlehačky. Mezi jednotlivými sousty Madeline popíjela sladký likér. Z přemíry alkoholu se cítila ospalá. Unaveně zamrkala. Prohlížela si svého společníka v mihotavém světle svící.

„Je pozdě,“ poznamenal. „Nechcete si jít odpočinout?“

Zavrtěla hlavou. Nepříjemně si uvědomovala, že jsou naposledy spolu.

„Co tedy chcete?“ dobíral si ji. Logan byl spokojený, v záblescích praskajícího ohně mu to moc slušelo.

„Třeba byste mi mohl něco přečíst,“ navrhla. Oba milovali literaturu a filozofii. Již dříve několikrát porovnávali poezii Keatse a Shelleyho a diskutovali o Platonových teoriích. Madeline s potěšením shledala, že v místní knihovně je mnoho vzácných a jedinečných svazků. Mnohé pocházely z aukcí anebo byly soukromými dary od Loganových vlivných přátel.

Logan zazvonil na služebnictvo, aby sklidilo ze stolu, a pomohl Madeline vstát. Doprovodil ji do sousední místnosti a usadil před krbem obloženým mramorem. O pohodlí se postaralo množství jantarově zbarvených polštářů, o příjemnou atmosféru zase obrazy visící na zdech a sbírka čínského porcelánu. Madeline si užívala žáru plamenů a tetelila se blahem. Logan se uvelebil vedle ní, opřel se o loket a začal jí tichým, kultivovaným hlasem předčítat z Jindřicha Pátého. Průběh večera dívku uchvátil natolik, že svému společníkovi naslouchala pouze na půl ucha.

Snažila se do sebe vstřebat veškeré detaily: stíny, které vrhaly mužovy řasy, když sklopil oči k řádkům, elegantní oblouky jeho lící, tvar širokých úst. Čas od času Logan zpaměti citoval celé romantické pasáže, v nichž Jindřich svádí Kateřinu, dceru francouzského krále. Slova byla prodchnuta ironií, něhou i humorem. Madeline se zčistajasna zdálo, že už víc nesnese. Nevydrží zde ani o vteřinu déle. Zbytečně ji bolí srdce. Obklopovala ji atmosféra naprosté důvěry, předčítané věty až nepříjemně vykreslovaly její vlastní touhy.

„Přestaňte už,“ vydechla zrovna ve chvíli, kdy Logan pravil: „Vaše rty umí čarovat, Kate…“ Logan položil knihu. „Proč?“

Madeline zavrtěla hlavou a počala se zvedat. Zadržel ji. Posadil dívku vedle sebe a pohladil ji po ztuhlých zádech. „Neodcházejte,“ zamumlal.

Maddy zalapala ohromením po dechu, když ji zčistajasna přimkl k sobě. Byl o tolik větší, hrozivě se nad ní tyčil. Neviděla mu do tváře, avšak ucítila jeho rty, jimiž se jí otřel o ouško.

„Vyspěte se dnes v mé náruči, Maddy.“

Slova, o něž usilovala. Na něž tak dlouho marně čekala. Hrdlo se jí stáhlo a do očí vstoupily slzy. „Nemůžu,“ vzlykla. „Sama jste říkala, že o tohle vám od prvopočátku šlo.“

„Ano… Ale potom se všechno zvrtlo.“

„Jste pro mě hádankou,“ přiznal Logan a bříšky palců otřel slzy z koutků jejích očí. „Nuže, tedy mi povězte, co podniknete teď.“

Byl tak něžný, tak milý, že Madeline nakrátko zatoužila se vším se mu svěřit. Avšak kdyby znal pravdu, začal by ji nenávidět, protože se ho chystala zneužít. Nemá na vybranou. Musí ho opustit a doufat, že nikdy neuhodne, co měla za lubem.

„Logane,“ špitla s ústy přitisknutými k jeho županu, „už s vámi nemohu déle zůstat. Zítra odjíždím.“

Prudce od sebe dívku odstrčil a zahleděl se jí do očí. „Proč?“

„Uplynulé dva týdny jsem prožila jako ve snu. Byla jsem tu velice šťastná… S vámi… Ale čeká mě úplně jiný život. Musím se vrátit. Je načase zamířit domů.“

Zvolna ji hladil po zádech. „A kde to je, Maddy?“

„V úplně jiném světě,“ broukla a vzpomněla na odlehlé venkovské sídlo, kde bude žít po boku lorda Cliftona, obskakovat ho, plnit každičké jeho přání a rodit jednoho potomka za druhým.

„Je za tím jiný mu|?“ otázal se, jako by jí četl myšlenky.

Před očima jí vyvstala samolibá tvář lorda Cliftona. Zavřela oči, z nichž se kutálely slzy. „Ano.“

Ačkoliv Logan neprojevil sebemenší náznak úžasu, Madeline vycítila, že s ním její výrok vnitřně otřásl. Zlobí se? Žárlí?

„Povězte mi, kdo to je, a já se o všechno postarám.“

Loganova rozhodnost ji vyděsila. „Kdepak, to nejde.“

„Zůstanete tady, Maddy.“ Panovačně jí vytáhl vlásenky z hlavy a rozvinul dlouhé kadeře. „Už dlouho potřebuji někoho, jako jste vy. A teď, když jsem vás konečně našel, mě nic nepřinutí, abych se vás vzdal.“

„Nejsem ta, kterou hledáte,“ prohlásila a otřela si uslzené oči hřbetem ruky. „Neznám dva lidi, kteří by se lišili víc, než my dva.“

Logan se kysele zazubil. Má pravdu. „Pochybuji, že by nás dva někdo považoval za ideální pár, ale na to já kašlu. Dočista jsem zapomněl, jaké to je po někom zoufale prahnout. Kdysi jsem přísahal, že něco podobného nikdy nepřipustím.“

„Tehdy, když jste se zamiloval do Olivie?“

Úsměv mu zmizel ze rtů, tázavě se díval na svoji společnici. „Odkud znáte její jméno?“

„Volal jste ji, když vás soužila horečka. Zlobil jste se na ni. Nadával jste jí…“ Madeline se zarazila a při vzpomínce na jména, která své milé dával, zčervenala jako pivoňka.

„Ano,“ přiznal Logan hořce. „Pohrdám Olivií, neboť ani naše zasnoubení jí nezabránilo, aby se vyspala s Andrewem.“

„S lordem Drakem? Vaším přítelem? Proč by to dělala?“

„Ohromil ji svým titulem a postavením. V tomto směru jsem na něho neměl. Byl jsem hlupák, který Olivii bezmezné miloval. Byla krásná a vzdělaná. Žena, o níž jsem nedoufal, že ji budu někdy mít.“ Odmlčel se a v obličeji se mu usadil nepřítomný výraz. „Nevím, co všechno se vám doneslo o mé minulosti, ale není nikterak zářná.“

Madeline mlčky vyčkávala, co se dozví dál.

„Můj otec hospodařil na panství lorda Rochestera. Andrew je jediný syn a dědic pana hraběte. Vyrůstali jsme spolu. Nějaký čas nás zároveň vzdělával domácí učitel. Pak ale hrabě dospěl k názoru, že mám na jeho chlapečka špatný vliv.“

„Tomu nevěřím.“

Logan se kysele usmál. „Však jste mě tenkrát neznala. Byl jsem zlodějíček a darebák. Těšilo mě být největším grázlem z celé vesnice.“

„Proč?“

„Mladická vzpoura… Zlost… Vadilo mi, že se doma nikdy pořádně nenajíme. Že bydlíme v chatrči. Štvalo mě vědomí, že ať podniknu cokoliv, moje role v téhle společnosti je předem daná.“

„Aha,“ přisvědčila Madeline. „Také jsem se tak cítila.“

Probodl ji uštěpačným pohledem. „To vám věřím.“

„Jak jste se stal hercem?“ vyzvídala dívčina, kterou Loganův výrok vyváděl z míry.

„V šestnácti letech jsem odešel z domova a začal se učit u obchodníka s vínem. Docela se mi dařilo a možná bych v tomto oboru zůstal, kdybych v den svých osmnáctin nezhlédl představení v Drury Lane. Ten večer všechno změnil. Přidal jsem se ke skupině potulných komediantů, hrál menší role a učil se řemeslu. O dva roky později jsem se vrátil do Londýna s úmyslem založit Capital. V té době jsem se seznámil s Olivií.“ Hořce se zazubil. „Domníval jsem se, že když se s ní ožením, vynahradím si všechno to, oč jsem v mládí přišel.“

„Aha.“ Madeline se zmocnila žárlivost. Raději sklopila zrak, aby Logan nic nepoznal.

„Pustil jsem se do sestavování hereckého souboru,“ pokračoval. „Jenže jsem udělal tu chybu, že jsem svou snoubenku představil Andrewovi. Očividně na ni učinil dojem. Zřejmě usoudila, že jeho titul a majetek jí zajistí lepší budoucnost než vše, co jsem jí nabízel já. Věnovala mu svůj věneček, aniž rušila, že Andrew rozhodně nemá v úmyslu se ženit.“

„Jak jste zjistil, že…?“ Madeline se překotně zarazila, neboť se jí nedostávala správná slova.

„Přistihl jsem je v posteli.“

„Taková hanebnost!“ rozohnila se dívka a na důkaz svých slov se zapýřila.

„I já si to myslel,“ přisvědčil Logan suše.

„Nechápu, jak jste jim dokázal odpustit?“

Logan pokrčil rameny. „Později jsem si uvědomil, že mi Andrew vlastně prokázal velikou laskavost. Názorně mi předvedl, co je moje vyvolená zač. A koneckonců jsem nemohl Olivii zazlívat, že toužila získat víc, než jsem jí mohl nabídnout.“

„Měla být hrdá a vděčná, že získala vaše srdce…“

„Viděla mě v pravém světle,“ prohlásil věcně. „Na živobytí si vydělávám tím, že bavím lidi. Předvádím se jako cvičená opice, jak říká Rochester. Herec slouží každému, kdo si koupí lístek. Pro mě je divák jako divák. Každý si musí přijít na své, ať je to pobuda, kupec nebo aristokrat. Tohle Olivia dobře věděla a vůbec se jí to nezamlouvalo.“

Muž významně mávl rukou. „Bez ohledu na to, jak často se na jevišti předvádím v rouchu králů či princů, nadosmrti budu obyčejným Jenningsem. Jen se dobře podívejte, mám dlaně rolníka. Tyhle ruce měly sít a orat. Dokonce i můj obličej…“

„Ne!“ skočila mu Madeline překotně do řeči a umlčela ho svou drobnou dlaní.

Chytil ji za zápěstí a něžně políbil. Potom odtáhl křehkou ruku stranou. „Zasloužíte si někoho lepšího, než jsem já. Mladšího, plného ideálů… Abyste mohli některé věci spolu zažívat úplně poprvé… Já nejsem vždycky přívětivý a mám víc chyb, než se odvažuji přiznat. Můžu vám slíbit jenom to, že po vás budu toužit do posledního dechu.“

Skutečnost, že jí Logan dává srdce na dlani a otvírá před ní svou duši, Maddy nevýslovně ničila. Chtěl, aby pochopila, kým doopravdy je, a nedělala si o něm žádné iluze. Ovšem z jejího hlediska na Scottově minulosti a profesi vůbec nezáleželo. Logan je zcela mimořádný člověk, který si zaslouží lásku. Nemusí ji ničím zdůvodňovat. Jen několika málo lidem se dostalo té cti skutečně ho poznat. Sklíčená Madeline si zkroušeně uvědomila, že opustit Logana za dané situace bude to nejtěžší, co ji zatím v životě potkalo. „Olivia byla hloupá,“ vzlykla. „Ale ne tolik, jako já.“

Něžně jí slíbal z lící horké slzy. „Nezáleží mi na tom, kdo jste a co jste provedla. Povězte mi jen, proč mě opouštíte. Milujete jiného muže?“

„Ach ne,“ vyhrkla. Málem se tomu nápadu hystericky vysmála. „Takhle to není… Slíbila jsem Bohu, že když vás uzdraví, vrátím se pokorně domů.“

Vycítila, že se Logan usmívá. „Takhle si dobrý obchod nepředstavuji, zlato. Mimoto, mě se nikdo na nic neptal.“ Zahleděl se na dívku a jeho úsměv povadl. V očích se mu zračila taková žádostivost, až Madeline napětím ztuhla. Zdálo se jí, že ztrácí kontrolu nad situací. Logan po ní touží, je rozhodnut si ji vzít, a ona mu v tom rozhodně nehodlá zabránit, neboť cítí totéž. Najednou jako by na všem ostatním přestalo záležet.

„Miluji tě, Maddy.“ Hladově ji líbal na tvář. „Samotného mě to děsí. Vždycky jsem považoval lásku za slabost a názor jsem nezměnil. Ale nedokážu bez tebe žít. Chci, abys to věděla. Nemůžu tě nechat odejít.“ Uchopil dívčinu hlavu do širokých dlaní a jal se náruživě plenit její ústa. „Dovol mi tě milovat,“ žebronil ochraptěle. „Dopřej mi, abych se o tebe postaral.“ Divoce ji líbal, dravě, horoucně, až Madeline vzplála toutéž náruživostí.

Vycházela mu vstříc. Nemohla jinak. Hladila muže po svalnatých zádech, srdce jí tlouklo jako splašené, přetékalo nevýslovnou láskou. „Nevím, co si mám počít,“ povzdechla si.

„Nemusíš dělat vůbec nic. Jenom mi důvěřuj.“

Celá rozechvělá trpělivě vyčkávala, až Logan přemůže zapínání vzadu na šatech. Opatrně jí stáhl kašmírový živůtek přes vztyčené, touhou nalité bradavky, a pak ňadra vysvobodil z hedvábného korzetu.

Poslední varování, blesklo dívce hlavou, avšak ignorovala je. Žila pouze pro daný okamžik, pro tuto noc. Na ničem dalším nezáleží. „Líbej mě,“ vyzvala ho omámené. Prahla po slasti pramenící z mužových úst. Logan vzal něžně do úst růžovou bradavku a začal si s ní pohrávat. Zkušenýma rukama hladil Madeline po těle a současně ji svlékal. Za chvíli měla na sobě jen punčochy a nabírané spodní kalhoty.

Jako dospělá se nikdy před nikým nesvlékala, dokonce ani ve škole před spolužačkami, neboť studentky se koupaly zásadně ve spodním prádle. „Ne!“ slyšela se šeptat. Tváře jí hořely. Logan rozvázal tkalouny v pase a stáhl jí kalhotky ke kotníkům.

Obličej měl napjatý vášní. „Ty moje sladká lásko,“ vydechl, když se cudně pokoušela zakrýt rukama. „Tys mě už viděla. Teď je řada na mně.“

Madeline se zmocnil pocit, že se jí vše jenom zdá. Tohle přece nejsem já, pomyslela si omámeně. Spočívala nahá na sametových polštářích a Logan se jí důvěrně dotýkal. Jemně se zachvívala slastí. Viděla, jak je soustředěný, jak se zardívá sílící vášní. Zvědavě si ji prohlížel.

„Jsi tak krásná,“ šeptal, „mnohem sličnější, než jsem si představoval. Budu tvým prvním a zároveň posledním milencem, Maddy… Navždycky.“

Zachvěla se, neschopná mu odpovědět. Rukou vklouzl dívce na bříško a dál mezi stehna. Srdce jí burácelo v hrudi, rezonovalo až v uších. Ze všech sil se ovládala, aby se nepohnula, a samým úsilím se třásla jako osikový list.

„Ano, je to pravda,“ slyšela ho drmolit. Logan se k ní sklonil a putoval horkými rty po hedvábné pleti. „Dovol mi se tě dotýkat…, milovat tě.“ Probouzel její tělo s takovou něhou, až zasténala rozkoší a prohnula se v zádech. Špičkou prstu ji opatrně dobýval na nejcitlivějším místě.

„Opravdu to chceš?“ zeptal se tiše. Pro jistotu otázku zopakoval. Madeline zavzlykla slastí. Slyšela, jak se Logan svléká a vzrušeně při tom oddechuje.

Nahý se k ní přitulil a přinutil ji, aby se na něj podívala. „Dotýkej se mě,“ vyzval ji, zatímco si pohrával s jejími vlasy a tu a tam ji políbil. Madeline zaváhala. Ve stavu vzrušení bylo jeho tělo jiné, než když ho ošetřovala v době nemoci. Váhavě ho hladila roztřesenými prsty. Překvapilo ji, jak je jeho mužství sametové a horké. Logan spokojeně zamručel a pak dívce ukázal, jaké pohyby v něm probouzejí rozkoš.

Horoucně ji líbal, zatímco rozechvělá dívka zkoumala jeho tělo. Fascinovala ji hladká kůže, napínající se přes pevné svaly, i silné kadeřavé chloupky na nohách. Nedokázala se nabažit mužné vůně, jež jí vzdáleně připomínala skořici. „Miluješ mě?“ dolehla k ní Loganova otázka.

„Vždycky jsem tě milovala,“ přiznala zdráhavé.

Muž se uvelebil mezi jejími stehny. Cítila, že je připravený a dobývá se do jejího těla. Pevně ji sevřel v náruči a zhoupl se v bocích. Madeline proklál ostrý šíp bolesti. Na protest se zavrtěla, v klíně ji pálilo.

„Proboha, Maddy, necukej se…,“ šeptal jí milenec do ucha.

„To bolí,“ bránila se.

„Za chvíli to bude lepší,“ namítl. „Vydrž.“ Hladová ústa opět doputovala k ňadrům a jejich laskání v dívce podnítilo novou dávku touhy. Madeline se k Loganovi pevně přimkla, a když se začal zvolna pohupovat, veškerá tíseň zmizela. Začínalo se jí to líbit. Každý pohyb v ní rozněcoval dříve nepoznané slastné pocity.

„Maddy,“ zalykal se Logan blahem, „ty jsi tak úzká, tak sladká… Tohle jsem dosud nezažil…“ Odmlčel se, nakrčil čelo, jako by nevýslovně trpěl, a obličej se mu orosil potem.

Dívku přemohlo nutkání zdvihnout boky a přitáhnout si muže k sobě blíž. Logan jí ochotně vyšel vstříc a šeptem jí poradil, aby mu ovinula nohy kolem pasu. Dál se něžně milovali. Madeline pustila z hlavy všechny starosti a soustředila se na sílící slast.

Zaplavovala ji jedna vlna rozkoše za druhou a zanechávaly ji malátnou a vláčnou.

Vtom se Logan divoce otřásl a zasténal. Pevně sevřel milou v náruči, bezděčně ji drtil svou silou. Nato se uvolnil. Ztěžka oddechoval. Dál svíral drobné děvče v objetí, avšak překulil se stranou, aby je svou vahou příliš netížil.

Bouře vášní se přehnala a zavládl klid, rušený jen praskáním dřeva v ohništi. Logan hladil Madeline po vlasech a občas ji nepřítomně políbil na zvlhlé čelo. Až dosud si s nikým nebyl tak blízký. Dlouhá léta pečlivě střežil svoje srdce. Možná dělá chybu, když je nyní ochoten snadno se ho vzdát. Však na tom nezáleží. Madeline je úplně jiná než ostatní. Nevinná, plná lásky a upřímnosti. Opájel se přívalem dosud nepoznaných pocitů. Zamilovaně se podíval na svou vyvolenou. V očích se jí třpytily slzy, jako by hluboce truchlila.

„Lituješ toho?“ zeptal se jí tiše. Tušil, že mnohé panny opláčou ztracenou nevinnost. Špičkami prstů ji pohladil po líčku. Toužil dívku ukonejšit a poskytnout jí potřebnou jistotu.

„Ne.“

„Lásko sladká… Postarám se, abys se mnou byla šťastná. Dám ti všechno, co budeš chtít. Co budeš potřebovat…“

„Já chci jenom jedno,“ vysoukala ze sebe a opřela se mu čelem o rameno.

„Pověz mi to,“ naléhal, avšak neexistovalo nic, co by Madeline přimělo mu odpovědět. Nakonec ji Logan opatrně uchopil do náruče a odnesl do ložnice, kde ji uložil na chladné pokrývky. Maličko se zachvěla a kousla se do rtu, když jí něžně omýval rozbolavělý klín. Teprve nyní Maddy naplno došlo, že pozbyla panenskou nevinnost a patří mezi zasvěcené ženy. Po tomto poznání se v ní svářila euforie s lítostí. Prožila svou první milostnou zkušenost – a zároveň poslední.

„Nechceš se vykoupat?“ otázal se Logan, když ji opětovně objal. „Nebo sklenici vína?“

„Noční košili.“

„Dneska ne.“ Opřel si čelo o její. „Chci se k tobě tulit.“ Madeline zaváhala a pak přikývla. Spočinula hlavou na mužově rameni a společně se položili. „Nechtěla jsem, aby se to stalo,“ přiznala s rukou na jeho břiše. „Chtěla jsem zítra odjet bez toho, abychom…“ Zarazila se a sevřela útlé prsty v pěst.

„Všechno je v pořádku,“ chlácholil ji. „Teď spi.“ Tiskl dívku k sobě a tiše k ní promlouval, dokud nezačala pravidelně oddechovat. Spánek jí přinesl kýžené uvolnění.

Někdy uprostřed noci se Madeline probudila a zmocnil se jí silný pocit viny. Vyčítala si, jak mohla být tak lehkomyslná a slabá. Pokusila se od Logana odtáhnout, ale ten jenom cosi zamumlal a pevně ji objal kolem boků. Obklopovala je naprostá tma. Téměř ho neviděla, když se nad ní vztyčil a něžně se dotkl jejích ňader. Čerstvě probuzené dívčí tělo na něho okamžitě zareagovalo, bradavky se očekáváním vztyčily. Ucítila na pokožce mužův horký dech, svůdně si s ní pohrával jazykem.

„Představuješ vše, co si může chlap přát,“ zamumlal a vklouzl dlaní mezi oblá stehna. „Jsi moje.“

Madeline tiše zasténala.

„Potřebuji tě, Maddy,“ naléhal, když se dobýval dál. „Udělal bych pro tebe cokoliv.“

Prosila jej, aby neříkal takové věci, ale začal se s ní milovat a všechny její myšlenky se rozutekly. Zůstal jen Logan a zázrak dvou vzrušených, spojených těl. „Miluji tě,“ šeptala mu do tváře a zoufale ho objímala. Z celého srdce si přála, aby tahle noc nikdy neskončila.

Kapitola 8

Dotěrný sluneční paprsek zašimral Logana na víčkách a vytrhl jej z hlubin spánku. Rozmrzele několikrát zamrkal a jal se protahovat. Náhle si uvědomil, že je v posteli sám. Uvolněný úsměv mu ihned zmizel z tváře. Nakrátko propadl dojmu, že se mu všechno jenom zdálo. Avšak na povlečení zůstaly rezavé skvrny… Madelinina panenská krev. Zmocnil se ho nečekaný příval něhy. Rád by sevřel svou milou v náruči a sdělil jí, jaké bezbřehé potěšení mu přinesla a jak hluboce ji miluje.

Vstal z lůžka, oblékl si župan a prsty si prohrábl rozcuchané vlasy. „Maddy?“ zvolal hlasitě a vydal se na prohlídku apartmá. Kašmírové šaty, spolu s vlásenkami ledabyle pohozené před krbem, zmizely. Logan se potutelně usmál. Maddy se nejspíš pokusila zahladit všechny stopy po společné noci. Nechtěla, aby služebnictvo pojalo podezření. Avšak v této domácnosti není falešný stud zapotřebí. Kromě toho po sobě nemusí uklízet, na to jsou zde jiní. Odteďka nehne ani prstem. Bude si žít jako královna.

Logan vstoupil do hostinského pokoje, který Madeline používala. Připadal mu podivně prázdný a opuštěný, jako by zde nikdo nebydlel. Zamračil se, přistoupil ke skříni a prudce ji otevřel. Zela prázdnotou.

Zmocnilo se ho neblahé podezření. Rázným krokem vyšel ven a bosky se rozběhl po schodišti. Ke své úlevě spatřil Madeline v hale. Zastavila se zde, aby prohodila několik slov s hospodyní. Paní Beechamová se tvářila zkroušeně a očividně se pokoušela dívku zadržet.

Maddy měla na sobě vlněnou pláštěnku a v ruce svírala brašnu se svými proprietami. Opouští ho.

Tiše sestoupil ze schodů a připlížil se zezadu k dívce. Paní Beechamová k němu vzhlédla a Maddy se otočila.

„Dobré ráno,“ hlesl a popadl svou milou za ramena. Zíral do jejího napjatého obličeje. Všiml si pobledlých líček a tmavých kruhů pod očima. Vypadala, jako by prošla peklem. Žádná z žen, které s ním strávily noc, nevyhlížela takhle ztrhaně. Rozhodně to nebylo lichotivé.

Ovšem beze vší falešné skromnosti věděl, že je vynikající milenec. Jeho partnerky vždycky vrněly spokojeností. Nepochyboval, že se Maddy milování s ním líbilo. Byl natolik zkušený, aby to poznal. Proč se tedy tváří jak boží umučení?

Chtěla mu něco říct, ale rázně ji přerušil. Se svým obvyklým klidem se obrátil k hospodyni. „Paní Beechamová, dohlédněte, aby nám připravili snídani.“

„Ano, pane.“ Bystrá žena pochopila, že pánovi jde především o soukromí, a ihned odkvačila.

„Nezůstanu…,“ spustila nešťastně Maddy, avšak Logan ji umlčel dlouhým polibkem.

Zpočátku se mu bránila, prkenně spočívala ve Scottově objetí a umanutě svírala rty. Jenže Logan se nevzdával. Vytrvale na ni dorážel, dokud se mu nepodvolila. Hlavu zvedl až v okamžiku, kdy mu nepochybně vycházela vstříc. Do líček se jí vrátila barva, avšak dál se tvářila usouzené.

„Maddy,“ pravil vlídně a palcem obkroužil něžný obličejík, „co se s tebou kčertu děje?“

„Jak už jsem povídala, musím odejít.“

Logan z ní nespouštěl zrak, zatímco dívka civěla do podlahy. „Ty bys odtud odešla beze slůvka rozloučení? Po tom všem, co se odehrálo včera v noci?“ Hlas mu zhrubl. „Kčertu, už toho mám dost!“ Navzdory protestům chytil děvče za zápěstí a vlekl je k nejbližšímu salonu. Zabouchl za nimi dveře a pevně sevřel Madeline v náruči. Zabořil prsty do jejích spletených vlasů. „Maddy,“ pravil naléhavě, „napoprvé to pro žádnou ženu není snadné. Asi jsem měl včera v noci být něžnější…“

„Kdepak,“ namítla, oči se jí divoce leskly. „Byl jsi… úžasný.“

„Příště to bude ještě lepší.“ Jemně ji uchopil za bradu. „Pojď se mnou nahoru a já ti ukážu, jaká je to slast. Zapomeneš na veškerou bolest a…“

„Nech mě odejít,“ vzlykala.

„Nepustím tě, dokud mi nevysvětlíš proč.“

Maddy se mu vykroutila a couvala ke dveřím. „Nedokážu vystát, když se na mě takhle díváš. Vím, že bys mě brzy začal nenávidět, stejně jako já nenávidím sebe.“

Dočista zmatený Logan uvažoval o jejích slovech. „Vadí ti představa, že se staneš mou milenkou?“ Tohle vysvětlení dávalo smysl. Svědčil o tom provinilý výraz dívčiny tváře. Zřejmě jí připadá nemorální odevzdat se muži, s nímž není sezdaná. Zmocnilo se ho dojetí. Dvěma dlouhými kroky stál u ní a uchopil její obličej do dlaní. „Lásko moje, ulevilo by se tvému svědomí, kdybychom se vzali?“

Ohromeně si ho prohlížela vytřeštěnýma očima. „Ty bys to pro mě udělal?“

Logan se pousmál a srdce se mu rozbušilo. Toho rizika se děsil. Jakmile zaslechl slovo „manželství“, přeběhl mu po zádech mráz. Ale není žádný zbabělec. Trvalo dlouho, než našel ženu, kterou by mohl milovat. Proto neuhne před žádným závazkem, který z toho plyne. „Bůh mi pomáhej. Slíbil jsem, že ti dám vše, co budeš chtít.“

V dívčině tváři se objevil sladkobolný výraz. „Přeji si…“ Zčistajasna se odmlčela, jako by ztratila řeč.

Dříve než se jeden z nich ujal slova, ozvalo se zaklepání. „Nevšímej si toho,“ zamručel Logan a sklonil se k Maddy. Avšak bušení nepřestávalo a doplnil je hlas paní Beechamové.

„Pane Scotte…“

Logan s trhnutím zvedl hlavu a nevraživě se zadíval na dveře. Jako by hospodyně nevěděla, kdy ho nemá vyrušovat. „Co je?“ vyštěkl.

„Máme tu takový… problém.“

„Pokud mi zrovna nehoří střecha nad hlavou, tak na všechno ostatní kašlu.“

„Pane…,“ nevzdávala se hospodyně.

Logan se zaklením pustil Maddy a zamířil ke dveřím. Prudce je otevřel. „Chcete mi snad něco říct, paní Beechamová?“

Hospodyně pokrčila rameny. Na Madeline se ani nepodívala. „V hale na vás čeká jistý gentleman.“

„Na dnešek nemám domluvenou žádnou schůzku.“

„Ano, pane, ale je nadmíru rozčilený.“

„Je mi dočista fuk, jestli ho na schodech sklátí mrtvice. Vyřiďte mu, ať přijde někdy jindy.“

Paní Beechamová zrozpačitěla. „Představil se jako lord Matthews, pane. Tvrdí, že hledá svoji pohřešovanou dceru. Domnívá se, že je u vás.“

„Cože?“ Dočista zkoprnělý muž se obrátil ke své společnici. Tvářila se vyděšeně. „Ne,“ říkala němě její ústa.

Totéž slůvko se ozývalo v Loganově hlavě. Ne. Už ne… Podruhé v životě ho potkalo štěstí, ale tentokrát ho nesmí opustit. Pořád zcela nechápal, co se děje, ani co znamená příchod nezvaného hosta. Avšak odpověď záhy vyčetl z Madelinina pobledlého obličeje, který vzápětí zrudl hanbou. Bože ne, blesklo mu hlavou. Asi jde o nějaký omyl.

Musel využít veškerých svých schopností a předstírat, že je naprosto vyrovnaný, přestože jeho nitro vřelo emocemi. Vzdor tomu si zachoval chladný rozum a jal se zvažovat danou situaci. Jestliže Maddy je dcerou lorda Matthewse – ať už je to, kdo chce –, potom ho opakovaně obelhávala. Nyní zbývá vyzvědět, jak daleko ve své přetvářce zašla a co ji k ní vedlo.

„Pozvěte ho dál,“ prohlásil mírně.

V následujících minutách si Logan připadal jako v nějaké druhořadé divadelní hře. Ocitl se v roli padoucha a Maddy byla jeho nevinnou obětí. Lord Matthews sehrál part zarmouceného otce.

Nerozhodně vstoupil do salonu, jako by se obával, čeho se stane svědkem. Tvářil se jako člověk, který vejde do vznešeného sídla, a hned nato s úžasem zjistí, že se nachází v hanbinci. Byl to muž na prahu padesátky s tuctovým kulatým obličejem, nevýraznou bradou a postupující čelní pleší.

Při pohledu na příchozího se Loganovi v první chvíli ulevilo, neboť nezaznamenal sebemenší podobu s Madeline. Nicméně ohromený výraz obou zúčastněných dostatečně svědčil o tom, že má před sebou otce a dceru. O Madelinině identitě nebylo pochyb.

„Dcero moje, cos to provedla?!“ zhrozil se muž. Dívka stála na místě jako socha. Nepatrně vrtěla hlavou, jako by nemohla uvěřit svým očím.

„Dnes jsem se k vám chtěla vrátit.“

„Vrátit ses měla už před měsícem,“ opáčil její otec. Pokoušel se nad sebou získat kontrolu. Obrátil se k Loganovi. „Pane Scotte, zdá se, že bych vám měl něco vysvětlit. Nemáte ponětí, jak upřímně lituji, že se setkáváme za takových okolností.“

„Mám určitou představu,“ broukl Logan.

„Jsem lord Matthews z Hampton Bishop. Přede dvěma dny jsem se dozvěděl, že moje dcera Madeline téměř před měsícem zmizela z internátní školy. Já…“ Krátce se zarazil a zkormouceně se zahleděl na provinilou dívku. „Měl jsem to čekat. Je z mých dětí nejmladší a nejsvéhlavější. Zasnoubil jsem ji s lordem Cliftonem, avšak ona se vzpírá mému rozhodnutí. Odmítá připustit, že jí bude skvělým manželem…“

„Je pro mě starý!“ vykřikla Madeline. Otec se k ní hněvivě otočil.

„Vidíte? Brání se přijmout můj verdikt,“ zaburácel dotčeně Matthews. „Měl jsem předpokládat, že provede nějakou pošetilost. Jedna z jejích spolužaček, slečna Eleanor Sinclairová, se pod pohrůžkou vyloučení z akademie přiznala, co naše slečinka vymyslela.“

„Co?“ zeptal se vlídně Logan.

Otec se zachmuřil. Znechuceně pohlédl na svou dceru. „Asi by nám to měla vysvětlit sama.“

Logan se přinutil podívat na dívku, která ho svou nevinností přiměla oprášit dávné naděje a sny, jichž se před mnoha lety vzdal. Ačkoliv se tvářila provinile, z očí jí sálal vzdor. Ať už provedla cokoliv, určitě toho nyní lituje. Anebo se proklíná za to, že se s ním vyspala. Potřeboval znát pravdu. Nespouštěl z Maddy zrak a trpělivě vyčkával.

Posléze se rozhodla promluvit. „Nikdy jsem o Cliftona nestála. Od prvopočátku jsem byla proti tomu sňatku. Všichni jste to věděli. Dokonce i Clifton. Lámala jsem si hlavu, jak tomu zabránit. Kromě sebevraždy existoval pouze jediný způsob…“ Začala se zajíkat. Prosila Logana očima, aby se ji snažil pochopit. „Rorozhodla jsem se, že… se společensky znemožním.“

Scottovi se bolestivě stáhl žaludek. Zdáli k němu doléhal Matthewsův chladný, hněvem prodchnutý hlas. „Očividně si vás vybrala k uskutečnění svých smělých plánů, pane Scotte. Povězte mi…, pro lásku boží, dorazil jsem včas?“

Logan vyčkával. Doufal, že se slova ujme Maddy. Řekni mu to, sakra! Zlobil se v duchu, avšak dál zatvrzele mlčel. „Pozdě,“ ucedil nakonec.

Matthews si začal mnout čelo a spánky, jako by ho ukrutně rozbolela hlava.

Přiznání způsobilo, že Scotta obklopila rudá mlha.

Od počátku to byla jenom hra. Zatímco on po Maddy zběsile toužil a miloval ji, ona si ho šikovně omotala kolem prstu a udělala z něho hlupáka. Zardíval se ponížením. Připadal si rozervaný na kusy. Už zase, pomyslel si zbědované. Další ženská mě zradila. Ale tentokrát je to mnohem horší.

Pohlédl nenávistně na Madeline. Proč se tváří tak zkroušeně? Není nic jiného než ušlechtilá klisna, jejímž životním posláním je rodit další plnokrevníky. Nepřísluší jí chtít víc. V jejích kruzích nemá manželství nic společného s láskou. Je to obchodní dohoda, jejímž cílem je společenský vzestup. Madeline se vzbouřila proti zavedenému diktátu, odmítla zodpovědnost a sprostě ho zneužila.

„Proč zrovna já?“ zašeptal.

Vykročila k němu a prosebně zdvihla ruku. Instinktivně ucouvl. Bůh mu pomáhej. Kdyby se ho dotkla, zhroutil by se jí k nohám.

Madeline se zastavila. Uvědomila si, že Logan si od ní chce zachovat bezpečný odstup. Všechno jí připadalo tak neskutečné – otcova přítomnost, Loganův odměřený výraz, vlastní děsivý pocit ztráty. Kéž by dokázala správnými slovy vyjádřit všechny své pocity. Kéž by Logan pochopil, že to, co začalo jako holčičí vzpoura, přerostlo v ryzí lásku. Udělala by cokoliv, aby zaplašila bolest, která ho bezesporu stravuje. Podnikla by cokoliv, aby ho ušetřila soužení.

„Eleanor mi ukázala tvůj obrázek,“ spustila, zatímco se očima vpíjela do milované tváře. „Připadals mi… okouzlující.“ Uvědomila si, jak trapně to zní, a zrudla. „Kdepak…, to není správný výraz. Já… Na první pohled jsem se do tebe zamilovala a chtěla jsem…“ Zarazila se a potřásla hlavou. Ať prohlásí cokoliv, svoje chování tím stejně neospravedlní.

„Nesmírně lichotivé,“ podotkl jízlivě Logan.

„Nemáš ponětí, co všechno se ve mně odehrávalo.“ Nemá význam cokoliv říkat. Není v jeho silách ji pochopit. Ranila jeho city. Miluji tě, chtělo se jí vykřiknout, ale uvědomila si, že na to nemá právo. Ještě víc by jí pohrdal. Vyčerpaně se odvrátila, zatímco její otec rázoval k Loganovi.

„Pane Scotte, nejsem si jist, kolik zodpovědnosti mám připsat na vaše bedra, neboť v této nepříjemné patálii jste zřejmou obětí. Člověk by předpokládal, že muž vašeho věhlasu nemá zapotřebí svádět nevinné panny. Něco takového bych od vás opravdu nečekal.“ Matthews unaveně zavřel oči. „Nejspíš nemá význam požadovat od vás odškodnění.“

„Jaký druh odškodnění máte na mysli?“ otázal se mrazivě Logan.

„Byl bych rád, kdyby o ni lord Clifton neztratil zájem. Ovšem to se zdá nemožné. Přesto bych vás chtěl poprosit o mlčenlivost. Já i moje rodina uděláme všechno pro to, abychom tento skandál ututlali. Navzdory tomu se mohou vynořit jisté klepy. Ocenil bych, kdybyste je náležitě popřel.“

„Velmi rád.“ Logan se na Madeline ani nepodíval. Přestala pro něho existovat.

„Logane, prosím,“ zašeptala. „Přece se nemůžeme takhle rozejít. Neunesla bych to“

„Paní Beechamová vás vyprovodí,“ ucedil Scott bezbarvě. „Přeji vám dobrý den, lorde Matthewsi.“ Nato rázně odešel. Sám netušil, kam má namířeno, ale musel okamžitě pryč.

Doploužil se do svého apartmá a zamkl za sebou dveře. Potřeboval být sám. Připadal si jako pod vodou. Dlouho stál uprostřed místnosti, hlavu měl dočista prázdnou. Avšak v uších mu stále zněl Madelinin zvonivý hlas: Miluji tě, Logane…, miluji tě.

Je mnohem lepší herečka, než se domníval. Připadala mu naprosto bezelstná. A on jí uvěřil…

Pálily ho oči. Spatně viděl. Zvedl ruce, aby si je promnul. S úžasem zjistil, že pláče. „Prokristapána!“ zavrčel. Nenáviděl se.

Jako by nebyl sám sebou. Slyšel se zasténat. V ruce ucítil jemně zdobený povrch vázy z doby dynastie Tang. Pevně ji uchopil a nazdařbůh mrštil do prostoru. Ozval se zvuk tříštícího se porcelánu. Jako by ho posedl zlý duch. Aniž si uvědomoval, co činí, strhl ze stěny obraz a vztekle rozerval plátno pokryté olejovými barvami. Pak se jako v mátohách přesunul k dalšímu předmětu. Jeho ruce systematicky ničily malby, dřevo, sklo i porcelán. Náhle se svezl na kolena a zakrvácené pěsti opřel o stehna.

Energické zaklepání přehlušilo divoké bušení rozléhající se mu v hlavě. „Pane Scotte! Proč mi neotevřete? Pane Scotte…“

V zámku zaskřípal klíč a ve veřejích se objevily vyděšené obličeje paní Beechamové a komorníka Denise. „Vypadněte!“ zasyčel na ně Logan.

Šokovaní a vyděšení sluhové kvapem vycouvali a nechali ho dřepět v troskách milovaných uměleckých děl. Logan sklonil hlavu a civěl do podlahy. Cítil, že v něm cosi umírá… Veškerý cit a něha, které ze sebe dokázal vykřesat. Už nikdy nebude stejný jako předtím. Už nikdy nikomu nedovolí, aby mu ublížil.

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 9

„Logane!“ zvolala potěšené Julia a vstala z dlouhé sametové pohovky. Tváře měla plnější než obvykle, což se dalo připsat na vrub těhotenství, ale při Juliině aktivním způsobu života půjdou nabraná kila rychle dolů. Ovšem je nutno přiznat, že jí dodávají na ženskosti a na půvabu, což jistě neunikne pozornosti žádného muže.

Sotva se přivítali, objevil se v ženině obličeji znepokojený výraz, který se záhy rozplynul v zářivém úsměvu.

Od narození Juliina syna uplynuly dva měsíce, avšak Logan se teprve nyní odhodlal odjet do Warwickshiru a navštívit svoji kolegyni a obchodní partnerku. Starobylé rodinné sídlo bylo přestavěno tak, aby poskytovalo více světla a pohodlí. Tvořilo ideální prostředí pro jedinečnou sbírku tapiserií, obrazů a soch. Logan umělecká díla nepokrytě obdivoval, ovšem vévodovou největší radostí byla jeho rodina – manželka a dvě nádherné děti, čtyřletá zlatovlasá Victoria a novorozený Christopher.

„Ty sis tedy dal načas,“ kárala Logana škádlivě Julia a tiskla mu ruce.

„Musel jsem se věnovat Capitalu,“ odvětil muž a přikročil k vyřezávané kolébce z mahagonového dřeva, aby si prohlédl spící miminko. Christopher William, markýz Savage a budoucí vévoda z Leedsu, si ve spánku cucal palec. Byl miniaturní kopií svého otce.

Julia se vrátila na své místo na pohovce a pyšně se zaculila. „Děkuji za dárky, které jsi nám poslal. Zejména oceňuji, žes nezapomněl na Victorii. Většina lidí je natolik unesena novým děťátkem, že si na to prvorozené ani nevzpomene.“

Významně ukázala bradou na holčičku, která si na koberci hrála s dřevěným divadlem podobným Capitalu. Mělo dokonce i sametovou oponu a předscénu. Loutky v kostýmech znázorňovaly herce, nechyběly ani kulisy a rekvizity.

„Miláčku,“ oslovila Julia svoji dceru. „Tohle je pan Scott. Pamatuješ si na něj, že? Poděkuj mu za krásný dárek, který ti věnoval.“

Victoria zůstala sedět u nohou své matky. Stydlivě po Loganovi pokukovala, zpola skrytá za záhyby Juliiny bohaté sukně.

Loganovi chyběl vrozený vztah k dětem, proto holčičku zvědavě pozoroval, avšak neučinil jediný pokus se k ní přiblížit. „Ahoj Victorie,“ prohodil mdle.

Díval se na roztomilé děvčátko s velkýma modrýma očima a záplavou blonďatých kudrlinek. V drobných dlaních svíralo loutky. „Děkuji za divadlo,“ pípla nesměle Victoria a ostražitě se zazubila.

V tu chvíli do místnosti vstoupil vévoda z Leedsu. Jako obvykle Logana zarazilo, jak rozdílně působí na veřejnosti a v soukromí. Mnozí ho považovali za odměřeného muže a nevěřili by, že doma je samý smích a oddaně se věnuje své dceři.

„Tatí!“ vykřikla holčička a rozběhla se k otci. Damon ji vesele popadl do náruče.

„Ticho, skřítku, nebo probudíme miminko. Potom bych tě musel odnést ven a za trest vyválet ve sněhu.“

Dítě se spokojeně chichotalo a důvěřivě objímalo otce kolem krku. „Hodila bych ti za límec sněhovou kouli, tati.“

„Tomu věřím,“ odvětil ponuře Damon a darebácky se ušklíbl. Nato se obrátil k hostovi a jeho vřelost poněkud pohasla. „Scotte,“ pozdravil ho zdvořile. Nikdy si nebyli blízcí a pravděpodobně nikdy nebudou. Ačkoliv se pohybují ve stejných společenských kruzích, každý patří do jiného světa. Spojuje je pouze Julia, která je Damonovou manželkou a Loganovou kolegyní.

Nebylo žádným tajemstvím, že by Damona nesmírně potěšilo, kdyby se jeho manželka jednou provždy vzdala své profese. Divadlo jí toleroval jenom proto, že bez něj nedokázala žít. Logan si vévody upřímně vážil. Věděl, že málokterý muž v jeho postavení by si vzal za ženu herečku a hrdě se k ní hlásil.

„Máte moc hezkého chlapečka,“ řekl Logan a pohodil hlavou ke kolébce. „Blahopřeji vám.“ Dřív než mu Damon stačil odpovědět, otočil se k Julii. „Kdy se vrátíš do Capitalu?“

„Až budu moci,“ odvětila tázaná a zasmála se jeho opovážlivosti.

Logan si ji nepokrytě prohlížel. „Podle mě kypíš zdravím.“

Do hovoru se vložil Damon. „Bez ohledu na stav mé ženy vám připomínám, že dítě je příliš malé, aby sneslo odloučení od matky.“

Nato se ozvala Victoria: „On nám chce odvézt maminku, tati?“

„Samozřejmě že ne, Tory,“ odvětil vlídně vévoda. Zamilovaně hleděl do tvářičky své dcerky, která se mu v mnohém podobala. „Pojď, půjdeme do stáje podívat se na nového koníčka. Maminka zatím panu Scottovi vysvětlí, že Capital není středem vesmíru.“

„Nezapomeň jí obléct kabát!“ volala za nimi se smíchem Julia. Nato se s úsměvem obrátila k Loganovi a naznačila mu, aby vedle ní usedl. „Můj starý příteli,“ dobírala si ho, „už jsem si začínala myslet, žes na mě dočista zapomněl.“

„Jak už jsem povídal, měl jsem moc práce.“ Logan se uvelebil na pohovce, natáhl před sebe dlouhé nohy a zahleděl se na špičky svých naleštěných střevíců. „Nerad to přiznávám, ale řídit divadlo bez tebe není tak snadné.“

Julia se sklonila, aby sesbírala rozházené loutky. „Mrzí mě to, ale opravdu jsem k tobě nemohla, když jsi stonal…“

„Ani jsem o to nestál,“ ubezpečil ji kvapně. „Nerad bych tě ohrozil na zdraví.“

„V každém případě jsi byl v dobrých rukou. Alespoň se mi to doneslo.“

Oba se odmlčeli. Nad hlavami jako by jim visel přízrak jménem Madeline.

„Četla jsem Timesy,“ obrátila Julia list. „Recenze nejsou v poslední době příliš lichotivé.“

„Kritici si můžou trhnout nohou,“ zavrčel Logan. „Hlediště každý večer praská ve švech. Na ničem jiném nezáleží.“

Noviny upozorňovaly na Loganův zhoršující se herecký výkon. Řemeslně dokonalý, avšak bez srdce. Bohužel i sám hlavní aktér v koutku duše přiznával, že mají pravdu. Mistrovství, s jehož pomocí navázal s publikem spojení a donutil je pohlížet na uváděný kus jeho očima, se někam vytratilo. Nestaral se o to. V poslední době jako by mu bylo všechno ukradené.

Dokonce ztrácel zájem o svoji společnost. Dřívější radost se stala hořkou nutností, ředitelova špatná nálada se přenášela na všechny členy souboru. Logan je ustavičně proháněl a komandoval. Zaměstnanci si stěžovali na jeho nevybíravé chování i odbytý herecký výkon.

„Netuším, co jste svou interpretací zamýšlel,“ odvážila se předchozího dne na zkoušce ozvat Arlyss Barryová. „Není mi jasné, jak by měla moje postava reagovat na vaši repliku, když ji pronesete tím neslaným nemastným tónem.“

„Starejte se o sebe!“ utrhl se na ni Logan. „A já si budu hledět svého.“

„Ale moje postava…“

„Reagujte si, jak chcete. Mně je to fuk!“

A tak Arlyss dál pokračovala stejně nevzrušeným tónem prostým emocí, jaký předváděl Scott. Ředitel byl v pokušení jí vynadat, avšak uvědomoval si, že by tím vyprovokoval vzpouru celého souboru.

Třeba se nálada v divadle zlepší, až se Julia vrátí. Její přítomnost jistě bude mít na Logana uklidňující vliv a vévodkyně uplatní své diplomatické schopnosti. Snad její přítomnost řediteli pomůže najít ztracenou půdu pod nohama a Logan opět rozvine svoje legendární schopnosti.

Rozhostilo se další nepříjemné mlčení a Julia se rozhodla, že nakousne pravou příčinu všech problémů. „Víš něco o Madeline?“

Kolega se na ni ostražitě podíval, ale neodpověděl.

„Arlyss mi pověděla to málo, co věděla, a zbytek jsem si domyslela,“ zamumlala Julia a zatvářila se soucitně.

Logan jí neochotně vyprávěl zkrácenou verzi příběhu. „Madeline se zkrátka rozhodla, že se zbaví panenství a tím pádem i nevítaného snoubence,“ uzavřel suše. „A mě si vybrala, abych jí s tím pomohl.“

Juliiny tyrkysové modré oči potemněly. Opatrně položila loutky stranou. „Vy dva jste spolu…“

Logan posměšně rozhodil ruce. „Kdo by takové nabídce odolal?“

Julia se zamračila. „Zřejmě jsi nevěděl, co má Maddy za lubem, dokud…“ Hlas se jí vytratil. „Ach Logane,“ zašeptala.

„Nic se nestalo,“ prohlásil úsečné. O projevy sympatií nestál. „Slečna Matthewsová dosáhla svého cíle a já jí s tím rád pomohl. Spokojenost na obou stranách.“ Julia z něj nespouštěla zrak. Znervózňovalo ho to. Postavil se a jal se přecházet po pokoji.

Většina mužů by se přes podobný incident hravě přenesla. Mnozí by si jistě pochvalovali, že si užili s nádhernou pannou, aniž by z toho pro ně vyplývaly jakékoliv závazky. Proč se potom nedokáže vzpamatovat? Proč ho Madelinina zrada bolí pořád víc a víc?

Ve dne se intenzivně zabýval prací a často navštěvoval společnost. V takových chvílích Maddy snadno pouštěl z hlavy. Avšak v noci se mu o ní zdálo. Něžně se o něho starala, když churavěl. Krmila ho, koupala, ochlazovala, snažila se co nejvíc umenšit jeho utrpení. Takhle obětavě o něho nikdo dřív nepečoval. Ba co víc. Přiměla ho, aby ji miloval.

Když si uvědomil, že po celý ten čas si šla tvrdošíjně za svým, zachvátila ho zuřivost. Každý večer se tiše vztekal a zmítal sebou v posteli, až měl přikrývky zcela pomačkané. Ráno se probouzel vyčerpaný a podrážděný. Nenáviděl sebe i každého, kdo měl tu drzost zkřížit mu cestu.

„Nevěřím, že Maddy jednala ze zlé vůle,“ prohlásila tiše Julia. „Je to nezkušené děcko. Zkrátka celou věc nedomyslela, což svědčí o její naivitě. Jinak by se nezapletla s mužem, jako jsi ty. Sama netušila, co činí.“

Umlčel ji gestem ruky. „Dost už o ní. Musíme toho spolu hodně probrat, ale ujišťuji tě, že slečny Matthewsové se to netýká.“

„Jak to můžeš říct? Je očividné, že se nedokážeš vyrovnat s tím, co se stalo.“

„Nechci o ní mluvit.“

„Logane, dokud Madeline neodpustíš, nebudeš mít klid.“

„Ještě jednou se o ní zmiň a s naším partnerstvím je amen.“ Myslel svou výhrůžku naprosto vážně.

Julia se v tu ránu proměnila ve vznešenou, dotčenou vévodkyni. „Nehovoř se mnou tímto tónem.“

„Promiňte, Vaše Milosti,“ ucedil Logan s přehnanou zdvořilostí a směle jí oplácel mrazivý pohled.

Julii hněv přešel stejně rychle, jako vzplanul. „Když jsem byla v jejím věku,“ schválně se vyhnula dívčinu jménu, „utekla jsem z domova z podobného důvodu. Vzepřela jsem se plánům, které se mnou měl můj otec. Proto pro ni mám plné pochopení a nemůžu jí nic vyčítat. Ani ty bys neměl.“

„Vždyť jí nic nezazlívám. Pouze mi vadí, že mě obelhala a zmanipulovala.“

„Co se s ní stalo?“

„Netuším, ta dáma mě nezajímá.“

„Ovšemže tě zajímá,“ nesouhlasila Julia a soustředěně si prohlížela zamračeného muže. „Proto se nedokážeš soustředit na práci. Soubor se bouří a kritici trhají Capital na kusy. Hodně jsi zhubl, z čehož usuzuji, že nejíš. Vypadáš, jako bys celý týden trpěl kocovinou. Ve hře je víc, než jenom poraněná pýcha. Jak se zdá, všechno se ti rozpadá pod rukama.“

Ne, kocovinou netrpěl. Ta přijde, až přestane pít, což v nejbližší době nehrozí. Mrazivě se na Julii usmál. „Nic se mi nerozpadá. V životě každého herce nastane období, kdy vypadne divadelním znalcům z oka. Teď jsem zkrátka na řadě já. Mimoto si soubor musí zvyknout, že už nebudu nikoho vodit za ručičku a rozmazlovat. A co se úbytku mé váhy týče – bodejť bych nehubl, když ustavičně nacvičuji šermířské scény pro novou hru. A jedno si vyjasněme rovnou – nikdy jsem Madeline nemiloval. Toužil jsem po ní, dostal jsem ji a skoncoval s ní.“

Ozvalo se zaklepání. Tentokrát vítané. Vstoupila služka se stříbrným podnosem a plaše se zazubila na Logana.

„Nejsi ke mně upřímný,“ špitla Julia. Zlostně na muže zírala. „Alespoň nelži sám sobě.“

Na Somerset Street se snášel soumrak. Madeline s bušícím srdcem vystoupila z kočáru a se směsí naděje a úzkosti se zahleděla na dům paní Florenceová.

„Mám vyřídit kočímu, aby nanosil zavazadla dovnitř?“ zeptala se jí komorná.

Dívka zaváhala. „Nevím, zda se tu zdržím, Normo. Počkej na mě prosím v kočáře. Navštívím svoji přítelkyni.“

„Ano, slečno.“

Madeline se na děvče vděčně usmála. Za paní Florenceovou se mohla vydat jen s pomocí své laskavé, chápavé služky. Touto dobou už měla vjíždět do bran domu své starší sestry, avšak díky falešnému vzkazu a podplacenému kočímu ji bude, Justine očekávat až zítra. „Děkuji ti, Normo,“ hlesla. „Nevím, jak ti mám poděkovat za tvoji diskrétnost. Uvědomuji si, že svým počínáním velice riskuješ.“

„Vždyť se známe dlouhá léta, slečno,“ odvětila Norma. „Jste moc hodná. Odvažuji se tvrdit, že nejhodnější ze všech Matthewsových. Domácí personál je na vaší straně a cele s vámi soucítí. Nemůžeme se dívat, jak se trápíte. Jestliže vám rozhovor s přítelkyní pomůže, za to riziko to stojí.“ Komorná nastoupila zpátky do kabiny a zahalila se do přikrývky lemované kožešinou. Madeline opatrně kráčela po zledovatělém chodníku. Neukázala se zde více než dva měsíce a netušila, jaké přijetí ji čeká. Nepředpokládala, že se k ní paní Florenceová obrátí zády – na to je příliš velkorysá. Přesto ji přepadla tíseň, když klepala na dveře.

Krátce po odjezdu z Londýna Madeline napsala své dobrodějce dopis, v němž jí vylíčila, co se přihodilo, a upřímně se omluvila za způsobené potíže. Požádala ji, aby na list neodpovídala, neboť rodiče jí zakázali kontakt s vnějším světem. Lidem, kteří ji znali, muselo připadat, že se zčistajasna propadla do země.

Rodiče probírali rozličné varianty, jak naložit s nezdárnou dcerou. Zvažovali, zda ji mají poslat do zahraničí, anebo z ní učinit společnici některé z postarších příbuzných. Nejvíce je popuzovalo, že Madeline dávala jakémukoliv řešení přednost před sňatkem s lordem Cliftonem.

Manžele Matthewsovy Cliftonova návštěva dočista zdrtila. Lord si přál zasnoubení oficiálně zrušit a trval na vrácení zásnubního prstenu. Když stanul před Madeline a masitý obličej se mu zachvíval rozhořčením, dívka se neubránila vítězoslavnému úsměvu. Před bujarým zajásáním ji uchránilo jen pomyšlení na Logana a bolest, kterou mu způsobila.

„Váš prsten leží v londýnské zastáváme, lorde Cliftone,“ zahlaholila bez špetky lítosti.

Tlusťocha málem ranila mrtvice. „Vy jste prodala můj rodinný šperk? A peníze použila k financování té hanebnosti?“

„Přesně tak, pane.“

Šokovaný šlechtic zabloudil očima ze spokojené Madeline k jejím ohromeným rodičům a zase zpátky. „Nuže,“ soptil, „zdá se, že stačilo málo, a dopustil jsem se největší chyby ve svém životě. Škoda, že jsem si neuvědomil dřív, že nejste hodna postu mé budoucí choti.“

„Lorde Cliftone!“ zvolala Agnes. „Marně hledám slova, jimiž bych se vám dostatečně omluvila. Je mi to tak líto…“

„Mně je líto vás – všech.“ Pohrdlivě zaostřil na Madeline. „Bůh ví, jak nakonec skončíte, slečno. Doufám, že si uvědomujete, oč jste se svou hloupostí připravila.“

„Dovedu si představit, čemu všemu jsem se vyhnula,“ ubezpečila ho ironicky dívka a kysele se zazubila. Pravda, podařilo se jí uniknout ze spárů lorda Cliftona, avšak cena byla vysoká. A nezaplatila ji jenom ona, ale i Logan.

Kromě toho želela svých rodičů, kteří eskapádu své dcery nesli velmi těžce. Zejména matka. „Bojím se pomyslet, co o nás teď řeknou lidi,“ pronesla utrápeným hlasem. Nervózně tahala za vyšívací bavlnku, která se jí zadrhla v plámě. „Taková hanba! Já ji snad neprežijú. Je jasné, že Madeline musí pryč. Známým namluvíme, že pokračuje ve studiích v zahraničí.“

„Jak dlouho nesmím domů?“ zajímala se provinilá dívka a tváře jí hořely. Mrzelo ji, že matka spřádá plány, jak se jí co nejrychleji zbavit.

„Nemám ponětí,“ odsekla upjatě Agnes. „Lidé mají dobrou paměť. Potrvá roky, než tenhle skandál vybledne. Holka hloupá! Copak si neuvědomuješ, jak výtečně by se ti dařilo po boku lorda Cliftona?“

„Už jsem ti řekla, že o něj nestojím,“ odvětila klidně dcera. „Nedali jste mi na vybranou. Chápu, čeho jsem se dopustila, a jsem připravena nést následky.“

„Copak svého přečinu vůbec nelituješ?“ rozčilila se matka. „Spáchala jsi krutý a odsouzeníhodný hřích.“

„Ano, já vím,“ špitla Maddy. „Nikdy si neodpustím, že jsem ublížila panu Scottovi. A co se ostatního týká…“

„Tomu zhýralému herci se nic nestalo! To sebe jsi zničila! Pošlapala sis celý život a nás uvrhla do hanby!“

Madeline moudře mlčela. Dokonce ji napadlo, zda s ní není něco v nepořádku, když se netrápí kvůli zkormouceným rodičům, zato si nemůže odpustit, že napálila vyhlášeného svůdce. Stačilo si vzpomenout, jak otřeseně se tvářil, když se loučili, a pocítila ukrutná muka.

Kdyby mohla vrátit čas, zachovala by se úplně jinak. Důvěřovala by Loganovi a byla by k němu naprosto upřímná. Věřila, že by ji vyslechl. Toužila ho utěšit. Kéž by ho mohla ještě jednou vidět a přesvědčit se, že je v pořádku! Ovšem zdravý rozum jí napovídal, že je to naprosto marné přání. Musí se od něho oprostit a pokusit se ve svém životě zachránit, co se dá.

Což je bohužel nesmírně obtížné.

Dveře se otevřely a vykoukla z nich Cathy, služebná paní Florenceové. „Přejete si?“ Vtom si uvědomila, koho má před sebou, a vykulila oči. „Slečna Maddy!“

„Zdravím, Cathy,“ spustila váhavě dívka. „Vím, že na návštěvy už je pozdě, ale jela jsem náhodou okolo… Co myslíte, bude paní Florenceová ochotná mě přijmout?“

„Doběhnu se jí zeptat, slečno Maddy. Právě dojídá večeři.“

Madeline přešlapovala na prahu a zhluboka nasávala vůni vanilky, která se linula domem. Připadala jí důvěrně známá. Čerpala z ní útěchu. Zběsile bušící srdce se uklidnilo, jakmile spatřila paní Florenceovou. Stříbrné vlasy měla krásně upravené, z vrásčitého obličeje svítily vlídné hnědé oči. Opírala se o mahagonovou hůl se stříbrnou rukojetí.

„Maddy,“ vítala ji nadšeně.

„Snad jste se neporanila, paní Florenceová?“ vyptávala se dívka. V obličeji se jí zračil nepředstíraný zájem.

„Kdepak, má drahá. To ta zima. Nedělá dobře mým starým kostem.“ Uchopila dívčinu studenou ručku a zahřála ji v teplé dlani. „Snad jste zase neutekla z domu, milé dítě?“

Madeline pocítila příval vděčnosti. Zdálo se, že stařena je jedinou spřízněnou duší, s níž se v uplynulých měsících setkala. „Musela jsem vás vidět. Potřebuji se někomu svěřit. Cítila jsem, že mě nezavrhnete. Neodsoudíte za to, co se vám chystám říct.“

„Copak nemáte babičku, na niž byste se mohla obrátit?“

„Pouze jednu, z matčiny strany.“ Madeline si představila vážnou, přísnou a nesmírně zbožnou ženštinu a ušklíbla se. „Obávám se, že ta by mi moc nepomohla.“

„Nebude vás rodina zase hledat, Maddy?“

Děvče zavrtělo hlavou. „Namluvila jsem našim, že odjíždím za sestrou Justinou. Myslím, že se mě rádi na chvíli zbaví. Způsobila jsem jim spoustu starostí a přivodila nemalou hanbu.“ Odmlčela se a stísněně dodala: „A obávám se, že další ještě přijde.“

Paní Florenceová z ní nespouštěla zrak, jemuž nic neušlo. Energicky se dotkla dívčina ramene. „Myslím, že chápu, proč jste přišla, má drahá. A udělala jste moc dobře – sama zřejmě netušíte, jak moc. Běžte do salonu, dítě. Povím kočímu, aby vám přinesl zavazadla. Můžete zde zůstat tak dlouho, jak si budete přát.“

„Ale mám s sebou služebnictvo…“

„Ano, i o ně se postarám.“ Otočila se na komornou. „Cathy, doneste slečně Maddy večeři.“

„Nemám hlad,“ bránila se příchozí.

„Pohubla jste, Maddy. A to ve vašem stavu nevěstí nic dobrého.“

Významně se na sebe podívaly. „Jak jste to uhodla?“

„Snadno,“ potřásla stařena nevesele hlavou. „Kouká vám to z očí. Předpokládám, že vaše rodina dosud nic neví.“

„Ne,“ pípla Madeline. „Bohužel nejsem dost silná, abych se rodičům svěřila. Připadám si… nesmírně osamělá, paní Florenceová.“

„Pojďte dovnitř, má drahá. Promluvíme si.“

Logana vyprovázely z jeviště nadšené výkřiky a potlesk. Přestože nebyl se svým výkonem zcela spokojený, představení se zdařilo. Ač se snažil ze sebe vykřesat nějakou jiskru, věděl, že do hraní nevkládá srdce jako dřív.

Zamračil se na zaměstnance, kteří se pokoušeli přitáhnout jeho pozornost. Odebral se do šatny, kde ze sebe stáhl propocenou košili a mrštil ji na podlahu. Nato zamířil ke stojanu s umyvadlem. Vtom koutkem oka v zrcadle zahlédl jakýsi pohyb. Bleskově se otočil a spatřil neznámou stařenu sedět na židli v koutě.

Sebevědomě na něho zírala, jako by měla plné právo zde být. Ačkoliv byla velmi drobná a působila křehce, držela se zpříma jako královna. V ruce ozdobené prsteny svírala špacírku se stříbrnou rukojetí. Ačkoliv čas postříbřil její vlasy, kdysi musely být zářivě rusé. Oříškově hnědé oči se vlídně třpytily.

„Řekli mi, že tu smím na vás počkat,“ prohlásila místo pozdravu.

„V šatně návštěvy zásadně nepřijímám.“

„Slušné představení,“ prohodila stárnoucí dáma, zcela ignorujíc Loganovo příkré stanovisko. „Dobře nazkoušené a celkem vhodně pojaté.“

Logan se pobaveně zazubil. Zajímalo by ho, s kým má tu čest. „Inu, v poslední době na mě chválu zrovna nepějí.“

„Jako Othello jste se mi moc líbil,“ ujistila ho. „Jiný herec by prohlásil, že sehrál svoji životní roli. Před několika lety jsem vás shodou okolností viděla v tomtéž kuse, tehdy v roli Jaga. Musím říct, že coby Jago jste přímo exceloval… Úžasný výkon. Máte jedinečný talent a občas jej dokážete využít. Častokrát mě napadlo, jaká škoda, že my dva spolu nemůžeme stanout na jevišti, ale můj čas dávno vypršel, zatímco vy jste byl teprve na začátku…“

Logan si stařenu upřeně prohlížel. Ryšavé vlasy, povědomá tvář, narážky na divadlo… „Paní Florenceová?“ otázal se. Žena přikývla. Logan se rozzářil. Nebylo to poprvé, co jej vyhledal některý z kolegů, avšak nikdo neprojevil takovou smělost, jako zmíněná dáma. Uchopil ji za ruku a donesl ke rtům. „Je mi velkou ctí vás poznat, madam.“

„Určitě dobře víte, že máme společnou přítelkyni. Vévodkyni z Leedsu. Báječná bytost, že? Když začínala ve vašem divadle, byla mojí chráněnkou.“

„Ano, já vím,“ připustil Logan a spěšně se nasoukal do proužkovaného brokátového županu. Sáhl po plechovce masti a ručníku a jal se smývat z obličeje bronzové líčidlo, které mu coby Othellovi dodávalo potřebné vzezření. „Paní Florenceová, jsem zvyklý dopřát si po představení trochu soukromí. Kdyby vám nevadilo počkat na mě ve zkušebně…“

„Zůstanu tady,“ prohlásila neoblomně. „Přišla jsem si s vámi promluvit v urgentní osobní záležitosti. Přede mnou se nemusíte stydět. Koneckonců jsem v průběhu své kariéry sdílela šatnu s mnoha muži.“

Logan potlačil obdivné zachechtání. To je baba jako řemen! Vtrhne mu do soukromí a bezostyšně se domáhá pozornosti. Uvelebil se u toaletního stolku. „Dobrá, madam,“ prohlásil suše a dál se odličoval. „Tedy mi povězte, co máte na srdci. Já se naopak pokusím překonat vrozený stud.“

Nedbala na jeho sarkasmus a kousavě pokračovala: „Pane Scotte, nejspíš vám není známo, že během svého krátkého působení v Capitalu u mě bydlela slečna Madeline Matthewsová. Pronajala jsem jí pokoj.“

Zčistajasna zaznělo jméno, které Logan rozhodně neočekával. Bolestně se mu sevřela hrud. Cítil, jak mu tvrdnou rysy. „Jestli jste přišla jen kvůli tomu, pak vám navrhuji, abyste odešla.“

„Slečna Matthewsová mě dnes večer navštívila. Přijela z rodinného sídla v Gloucestershiru,“ pokračovala paní Florenceová. „Momentálně spí v mém domě. Ráda bych dodala, že o mé návštěvě nic neví…“

„Stačí!“ Logan zahodil ručník a zamířil ke dveřím. „Až se vrátím, doufám, že už zde nebudete.“

„Opravdu se domníváte, že jste jediný, komu bylo ublíženo?“ otázala se ostře stařena. „Vy arogantní mladý hejsku!“

„A vy jste zase stará hádavá čarodějnice,“ odsekl drze. „Přeji vám dobrý večer, madam.“

Paní Florenceovou urážka spíše pobavila, než urazila. „Mám pro vás velice důležitou informaci, pane Scotte. Když mě teď odmítnete vyslechnout, můžete toho jednoho dne pekelně litovat.“

Logan se na prahu zastavil a ušklíbl se. „Klidně to risknu.“

Žena sevřela v obou rukou hlavici své hole. Rozčilením pomrkávala. „Madeline čeká vaše dítě. Znamená to pro vás něco?“ V nastalém tichu z muže nespouštěla pronikavý zrak. Zdálo se, že si užívá pozdvižení, které způsobila.

Scott tupě civěl do zdi. Srdce mu přímo burácelo v hrudi. Kdepak, to musí být lež. Madeline si to všechno vymyslela, aby s ním mohla dál manipulovat.

Nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Kdepak. Neznamená to pro mě vůbec nic.“

„Aha.“ Stařena ho propalovala pohledem. „Určitě si dovedete představit, co Maddy čeká. V rodině, jako je ta její, se podobné maléry řeší tím, že dívka v ústraní porodí a svěří dítě do výchovy cizím lidem. Buď to, anebo opustí rodiče a protlouká se i s potomkem na vlastní pěst. Myslím, že ani jedna alternativa není zrovna příjemná.“

Přinutil se pokrčit rameny. „Ať dělá, jak myslí.“

„Takže vy odmítáte nést zodpovědnost za Maddy a její děťátko?“

„Ano.“

Opovržlivě se na něj podívala. „Zdá se, že jste úplně stejný jako váš otec.“

Počáteční šok se přeměnil v ryzí hněv. „Co sakra víte o Paulu Jenningsovi?“

Vrásčitá ruka se vznesla ze špacírky a výmluvně mávla. „Pojďte sem, Scotte. Něco vám ukážu.“

„Táhněte k čertu!“

Zavrtěla hlavou nad mužovou paličatostí, otevřela kabelku a vylovila z ní zelenou lakovanou krabičku. „Mám pro vás dárek… Souvisí s vaší minulostí. Ujišťuji vás, že nemám důvod vás klamat. Pojďte se podívat. Nejste ani trochu zvědavý?“

„S mou zatracenou minulostí nemáte nic společného.“

„Ale ano, mám,“ oponovala. „Jenningsovi nejsou vašimi skutečnými rodiči. Osvojili vás poté, co vaše matka při porodu zemřela, a otec se vás zřekl.“

Logan na stařenu zíral, jako by zešílela.

„Nemusíte se na mě takhle dívat,“ pousmála se paní Florenceová. „Jsem naprosto při smyslech.“

Scott k ní zamířil jako omámený. „Ukažte mi tu zatracenou tretku.“

Žena opatrně vytáhla dvojici miniatur v pozlaceném rámečku a vložila mu ji do dlaně. Z první podobizny se na něho usmívala holčička o málo starší než Juliina dcera Victoria. Rozkošné děvčátko mělo na hlavě růžový klobouček, z něhož vykukovaly ryšavé kadeře. Logan na ně civěl jako uhranutý a pak beze slova předal obrázek stařeně.

„Copak to nevidíte?“ naléhala. „Tahle podobizna snad bude výmluvnější.“

Logan studoval portrét krásné mladé dívky s bohatou kaštanově hnědou kučeravou hřívou. Tvářila se sebevědomě a zároveň koketně, až získal dojem, že se do něho vpíjí pohledem modrých očí. Náhle si uvědomil, proč mu připadá tak povědomá. Podobný obličej vídává v zrcadle.

„Chcete, abych přiznal jistou podobnost,“ zavrčel. „Máte pravdu, vskutku ji vidím.“

„Byla to vaše matka,“ hlesla tiše stařena a obrázek si zase vzala. „Jmenovala se Elizabeth.“

„Mou matkou byla – je – Mary Jenningsová.“

„Pak mi tedy povězte, kterého ze svých takzvaných rodičů máte radši. A který ze sourozenců se vám podobá. Vsadím se, že žádný. Chlapče drahý, vy k nim nepatříte. Nikdy jste se nestal součástí té rodiny. Jste nemanželský syn mé dcery – a můj vnuk. Zřejmě se bráníte přijmout pravdu, ale v srdci to musíte vědět.“

Odpověděl jí opovržlivým smíchem. „Potřebuji vidět víc důkazů, než párek miniatur, madam.“

„Zeptejte se mě, na co chcete,“ odvětila vyrovnaně.

Logan si založil paže na hrudi a opřel se o zavřené dveře. „Dobrá. Tak mi tedy povězte, proč se dnes setkáváme poprvé…, babičko.“

„Dlouho jsem o tobě nevěděla. Tvůj otec tvrdil, že jsi zemřel spolu se svou matkou. Nikomu se o tobě nezmínil a diskrétně tě svěřil Jenningsovým. Já tvým otcem odjakživa pohrdala a on mnou jakbysmet. Nepřál si, abych na tebe měla jakýkoliv vliv. Nejspíš se obával, že kdybys mě poznal, mohl bys zahořet láskou k divadlu. Tomu se snažil stůj co stůj zabránit. Tvoje matka byla totiž herečka.“

Paní Florenceová se odmlčela, na rtech jí pohrával pochmurný úsměv. „Ani netušíš, jak mě blaží tvůj úspěch, chlapče drahý. Svým způsobem je to dokonalá pomsta. Ačkoliv se ti v tom otec pokoušel zabránit, cestičku k divadlu sis přesto našel a stal ses jedním z největších herců své doby.“

Logan svěsil ruce a poodstoupil ode dveří. Ačkoliv nevěřil jedinému slovu, které ta ženská pronesla, náhle se potřeboval napít. Přistoupil k otlučené skříni v rohu a chvíli v ní kramařil, než vytáhl láhev brandy.

„Výborný nápad,“ ozvalo se za ním. „Kapka alkoholu vyžene chlad z mých promrzlých kostí.“

Logan se ušklíbl a zapátral po čisté sklenici. Nalil dámě drink a sám si zavdal přímo z flašky. Hrdlem se šířil příjemný žár a klouzal do úzkostí sevřené hrudi. „Pokračujte,“ vyzval stařenu suše. „Klidně si to mohu poslechnout až do konce. Jak jste vlastně dospěla k závěru, že jsem dávno ztracený fakan vaší dcery?“

Mrazivě se na něj podívala. Nelíbila se jí volba slov. Avšak dál hovořila klidným tónem. „Nikdy jsem nechovala sebemenší podezření. Dostavilo se až ve chvíli, kdy jsem tě viděla stát na jevišti. Mohlo ti být zhruba dvacet let. Zarazila mě tvoje nápadná podoba s mou dcerou. Když jsem se na tebe začala vyptávat, moje podezíravost ještě vzrostla. Vypravila jsem se za tvým otcem a obvinila ho, že mi tě zapřel. Všechno přiznal. Přestalo mu záležet na tom, zda o tobě vím nebo ne. Stal ses hercem a on s tím nemohl vůbec nic dělat.“

„Proč jste za mnou tehdy nepřišla?“

„Protože jsi mě nepotřeboval. Měl jsi svoji rodinu a považoval ses za jednoho z nich. Neviděla jsem důvod, proč vnášet do tvé duše zmatek. Mimoto jsem nechtěla nikterak ovlivňovat tvoji kariéru.“ Usmála se na něj a usrkla brandy. „Díky Julii jsem věděla o všech tvých aktivitách. Ačkoliv jsem si všechno nechávala pro sebe, občas jsem se o tebe bála, radovala se z tvých úspěchů a chovala v sobě stejné naděje jako kterákoliv babička na světě.“

„Ani Julii jste nikdy nic neřekla?“

„Ne,“ odvětila pohotově. „O našem vztahu nemusel nikdo vědět. Domnívám se, že jediní lidé, kteří znají tvou pravou totožnost, jsou Jenningsovi, tvůj otec a já.“

Logan se sarkasticky uchechtl. „Nemůžu se dočkat, až mi prozradíte, kdo mě zplodil.“

„Ty to nevíš?“ otázala se vlídně. „Myslela jsem, že už jsi to uhodl. V mnoha směrech se mu totiž podobáš.“ Přestože se muž tvářil nepřátelsky, stařena dál hovořila vlídně. „Tvým otcem je vévoda z Rochesteru, chlapče drahý. Proto jsi strávil dětství na jeho panství a žil v jeho stínu. Jestli mi nevěříš, vyprav se za Rochesterem a zeptej se ho.“

Logan se odvrátil a doškobrtal k toaletnímu stolku. Neohrabaně na něj postavil láhev a uchopil ji do dlaní. Jeho tátou je Rochester. Úděsná představa.

Ne, to nemůže být pravda. Kdyby ano, Andrew by byl jeho nevlastní bratr. Ani Rochester by nedokázal být tak krutý, aby spolu nechal vyrůstat dva sourozence, aniž by věděli o příbuzenském poutu, které je spojuje. Nepřipustil by, aby jeden žil v přepychu a těšil se mnoha privilegiím, a druhý neměl co do pusy a náhradní rodiče ho týrali. „To nemůže být…“ Logan si neuvědomoval, že vyslovil svoje pochybnosti nahlas, dokud mu paní Florenceová neodpověděla.

„Je to pravda, chlapče drahý. Mrzí mě, pokud jsem tě připravila o iluze. Pouze doufám, že ti Jenningsovi byli laskavými rodiči. Rochester se přinejmenším postaral, aby tě neztratil z očí.“

Vzpínající hořkost Logana málem zadusila. Nejradši by stařeně vyprávěl, čím vším musel projít. Hovořil o strachu a bolesti, jichž se mu od Paula Jenningse bohatě dostávalo. Chtěl se zmínit o lhostejné matce. A o Rochesterovi, který o jeho utrpení věděl a nezasáhl. Přesto mlčel a vztekle skřípal zuby. Bohužel se mu nepodařilo dokonale skrýt svoje pocity.

„Inu…“ Zdálo se, že paní Florenceová všechno pochopila. „Vidím, že tvoje dětství nestálo za nic. A částečně je to moje vina. Nikdy jsem neměla Rochesterovi uvěřit. Kéž bych žádala důkaz o tvé smrti! Avšak byla jsem natolik zkroušená žalem kvůli Elizabeth, že jsem neměla sílu po ničem pátrat.“

Loganovi se točila hlava. Unaveně klesl na židli. Ozvalo se zaklepání a hlas zaměstnance, který si přišel pro propocené kostýmy, aby je dal vyprat. „Nemám čas,“ zabručel Scott. „Přijďte později.“

„Přišli za vámi vaši fanoušci, pane Scotte, a chtějí se s vámi setkat.“

„Vynesu v zubech každého, kdo se opováží sem vstoupit. Nechte mě na pokoji.“

„Ano, pane Scotte.“ Muž odešel a místnost se opět ponořila do ticha.

„Julia se v tobě nemýlila,“ poznamenala stařena. „Kdysi prohlásila, že nejsi šťastný. Právě proto jsem Madeline povzbuzovala, aby se tě pokusila svést.“ Čelila mužovu užaslému a současně obviňujícímu pohledu, aniž by hnula brvou. „Ano, věděla jsem o jejích pletichách, ačkoliv jsem netušila, co je jejich příčinou. Přála jsem si, abys ji zachránil. Napadlo mě, že by ses do ní mohl zamilovat. Nevěřila jsem, že bys jí dokázal odolat. Domnívala jsem se, že Madeline by ti mohla přinést kýžené štěstí.“

„Přestaňte se mi plést do života!“ zařval divoce.

Jeho hněv neučinil na paní Florenceovou sebemenší dojem. „Vášně si šetři na jeviště,“ poradila mu. „Snad jsem pochybila, ale rozčilováním a utrháváním se na mě nic nezměníš.“

Loganovi se podařilo ovládnout svůj hněv. „Proč zrovna teď?“ procedil skrze zuby. „Kdyby cokoliv z vašich řečí byla pravda – tedy ne že bych vám uvěřil –, proč jste za mnou přišla až nyní?“

Vyzývavě se na něj usmála. „Historie se začíná opakovat. Ironií osudu se chováš stejně jako tvůj otec a odsuzuješ své dítě k životu, jaký jsi sám prožil. Nikdo je neochrání, nikdo se o ně nebude starat. Domnívala jsem se, že bys měl znát svou minulost. A také dostat šanci zachovat se vůči Maddy jako pravý gentleman.“

„Co když vaše slova nepadla na úrodnou půdu?“ poškleboval se. „Pak jste namydlená, co?“

„Jestli dáš od Madeline ruce pryč, ujmu se jí. Mám dostatek prostředků, abych jí i děťátku zajistila pohodlný život. Bude to moje pravnouče a já udělám vše, abych mu…, anebo jí, pomohla.“

Logan nevěřícně zavrtěl hlavou. Drobná babka se zdála křehká, ale projevovala neobyčejně silnou vůli. „Vás hned tak něco nezdolá,“ zavrčel. „Skoro bych věřil, že jsme příbuzní.“

Paní Florenceová jako by mu četla myšlenky. Potutelně se usmála. „Až mě lépe poznáš, chlapče drahý, přestaneš o tom pochybovat.“ Důstojně vstala a opřela se o hůl. Logan k ní přiskočil, aby jí pomohl. „Odcházím domů. Doprovodíš, mě…? Anebo hodláš noblesně přehlédnout patálii, na níž ses bezesporu podílel?“

Zamračil se a ustoupil stranou. Čest mu velela, aby se s Madeline oženil a dítě se narodilo do posvátného svazku manželského.

Avšak nesnesl pomyšlení, že je do ženění tlačen. Kromě toho si na své cti nikdy nezakládal.

Toužebně pohlédl na láhev brandy. Nejradši by se zpil do bezvědomí.

„Jestli si nepřestaneš rvát vlasy, budeš za chvíli plešatý,“ chichotala se paní Florenceová.

Logan si uvědomil, že se zase bezděčně popotahuje za kadeře. Bleskově svěsil ruku a zaklel.

„Maddy tě podvedla a tím poranila tvoji pýchu,“ prohlásila stařena. „Zřejmě potrvá dlouho, než se z toho vzpamatuješ. Avšak kdybys na chvíli zapomenul na sebe, všiml by sis, že je tu jedna k smrti vystrašená dívka, která potřebuje tvoji podporu.“

„Svoje povinnosti znám,“ prohlásil dotčeně. „Jenom nevím, zda se na ni dokážu znovu podívat.“

Paní Florenceová se zamračila a netrpělivě zaťukala špacírkou o podlahu. Logan přistoupil ke stolku a mohutně si přihnul z lahve. Děsně rád by Madeline potrestal. Ponížil ji, jako ona ponížila jeho. Přesto vyhlídka na blížící se setkání způsobila, že se zachvěl očekáváním.

„Půjdeš tedy se mnou?“ zeptala se stařena.

Postavil flašku a krátce přikývl.

„Požádáš ji o ruku?.“

„Napřed si s ní musím promluvit,“ broukl a nasoukal se do čisté košile. „Kdyby vám to nevadilo, teď bych se rád převlékl. Bez publika.“

Kapitola 10

Vstoupili do domu, když hodiny právě odbíjely půlnoc. „Kde je?“ vyptával se Logan.

„Potřebuje si odpočinout,“ odvětila stařena. „Služebná ti ukáže hostinský pokoj. Ráno se…“

„Kde je?“ opakoval výhružně. Byl odhodlán prohledat dům místnost po místnosti.

Paní Florenceová si povzdechla. „Nahoře. Dveře na konci chodby. Ale varuji tě. Jestli ji něčím rozčilíš…“

„Udělám, co uznám za vhodné,“ ucedil mrazivě. „A nechci být rušen.“

Žena teatrálně zakoulela očima a rezignovaně mávla rukou.

Logan rázoval domem, který byl přecpaný starožitnostmi a rozličnými vzpomínkami na divadlo. Vystoupal do schodů a vyhledal dívčin pokoj. Když tiskl kliku, hořel očekáváním. Krev se mu vařila v žilách. Zaráželo ho vlastní odhodlání. Nejradši by se obrátil na patě a utekl, avšak cosi ho zadrželo. Svíral vyleštěný kov tak dlouho, až jej začal pálit v dlani.

Po dlouhém přemítání se opovážil vstoupit. Madeline spočívala na lůžku s hřívou spletenou do volného copu. Ňadra se rytmicky zdvihala. Zčistajasna ho přepadla živoucí vzpomínka na noc vášně, kterou spolu strávili.

Klesl na židli, neschopen z dívky spustit oči. Dva měsíce se pohyboval jako v mrákotách, nyní jako by se do něho navracel život. Napadlo ho, že z Madeline stáhne noční košili a vezme si ji dřív, než se stačí probrat ze snu.

Hodiny seděl v temnotě a sledoval, jak spí. Občas se ze spaní pohnula, což jej fascinovalo – bezděčně zatínala prsty a tulila se k polštáři. Důvěrně poznal spoustu žen – smyslných, talentovaných, vášnivých –, ale žádná ho neuchvátila tolik jako Madeline.

Pojednou ho těšilo, že je čeká bezodkladná svatba. Alespoň bude mít Madeline nablízku. Jistě, jakmile veřejnost zjistí, že se „musel“ ženit, stane se terčem posměchu. Vynoří se spousta karikatur, na nichž bude ztvárněn v podobě býka s kroužkem v nose, jehož si na provaze vede těhotná pasáčka. Kdepak, narážky budou mnohem krutější. Lidé se rádi strefují do známých osobností a on bude vyhledávaným cílem.

Zvažoval, co na to řeknou jeho přátelé. Zejména Andrew. Zhnuseně si odfrkl. Andrew si ho vychutná, dá mu pořádně zabrat. Dříve než se Logan stačil zahloubat nad otázkou svého původu, postavička schovaná pod dekou se zavrtěla. Dávno se rozednilo.

Ačkoliv byl Logan zticha jako pěna, Madeline si vmžiku uvědomila, že není v místnosti sama. Převalila se na bok a ospale zamžourala. Zavrněla jako kotě. Scott si uvědomil, že je vzrušený. Namlouval si, že jeho láska k Maddy je pouze přechodná poblázněnost, a zatím… Pořád nad ním má moc. Toužil po ní fyzicky, a co bylo horší, i svým srdcem. Maddy ho s nezměrnou lehkostí připravila o nadhled, který si zachovával v každém vztahu. Už nikdy si neudrží potřebný odstup a nebude se moci povyšovat nad ostatními. Madeline uhodila na jeho citlivou strunu a učinila ho zranitelným. Předsevzal si, že ji za to důkladně potrestá.

Dívka otevřela oči a užasle na něho zírala. Trpělivě vyčkával, dokud se dočista neprobere. Pak přistoupil k lůžku a přišpendlil ji za ramena k matraci.

Madeline zadržela dech, když z ní Logan prudce strhl přikrývku. Spočívala před ním polonahá, noční košile se jí ve spaní vysoukala vysoko nad kolena. Divoce si ji prohlížel. Úlek a chlad dotírající na obnažené tělo způsobily, že se jí zahrotily bradavky. Byla dočista zmatená. Třeba se jí tohle všechno jenom zdá. Jak by mohl Logan vědět, že je tady? Ledaže mu to řekla paní Florenceová.

Muž jí zíral na ňadra. Sledoval, jak se mu vzdouvají před očima. Neodolal, aby se jich nedotkl. Dívka potlačila slastný povzdech. Prsty odhodlaně sevřely hebký kopeček. Skoro to bolelo. Modré zřítelnice se proměnily ve výhružné škvírky.

Loganova ruka se přesunula na ploché bříško. „Jsi stejně krásná, jak si tě pamatuji,“ prohlásil hlubokým sametovým hlasem. „Alespoň nějaká kompenzace za to, že k tobě budu navěky připoután.“

Mužovy prsty proběhly údolíčkem mezi prsy. Madeline ho popadla za ruku. „Prosím,“ ozvala se. „Tady ne.“

Logan se jí prudce vyškubl. „Přijde tě prohlédnout doktor Brooke,“ prohlásil mdle. „Jestli potvrdí, že jsi v jiném stavu, odvezu tě zpátky k rodičům a oznámím jim, že se s tebou hodlám oženit. Obstarám povolení k sňatku a všechno zařídím. Do konce roku bychom mohli být svoji.“

Madeline nechápavě zamrkala. Všechno je špatně. Z mužova výrazu vyčetla, že se mu vyhlídka na manželství nikterak nezamlouvá. „Není třeba,“ ohradila se. „Nemíním tě dostat do chomoutu.“

„Že ne?“ zapochyboval. „Tak proč ses tedy vrátila do Londýna?“

„Potřebovala jsem si promluvit s paní Florenceovou.“

„A ani ve snu by tě nenapadlo, že se za mnou vydá,“ ušklíbl se posměšně Logan.

„Přesně tak. Neměla ti nic říkat.“

Kysele zkroutil ústa a pustil ji. Usadil se na okraji matrace a sledoval, jak se dívka zahanbeně halí do pokrývky. „Kéž bys poctila svou přízní někoho jiného a vlezla mu do postele,“ ucedil ironicky. „Ale protože se té pochybné cti dostalo mně a v téhle patálii jedeme spolu, nemám na vybranou. Musím se s tebou oženit. Jedině tak se mohu řádně postarat o dítě.“

„Však já si poradím sama. O mě a o děťátko si nemusíš dělat starosti.“

„Zřejmě jsi mě nepochopila, zlato. Je mi jedno, co se stane s tebou, záleží mi výhradně na mém potomkovi. Radši bych shnil v pekle, než jej vydal na milost tvé rodině.“

„Odmítám se za tebe provdat,“ vysoukala ze sebe dotčeně. „Nikdy bych nemohla žít s člověkem, který mě nenávidí.“

„Nebudeme žít spolu. Vlastním několik rezidencí. Až se dítě narodí, smíš si vybrat, ve které chceš bydlet. Do té doby musíme vydržet pod jednou střechou. Nevadí – stejně trávím většinu času v divadle.“

Madeline si pokoušela představit, jak by jejich vynucené manželství vypadalo, a po zádech jí přeběhl mráz. Logan se jí míní pomstít za bolest, kterou mu způsobila. Narození dítěte nebude provázet něha, vzájemná blízkost a sdílená radost nad novým životem. Kdyby věděl, že ho stále hluboce miluje, neváhal by toho bez milosti využít.

„Odpověď zní ne,“ trvala na svém. „Nemusíš se ženit jenom kvůli tomu, abys zajistil blahobyt svému dítěti. Však já se o ně dobře postarám. Neboj se, nebudu ti odpírat právo je vídat, kdykoliv…“

„O nic se tě neprosím, Maddy,“ prohlásil věcně. „Říkám ti, co se stane. Hodlám uplatnit veškeré svoje nároky jak na tebe, tak na to malé. Budeš mi patřit – tělem i duší.“

„Nic mě nepřinutí změnit názor.“ Věděla, že by ji svým opovržlivým chováním zničil. „Nemůžeš mě přimět, abych se stala tvojí ženou.“ Překotně se zarazila a vydechla úžasem, když ji přišpendlil svalnatým stehnem k matraci.

„Že ne?“ Hrozivě se nad ní tyčil. Cítila, jak je vzrušený. Bolestivě jí zarýval prsty do ramen. „Nemáš nejmenší ponětí, čeho jsem schopen, drahá. Dostanu, co chci, bez ohledu na cenu. Avšak můžeš nám to oběma ulehčit a přestat se vzpouzet.“

Rozhořčená Madeline se pod ním zuřivě zazmítala, avšak muž byl příliš těžký. Svaly měl jako ze železa.

„Asi bys měla vědět, že zaplatíš za trable, které jsi mi způsobila,“ zasyčel Logan. „Zaplatíš za ně svým tělem, kdy budu chtít. Ale nečekej příjemné milování jako tehdy. Tentokrát se ti to vůbec nebude líbit.“

Madeline mlčela, avšak mysl jí pracovala na plné obrátky. Určitě existuje způsob, jak mu před svatbou zmizet.

Logan jako by jí četl myšlenky. Zlověstně se usmál. „Ať tě ani nenapadne přede mnou utíkat. Hravě tě najdu a pak budeš litovat, že ses vůbec narodila.“

Dívka sklopila víčka. Děsila ji vyhlídka na manželství, které se podobá kruté frašce a je výsměchem všemu, čím mohlo za jiných okolností být. „Každému bude jasné, že jsi byl do manželství se mnou dotlačen.“ Doufala, že si Logan vše rozmyslí.

„Ano. Nepochybuji, že drbny nás sežerou zaživa.“

I za to mě potrestáš, blesklo jí hlavou. Loganovo konstatování svědčilo o nezlomném odhodlání. Vždycky mu záleželo na tom, jak je vnímán veřejností, a nyní ze sebe vynuceným sňatkem dobrovolně udělá hlupáka.

Ramena ji bolela. Zvedla ruce, aby od sebe Logana odstrčila. Opřela se mu dlaněmi o pevnou hruď. „Jsi strašně těžký,“ zavzdychala. „Prosím…, pusť mě.“

Logan zdušené zasténal. Každičký dívčin pohyb působil jeho vzrušenému tělu pravá muka. Rozhodl se, že ji pustí. Překulil se stranou, avšak Madeline mu nedopatřením uvízla v náruči. Bezděčně ji strhl s sebou. Jeho stehno se ocitlo mezi štíhlýma nohama, ňadry se mu otírala o tvář. Vzpomněl si, jak sladce chutnají…

Zatetelil se slastí. Teď… teď…, tepalo mu v uších. Splašené srdce jako by ho nabádalo, aby si ji ihned vzal. Podmanivá vůně mladé ženy ho dováděla k šílenství. Toužil se jí dotýkat rukama i ústy. Omámeně uchopil do dlaně pružné ňadro a spokojeně je potěžkal.

Madeline sebou na protest škubla a nesouhlasně zabručela. Náhle bylo pokušení příliš silné. Nedokázal mu odolat. Hladově se přes tenkou látku noční košile přisál k růžové bradavce, dychtivými prsty klouzal po dívčině hrudi. Madeline tiše vykřikla a zazmítala sebou. Nejprve se pokusila Logana odstrčit, pak se ale poddala zničující rozkoši a zabořila mu prsty do vlasů. Strženi vášní, lačně se k sobě vinuli.

Logan klouzal dlaní po dívčině bříšku. Zastavil se tam, kde se rodil nový život. Pomyšlení na děťátko zapůsobilo jako vědro ledové vody a vrátilo ho zpátky do reality. Okamžitě se od Madeline odtáhl a vstal z postele.

„Obleč se,“ nakázal jí věcně. Zamířil ke dveřím. „Pošlu pro doktora Brookea.“

„Logane…“ Zarazil se, záda mu ztuhla. „Chtěla jsem ti říct… Mrzí mě, co jsem provedla.“

„Však toho budeš ještě mockrát litovat,“ vyhrožoval jí tiše. „Na to se spolehni.“

Víc než samotná lékařská prohlídka Madeline vadila Loganova přítomnost. Postával v koutě a sledoval každé doktorovo hnutí, jako by očekával, že se dívčino těhotenství nepotvrdí. Maddy se úporně dívala do stropu. Hluboko v jejím nitru plápolala jiskérka naděje, že se možná mýlí, a žádné dítě nebude. Avšak její tělo jasně vypovídalo o tom, že se v něm rodí nový život. Což zakrátko dosvědčí i doktor Brooke.

Přemítala, zda se z Logana vyklube laskavý táta, anebo bude svoji nevraživost přenášet i na nevinné dítě, které za nic nemůže. Snad milosrdný čas obrousí jeho nenávist. Může jen doufat…

Lékař odstoupil od postele a vážně na dívku pohlédl. Rozhodně jí neprojevoval žádné sympatie. „Vypadá to, že se dítě narodí koncem června, slečno Ridleyová.“

Madeline se zahalila do županu. Považovala za zbytečné doktorovi vysvětlovat, jak zní její pravé příjmení. Ani Logan ho neopravil, což přivítala s povděkem.

„Otcovství vám možná prospěje,“ sdělil Brooke Loganovi. „Alespoň nebudete myslet jenom na divadlo.“

„O tom nepochybuji,“ zavrčel Scott beze stopy nadšení.

„Pokud se mám stát osobním lékařem slečny Ridleyové, rád bych jí dal několik ponaučení.“

„Beze všeho.“ Logan se odporoučel. Náhle jako by na něj všechno padalo. Nikterak ho netěšilo, že je Madeline těhotná. Připadalo mu neskutečné, že se stane otcem. Vlastně mu připadala neskutečná celá tahle situace. Ovšem stalo se cosi velice zvláštního. Vztek, který jím po několik týdnů ustavičně cloumal, se ráno zčistajasna rozplynul. Pojednou pocítil nezměrnou úlevu, již si však nedokázal vychutnat. Promnul si zátylek a jal se scházet ze schodů. Cestou spřádal plány.

Paní Florenceová číhala u paty schodiště, celá napjatá očekáváním. „Ukázalo se Madelinino podezření jako správné?“ Odpověď vyčetla z mužových očí. „No to je mi báječná novina!“ Usmála se, její vrásčitá tvář přímo zářila. „Proč se potom tváříš jako kakabus?“

„Přeju si, abych vás byl včera v noci vyhodil ze své šatny a neposlouchal ty vaše povídačky.“

Stařena se suše zachichotala. „Obávám se, že ani Madeline není z mého vměšování příliš nadšená. Chlácholím se tím, že mi jednoho dne oba poděkujete.“

„Na vašem místě bych s tím nepočítal…, babičko,“ odsekl sarkasticky.

Nachýlila stříbřitou hlavu a pohlédla na něj jasnýma očima. „Že bys začínal mému příběhu věřit?“

„Neberu od vás jediné slovo, dokud si nepromluvím s Rochesterem.“

„Ty jsi ale podezřívavý,“ broukla. „To máš zřejmě po Rochesterovi. Já osobně jsem optimistka za všech okolností.“

Po dobu dlouhé cesty do Gloucestershiru se Logan Madeline ani nedotkl. Seděli v kočáře proti sobě, mlčeli, velice zřídka si vyměnili několik slov. Komorná Norma za nimi jela v druhém voze, aby měli dostatek soukromí.

„Jak to jde v divadle?“ otázala se Madeline.

Logan se na ni nevraživě podíval, jako by se mu vysmívala. „Copak jsi nečetla Timesy?“ ušklíbl se.

„Bohužel ne. Zatímco rodiče rokovali, co se mnou provedou, byla jsem dočista odříznutá od světa.“ Nakrčila čelo. „Copak? Nedaří se vám?“

„Ne,“ odvětil úsečně. „Zlomyslní kritici si už brousí pera.“

„Nechápu proč.“

„Přece kvůli mně,“ zavrčel.

„Jak je to možné?“ zvolala překvapeně. „Při zkouškách jsi jenom zářil. Myslela jsem…“ Hlas se jí vytratil. Uvědomila si, že premiéra dvou nových her se uskutečnila až po jejím odjezdu z Londýna. Vzpomněla si na prázdnotu zračící se v Loganových očích v den, kdy se s ním viděla naposledy. Zaplavila ji lítost. I v tomto ohledu mu uškodila. „Byl jsi dlouho nemocný a většina souboru jakbysmet,“ zamumlala. „Jsem si jistá, že časem se všechno zase spraví…“

„Nepotřebuju, aby mě někdo omlouval!“ obořil se na ni.

„Samozřejmě. Promiň.“

Ušklíbl se. „Nerad bych ti srážel sebevědomí, drahá, ale moje pracovní potíže s tebou nikterak nesouvisí. Jakmile jsi odešla, pustil jsem tě z hlavy. A kdyby se včera večer nevetřela do mé šatny tvoje ochránkyně Florenceová, ani bych nevěděl, že existuješ.“

Dívčiny tváře hořely ponížením. To Logan zamýšlel a cítil se spokojený.

„Kéž bych mohla říct totéž, ale myslela jsem na tebe ve dne v noci. Nikdy si neodpustím, jak jsem se k tobě chovala. Kdybys věděl, jak…“ Překotně se zarazila ve snaze zastavit příval zrádných slov.

Logan zaskřípal zuby. Madeline mu připadala nesmírně zranitelná a nikterak ho netěšilo ji trápit. Což ho rozčilovalo a zároveň zahanbovalo. Nevěděl, jak se s tím vypořádat.

Sledoval, jak Maddy zavírá oči a opírá si hlavu o sedadlo. Povzdechla si a pootevřela rty. Na pozadí čokoládově hnědého polstrování se zdála velice bledá. „Co je ti?“ vyhrkl znenadání.

Zavrtěla hlavou, aniž se na něj podívala. „Jsem v pořádku,“ hlesla. „Jenom mi tu a tam bývá kapánek… nevolno.“ Kočár nadskakoval po nerovné cestě a dívka bezděčně tiskla rty k sobě.

Logan si ji podezřívavě prohlížel. Co když mu jenom hraje na city? Ne, člověk dokáže předstírat nemoc, ale na přání nezesiná. Vzpomínal si, že i Julii tři nebo čtyři měsíce trápily ranní nevolnosti a byly příčinou její časté nepřítomnosti v divadle. „Mám kočímu přikázat, aby zastavil?“ otázal se.

„Ne. Je mi fajn… Opravdu.“

Rozhodně na to nevypadala. Tvářila se zkroušeně a překotně polykala.

Logan se zamračil a zabubnoval prsty o stehno. Měl po ránu tolik práce, že se Madeline ani nezeptal, zda se nasnídala. Pokud mu bylo známo, celý den nesnědla ani sousto. „Zakrátko dorazíme do Oxfordu. Zastavíme se v hostinci a ty si dopřeješ časnou večeři.“

Madeline zavrtěla hlavou dřív, než stačil větu dokončit. „Děkuji, ale pomyšlení na jídlo…“ Zakryla si ústa rukou a zhluboka dýchala.

„Brzy zastavíme,“ slíbil. Vyndal z mahagonové skříňky křišťálovou karafu s vodou, namočil kapesník a podal jej dívce. Vděčně cosi zamumlala a přitiskla si ho k obličeji.

Logan si vzpomněl na piknikový koš, který jim podstrčila paní Florenceová. Zalovil pod sedadlem, vytáhl jej ven a podíval se do něj. Objevil pár kousků ovoce, kus sýra, několik plátků tmavého chleba a malý puding zabalený do mokré utěrky. „Tady.“ Podal Madeline krajíc. „Zkus tohle.“

Unaveně se odvrátila. „Nedokážu spolknout jediné sousto.“

Posadil se vedle ní s chlebem v ruce. „Tak si alespoň kousni, sakra. Nechci, abys mi pozvracela kočár.“

„Neboj se, nikdy bych se neopovážila znečistit tvůj drahocenný majetek,“ prohlásila, sňala kapesník a výhružně se na Logana zahleděla.

Toho její vzdorovitost pobavila. Nejradši by se usmál. Znovu navlhčil kapesník, poskládal jej a přiložil dívce na čelo. „Jedno sousto,“ smlouval, tentokrát něžně, a přidržel jí krajíc u rtů.

Maddy zoufale zasténala, ale poslechla. Žvýkala, jako by ji nutil jíst piliny. Ztěžka polkla, zaškaredila se a doufala, že v sobě chléb udrží. Loganovi se zdálo, že se jí začíná do líček vracet barva. „Ještě jednou,“ prohlásil nesmlouvavě.

Madeline pomalu jedla. Opravdu to vypadalo, že se cítí lépe. Unaveně si povzdechla. „Už je to lepší. Děkuji.“

Logan si uvědomil, že ji objímá a mimoděk tiskne k sobě. Hlavou se mu opírala o rameno, ňadry se zlehka otírala o jeho hruď. Přišlo mu to naprosto přirozené a natolik pohodlné, že této důvěrnosti zpočátku nevěnoval žádnou pozornost. Dívka k němu vzhlédla jasnýma očima. Připomněl si, jak neúnavně o něho pečovala v době jeho nemoci. Bez ohledu na vše, co mu provedla, ho zbavila horečky a navrátila mu zdraví. Vlila mu do žil naději a dala ochutnat štěstí.

Pak si všechno odnesla s sebou.

Logana přemohla stará známá hořkost. Prudce od sebe dívku odstrčil. „Příště na sebe dávej lepší pozor,“ osopil se na ni a znovu usedl na protější sedadlo. „Nemám chuť hrát si na chůvu.“

Jakmile kočár vjel na příjezdovou cestu vedoucí k domu jejích rodičů, zmocnil se Madeline ukrutný strach. Panství leželo v krásné krajině Gloucestershiru, obklopeno kopci a úrodnými poli, protkáno síťovím minerálních pramenů. Okolní prostředí činilo na návštěvníky mnohem kouzelnější dojem než panský dům, nešikovně obestavěný hrstkou mrňavých chalup, v nichž bydlelo stále početnější služebnictvo.

Logan vykoukl z okénka, prohlédl si usedlost, ale dál mlčel.

„Rodiče nebudou z našeho sňatku nadšení,“ poznamenala Madeline. Nervózně si pohrávala se sukní. Byla oblečená do prostých dívčích šatů. Loganovi se zdálo, že jí živůtek začíná být těsný přes prsa. Podivil se, že její rodiče nic nepoznali.

„Řekl bych, že sotva se dozvědí o tvém stavu, budou zatraceně rádi, že se ocitneš pod čepcem.“

Madeline se na něho ani nepodívala, když říkala: „Naši pohrdají lidmi, kteří jsou spojeni s divadlem. Podle mě by radši zemřeli, než přihlíželi, jak se jejich dcera vdává za herce.“

„Potom není divu, že sis mě vybrala,“ zamumlal a posměšně přimhouřil oči. „Nejenom že jsem tě zbavil panenství, navíc coby tvůj drahý choť polezu vašim parádně na nervy.“

„Neplánovala jsem, že se provdám za muže, se kterým se vyspím,“ oponovala. „Chtěla jsem jeho totožnost udržet v tajnosti.“

Logan se zamračil a spolkl sžíravý komentář. Připomněl si, že teď není čas na hádku. Má před sebou jediný cíl. Informovat Matthewsovy, co se odehraje za čtrnáct dní.

Kočár s doprovodem zastavil před sídlem. Logan pomohl Madeline do vlněného pláště. Pečlivě jí ho zapnul u krku. Nato se jí zadíval do obavami vytřeštěných očí.

„Něco od tebe chci,“ zamumlal. „Nikdo nemá ponětí, že se do manželství zrovna nehrneme. Všichni, včetně tvých rodičů, musejí nabýt přesvědčení, že oba hoříme láskou. Stačí jediný nešťastný pohled, jediná narážka na neblahý osud, který tě přivál do mé náruče, a zakroutím ti krkem. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Nejsem herečka,“ pravila upjatě. „Netuším, zda dovedu být přesvědčivá. Jestli očekáváš, že vstoupím do rodného domu rozzářená štěstím…“

„Přesně tak.“ Ozvalo se diskrétní zaklepání. Lokaj jim tím oznamoval, že je připraven pomoci jim z kabiny. Logan ho ignoroval. „Vypadáš příšerně,“ sdělil pobledlé, ztrhané dívce. „Usmívej se. Snaž se uvolnit.“

„Nemůžu.“ Věnovala mu nevraživý pohled.

Logan se vpíjel očima do její unavené tváře a zvolna mu docházelo, že mu bude patřit po zbytek života. Ze se jejich krev smísila v žilách očekávaného dítěte. Pro ně i pro Logana je nejdůležitější, aby nikdo nepoznal pravou podstatu jejich vztahu. Jeho ješitnost vyžadovala, aby se Madeline chovala jako zamilovaná žena, jež je s daným stavem věcí navýsost spokojená.

Uchopil zsinalý obličej do dlaní a políbil Madeline na ústa. Využil veškerý svůj šarm svůdníka. Vklouzl špičkou jazyka mezi měkké rty a laskal milou tak dlouho, dokud mu nezačala ostýchavě vycházet vstříc. Když opět zvedl hlavu, Maddy se zadýchávala a líčka jí zčervenala.

Logan si ji spokojeně prohlížel. „To už je lepší.“

Pomohl dívce z kočáru a odváděl ji po pěšině ke vchodovým dveřím. Sluha běžel před nimi, aby v předstihu oznámil jejich příjezd. Ve vstupní hale bylo příjemné teplo.

Scott majetnícky objímal Madeline kolem ramen. Jistě proto, aby Matthewsovy šokoval. Ačkoliv si toho Maddy byla vědoma, pocítila jistou vděčnost. Lámala si hlavu, jak rodiče na novinku zareagují. Budoucí zeť totiž nepochází z aristokratických kruhů ani nevlastní rozsáhlý majetek. Kromě toho dali jasně na srozuměnou, že pracující muž není vhodným nápadníkem pro jejich dcery, byť by se jednalo o lékaře či právníka.

Rodiče přispěchali do haly, po právu vyděšení i ohromení. Matka byla bílá jako stěna, hněvem křivila úzké rty. „Madeline, mělas být u Justine!“

„Došlo ke změně plánu,“ odvětil Logan a s úklonou přistoupil o krok blíž. „Je mi ctí vás poznat, lady Matthewsová.“

Madeline se provinile zajíkla, když matka okatě ohrnula nad Loganem nos a teatrálně couvla, aby mu dala dostatečně na vědomí, že není v její domácnosti vítán.

„Pane Scotte,“ zadrmolil lord Matthews. Užasle zíral na mladý pár. „Asi bychom se teď měli odebrat do salonu a vysvětlit si vzniklou situaci.“

„Ano, pane.“

Lord Matthews nevraživě pohlédl na svou dceru. „Ty ne. Běž do svého pokoje. S tebou si to vyřídím později.“

Madeline začala cosi namítat, ale Logan ji zarazil. „Maddy zůstane s námi, pane. Přítomnost vaší dcery je nezbytná, neboť budeme hovořit o její budoucnosti.“

„Jak už jsem vám povídal, pane Scotte, o ni se postarám sám. Projevil jste pořádnou drzost, když jste se opovážil sem přijet a vměšovat se do situace, která se vás už netýká.“

„Obávám se, že tak snadné to není, pane.“ S paží kolem dívčiných ramen následoval muže do salonku zařízeného strohým anglickým nábytkem z hnědého dřeva se zlatým polstrováním. Jediným zdobným prvkem byla krajinomalba od neznámého autora.

Lady Matthewsová se posadila a naznačila ostatním, ať učiní totéž. „Madeline, tvoje místo je tamhle!“ Ukázala na židli v koutě.

Logan cítil, jak dívka ztuhla. Popadl ji za chladnou ruku a přitáhl k sobě na pohovku. Pak se vyzývavě podíval na hostitelku. Žena nesouhlasně roztáhla chřípí a probodla návštěvníka nenávistným pohledem.

Někteří lidé považovali lady Matthewsovou za pohlednou ženu, avšak naprosto jí chyběla jakákoliv vřelost. Její obličej zcela postrádal vrásky smíchu, zato čelo brázdily hluboké rýhy vzniklé z ustavičného mračení. Dodávaly jí naštvaný a nepřístupný výraz. Logan usoudil, že když se tahle dáma pro něco rozhodne, nedá se přesvědčit ani zviklat.

Není divu, že se Madeline vzepřela vůli svých rodičů a utekla ze školy. Že zosnovala odvážný plán, aby se vyhnula domluvenému sňatku. Logan si uměl představit, co je lord Clifton zač. Madeline mu prozradila, že je starý. Kromě toho je jistě velice úctyhodný…

„A teď, pane Scotte…“ Lord Matthews si bezděčně pohladil plešatou hlavu a urovnal prošedivělé zbytky vlasů na zátylku. „Kdybyste mi ráčil vysvětlit, co pohledáváte ve společnosti mé dcery. Zeptal bych se přímo Madeline, ale obávám se, že by mi neřekla pravdu.“

Logan záměrně pohladil dívku po líčku. Pobavilo jej, když lady Matthewsová zalapala dotčením po dechu. „Madeline mi přijela oznámit závažnou skutečnost. Pokládala za svoji povinnost zpravit mě o ní jako prvního.“

„O co se jedná?“ otázal se lord Matthews přiškrceným hlasem.

Scott se dotkl pramínku vlasů, který se Madeline uvolnil z účesu. „Ona… my… čekáme dítě. Podle doktora se narodí v červnu.“

Odmlčel se, aby si vychutnal ohromení obou rodičů a odměřeně pokračoval: „Smysl pro čest mi přirozeně velí, abych se k této záležitosti postavil jako chlap. Proto jsem vás přišel požádat o požehnání…“

„Jakýpak smysl pro čest?“ skočila mu hněvivě do řeči lady Matthewsová. Kdyby náhodou v té chvíli svírala v ruce nůž, jistě by jej neváhala použít. „Po tom všem, co jste provedl naší dceři, máte ještě tu drzost hovořit o své cti?“

„On za nic nemůže,“ bránila Madeline budoucího chotě. Řekla by toho mnohem víc, ale Logan jí dal nepatrným stiskem na vědomí, že si přeje, aby mlčela.

Nespouštěl zrak z lorda Matthewse. V místnosti se vznášela nepřátelská atmosféra. „Pane…, jsem si jistý, že vzniklá situace se dá vyřešit k všeobecné spokojenosti. Dávám vám své slovo, že se o vaši dceru vzorně postarám. S vaším svolením vystrojím velkolepou svatbu…“

„Nejste mé dcery hoden!“ vyhrkla rozčileně lady Matthewsová. „Roky jsem ji připravovala na manželství s urozeným mužem, zušlechťovala ji jako květinu, a teď ji mám dát nějakému komediantovi? Nyní doopravdy klesla na samé dno a není nic víc než obyčejná…“

„Agnes!“ přerušil ji kvapně její choť. Oslovená sklapla naprázdno pusu a nenávistně se zahleděla na Logana.

I její muž se na něj obrátil. „Pane Scotte, oceňuji váš smysl pro povinnost. Nicméně si musím váš návrh důkladně rozmyslet. Navzdory politováníhodnému stavu mé dcery je mou povinností dbát na zájmy své rodiny. Jestliže se za vás Madeline provdá, postaví nás tím do špatného světla. Jistě chápete, jaký by vaše rozhodnutí mělo vliv na pověst našeho rodu. Dobré jméno je nám nade vše. Domnívám se, že bychom měli tenhle malér vyřešit pěkně v tichosti a vůbec vás do něj nezatahovat.“

Když si Logan uvědomil, co mu Matthews navrhuje, opovržlivě se zakřenil. Ten chlap by se radši zřekl svého vnoučete a zbavil se dcery, než aby požehnal Madelininu sňatku s komediantem. On však tohle nikdy nedopustí. Ochotně projde peklem, než by se vzdal Maddy a děťátka.

„Rozumujte si nad tím, jak chcete,“ pravil tiše, „ale ubezpečuji vás, lorde Matthewsi, že novorozeně ponese moje jméno.“ Nevzrušeně se postavil a dal tím najevo, že rozhovor je u konce. „Je pozdě,“ ucedil. „Nyní se odporoučím, avšak za několik dní se vrátím a oznámím vám datum svatby. Za čtrnáct dní bude Madeline mou.“

Manželé se postavili a jali se opřekot poštěkávat urážky i výhrůžky. Logan se už neobtěžoval brát na ně ohledy. „Varuji vás. Až tady nebudu, chovejte se k Madeline slušně. Ne abyste ji rozčilovali! Očekávám, že bude krásně odpočatá a dobře naladěná, až se pro ni vrátím.“ Nato pohlédl do dívčina obličeje. „Kdybys měla nějaké potíže, okamžitě pro mě pošli,“ nařídil jí.

„Ano, Logane.“ Nervózně se zazubila.

„Výborně,“ pochválil ji.

„Pane Scotte.“ Lord Matthews zbrunátněl vzteky. „Musím vás upozornit, že na našem panství nejste vítán. Nedoporučuji vám, abyste sem ještě někdy vstoupil.“

„Rád vám vyhovím, ale až si odsud nadobro odvezu Madeline.“

„Vy se mi odvažujete odporovat?“ zaburácel Matthews. „Mohu vás zruinovat a také to udělám, Scotte. Mám velice mocné a vlivné přátele…“

„Však já také.“ Muži proti sobě stáli jako dva kohouti a vzájemně se vyzývali pohledem. Posléze se Logan ozval nevzrušeným, téměř smířlivým tónem. „Nechovejte se jako hlupák, Matthewsi. Tímhle sňatkem víc získáte, než ztratíte. Bez ohledu na můj původ vám příbuzenský poměr se mnou přinese jisté výhody.“

„Například?“ otázala se povýšeně Agnes. „Dostaneme volné vstupenky do divadla?“

Logan se posměšně zašklebil, aniž spustil zrak z jejího manžela. „Určitě chcete pro svou dceru jenom to nejlepší, pane.“

Lord Matthews neochotně přikývl a jal se chlácholit svou protestující ženu.

Scott se stručně rozloučil a měl se k odchodu. Madeline ho vzrušeně následovala. „Logane…, kam máš namířeno?“ Netrpělivě se po ní ohlédl. „Jedu navštívit svoji rodinu.“

„Hodláš jim o mně říct?“

„Kromě jiného.“ S prohlášením paní Florenceové se zatím budoucí choti nesvěřil. Nemá význam cokoliv vykládat, dokud se její slova nepotvrdí – na což dojde dnes večer.

Madeline se nervózně kousla do rtu. „Vrátíš se pro mě?“

Logan se zlověstně zazubil. „Dřív než si myslíš,“ slíbil a byl pryč.

Kapitola 11

Do Buckinghamshiru Logan dorazil v půl jedenácté večer, avšak byl si jist, že Rochester dosud nespí. Hrabě vystačil pouze s několika hodinami spánku. Jako pilný starý pavouk spřádal dlouho do noci své sítě v naději, že v nich za rozbřesku uvízne nějaká nebohá kořist.

Rochester hravě rozpoznal lidské slabosti a neváhal jich využít. Neštítil se přemluvit čerstvou vdovu, aby mu prodala veškerý svůj majetek za zlomek původní hodnoty, anebo hodiny vysedával u smrtelného lože svého příbuzného a hučel do něj tak dlouho, dokud nesepsal novou poslední vůli – ve prospěch Rochestera. Andrew mu o tom vyprávěl. Společně se vysmívali Rochesterově hrabivosti, která je upřímně znechucovala.

Kočár projel vesnicí a minul hřbitov, na němž snili svůj věčný sen mnozí udatní příslušníci zmíněného rodu. Z pomyšlení, že by mohl být jedním z nich, se Loganovi dělalo špatně. Odjakživa hraběte nenáviděl pro jeho vypočítavost a zrádné chovám. Neuměl si představit, že v jeho žilách koluje stejná krev. Tahle možnost se mu hnusila mnohem víc než přesvědčení, že je synem Paula Jenningse. Jennings je pouze omezený surovec, zato Rochester je zákeřný bídák. Zneužívá lidi ke svým záměrům, a když je dostatečně vysaje, odhodí je stranou jako nepotřebné harampádí.

Kočár minul velkou chalupu s kamenným plotem, již dal hrabě pro Jenningsovy před léty postavit. Pohodlně v ní žili Paul, Mary a jejich tři děti. Paul měl kromě ní pronajatou zemědělskou půdu. Vzmohl se dokonce natolik, že si najal čeledína, který za něj dře, zatímco on sám dřepí v hospodě a nasává. Za Paulovým nenadálým štěstím pochopitelně stál Logan, který mu platil velké peníze za to, aby ho rodina nenavštěvovala v Londýně.

Povoz dokodrcal k rozlehlému venkovskému sídlu, jež se utápělo ve tmě. Rod Drakeů v něm žije již po tři generace. Důstojná kamenná rezidence působí strohým a nepřístupným dojmem stejně jako její majitel. Dokonce i okna jsou malá a úzká, aby snáze odolala vetřelcům.

Jelikož se Scott v domě dokonale vyznal, vstoupil bez ohlášení. Počínal si velice opatrně, aby nikdo z domácího personálu pána neupozornil na jeho příjezd. Neomylně zamířil do knihovny, kde hrabě listoval v knize s uměleckými rytinami.

„Scotte?“ Stařec udiveně vzhlédl a nepřátelsky přimhouřil oči. „Tebe bych tu opravdu nečekal. A navíc v tuto nekřesťanskou hodinu…“

Logan ve dveřích zaváhal. Na okamžik si připadal jako uhranutý. Navenek si nebyli s Rochesterem nikterak podobní, snad až na výšku a typ postavy. Přesto objevil jistou shodu, a to ve způsobu, jakým hrabě bojovně vysouval bradu. Snad za to mohl výrazný zahnutý nos či huňaté obočí… Ach bože, opravdu se od sebe tolik liší?

Nedbal na bušení ozývající se mu zčistajasna v hlavě a kurážně vstoupil do místnosti. „V poslední době zásadně přicházím na návštěvy neohlášený,“ poznamenal a sklonil se nad knihou rytin. Zaostřil na obzvlášť povedený portrét z dílny anglického rytce Williama Faithornea a letmo se dotkl jeho okraje.

Rochester svazek vztekle zaklapl a odfrkl si. „Přišel sis poplakat, protože jsem získal Harrisovu sbírku, přestože tvoje nabídka byla vyšší?“

„Já nikdy nepláču, pane.“

„Ale ano. Bohužel jsem udělal tu chybu, že jsem před několika lety vstoupil do tyátru a viděl tě, jak se producíruješ po jevišti. Ten kus se jmenoval Richard Druhý. Doufám, že se už nikdy nestanu svědkem takové ubohé, ukňourané produkce.“

„Hrál jsem svoji roli tak, jak byla napsaná,“ odvětil nevzrušeně Logan.

„Pochybuji, že si ji Shakespeare představoval takhle,“ poznamenal jízlivě Rochester.

„Vy jste ho nejspíš dobře znal, že?“ odsekl Logan a stařec se na něho zle zaškaredil.

„Drzý mizero! Vyklop, proč jsi sem vlezl, a vypadni.“

Logan se na muže dlouze zahleděl. Nejradši by se otočil na patě a beze slova odešel.

„Nuže?“ Rochester netrpělivě povytáhl obočí.

Scott odsunul knihu stranou a opřel se o stůl. „Rád bych vám položil jistou otázku, pane. Řekněte mi…, znáte dámu jménem Nell Florenceová?“

Rochester nehnul ani brvou, jen bezděčně sevřel v prstech zvětšovací sklo ve zlatém rámu. „Nell Florenceová,“ opakoval zvolna. „Nic mi to neříká.“

„Kdysi hrála komediální role v Drury Lane.“

„Snad neočekáváš, že mě zajímají takové triviální věci?“ Bez mrknutí hleděl na Logana, jako by před ním neměl co tajit.

Cosi v Loganově nitru se pohnulo a našeptávalo mu, že paní Florenceová nelhala. Zčistajasna ucítil v hrudi nezměrnou prázdnotu. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Jste vskutku mistrný lhář,“ prohlásil ochraptěle. „Také v tom máte mnohaletou praxi, že?“

„Radši bys mi měl říct, proč jsi přišel ztropit scénu do mé knihovny. Copak ti ta tvoje paní Florenceová navykládala?“

Logan zatnul ruce v pěst, aby potlačil pokušení převrátit stůl a rozmetat všechno ve svém dosahu. Uvědomoval si, že rudne vzteky, a litoval, že nedokáže zachovat stejně nevzrušený výraz jako Rochester. Kam se poděl sebevědomý Logan Scott, kterého ještě před několika měsíci nic nerozházelo? Dříve si veškeré své emoce schovával na jeviště, avšak nyní se zdálo, že prolínají celým jeho životem.

„Jak vůbec dokážete sám se sebou žít?“ zeptal se rozechvěle Logan. „Jak jste mohl vlastní dítě svěřit takovému surovci, jako je Jennings?“

Rochester s přehnanou opatrností odložil zvětšovací sklo stranou. Obličej mu zesinal. „Zešílels, Scotte? Nemám ponětí, co to plácáš.“

„Dovolte mi osvěžit vám paměť,“ vyhrkl divoce Logan. „Před třiceti lety jste svého nemanželského syna předal do péče Paula a Mary Jenningsových. Měli ho přijmout za svého. Potíž tkvěla v tom, že ti dva nejsou schopni postarat se o psa, natož o lidskou bytost. V průběhu následujících šestnácti let mě můj ‚otec‘ ztřískal do krve tolikrát, že bych to ani nespočítal. Vy jste o tom po celou dobu věděl a neučinil jste nic, abyste ho zastavil.“

Hrabě konečně sklopil zrak. Dělal, že si prohlíží rám zvětšovacího skla, a přitom pečlivě zvažoval odpověď. Logan ke svému úžasu shledal, že svírá v prstech přední díl mužovy košile a zvedá ho z křesla, až se téměř dotýkají nosy. „Dlužíte mi pravdu, zatraceně,“ zavrčel. „Přiznejte, že jsem váš syn.“

Ve starcově obličeji se objevila hrozba. „Dej ode mě ruce pryč!“

Jako by se zastavil čas. Po předlouhé době Logan povolil sevření. Rochester klesl zpátky do křesla a upravil si košili. „Tak dobrá,“ ucedil. „Přiznávám…, že jsi parchant, kterého jsem zplodil s dcerou Nell Florenceové. Mohls dopadnout hůř, než se ocitnout u Jenningsových. Klidně jsem tě mohl dát do sirotčince a dočista se na tebe vykašlat. Kromě toho jsem nestál stranou, když tě ten hulvát Jennings týral. Když se jeho řádění vystupňovalo, pohrozil jsem mu výpovědí ze svého panství a ztrátou roční apanáže.“

„A za to vám mám poděkovat?“ Logan si otřel dlaně o kabátec, jako by je měl umazané.

„Určitě se domníváš, že sis ode mě zasloužil víc,“ prohlásil stařec mrazivě. „Vskutku jsem s tebou měl nějaké plány. Jenže ty ses rozhodl pro tyátr. Kdyby sis vybral jinou profesi, byl bych ti velice nápomocen.“

„Nyní chápu, proč nemůžete divadlo ani cítit,“ zavrčel Logan. „Připomíná vám moji matku.“

Rochesterovy oči se hněvivě zablýskly. „Lepší život než se mnou Elizabeth nikdy nepoznala. A kdyby nebylo tebe, nezemřela by! To tys ji zahubil, spratku! Byl jsi na její útlé tělo příliš velký! Odjakživa jsi byl nenažraný fracek!“

Obvinění zaburácelo místností jako rána z pistole. Logan málem ucouvl, tak silně na něho zapůsobilo. „Prokrista,“ zašeptal. Dělalo se mu zle.

Ačkoliv Rochesterovo chování zůstalo příkré jako dřív, jeho tón o něco zvlídněl, když dodával: „Zřejmě za to nemůžeš.“

Logan se zachytil okraje stolu a znovu se o něj opřel. Nedokázal ze starce spustit zrak. „Řekl jste o mně někdy Andrewovi?“ slyšel se ptát.

Rochester zavrtěl hlavou. „Nebylo třeba. A vezmu‑li v úvahu všechny jeho neřesti, domnívám se, že by mu nikterak neprospělo, kdyby to teď zjistil. Už několik měsíců jsem ho neviděl střízlivého. Tohle by ho mohlo dorazit.“

„Ani se Andrewovi nedivím, že pije. Když mi paní Florenceová oznámila, že jste můj otec, také jsem sáhl po lahvi.“

„Nell…, ta stará vtíravá kočka.“ Rochester si pohladil bradu a zachmuřil se. „Věděl jsem, že bude jednoho dne dělat potíže. Proč se zčistajasna rozhodla všechno ti říct?“

Logan mu rozhodně nemínil nic vysvětlovat. Jen ať se o chystaném sňatku s Madeline dozví z jiných zdrojů. „Nemám ponětí.“

„Nuže… Jaký bude tvůj další tah? Hodláš si s Andrewem domluvit schůzku a obšťastnit ho sdělením, že jste bratři?“

Scott zavrtěl hlavou. „Ode mě se to nikdy nedozví.“

Hrabě se zatvářil překvapeně. „Doufám, že si uvědomuješ, že i kdybych se k tobě veřejně přihlásil, jako nemanželský syn nemáš nárok na dědictví.“

„Nechci od vás vůbec nic – ani jediný šilink.“

„V tom případě se zdá, že je všechno v pořádku…“

„Takhle jste si to přece představoval,“ obořil se na něj mladý muž hořce. „S radostí vyplním vaše přání. Vězte, že máte pouze jednoho syna. Bůh ho ochraňuj před péčí jeho otce!“

„K Andrewovi jsem se choval příkladně,“ namítl stařec. „To tys ho zkazil. Kvůli tobě se dnes utápí v alkoholu.“

Logan na něho udiveně zíral. „Tvrdíte, že za všechno můžu já?“

„Nemysli si, že nevím, že mu dáváš peníze. Ta tvoje takzvaná pomoc mu naopak jenom škodí. Dokud se najde idiot, jenž s chutí zaplatí jeho dluhy, bude Andrew dál vesele nasávat a holdovat hazardním hrám.“

„Bylo by vám milejší, kdyby ho věřitelé nechali zmrzačit? Kdyby na něj poštvali zabijáky, aby mu zpřeráželi každičkou kost v těle?“

„Je nejvyšší čas, aby Andrew čelil následkům svých činů. Jinak po mé smrti skončí ve vězení pro dlužníky. Velice bych proto ocenil, kdyby ses přestal vměšovat do jeho života.“

„S největší radostí.“ Logan se jako v mátohách pustil stolu a zamířil ke dveřím.

„Scotte,“ zamumlal stařec.

Logan se na prahu zastavil, aniž se ohlédl. Do uší se mu vetřel Rochesterův zadumaný hlas. „Nikdy jsem nepochopil, proč sis vybral zrovna divadlo. Vždyť bys uspěl v každém oboru, který by sis zvolil. Hodně se mi podobáš.“

„To máte pravdu.“ Loganovi se zadrhl hlas. V tu chvíli se ze srdce nenáviděl. Obrátil se k otci. Ke své hrůze si uvědomil, že jejich podobnost není zase tak vzdálená. Oba jsou sobečtí a neštíti se manipulovat lidmi. Obchodu a umění věnují víc času než starostlivosti o své bližní. „Časem by se ze mě jistě stal stejně nelítostný mizera, jako jste vy. Důvod, proč jsem se upsal divadlu, je ten, že jsem neměl na vybranou. Mám je v krvi.“

„Stejně jako tvoje matka.“ Rochester ho upřeně studoval. „Přiznávám, že ses jí odmalinka podobal víc, než mi bylo milé. Můžu jen hádat, co zakouší Nell, když se na tebe podívá.“

Logan odešel, aniž mu odpověděl. Cítil se, jako by měl v patách samotného ďábla.

Madeline seděla v rohu postele obklopená hraničkami úhledně složeného oblečení. Přelétla zrakem přes truhly a kufry, které lemovaly stěny její komnaty. Sbalila si většinu svých věcí, aby je ještě před svatbou poslala do Loganova domu v Londýně. Oddavky se budou konat za týden v salonu zmíněného sídla. Matthewsovi trvali na tom, že rodinná kaple by se pro tento účel hodila lépe, avšak Logan jejich návrh odmítl. Madeline věděla, že chce mít všechno pod kontrolou a nikomu nedovolí jakkoliv se vměšovat.

„Madeline!“ Ve dveřích se objevila její starší sestra Justine. Oči jí hořely vzrušením. Justine jí přijela pomoci s přípravami. Althea poslala srdečné blahopřání a zároveň omluvu. Právě je s manželem ve Skotsku a každým dnem očekávají narození potomka.

„Už je tady!“ zvolala mladá žena. „Zahlédla jsem jeho kočár!“

Madeline se nervozitou sevřel žaludek. Ačkoliv v průběhu uplynulého týdne Logan zaslal jejím rodičům několik dopisů, nesměla si je přečíst. Pojednou nemohla jíst ani spát. Bála se, že si snoubenec vše rozmyslel a od svatby ustoupil.

„Musíš tu večeři dojíst,“ nabádala ji včera večer matka. „Jestli ztratíš na váze jediné deko, tvůj snoubenec nás obviní, že tě dostatečně nekrmíme – a já ho budu muset náležitě umravnit.“

Madeline přistoupila k zrcadlu a zkontrolovala svůj vzhled. Uhladila si sukni a upravila si živůtek. Tím, že zeštíhlela, vynikla její ňadra, jež se dmula z výstřihu.

„Udělej si něco s vlasy,“ radila netrpělivě sestra. „Máš je jako vrabčí hnízdo.“

Dívka si vytahala z účesu vlásničky, mechanicky jej rozpletla a znovu upravila. Justine se k ní přitočila a prsty si poupravila vlastní účes. Naslinila si špičky prstů a zkrotila neposlušné zlaté prstýnky spadající jí do čela. Pak se spokojeně usmála na svůj bezchybný obraz.

Justine odmalinka okouzlovala lidi svou porcelánově bílou pletí a zlatými lokýnkami. Sálal z ní obdivuhodný klid. Patřila k těm holčičkám, které nikdy nejsou nezvedené, neponičí jedinou hračku a neušpiní si boty. Sotva byla uvedena do společnosti, uháněli ji ti nejžádanější muži z Londýna, a dokonce se jí dvořili i někteří francouzští šlechtici. Její ruku nakonec získal bohatý vikomt Bagworth. Justine je a vždycky bude pýchou Matthewsová rodu, zatímco Madeline je černou ovcí rodiny.

Justine na sestru naléhala, aby si pospíšila. Ta si vetkla do vlasů poslední vlásničky a štípla se do tváří, aby do nich dostala trochu barvy. V době, kdy sestoupily do přízemí, byl Logan uveden do salonu, kde ho s chladnou zdvořilostí přijala jejich matka.

Jakmile spatřil dvojici mladých dam, kvapně se postavil. V nevelké místnosti vyhlížel obzvlášť urostlý. Široká ramena se dmula v dokonale střiženém černém kabátci, klenutý hrudník obepínala šedá vesta, nohy zase uhlově černé kalhoty. Tmavé kadeře s mahagonovými odlesky měl čerstvě zastřižené.

„Pane Scotte,“ pípla nejisté Madeline. Nevěděla, zda má k snoubenci přistoupit či ne. Logan vyřešil její dilema za ni. Dvěma dlouhými kroky byl u ní a uchopil ji za ruku. Místo aby dívce políbil hřbet ruky, vtiskl jí polibek do dlaně. Jednalo se o velice důvěrné gesto. Samozřejmě hrál divadýlko před Agnes a Justine. Přesto Madeline poskočilo srdce radostí.

Snoubenec se na ni pozorně díval, zkoumal každičký detail jejího obličeje. Mezi obočím mu naskočila vráska. „Ty jsi nic nejedla,“ broukl tiše, aby jej ostatní neslyšeli.

„Ty také ne,“ odvětila. Ani jí neušlo, že Loganovo tělo je štíhlejší než jindy. Přesto z něj čišela ryzí síla.

Logan se kysele zazubil a obrátil se k Justine, aby se jí představil. Madeline napjatě vyčkávala, až se v jeho očích objeví ono okouzlení, jež její sestra vyvolala u každého muže. Zvláštní, ale zdálo se, že na Logana její půvab nepůsobí. Jako by na něho neudělal sebemenší dojem.

„Těší mě,“ zamumlal mdle.

Justine se zatvářila uraženě. „Vítejte do rodiny, pane Scotte. Doufám, že budete na mou malou sestřičku hodný.“

„Mám to v úmyslu, lady Bagworthová.“ Logan posměšně povytáhl levé obočí. Tahle nanynka zjevně očekává, že z ní budu celý pryč. Pravda, je hezká, ale Madeline je z těch dvou líbeznější. Má zajímavější rysy, vlídné oči a sálá z ní inteligence, kterou její sestra postrádá.

Obrátil pozornost k paní matce, která seděla na opačné straně místnosti. „Lady Matthewsová, obávám se, že se zde dlouho nezdržím. Doufám, že mi dovolíte strávit s Madeline několik minut v soukromí.“

Agnes nikterak neskrývala své pobouření. „Jako byste nevěděl, pane Scotte, že důvěrný rozhovor bez účasti gardedámy není přípustný.“

„Domnívám se, že za dané situace na tom nezáleží,“ namítl klidně. Madeline zrudla jako pivoňka a Justine se zachichotala.

Agnes nestoudná poznámka popudila. „Dokud jste pod mou střechou, pane Scotte, trvám na dodržování základních pravidel slušnosti – přestože vám připadají zbytečná. Smíte si s Madeline promluvit, ale pouze za účasti Justine.“ Nato dotčená dáma vyplula z místnosti, ovšem nezapomněla vrhnout Justininým směrem významný pohled.

Rozhostilo se ticho. Justine se zakřenila, načež se omluvně usmála a odebrala se na opačnou stranu pokoje. Postavila se k oknu a předstírala zájem o dění venku, zatímco Logan odvedl Madeline do kouta.

„Omlouvám se…,“ spustila nešťastně dívka. Chtěla se omluvit za matčinu příkrost, avšak Logan jí přitiskl prst na ústa. Obklopila ji důvěrně známá vůně tabáku, čistého oblečení a vlny.

„Jak se cítíš?“ otázal se a sklouzl zrakem na upnuté šaty s vysokým límcem.

Maličko se zapýřila. „Výborně. Děkuji.“

„Pořád tě trápí ranní nevolnosti?“

„Ano.“

„Za měsíc za dva to přejde. Hlavně nikdy nesmíš mít prázdný žaludek.“

„Jak to, že jsi tak obeznámený s ženskými obtížemi?“ odvážila se zeptat.

Logan se její troufalosti zasmál. „Moje kolegyně často řešila tytéž potíže.“

„Chceš tím říct, žes nikdy neměl těhotnou…?“ Madeline nedokázala utajit svoje obavy.

„Neměl,“ pravil něžně. „Ty jsi první žena, s níž jsem počal dítě.“ Zalovil v kapse a vytáhl z ní malý předmět. „Podej mi ruku.“

Cítila, jak jí navléká těžký prsten. Sklopila k němu zrak. Spatřila kanárkově žlutý, přinejmenším pětikarátový diamant obklopený kroužkem třpytících se bílých démantů. Krása šperku ji natolik uchvátila, že na Logana vytřeštila oči.

„Prokristapána!“ nevydržela Justine. „Ten kámen je velký jako holubí vejce!“

„Děkuji ti,“ zajíkla se Madeline. „Nikdy jsem nedostala tak drahý dárek.“

Logan pohodil rameny. „Jestli se ti nelíbí, můžeme jej vyměnit za něco jiného.“

„Ach ne… Je dokonalý.“ Zírala na jiskřící drahokamy a hledala správná slova, jimiž by snoubenci dostatečně poděkovala, ale žádná se nezdála dost vhodná.

Justine nedokázala potlačit zvědavost a přichvátala k nim. „Ukaž mi ho, Madeline! Nebesa, ten kámen je fantastický! Smím si prsten vyzkoušet?“ Aniž vyčkala na odpověď, stáhla sestře šperk z prstu a dychtivě ho zkoumala. „Nevidím jediný kaz! A ta barva!“ Šibalsky se usmála na mladý pár. „Podle mě za takovou nádheru nestačí jenom poděkovat, Madeline. Neměla bys pana Scotta odměnit polibkem? Mamá tu není a… já jí nic nepovím.“

Zkoprnělá Madeline zamžourala na svého snoubence. Nedokázala z jeho výrazu nic vyčíst. „Pan Scott je velice ostýchavý…,“ spustila, avšak Logan ji přerušil darebáckým zachechtáním.

„Zase tak ostýchavý nejsem, zlato.“ Uchopil dívčin obličej něžně do dlaní a přisál se k jejím rtům. Zachvěla se vzrušením, když ji zlehka líbal na rty, jako by ochutnával vzácnou lahůdku. Je to jenom hra, nabádala se v duchu, aby Justine propadla dojmu, že se milujeme. Přesto se neubránila radosti, která ji zachvátila. Kolena se jí podlamovala slastí. Důvěřivě se o muže opřela a užívala si intimní dotek.

„Nuže,“ ozval se Justinin hlas, „zdá se, že vás moje sestřička dočista omámila, pane Scotte. Člověka zákonitě napadá, co na ní tak světaznalý a vzdělaný muž jako vy vidí.“

Logan se bezděčně ušklíbl. Justine očividně závidí, a to dost. „Madeline má vlastnosti, které jsem u žen předtím marně hledal,“ prohlásil sebejistě.

„Je umíněná,“ rýpla si Justine. „Upřímně doufám, že vám nepřeroste přes hlavu jako mým rodičům.“

„Justine.“ Madeline pohlédla na sestru zpod sklopených řas. „Nemusíš o mně mluvit jako o nezvedeném spratkovi.“

Logan se znenadání rozesmál a věnoval snoubence pochvalný pohled. Doprovodil ji k pohovce. „Nechte si sourozenecké pře na později,“ zamumlal. „Mám málo času a potřebuji s Madeline probrat podrobnosti naší svatby.“

„Copak nezůstaneš na večeři?“ podivila se Madeline.

Zavrtěl hlavou. „Nerad bych kohokoliv nutil – včetně sebe – podstoupit martýrium u společného stolu.“

„Moudré rozhodnutí, pane Scotte,“ poznamenala Justine. „Naše matka se nikterak netají tím, že vás nemůže ani cítit. Což je, myslím, veliká škoda. Zajímavějšího hosta jsme tu ještě neměli.“

„Což by vaše sestra jistě mohla potvrdit,“ prohodil škodolibě Logan a pohlédl na Madeline. Schválně jí tím připomněl společnou večeři, po níž následovala noc vášně. Zdálo se, že se náramně baví jejími rozpaky.

Naštěstí se konverzace vzápětí stočila na obyčejné věci, ale Madeline nešla z hlavy chystaná svatba. Za týden se stane Loganovou manželkou, a pokud si muž zamane, bude s ním opět sdílet lože. Varoval ji, že v této souvislosti ji do budoucna nečeká nic příjemného. Zřejmě tím chtěl říct, že na ni nebude brát žádné ohledy. Třeba ji to bude bolet. Nemohla uvěřit, že by jí Logan dokázal ublížit. Navzdory své vznětlivosti není krutý.

Agnes se vrátila, aby se zúčastnila debaty o nadcházející svatbě. Jakmile došlo na nevěstin šat, vznesla několik námitek. Ani za nic Madeline nedovolí vdávat se v bílém „Byl by to vrchol pokrytectví,“ prohlásila neoblomně. „O tuto výsadu se moje dcera sama připravila.“

Logan bez mrknutí čelil jejímu nesouhlasnému pohledu. „Když jsem vaši dceru poznal, byla nevinná. Má právo vdávat se v bílém.“

„Nemůže skládat před Bohem slib čistoty, když čistá není. Takové rouhání! Vůbec bych se nedivila, kdyby následně uhodilo do střechy. Blesk je totiž poslem božím!“

Logan se posměšně ušklíbl. „Přestože nejsem zbožný člověk, předpokládám, že náš Pán má na starosti důležitější věci, než se pohoršovat nad barvou svatební róby vaší Maddy.“

„Maddy.“ Agnes znechuceně potřásala hlavou. „Ráda bych vás poprosila, abyste nenazýval mou dceru jménem vhodným leda tak pro nějakou krčmárku.“

„Máti,“ chlácholila ji Justine. Konejšivě poplácala Agnes po úzkém rameni. Matka se jí podvolila, avšak dál se tvářila jako bouřkový mrak.

Madeline se osmělila Logana zlehka dotknout. „Prosím,“ špitla tiše. „Máti má pravdu, neměla bych nosit bílou.“

Ačkoliv bylo patrné, že by se muž nejradši přel, spokojil se se zamračením a výmluvným tichem.

„Děkuji ti,“ hlesla Maddy a zaplavila ji úleva.

„Je mi dočista jedno, zda budeš stát před oltářem nahá jako prst,“ zavrčel. „Hlavně aby už to bylo za námi a já se mohl věnovat své práci.“

Agnes hrubou poznámku zaslechla a dotčením ztuhla. Justine ji musela opětovně chlácholit.

Madeline sklopila zrak do klína. Rozuměla Loganově netrpělivosti. Věděla, že v jeho životě má divadlo přednost před vším ostatním. Milovaný Capital žádná osoba nezastíní.

Jakmile se dohodli na svatebních šatech, Logan rozhovor kvapně ukončil a zvedl se k odchodu. Sotva se odporoučel, opustila Madeline jak nervozita, tak dobrá nálada. Pojednou si připadala sklíčená. Vrátila se do svého pokoje, aby pokračovala v balení. Justine ji doprovázela.

„Je to zcela mimořádný muž!“ zvolala sestra, jakmile za nimi zapadly dveře. „To vystupování! A ty modré oči! Nicméně nejpozoruhodnější mi na něm připadá hlas. Domnívám se, že by jím hravě svedl každou ženu, i kdyby jí pouze předčítal matematické rovnice.“

Madeline poslouchala chvalozpěvy své sestry a v skrytu duše se nadouvala pýchou. Justine s ní odjakživa jednala přátelsky a blahosklonně. Poprvé z ní čiší závist.

„Tedy z tebe se ale vyklubala malá potvůrka!“ pokračovala Justine. „Nemohly jsme s Altheou uvěřit svým uším, když jsme se dozvěděly, žes utekla ze školy a zapletla ses s Loganem Scottem. Podle mě je úžasný. Je mi jen líto, že si bereš chlapa, který je hluboko pod tvoji úroveň.“

Madeline se zarazila. „Já ho rozhodně za méněcenného nepovažuji.“

„A správně děláš. Musíš se chovat, jako bys nevěděla o jeho mrzkém původu.“ Justine se k sestře naklonila a oči se jí zvědavě třpytily. „Scott působí jako vášnivý muž. Předpokládám, že je skvělý milenec. Jaké to s ním je, Madeline? Pověz mi to.“

„To přece nejde,“ bránila se dočista ohromená dívka. „Takové důvěrnosti…“

„Jsem tvoje sestra – mně se můžeš se vším svěřit. Vyprávěj mi o panu Scottovi a já ti na oplátku vylíčím, jaké to je s lordem Bagworthem.“

Madeline si představila Justinina mrňavého, kulatého manžela a začala se culit. „Justine, odpusť mi, ale tvoje nabídka není zrovna lákavá.“

„Dobrá.“ Mladá žena se zatvářila dotčeně. „Lord Bagworth není tak pohledný jako pan Scott, zato má přístup do té nejvyšší společnosti. Z tohoto hlediska tvého muže dalekosáhle převyšuje.“

„Určitě máš pravdu,“ odvětila Madeline, potlačujíc smích. S takovou reakcí nepočítala. Justine totiž byla nesmírně pyšná na to, že uhnala manžela s titulem, ohromným venkovským panstvím, rezidencí v Londýně a houfem služebnictva, které ji ustavičně obskakovalo. Ovšem Logan Scott je ještě movitější. A jak přiznala Justine, je to pohledný chlap. Madeline nikterak nevadilo, že mu v žilách nekoluje jediná kapka modré krve. Báječnějšího muže v životě nepoznala, lepšího manžela si snad ani nemohla přát. Vlastně se trápila tím, zda je ho vůbec hodna.

O týden později se v Loganově salonu plném krásných olejomaleb konala svatba. Madeline téměř nevnímala, že za ní stojí její příbuzní: rodiče, sestra Justine a lord Bagworth.

Kromě nich Scott na obřad pozval jen vévodkyni a vévodu z Leedsu a poněkud překvapivě i paní Florenceovou. Madeline netušila, co ho k tomu vedlo. Vždyť se se stařenou seznámil teprve nedávno. Jednali spolu se zdvořilou ostražitostí a zdálo se, že je pojí společné tajemství, které nejsou ochotni nikomu prozradit. Madeline doufala, že se později všechno dozví. Chtěla vědět, co ty dva k sobě táhne.

Na úředníkovy otázky Logan odpovídal jednoslabičně, tvářil se vážně. Vskutku výtečný herec, jenž mistrně maskuje svoje emoce. Madeline si byla jistá, že v duchu se Logan proti obřadu bouří. Jistě by ho ani ve snu nenapadlo, že někdy vstoupí do vynuceného svazku se ženou, jíž otevřeně pohrdá. Popravdě řečeno, byla připravená nést odpovědnost za děťátko sama, avšak v koutku duše věděla, že jakmile se o něm Logan doslechne, nebude schopen existenci svého potomka ignorovat. Lítost a pocit hanby způsobily, že ji v očích zaštípaly slzy.

Oddávající je nabádal, aby se milovali a ctili jeden druhého. Potom přišly na řadu přísahy, které je navěky spojí. Vtom Logan spatřil dívčiny slzy a bezděčně zatnul zuby. Úředník je prohlásil za muže a ženu. Novomanžel vtiskl na ústa své choti chladný polibek a tím obřad zpečetil.

Poté se hosté shromáždili v jídelně, kde je čekala hostina o osmnácti chodech. Jednalo se o kruhovou místnost obloženou mramorem a podpíranou zlacenými korintskými sloupy. Na stropě zdobeném bohatou štukaturou se skvěl výjev z Bouře.

Usazena na opačném konci dlouhého stolu Madeline na svého muže sotva viděla přes mohutný zlacený křišťálový svícen, který stál mezi nimi. Její příbuzní byli z přepychu, jenž je obklopoval, dočista paf. Drahé víno teklo proudem, atmosféra se uvolňovala, spokojenost hostů podtrhovaly lahůdky francouzské kuchyně.

Justinin manžel, lord Bagworth, plesal nad vynikajícími ročníky vín. „Musím vám říct, Scotte, že zvládáte roli hostitele na jedničku.“

Dříve než mu Logan stačil odpovědět, vzhlédla Agnes od talíře a kysele ucedila: „Doufejme, že se stejnou grácií zvládne i roli oddaného manžela.“

Lehkovážně pronesená poznámka mohla být snadno pokládána za přátelský žert, avšak zřetelně z ní čišel Agnesin nesouhlas s daným stavem věcí.

Madeline ztuhla a napjatě vyčkávala na Loganovu odpověď. K její úlevě odvětil vyrovnaným tónem: „Věřím, že nebudete mít důvod ke stížnostem – ani moje žena.“

„Kdepak,“ prohlásila Madeline. Protože po většinu dne mlčela, obrátily se k ní tváře všech přítomných. Proto pokračovala významným tónem: „Matka tím chtěla říct, že věří, že pan Scott hravě splní její vysoká očekávání.“

„Vím, co tím myslela,“ ubezpečil ji Logan a v modrých očích mu toho dne poprvé pobaveně zajiskřilo.

Jako dezert byly podávány rozličné druhy sýra, víno a ovoce. Pak si pánové dopřáli doutník a sklenku portského, dámy čaj a družný rozhovor. Vévodkyně z Leedsu využila příležitosti, aby si s Madeline promluvila v soukromí. Uvelebily se na židlích stranou od ostatních. Bylo to od Madelinina odchodu z Capitalu poprvé, co se viděly.

„Blahopřeji vám, Maddy,“ spustila Julia. „Doufám, že budete v manželství velice šťastni.“

Madeline se mdle pousmála. „Když si vzpomenu, jak tahle známost začala, stále nemohu uvěřit, že je to skutečně pravda.“

Julia se chápavě zachichotala. „Váš svazek není první ani poslední, který vznikl za ne zrovna ideálních okolností. Věřím, že mít manželku a dítě Loganovi v mnoha směrech prospěje.“

„Nikdy mi neodpustí, co jsem mu provedla,“ hlesla nevěsta. „A já mu to nevyčítám.“

„Hloupost. Jistě cítíte, že vás Logan stále miluje, Maddy. Jen se vám bojí důvěřovat. Mějte s ním trpělivost. Nebude to snadné. Však víte, je tvrdohlavý jako mezek.“ Nato pokračovala rázným a povzbudivým tónem. „Nevím, zda vám to Logan už řekl, ale požádal mě, abych vám pomohla s přípravou plesu, který by se měl konat zhruba za měsíc.“

„Ale proč?“

„Aby vás předvedl celému Londýnu, samozřejmě.“

Madeline poklesla na duchu a zesinala. „Všichni na mě budou koukat a šeptat si…“

„Na nějakých řečech nezáleží,“ chlácholila ji Julia. „Věřte mi. O mně se drbalo celé roky. A teď, když jste se provdala za Logana, jste na řadě vy. Zakrátko si na to zvyknete.“

Připojila se k nim paní Florenceová. Odmítla Juliinu pomoc a ztěžka usedla na židli. V tmavě modré toaletě lemované krajkou vypadala jako královna. Hrdlo a zápěstí zdobily šňůry perel. Padlo několik pochvalných připomínek k obřadu a následoval chvalozpěv na Loganovo sídlo.

„Jakmile dojde na finanční záležitosti, jsou herci naprosto nemožní,“ poznamenala paní Florenceová a pyšně se rozhlížela kolem sebe. „Ovšem váš manžel je, jak se zdá, výjimkou, Maddy. Potkalo vás náramné štěstí.“

„A hned v několika směrech.“ Mladá žena se přinutila k úsměvu, jímž však své společnice neošálila.

„Ano, souhlasím,“ přisvědčila stařena a vrásky v koutcích jejích očí se prohloubily, jak se vlídně uculila. „Časem to bude ještě lepší, dítě. To vám slibuji.“

Madeline se zhluboka nadechla a maličko se uvolnila. Zvláštní, ale ty dvě jí poskytly útěchu, již se jí matka se sestrou ani nepokusily nabídnout. V náhlém popudu stiskla paní Florenceové ruku. „Děkuji, že jste přišla na moji svatbu, madam. Vaše přítomnost mi hodně pomohla.“

„Musím se přiznat, že tuhle svatbu bych si nedala za nic na světě ujít. Ačkoliv o tom nemáte ponětí, otevřela jste mi mnohé dveře, dítě.“ Zdálo se, že stařena je navýsost spokojená a kochá se dívčiným nechápavým výrazem.

„Jaké dveře?“ otázala se Julia a se smíchem zahrozila své přítelkyni prstem. „Vypadáte jako kočka, která našla hrnec smetany. Musíte mi všechno povědět.“

„Snad na to jednou dojde,“ zazněla neurčitá odpověď. Poté se stařena odmlčela, popíjela čaj a spokojeně se rozhlížela po místnosti.

Madeline si ani neuvědomila, kdy hosté odešli. Vytráceli se jeden po druhém, až zbylo jen služebnictvo sklízející nádobí… a Logan. Tvářil se jakoby nic, což Madeline znepokojovalo. Hověl si na židli u jídelního stolu, dlouhé nohy pohodlně natažené před sebou, a popotahoval z doutníku. Madeline seděla vedle něho. Stále měla na sobě svatební šaty – světle růžové, ozdobené u krku a v pase o něco tmavšími růžičkami.

Kdyby nebyla napjatá jako struna, rozhodně by si domácí pohodu užívala. Dům konečně ztichl, už nemusela s nikým povinně konverzovat. Ovšem další tvrdá zkouška ji teprve čeká, a kdy či zda k ní vůbec dojde, závisí výhradně na Loganovi.

Zabloudil k ní očima a chvíli se na ni díval. Stejně by pohlížel na obraz nebo sochu. Madeline napadlo, že se Julia mýlí. Kdepak, Logan ji nemiluje. Žádný muž by nehleděl na milovanou ženu jako na kus nábytku, který v případě potřeby odsune stranou. Několikrát byla v pokušení zapříst s ním rozhovor, ale vždycky to vzdala. Připadalo jí zvláštní, že kdysi spolu dokázali přátelsky mlčet a nyní se kolem nich vznáší nesnesitelně napjaté ticho.

„Tvůj pokoj je připravený,“ prohlásil nakonec Logan, když uhasil nedopalek v bronzovém popelníku. „Ať tě některý sluha doprovodí.“

„Znamená to, že nebudeme sdílet společnou…“

„Ne. Každý budeme mít svoji. Jak dobře víš, z divadla se vracím v nekřesťanskou hodinu. Když budeš spát ve své ložnici, nebudu tě rušit.“

A já nebudu narušovat tvoje soukromí, pomyslela si Madeline, ale mlčela. „Velice ohleduplné,“ zamumlala a vstala. I Logan se postavil. Choval se jako dokonalý hostitel.

„Přirozeně si vymiňuji právo tě tu a tam navštívit,“ poznamenal.

Madeline přikývla. Měla se co ovládat. „Co dneska večer?“ otázala se rozechvěle.

Z mužových očí se nedalo nic vyčíst. Halila je jemná kouřová mlhovina. „Až budeš připravená do postele, zastav se u mě.“

Dívka bolestně polkla. „Dobrá.“

Sotva překročila práh, klesl Logan zpátky na židli. Madeline cítila v zádech jeho pronikavý pohled.

Dosud nepoužívaná ložnice v Loganově apartmá se dočkala stavebních úprav. Zmizela dřevěná příčka a místnost se o polovinu rozšířila. Stěny pokrývaly nové zlatobílé tapety a působivě naaranžované olejomalby. Byly na nich zachyceny hrající si děti a výjevy z domácího života.

Ryze ženský dekor Madeline potěšil. Procházela pokojem a všímala si změn. Na krbové římse stály pozlacené hodiny, přikrývka z béžového hedvábí byla ozdobená krajkou, v koutě nechyběla krabice na šití vykládaná perletí.

Ačkoliv Madeline na komornou nezvonila, jedna se objevila, aby jí pomohla ze šatů. Nato se nevěsta oděná v cudné noční košili s vysokým límcem usadila k toaletnímu stolku. Utápěla se v myšlenkách. Služka jí kartáčovala dlouhé zlatisté vlasy.

Něco říkala. Madeline k ní roztržitě vzhlédla. „Cože? Bohužel jsem nedávala pozor.“ _

„Ptala jsem se, zda ještě něco nepotřebujete, paní Scottová.“

„Paní Scottová,“ pousmála se novomanželka. „Jste první, kdo mě tak oslovil.“

Komorná se zazubila, uklonila se a odešla.

Madeline zírala na své pobledlé líce. Bezděčně se do nich štípla, aby dostaly trochu barvy. Jistě nemá důvod se Logana bát. Však jí neublíží. Koneckonců čeká jeho dítě. Na druhou stranu jí může pořádně znepříjemnit život. Stal se jejím chotěm a ona je mu vydána na milost. I když se rozhodne být k ní krutý, nikdo nezasáhne v její prospěch.

Madeline pohledem zkontrolovala dlouhou řadu knoflíků na bílém nočním kabátku. Energicky vysunula bradu a rázně vykročila z ložnice.

V Loganově pokoji plápolal v krbu oheň. Muž odpočíval v posteli, s rukama za hlavou se opíral o pelest. Byl nahý, zakrytý pouze tenkou dekou, pod níž se jasně rýsovalo jeho dlouhé svalnaté tělo. Ve světle plamenů se jeho pleť kovově leskla. Madeline se zastavila několik kroků od lůžka, když vtom zaburácel jeho hlas.

„Svlékni si ten župan.“

Zmateně na manžela pohlédla.

„Dělej,“ zamumlal, oči se mu vyzývavě třpytily.

Madeline se pokoušela mu vyhovět, ale prsty jí vypověděly službu. Logan projevil nezvyklou trpělivost. Mlčky ji pozoroval. Dívka zápolila s nekonečnou řadou titěrných knoflíčků. Sotva je zdolala, vysunula paže z rukávů a nechala oděv klesnout na podlahu. Zardívala se hanbou, neboť si uvědomovala, že světlo ohně prosvěcuje tenkou látku noční košile, takže je vidět každičký detail jejího těla.

„Teď ten zbytek,“ požadoval neúprosně Logan.

Vpíjela se pohledem do manželovy kamenné tváře a nahmatala zapínání vzadu na krku. Vadil jí pocit, že se stala hračkou v rukách rozmarného muže. Jestliže ji Logan míní ponižovat, náramně se mu to daří. Uchopila do dlaní jemnou látku a chystala se ji přetáhnout přes hlavu. Náhle zaváhala. Ne, tohle nemůže.

„Dělej!“ vyzval ji manželův nesmlouvavý hlas.

Dívka zadržela dech a jediným mocným pohybem se zbavila nočního úboru. Ledabyle jej upustila na podlahu. Chlad zaútočil na každý centimetr jejího těla. Naskočila jí husí kůže, bradavky se proměnily v tvrdé hroty. Vyschlo jí v ústech. S prsty zatnutými v pěst stála před mužem, který si ji nestydatě prohlížel.

„Je mi zima,“ špitla zoufale. Toužila se něčím zakrýt.

„Vidím,“ ucedil Logan s pohledem přikovaným k jejím ňadrům. Poodhrnul přikrývku a gestem své ženě naznačil, aby se k němu připojila.

Madeline si nedokázala pomoci, cestou k loži se zakrývala rukama. Jednu si tiskla na prsa, druhou držela v klíně.

Nesmírně tím Logana pobavila. Zhluboka oddechoval.

„Ten falešný stud klidně zahoď, má drahá. Do svítání budu znát všechna tvá tajemství.“

Zuby jí drkotaly, když váhavě vklouzla pod přikrývku. Cítila, jak má nervozitou zatnuté svaly. Loganova teplá dlaň ji pohladila po boku. Bezděčně ucukla. Obávala se nejhoršího a on byl zatím nesmírně něžný, téměř neosobní. Přivinul ji k sobě a zkušenými prsty zkoumal její tělo jako zapálený sochař své dílo.

Přesto jí zůstával vzdálený. Vášnivého milence, jehož si pamatovala, vystřídal vypočítavý cizinec. Bude se s ní milovat v čistě fyzickém smyslu, naprosto bez emocí. Kéž by dokázala totéž! Jenže sotva se ústy dotkl jejího ňadra a rukou klína, nesvedla potlačit radostné zatetelení.

Madeline se spokojeně zavrtěla, dychtivě mu vycházela vstříc. Rty se zachvívaly pod tíhou nevyřčených slov. Stálo by ji veškerou sílu je pronést. Miluji tě…, miluji… Jenže on o její lásku nestojí.

Zrovna když se jí začala zmocňovat extáze, Logan se odvrátil. Madeline na protest zasténala. Napřáhla k muži paže. Logan se nad ní hrozivě tyčil. Na okamžik se obávala, že od ní odejde a posměšně ji nechá ve svém loži celou rozechvělou a rozpálenou žádostivostí. „Prosím…,“ pípla hlasem, který vůbec nepoznávala.

„Mlč.“ Dotkl se manželčiných úst špičkami prstů, na nichž ulpěla její vůně.

Madeline se kousla do rtu, ani nedutala. Trhla sebou, když na bříšku ucítila mužovy rty. Putovaly stále níž. Váhavě mu zabořila prsty do vlasů. Logan odstrčil její ruku a dál zkoumal její tělo ústy, zuby i jazykem. Zabloudil do prohlubně pupíku, na oblinu boku, na širou pláň kyprého stehna.

„Ne,“ bránila se, když dobyl toto území, a odhodlaně se mu vykroutila. Nikdy by ji nenapadlo, že se stane svědkem takové nestoudnosti. „Ne!“

Avšak manžel ji nesmlouvavě popadl za zápěstí a přišpendlil k matraci. „Už mi nikdy neodmlouvej!“ napomenul ji stroze. „V posteli ani jinde.“

Kusé okřiknutí dívku ohromilo. Chápala, že mu ublížila a tohle je svérázný druh pomsty. Logan se rozhodl, že si za všech okolností prosadí svou. „Tohle nesmíš,“ odporovala mu a divoce škubla pažemi. „Nechci to!“

Logan se zle rozesmál a opětovně k ní sklonil hlavu. V Madelininých očích se objevily slzy vzdoru a hanby. Manžel ji líbal na místa, o nichž se domnívala, že není přípustné se jich dotýkat. Ačkoliv se pokoušela zkřížit nohy, tělo ji zradilo. Zachvívalo se slastí a nestydatě se muži nabízelo. Loganovy rty ji pálily, dobyvačný jazyk nutil sténat rozkoší. Madeline přestala být sama sebou. Proměnila se v dychtivou bytost prahnoucí po ukojení. Lačně se pod mužem svíjela, dokud se nedostavilo kýžené uvolnění. Poté zeslábla a zvláčněla.

Dříve než stačilo vyvrcholení doznít, Logan se nad ni vyhoupl. Cítila, jak proniká do svatyně jejího těla, a pokusila se protestovat. Zuřivě mu zabušila do hrudi. Nevnímal ji. Dál se nořil do opojné hlubiny, dokud žena nezavzdychala blahem a neotevřela se mu jako květina. Zvolna, rytmicky se vlnil a Madeline opět vystoupala k nebeským výšinám.

Zabořila obličej do ohbí jeho ramene a uvědomila si, že nyní Loganovi s konečnou platností patří. Avšak první milování bylo úplně jiné. Tehdy se Scott pasoval do role jejího partnera, učitele a přítele. Nyní je jejím pánem, činícím si nárok na manželčino tělo i duši.

Vtom rozkoš znovu nabyla vrchu a zapudila veškeré úvahy. Logan se naposledy zhoupl v bocích a divoce se otřásl. Lnuli k sobě potem zbrocenou kůží, ruce i nohy měli propletené. Vzájemná blízkost působila na Madeline jako hojivý balzám. Uklidňovalo ji, že se muž zachvívá v její náruči, ovívá ji horoucím dechem a jejich srdce tlučou ve shodném rytmu. Pochopila, že bez ohledu na to, jak moc se Logan snaží, nedokáže k ní zůstat lhostejný. Uvolněně na ní spočíval a ona vítala jeho těžké tělo, dokud se s povzdechem neodvalil stranou.

Přála si, aby ji políbil, pohladil, na okamžik uchopil za ruku, avšak Logan se jí ani nedotkl. Náhle se do ní znovu dala zima. Sáhla pro přikrývku a vytáhla si ji až ramenům. Zvažovala, zda nemá odejít.

„Mám se vrátit do své ložnice?“ zeptala se.

Logan si dal s odpovědí načas. „Ne. Můžu tě ještě potřebovat.“

Arogantní připomínka vyčarovala na dívčiných rtech úšklebek. Poslušně klesla do polštářů. Mějte s ním trpělivost, radila jí Julia. Inu, rozhodně půjde o nadlidský výkon. Pokusí se napravit předchozí pochybení – dluží mu to. Obrátila se na bok a v narůžovělém světle zkoumala manželův profil. Oči měl zavřené, ale zjevně mu trvalo dlouho, než usnul. Madeline mohla jen hádat, co se mu honí hlavou.

Za deset let, co Logan spravoval a řídil divadlo Capital, ještě nikdy nepřišel pozdě na zkoušku. Až dnes.

Obvykle se probouzel čiperný a svěží, avšak zmíněného rána byl ospalý a omámený spánkem. Jakmile vedle sebe spatřil snící Madeline, neodolal a přitáhl ji k sobě. Miloval se s ní, zatímco zívala a vrněla jako probouzející se kotě. Teprve poté si uvědomil, kolik je hodin.

Zaklel a zamračil se. V chvatu se oblékl a rozběhl se ke kočáru, aby zachránil, co se dá. Přesto se dostavil o pětačtyřicet minut později. S úšklebkem zamířil k zadnímu vchodu a potom do zkušebny. Kolegové mu jistě dají co proto. Mají plné právo stěžovat si na jeho nedochvilnost. On je za totéž bez váhání káral.

Až na učně Jeffa zela místnosti prázdnotou. „Pane Scotte!“ zvolal. „Napadlo nás, že dneska možná nepřijdete…“

„Kde jsou všichni?“ skočil mu ředitel do řeči a zachmuřil se.

„Na jevišti. Když jste nedorazil, ujala se řízení zkoušky vévodkyně.“

Logan přikývl a vydal se do zákulisí divadla. Doléhaly k němu tlumené hlasy a ozvěna kročejů. Bezděčně se napřímil v ramenou a vstoupil na jeviště. Vzápětí strnul. Soubor na něho čekal seřazený do půlkruhu s poháry a kalíšky v rukou. Ozval se nezaměnitelný zvuk otvíraných lahví. Všichni se na Logana spokojeně křenili. „Blahopřejeme!“ zvolal kdosi, zatímco jiný hlasitě poznamenal: „Jdete pozdě!“

Nato propukl jásot a smích. Skleničky cinkaly a šampaňské teklo proudem. Kdosi vtiskl Loganovi do ruky číši. Scott se křivě pousmál. „Oslavujeme můj prohřešek nebo svatbu?“

Přistoupila k němu Julia, tvářila se pobaveně. „Obojí. Dlouho jsme na to čekali. Dávejte si pozor, pane Scotte, nebo si začneme myslet, že jste člověk jako my!“

„Ano, na tom bychom se mohli všichni shodnout,“ odvětil Logan. „A věřte mi, že můj pozdní příchod je neomluvitelný a příkladně se za něj potrestám.“

„V tom případě je všechno v pořádku,“ prohlásila pohotově Arlyss Barryová. „Vyrabovali jsme totiž vaši pokladničku na pokuty a za získaný obnos nakoupili šampaňské.“

Kolegové vyprskli smíchy a Logan s úsměvem zavrtěl hlavou.

„Na divadelní společnost Capital!“ zvolal někdo vesele. „Na smečku nenechavých opilců!“

Logan zvedl svoji sklenku jako všichni ostatní. „Na pana Scotta!“ přisadil si a všichni se zhluboka napili.

„Slyšte! Slyšte!“

„Bůh žehnej panu Scottovi!“

„A smiluj se nad jeho ženou!“ dodal jakýsi troufalec, načež propukl ohlušující řehot.

Kapitola 12

Ať už za to mohlo šampaňské, ředitelova svatba anebo překvapivě dobrá nálada, bylo zřejmé, že se atmosféra v Capitalu stonásobně zlepšila. Logan si ani nevzpomínal, kdy naposledy šly zkoušky jako po másle. Herci byli bystří a vnímaví, ale i ostatní personál se zapáleně věnoval svým úkolům a dbal na detaily. Co se samotného Logana týkalo, přímo přetékal energií.

Vědomí, že na něho doma čeká Madeline, že se jí smí dotýkat, vídat se s ní a milovat ji, kdykoliv se mu zamane, ho naplňovalo spokojeností, kterou horko těžko skrýval. Ne že by byl připraven přiznat, že ji miluje, anebo jí odpustit – k tomu zatím čas nedozrál. Přesto si život bez ní nedokázal představit. Včerejší noc a dnešek jsou toho jasným důkazem. Během čtyřiadvaceti hodin byl zase sám sebou, tím starým schopným Loganem. Znovu se s lehkostí sobě vlastní chopil otěží.

„Výborně!“ chválila ho Julia během zkoušky. Zrovna ona, která na potkání hlásala, že Logan žádné uznání nepotřebuje, protože beztak je nafoukaný až až. Právě nacvičovali nový kus s názvem Růže. Je to příběh starého muže, který hodnotí svůj bouřlivý život. „Ten monolog, kdy vzpomínáš na dny svého mládí, mi málem vehnal slzy do očí,“ svěřila se.

„Je výtečně napsaný,“ mínil Logan. Vraceli se spolu do svých pracoven.

„A tvůj přednes je fantastický,“ dodala vévodkyně. V tyrkysových očích se zračila zvědavost. „Zdá se, žes konečně našel to, cos hledal, ať to bylo cokoliv. A vděčíš za to Maddy, že?“

Ačkoliv její vnímavost Logana popudila, nedokázal se s Julií přít. Odpověděl jí proto nevraživým zabručením.

Julia se očividně bavila. „Zřejmě Maddy zazlíváš, že poukázala na tvou zranitelnost.“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem z kamene,“ opáčil věcně. „A jestli mám na svou ženu dopal, tak kvůli něčemu úplně jinému.“

„Opravdu?“ posmívala se mu kolegyně. Vstoupila do své kanceláře, ale na prahu se otočila. „Už se těším, jak se budeš tvářit v průběhu nadcházejících měsíců, Logane. Jsem zvědavá, kdo nakonec vyhraje. Ta část tvého já, která touží po štěstí, anebo ta, jež se vytrvale brání každému, kdo si troufne tě milovat.“

„Pro dráhu herečky je vás škoda, Vaše Milosti,“ prohodil muž přes rameno. „S takovou dávkou fantazie jste se měla raději věnovat psaní.“

Chodbou se nesl zvuk ženina zvonivého smíchu. Sotva Logan otevřel dveře pracovny, spatřil za svým stolem sedět Andrewa. Lebedil si v jeho křesle a vesele popíjel.

„Jimmy!“ vykřikl a širokánsky se zazubil. „Copak takhle se tváří novomanžel? Mračíš se jako čert!“

„Co ode mě chceš?“ zavrčel Logan a potřásl příchozímu rukou.

Andrew se uculil a ukázal na bedničku u svých nohou. Obsahovala tucet lahví brandy, každá z nich byla ozdobená mastičkou. „Přinesl jsem ti dárek, Jimmy. Přiznávám, že jsi ranil moje city, když jsi mě nepožádal, abych ti šel za svědka, ale vzhledem k našemu dlouholetému přátelství jsem se rozhodl to přejít.“

Logan uchopil jednu z lahví a uznale si ji prohlížel. Třicet let stará francouzská brandy. „Děkuji, Andrewe.“

„A zatímco jsem čekal, rozhodl jsem se jednu ochutnat,“ pokračoval mladý muž. „Je to přímo nektar. Dáš si taky?“

„Skočím si do zkušebny pro skleničku.“

„Nenamáhej se, jednu jsem ti obstaral. Brandy se musí pít z pořádného skla.“

„Měl jsem tě pozvat na obřad,“ připustil neochotně Logan a opřel se o hranu stolu, „ale všechno se seběhlo hrozně rychle.“

„Slyšel jsem.“ Andrew se darebácky ušklíbl, oči se mu třpytily. „Doneslo se mi, že tvoje paní chodí s outěžkem.“ Teatrálně se vyděsil. „Neříkej mi, že je to pravda! Snad ti nebude zakrátko pobíhat po domě maličký Logan?“

Scott převzal sklenku a zakaboněně přikývl. Očekával další várku posměchu.

„Dobrá práce,“ pochválil ho k jeho úžasu Andrew. „Maddy je hezoučká jako obrázek, nemluvě o tom, že je dcerou vikomta. Lepší nevěstu bys nesehnal.“

„Copak? Žádné narážky na fakt, že jsem se musel ženit?“ nevydržel Logan. „Předpokládal jsem, že si neodpustíš náležitý komentář.“ Zvolna usrkával pálenku a vychutnával si její jemnou chuť.

Andrew se zazubil. „Je mi jasné, že tě uhánět nemusela, Jimmy. Znám tě strašně dlouho a dobře vím, že kdybys nechtěl, nikdy by sis ji nevzal.“

Mladý Rochester se nemýlil. Logan se s Madeline oženil z hluboké lásky a potřeby mít ji kolem sebe. Dá se říct, že její těhotenství sloužilo jako výmluva. Zvláštní, že ho Andrew tak snadno prokoukl.

„My před sebou přece nemáme žádná tajemství, že?“ zeptal se. Prohlížel si svého přítele a hlavou mu táhlo, že ve skutečnosti jsou bratři. Tím se vysvětluje, proč jejich kamarádství přetrvalo po mnoho roků. Ačkoliv o tom neměli ponětí, spojovalo je pokrevní pouto.

„Ani jedno,“ přisvědčil rozverně mladík.

Scott náhle pocítil silné puzení mu říct: Andrewe, já jsem tvůj bratr. Musel se velmi ovládat, aby udržel jazyk za zuby. Raději se zhluboka napil. Netušil, jak by bratr na novinku zareagoval. Logan pochyboval, že by ho nečekané odhalení potěšilo. S největší pravděpodobností by mu byl Loganův výrok proti mysli a velice by o něm pochyboval. Andrew by mohl pocítit hořkost a odvrátit se jak od svého otce, tak od bratra. Scott by nerad ztratil vliv, který na Andrewa má. Odsoudil by ho tím ke zkáze, neboť bratr by se bez zábran věnoval pitkám a hazardním hrám.

„Proč si mě tak prohlížíš?“ Andrew zvědavě povytáhl tmavé obočí. „Otec dělává totéž. Zkoumá mě jako neznámý živočišný druh.“

„Promiň.“ Logan se uvolnil. „Připadáš mi poněkud rozzlobený. Zase jsi trávil veškerý svůj čas v hernách?“

„Jedna moje prohýřená noc vydá za sto jiných,“ přiznal mladík a smutně se uchechtl. „Ale pokání si nechám na později. Přišel jsem ti jenom poblahopřát.“

„Jestli máš nějaké starosti…“

„Ty já mám pořád.“ Andrew vyhodil nohy na stůl. Nikterak se nestaral, že zablácenými podrážkami ničí Loganovy dokumenty a knihy. „Alespoň se nenudím. Pověz mi, Jimmy, jaké to je být ženatý?“

„Jsem v chomoutu teprve den,“ ucedil tázaný suše. „Zatím je brzy na jakékoliv závěry.“

Andrew se ušklíbl. „Neumím si představit, že by mi byla po zbytek života servírována tatáž večeře. Pochopitelně, chlap si může tu a tam dopřát změnu. Tedy za předpokladu, že je diskrétní.“

„Přesně,“ zamumlal Logan. Nepřítomně civěl do sklenky. Jestli si pořídí milenku, Madeline do toho nic není. Jenže on ji nemíní takhle urážet. Nedovedl si to ani představit. Nerad to přiznává, ale žádná žena ho nefascinuje tolik jako Maddy.

Andrew jako by mu četl myšlenky. Zčistajasna vyprskl smíchy. „Jemináčku! Netvrď mi, že ses do ní zamiloval!“

„Ne,“ odsekl pohotově Scott a náhle měl oči jako křemeny.

„Uff…, to se mi ulevilo. Láska je jed, Jimmy. Jenom si vzpomeň, co tě potkalo posledně.“

„Jak bych na to mohl zapomenout?“ otázal se Logan hlasem prodchnutým škodolibostí. Probodával mladíka pohledem, dokud se nezačal ošívat a nesklopil zrak k brandy.

„Už musím jít, Jimmy. Přeju ti hodně štěstí a tak podobně. Mimochodem, doneslo se mi, že v dohledné době pořádáš ples na počest své choti. Pokud je to pravda, pak očekávám pozvánku.“ žoviálně zamával na rozloučenou a odporoučel se. Chodbou se nesla ozvěna jeho kroků.

„Není důvod, aby Logan pořádal tak velkolepou oslavu… Rozhodně ne kvůli mně.“ Madeline zkroušeně zírala na vzorky ručně tištěných pozvánek. Neuměla si představit, že se v jejich elegantním sídle promenáduje na šest set lidí.

„Není to kvůli vám, drahá,“ namítla suše Julia. Sestavovaly spolu seznam hostů. „Na vině je Loganova ješitnost. Místo aby okolnosti vašeho překotného sňatku tajil, vystaví je okázale na odiv. Chce dát všem dostatečně na vědomí, jak neskonale je šťastný. Vůbec nepochybuji, že takové gesto sebere mnohým drbnám vítr z plachet. Zejména těm, které touží obdržet pozvání.“ Julia se nepatrně zamračila. Škrtla několik jmen a přidala pár dalších.

„Ale proč se to musí konat zrovna tady?“ nechápala Maddy. „Domem se bude courat spousta cizích lidí. Budou si všechno bedlivě prohlížet a nakukovat do všech koutů… Což Logana určitě nepotěší.“

„Samozřejmě že ne. Ale uvědomuje si, že když pozve hosty do svého tajemstvím opředeného sídla, společnost začne šílet. Každý, kdo něco znamená, bude žebronit o pozvání, a ti, co předem vědí, že je nedostanou, raději včas odjedou z Londýna.“

„Logan přijde o veškeré svoje soukromí.“ Madeline nedokázala sdílet Juliino nadšení.

„Jistě si uvědomoval, že když se ožení, vezme jeho samotářství za své. Rozhodně nemohl očekávat, že děvče ve vašem věku s ním bude ochotně žít jako poustevnice. Zajisté tu a tam zatoužíte po tanci, návštěvě opery, cestování, večírcích a společnosti…“ Julia se zarazila a znovu pohlédla na papír. „Hmm. Ještě bych měla několik jmen přidat.“

Zatímco se vévodkyně lopotila nad seznamem, klesla Madeline se zasténáním na židli. Konečně pochopila, co od ní Logan požaduje – sehrát životní představení. Nejenom že musí chodit s vysoko zdviženou hlavou, zatímco si ji lidé budou nepokrytě prohlížet a debatovat, zda je v naději či ne, zároveň z ní musí čišet sebedůvěra a noblesa, jak se od Scottovy ženy očekává. Jestli zklame, bude to mít špatný dopad na Logana i ji samotnou. Proč ji vystavuje takové zkoušce krátce po uzavření manželství?

„Netuším, zda to zvládnu,“ prohlásila hlasitě. Prsty si nervózně proplétala v klíně.

V Juliiných tyrkysových očích se objevil náznak sympatie. „Maddy, Logan pouze očekává, že se budete snažit.“

Madeline přikývla. Udělá, oč ji Logan požádá, protože ho miluje. Její manžel nesmí nikdy litovat dne, kdy se s ní oženil. Jednou ho přiměje přiznat, že si vybral správnou životní družku. „Udělám víc, než že se budu jenom snažit,“ prohlásila. „Hodlám uspět.“

„Tím lépe pro vás,“ smála se Julia. „Vás hned tak něco nezlomí, že?“

„To doufám.“

Dostavila se služebná a přinesla podnos s čajem a chlebíčky, avšak Madeline se nedokázala přinutit cokoliv sníst. Ustavičně ji trápila nevolnost. Logana její nedostatečný apetit popuzoval. Vyhrožoval, že jestli se Maddy vbrzku nevzpamatuje, pošle pro doktora.

„Na vašem místě bych se neznepokojovala,“ ubezpečila ji Julia. „Chuť k jídlu se vám zanedlouho vrátí. Naberete nejenom ztracená kila, ale ještě některá navrch.“

Madeline si položila dlaň na ploché bříško. „Už se na to těším. Zatím mi vůbec nepřipadá, že čekám dítě.“

„Jenom počkejte, až se začne hýbat a kopat,“ zubila se Julia. „Potom pochybnosti mít přestanete.“

Připozdívalo se a Julia odjela. Ovšem nezapomněla Madeline slíbit, že se u ní ráno zastaví a seznámí ji s několika mladými ženami. „Ne všechny mé přítelkyně patří do divadelního světa,“ svěřila se poťouchle. „Sňatek s vévodou mě nutí, abych se čas od času stýkala se ctihodnými lidmi.“

Madeline si uvědomovala, že vévodkyně je k ní neobyčejně laskavá. Bylo očividné, že si Logana vysoce považuje a tutéž velkomyslnost projevuje i vůči jeho ženě. Novopečená paní Scottová se uvelebila v rohu plyšové pohovky a do příchodu manžela se zaobírala četbou a ručními pracemi. Logan vstoupil do salonu a přinesl s sebou závan zimy. Vlasy měl pocuchané větrem a tváře zarudlé. „Maddy,“ pozdravil a přistoupil blíž.

Žena zaklonila hlavu, aby se na něj podívala. Zmocnil se jí pocit, že se utopí v manželových hlubokých modrých očích.

„Jedla jsi něco?“ otázal se.

Zavrtěla hlavou. „Cekám na tebe.“

Natáhl ruku a pomohl manželce vstát. Stisk měl pevný a dlaň teplou. „Jak probíhalo sezení s Julií?“

„Myslím, že jsme učinily mírný pokrok. Naplánovat tak velikou akci není lehké.“

Lhostejně pokrčil rameny. „Vtip spočívá v angažování těch správných osob.“

Kráčeli k jídelně. Madeline by se do Logana nejradši zavěsila, ale netroufla si. O něžnosti dosud neprojevil zájem. Obávala se, že kdyby překročila jistou hranici, dočkala by se tvrdého odmítnutí.

Od svatby uplynulo několik dní, a přestože se k sobě chovali zdvořile, sálalo z nich určité napětí. Zásadně se bavili na neutrální téma a pečlivě volili slova. Nedovolili si kradmé zamilované pohledy, ani letmé polibky a doteky. Veškeré zábrany mizely výhradně s příchodem noci. Tehdy Logan navštěvoval Madeline v loži. Mlčky ji svlékl a pomiloval se s ní. Ráno odcházel do divadla dřív, než se probudila.

„Jak probíhaly zkoušky?“ zeptala se, jakmile se usadili ke stolu.

Logan manželku pobavil roztržkou, jež se strhla mezi Arlyss Barryovou a herečkou, která ji měla střídat. Kromě toho se některým hercům nezamlouvá dohoda, již uzavřel s konkurenčním divadlem. „Z Daly nedávno odešlo několik předních osobností, proto jsem se rozhodl převelet k nim několik svých oveček, aby mohli uvést plánovanou hru, Jak se vám líbí? Na oplátku dva nebo tři členové jejich soboru vezmou vedlejší role v Růži. Bohužel, moji zaměstnanci s výměnou nesouhlasí. Domnívají se, že pro Daly jsou moc dobří.“

„Což jim nevyčítám,“ poznamenala Madeline. Koutkem oka sledovala dva lokaje, kteří přinášeli stříbrné nádoby s večeří. „Kdybych byla herečkou, také bych radši pracovala v Capitalu.“

„Nicméně udělají, co jim přikážu.“

„Ale proč jsi přistoupil na uspořádání, které přinese větší prospěch Daly než Capitalu?“

„Prospěje to našemu oboru jako celku. Nepřipustím, aby moje soutěživost neblaze ovlivnila londýnský divadelní svět. Záleží mi na každém souboru, nejen na tom mém.“

„To je výrok hodný státníka,“ zazubila se dívka.

„Třeba jím jednou budu.“

Sluhové obratně prostřeli stůl a naservírovali jim tenké plátky kuřecího masa s omáčkou ze smetany a sherry, míchanou zeleninu dušenou na másle, těstoviny s lanýži a vejce.

Madeline nešťastně zírala na výkvět francouzské kuchyně. Směs výrazných vůní ji připravila o poslední zbytek chuti k jídlu. Udělalo se jí mdlo. Odvrátila zrak od talíře a sáhla po sklenici s vodou. Logan se zamračil.

„Budeš jíst,“ prohlásil neochvějně.

„Nemám hlad.“ Žena polykala, aby se ubránila nevolnosti. Do nosu se jí vtíralo hutné aroma. Odstrčila pokrm stranou, zavřela oči a zhluboka se nadechla ústy.

„Krucinál,“ slyšela, jak se Logan zlobí. „Nesníš toho ani tolik, aby ses udržela ve formě, natož aby zbylo na děťátko.“

„Já se snažím,“ vyhrkla, víčka stále stisknutá. „Jenže je mi pořád špatně.“

Logan přivolal lokaje a poručil mu, aby z kuchyně přinesl kuřecí maso prosté jakéhokoliv ochucovadla či koření a šťouchané brambory omaštěné máslem.

„Zase to ponese zpátky,“ namítla Maddy. „Nic v sobě neudržím. Třeba to bude zítra lepší.“

Vyměnili si významný pohled. „Něco sníš, i kdybych ti to měl nacpat do krku,“ zavrčel nesmlouvavě manžel. „Když ses dostala do jiného stavu, máš zodpovědnost i za dítě.“

Obviňující tón skrytý v jeho hlase ji zabolel. „Sama jsem se do jiného stavu nedostala!“ ohradila se ostře. „Je to tvoje chyba stejně jako moje!“ Opřela si hlavu o ruce, lapala po dechu a zoufale si přála, aby se jí přestal zvedat žaludek.

Rozhostilo se krátké ticho. „Máš pravdu,“ přiznal bryskně Logan. „Vůbec jsem nepomyslel na následky. Příliš jsem po tobě toužil.“ Nato poněkud neochotně dodal: „Kromě toho jsem se o podobné věci nikdy nestaral. Ženy, s nimiž jsem se stýkal, samy učinily jistá preventivní opatření.“

Madeline úkradkem pozorovala manžela. Zdá se jí to, anebo se skutečně tváří kajícně? „Preventivní opatření?“ opakovala. „Nevím, o čem hovoříš.“

Logan se usmál. „Promluvíme si o tom později. Až se děťátko narodí.“ Přisedl si vedle své choti a vklouzl jí rukou za záda. Namočil ubrousek do sklenice s vodou a přitiskl jej na bledé čelo zbrocené potem. „Vzpomínáš si na chléb s mlékem, který jsi mi nutila, když jsem stonal?“ otázal se. „Slíbilas, že ti to můžu jednou oplatit.“

Z hrdla se jí vydralo cosi mezi smíchem a zasténáním. „Měla jsem tě nechat na pokoji.“

„Zachránilas mi život,“ přiznal. „A vůbec nezáleží na tvých postranních úmyslech. Starala ses o mě, přestože jsem měl příšernou náladu, blouznil jsem a měl smrt na jazyku.“ Studený obklad jí přinesl citelnou úlevu. „To nejmenší, co pro tebe můžu udělat, je, že ti tuhle laskavost vrátím.“

Stažené hrdlo povolilo, nevolnost mírně ustoupila. Madeline otevřela oči a zahleděla se na manžela. Díval se na ni způsobem, z něhož se jí divoce rozbušilo srdce. Kdepak, nejednalo se o zamilovaný pohled, který si pamatovala z počátku jejich vztahu, ale přinejmenším se kamsi vytratily chlad a odtažitost. „Můžeš mít, cokoliv chceš,“ zamumlal Logan, jako by chlácholil churavé dítě. „Stačí říct.“

„Cokoliv?“ Rozechvěle se rozesmála. „Uvědomuješ si, že s takovou nabídkou se vystavuješ jistému nebezpečí?“

Propaloval ji pohledem. „Nikdy neříkám nic, co nemyslím vážně.“

Tázavě se na muže dívala, dokud k nim nepřispěchal sluha s novou várkou jídla.

„Děkuji, Georgei.“ Logan se chopil vidličky. „To je prozatím všechno.“ S rukou za ženinými zády nabodl nevelké sousto a přidržel jí je u rtů. „Co myslíš, mohla bys alespoň ochutnat?“

Rezignovaně otevřela ústa, přestože její žaludek mohutně protestoval. Brambora se jí rozpouštěla na jazyku. Zvolna ji žvýkala.

„Ještě jednou,“ vyzval ji manžel.

Projevil neobvyklou trpělivost. Rozptyloval ji lehkou konverzací a svědomitě ji krmil. Byl nesmírně něžný. Každé sousto spolkla mnohem snáze než předchozí, takže nakonec zvládla polovinu své porce. Poté zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Už nemůžu.“

Odmítal se vzdát. „Víš to určitě?“

Přikývla. „Teď by ses měl navečeřet ty. Chladne ti to.“ Zatímco Logan jedl, usrkávala vodu z broušené sklenice. Fascinovaly ji manželovy velké ruce trhající kousky nadmíru vypečeného rohlíku, i způsob, jakým držel křehkou nožku číše. Když si všiml, že ho Madeline pozoruje, jako by se mezi ně vetřela nevyslovená otázka. Jeho výraz se změnil. Jako by pojednou ztratil klid, protože prahne po něčem, co nemůže dostat.

Odmítl dezert a pomohl ženě vstát od stolu. Několik uplynulých večerů strávili v salonu u krbu, kde si četli nebo povídali. Avšak dnes se zdálo, že Logan o manželčinu společnost nestojí.

„Nejspíš se uvidíme až ráno,“ prohodil, když ukazováčkem podepřel její bradu. „Mám v knihovně nějakou práci.“

Maddy svraštila obočí a ztišila hlas, aby ji nikdo nezaslechl. „Znamená to, že za mnou nepřijdeš?“

Jeho výraz se nezměnil. „Ne. Dneska tě nebudu rušit.“

Chystal se odejít, ale popadla ho za zápěstí. Na místě se zarazil. Madeline mu zírala zpříma do očí. „Nevadilo by mi to,“ sdělila mu. Víc mu v té chvíli nedokázala nabídnout.

Následovalo nepříjemné mlčení. Logan bojoval s pokušením. Věděl, co se mu snaží sdělit. Nesmírně po tom toužil. Madeline se nevyhýbá ponižování z jeho strany. Právě v tom tkví její zvláštní síla. Mockrát ji už setřel, avšak ona se od něho nikdy neodvrátila. Skoro jí tuhle vlastnost záviděl – čišela z ní nezdolnost, již sám postrádal.

Sklonil se a přitiskl rty k chladnému čelu. Cítil na ústech i pod rukama její hedvábnou pleť a pružné tělo. Vzápětí se prudce odtáhl. „Dobrou noc,“ broukl.

Madeline přikývla a vyčarovala nevzrušený úsměv. Poskytne Loganovi veškerý čas, který bude potřebovat. Bude s ním jednat trpělivě jako s divokým tvorem, který se bojí jejího doteku. Tvorem, který se někdy nechá přemluvit, aby jí zobal z ruky, ale zároveň je připraven kdykoliv ji kousnout.

Převlékla se do tenké noční košile s dlouhým rukávem a vklouzla pod přikrývku z těžkého hedvábí. Po chvíli jí bylo příjemné teplo. Bolelo ji v kříži. Nějakou dobu se vrtěla, než nalezla pohodlnou pozici.

Nemohla usnout. Marně napínala uši. Nechtěla propást okamžik, až půjde Logan spát. Posléze začala dřímat, ale ani tehdy nenacházela klid. Náhle se probudila z nepříjemně živého snu a shledala, že má dočista ztuhlé nohy. Pravým lýtkem projela silná křeč. Ani si neuvědomila, že vykřikla, ale muselo se to stát, neboť znenadání temnotu pročísl Loganův hlas. Cítila, jak k ní manžel usedá na postel.

„Maddy?“ naléhal, zatímco se zmítala bolestí. „Co se stalo? Pověz mi to.“

„Noha,“ zasténala. Příšerně ji bolela. Vůbec s ní nedokázala pohnout. „Nedotýkej se mě.“

„Dovol.“ Muž odstrčil její ruce. „Pokus se uvolnit.“

„Nemůžu.“ Opřela se o Logana zády a škubla sebou, když ucítila jeho dlaně na svém koleni. Zkušeně na lýtku vyhmátl křečí sevřený sval a jal se ho masírovat. Trýzeň ustupovala. Madeline vydechla úlevou a opřela se manželovi o hruď. Když se natáhl pro druhou končetinu, zamumlala: „Ta je v pořádku.“ Přesto ji opatrně prohnětl.

„Co se přihodilo?“ zajímal se.

„Probudila mě pronikavá bolest,“ hlásila Madeline. Připadala si jako v mátohách. Zdálo se, že Logan ví, jak si počínat, aby jí jeho doteky přinášely úlevu. „Julia tvrdila, že se to ženám v mém stavu občas stává.“

„O tom jsem nikdy neslyšel,“ namítl. „Jak často tě to trápí?“

„Dneska poprvé.“ Cudně si zakryla kolena noční košilí. „Děkuji ti. Mrzí mě, že jsem tě probudila.“ Mužovy ruce z ní sklouzly. Zívla a stulila se do klubíčka.

Slyšela, jak se Logan potmě svléká a odhazuje svršky na podlahu. Otevřela oči. „Ty tu zůstaneš?“ zeptala se váhavě.

„Ano, madam.“ Vklouzl k ní. „Vypadá to, že jste si předsevzala stůj co stůj mě vlákat do své postele.“

„Jestli mi tím naznačuješ, že na tebe zkouším nějaký podlý trik…“

„Je jasné, že nedokážeš odolat mému šarmu. Ani se ti nedivím.“ Objal ji kolem ramen a s úsměvem políbil.

Madeline si uvědomila, že si ji dobírá, a opřela se mu dlaněmi o hruď. „Ty domýšlivý chlape!“ chichotala se.

„Líbej mě,“ poručil a lačně se zmocnil dívčiných úst. Líbilo se mu, jak ho Maddy ovívá vřelým dechem. Hravost kamsi zmizela a nahradilo ji úporné soustředění. A bezbřehá něha, o níž Madeline pochybovala, že se jí ještě někdy dočká. Logan se jí jemně dotýkal špičkami prstů. Žena se ani nepohnula, vychutnávala si jeho laskání a chvěla se očekáváním.

Logan se sklonil k její hrudi a dlouhé minuty se věnoval citlivým bradavkám. Maddy mu ochotně vycházela vstříc. Prohýbala se v zádech. Nemohla se dočkat, až na sobě ucítí váhu svalnatého těla, až manžel převezme vládu nad její bytostí. Avšak Logan se ovládal. Opatrně putoval bříšky prstů po ženině těle a jeho doteky po sobě zanechávaly žhavé stezičky.

Madeline zapomněla na veškerou hrdost. Přistihla se, jak se muži nestoudně nabízí a dychtivě rozevírá stehna, dokud se neuvolil ukojit prsty její žádostivost.

Sebrala veškerou odvahu a neobratně se dotkla připraveného mužství. Logan zadržel dech. Pevně ji vinul k sobě. Hlasem drsným vášní jí mumlal do ucha: „Ano, Maddy…, ano. Tak je to správně.“ Zavrněl slastí. Trpělivě ji učil, co má rád. Zahrnul ji lichotivými slovíčky a drobnými polibky.

Když dosáhl své hranice, přehodil si manželčinu nohu přes bok. Madeline se mu pružně přizpůsobila. Zapadali do sebe, jako by byli stvořeni jeden pro druhého. Muž se zvolna nořil do ženina hebkého těla a vychutnával si každý centimetr dobytého území. Maddy se zalykala blahem. Logan se zhoupl v bocích a vytrvale ji dobýval, dokud nezačala sténat rozkoší. Jakmile dosáhla vyvrcholení, popustil uzdu své vášni a divoce dospěl k ukojení.

Zůstávali spojeni, muž přejížděl dlaněmi po fascinujícím ženském těle. Madelinina pleť mu připadala stejně křehká jako lístky jasmínu. Sklonil ústa k jejímu hrdlu a políbil ji. Na rtech mu ulpěla slaná chuť, cítil, jak jí pod tenkou pokožkou zběsile pulzuje žilka. Tento přepych si dosud nedopřál – vychutnat si svou ženu po milostném aktu. Připadalo mu to příliš důvěrné. A nebezpečné.

Tikot pozlacených hodin jako by se mu vysmíval. Ignoroval jej a pohodlně se natáhl vedle své choti. Zabořil ruce do její nádherné hřívy. Koneckonců, Madeline je nyní jeho. Může si s ní dělat, co chce. Hlavně nesmí dát najevo, jak hluboce ji miluje.

Po ránu Logana čekala schůzka s autorem divadelní hry, jehož práce nutně potřebovala zredigovať. Rozhodl se, že se s ním setká v Banburyho kavárně. Navštěvoval ji často. Vždycky dostal stůl u okna, kde byl dostatek světla. Ve zmíněném podniku panovala uvolněná, družná atmosféra. Doufejme, že příznivě ovlivní autorovu náladu. Jako všichni pisálci považoval každé napsané slovo za svaté.

„Uvař konvici extra silné kávy,“ volal pan Banbury na dceru, která mu pomáhala s vedením kavárny. „Právě dorazil pan Scott!“

Logan se ubíral ke svému stolu. Tu a tam se zastavil, aby prohodil několik slov s přáteli a známými. Podnik lákal převážně intelektuály: umělce, filozofy a hordy spisovatelů z Fleet Street.

Sotva si Scott připravil rukopis zmíněné hry, stránky čistého papíru a psací potřeby, objevil se před ním jeden z dobrých duchů téhle kavárny, člen Umělecké společnosti.

„Scotte, jaké štěstí! Moc rád vás zase vidím!“ zvolal lord Beauchamp srdečně. „Chci si s vámi promluvit o jisté záležitosti. Pardon… Vy zde na někoho čekáte, že? Nevadí, nepotrvá to dlouho.“

„Poslužte si.“ Scott ukázal na vedlejší židli.

Lord Beauchamp se uvelebil a mile se usmál. „Kdybych nevěděl, že se stýkáte s uměleckou komunitou a jste štědrým mecenášem, nezatěžoval bych vás tím.“

Logan tázavě povytáhl obočí. „Takže můžete přistoupit přímo k věci, lorde. Na lichotky jsem zvyklý.“

Lord Beauchamp se rozchechtal. „Jste první herec, od něhož tohle slyším. Dobrá. Budu upřímný. Chci, abyste prokázal laskavost jistému mladému malíři. Jmenuje se James Orsini.“

„Něco se mi o něm doneslo.“ Logan se krátce usmál na děvče, jež před něj postavilo kávový servis. Nato obrátil pozornost zpátky k Beauchampovi.

„Orsiniho technika je unikátní. Experimentuje se světlem i texturou, což je u tak mladého výtvarníka pozoruhodné. Problém tkví v hledání námětu. Potřebuje ztvárnit něco, co mu otevře dveře do předních výstavních síní.“

Logan se tiše zasmál a pozdvihl šálek ke rtům. Zhluboka se napil hořké kávy a pohlédl na svého společníka. „Tuším, nač se chcete zeptat. Odpověď zní ne.“

„Ovšem žádný malíř není považován za významného, dokud nevytvoří portrét Logana Scotta. Pokud já vím, umožnil jste to dvaceti začínajícím umělcům.“

„Bylo jich přesně dvacet pět,“ ucedil Logan suše.

„Avšak žádný z nich nebyl tak nadějný jako Orsini.“

Logan zavrtěl hlavou. „Bezpochyby máte pravdu. Ale seděl jsem modelem víckrát než kterýkoliv jiný herec.“

„Protože jste nesmírně úspěšný,“ zdůraznil Beauchamp.

„Jenže už toho mám plné zuby. Zvěčnili mě olejovými barvami, vtiskli moji podobu do mezzotintových rytin, jsem vytesán do mramoru. Busty, medailony a kresby bych ani nespočítal. Prokažte veřejnosti službu a ušetřete ji mých dalších portrétů.“

„Orsini ochotně přistoupí na všechny vaše podmínky. Nejsem v našem spolku sám, kdo se domnívá, že byste mu měl dát příležitost. Prokristapána, chlape, to vás máme všichni prosit?“

Logan se naoko zatvářil poplašeně a opětovně se napil. Zatímco Beauchamp napjatě vyčkával na odpověď, zvažoval možnosti. Po chvíli se pousmál. „Mám jiný návrh. Vyřiďte Orsinimu, že mu umožním portrétovat moji ženu.“

„Vaši ženu…?“ nechápal Beauchamp. „Aha. Vlastně se mi doneslo, že jste se nedávno oženil. Ale Orsini by určitě dal přednost vám…“

„Jestli touží po taháku na výstavu, podobizna paní Scottově mu bohatě postačí. V případě, že se mu podaří zachytit to, co na ní vidím já, dočká se bohaté odměny.“

Beauchamp na něho pochybovačně zamžoural. „Nuže… Povídá se, že paní Scottová je bytost neobyčejného půvabu…“

„Ba přímo líbezná.“ Logan zasněně zíral do šálku. „Má v sobě zakletou nevinnost, jež nevymizí, i kdyby žila sto let…“ Nato se bleskově vzpamatoval. „A pokud já vím, dosud ji nikdo neportrétoval. Orsini má veliké štěstí, že dostává tuhle příležitost.“

Lord Beauchamp na něho pobaveně pohlédl. „Oznámím Orsinimu vaše rozhodnutí. Ostatně, všichni jsou nezřízeně zvědaví na ženu, jež si vás ochočila.“

„Tohle slovo bych raději nepoužíval,“ zavrčel Logan a zamračil se.

„Drahý příteli, žádný jiný výraz není tak výstižný. Kdybyste viděl, jak jste se tvářil, když jste o ní mluvil…“ Muž se zachichotal, zdvořile se rozloučil a vrátil se ke svému stolu.

„Já ti dám, že jsem ‚ochočený‘,“ vztekal se tiše Scott, zatímco listoval scénářem. „Vždyť jsem jenom přiznal, že je krásná.“

* * *

Orsini nabídku bez váhání přijal. Ráno pošta doručila do Loganova domu dopis plný vděčnosti. Když se Madeline dozvěděla, co pro ni manžel přichystal, zmocnil se jí děs.

„Na veřejnosti se přece ukážu dávno předtím,“ namítla nešťastně. Zrovna prodlévali v knihovně. Dívka nervózně žmoulala v ruce jakýsi list.

Logan zaklapl účetní knihu a otočil se k manželce. „Správně střižená róba zamaskuje tvůj stav a několik tahů Orsiniho štětce postačí, abys měla zase vosí pas. Mimoto se alespoň budeš mít čím bavit.“

„Dovedu si představit řadu lepších způsobů, jak trávit volný čas.“

„Chci mít tvůj portrét. Jakmile ho Orsini vystaví, hodlám jej koupit.“

„Vystaví!“ zvolala Madeline a zrudla. „Logane, odmítám být předváděna jako nějaká trofej…“

„Ale ty jsi moje trofej!“ Z ďábelského záblesku v jeho očích jí přeběhl mráz po zádech. „Jsi moje a budu se tebou chlubit kdekoliv a kdykoliv se mi zlíbí.“

Madeline na něho zírala široce otevřenýma očima. Byla příliš ohromená, aby mohla mluvit.

„Co je to?“ Logan ukázal bradou na papír v její ruce.

„To je seznam předpokládaných výdajů spojených s chystaným plesem. Je zřejmé, že něco musíme vynechat. Chtěla jsem se o tom s tebou poradit…“

„Pojď mi to ukázat.“ Odsunul židli od stolu a poplácal si na koleno. Jeho výraz Madeline znervózňoval.

Dívka se k němu opatrně přiblížila a nejisté mu usedla na klín. Záda měla rovná jako pravítko. „Možná by bylo pohodlnější, kdybych se usadila tamhle…“

„Já jsem v pohodě,“ ubezpečil ji muž a přitiskl k sobě. Uchopil zmíněný soupis a přelétl zrakem jednotlivá čísla. K Madelinině údivu neobjevil nic nepatřičného. „Tohle jsem víceméně čekal,“ prohlásil vyrovnaně.

„Bude to stát majlant,“ zhrozila se Maddy. „Ustavičně jsem vévodkyni opakovala, že ples nemusí být tak výstřední, ale ona trvala na tom, že všechno musí být prvotřídní. Všeho objednala dvakrát víc, než jsem navrhovala… Čemu se směješ?“

„Neměl jsem ponětí, že se zdráháš utrácet moje peníze, zlato.“ Logan odložil papír na stůl. „Opatrnost je chvályhodná vlastnost, ale nejsi manželkou troškaře.“

„Já vím…, ale z čeho budeme žít po zbytek roku?“

Pohrával si s krajkou na jejím živůtku, stáhl jí z ramen jemný šál. Potutelně se usmíval. „Můžeš být klidná, Maddy. Takový ples bychom mohli uspořádat každý týden a ještě by nám hodně zbylo.“

Madeline na něho nechápavě zírala, soustředěním nakrčila čelo. „To jsi… To jsme tak bohatí?“

„Patří nám čtyři nemovitosti, nemluvě o lovecké chatě ve Wiltshiru.“ Všiml si jejího zájmu, proto ledabyle pokračoval: „Kromě toho máme jachtu, pivovar, stavební společnost, výrobnu střešních tašek a podíly v těžařských podnicích, které prosperují v koloniích. Dále jsem investoval do železnice a loděnic, z nichž nám plynou dobré výnosy. Potom je tu pochopitelně moje umělecká sbírka, divadlo a další majetek.“ Dívčin užaslý výraz ho pobavil. „Můžete si otevřít účet, kde je vám libo, madam. Nepochybuji, že mám dostatek prostředků, abych vás všestranně zajistil.“

Chvíli trvalo, než se Madeline vzpamatovala. Zdálo se, že sňatkem získala větší majetek, než mají rodiče, sestra a dokonce lord Clifton.

Logan se zčistajasna rozchechtal, jako by jí četl myšlenky. „Ovšem než začnete chodit s nosánkem nahoru, madam, uvědomte si, že nejsem příslušníkem aristokracie, a žádné z našich dětí se nebude pyšnit šlechtickým titulem.“

„Na tom mi nesejde,“ odvětila Madeline. Poznámka, že si manžel přeje mít víc dětí, způsobila, že se jí zběsile rozbušilo srdce.

„Našim potomkům to možná vadit bude.“

„Ti se obejdou i bez titulů. Naučí se spoléhat na vlastní schopnosti, stejně jako jsi to dokázal ty.“

„Když myslíte, paní Scottová…“ Posměšně se usmál. „Vypadá to, že mi lichotíte.“

Přivinul ji k sobě blíž a Madeline ucítila, jak je vzrušený. Rozpačitě se zapýřila. Ačkoliv ji vzájemné důvěrnosti těšily, neslušelo se, aby se jim oddávali během dne. Co kdyby sem vkročil někdo ze služebnictva nebo neohlášená návštěva? „Logane,“ zašeptala, „mám ještě spoustu práce…“

„Já taky.“ Začal jí rozepínat šaty. Divoce se bránila, avšak ledabyle odstrkoval její ruce stranou.

„Co když sem vtrhne komorná?“ vyděsila se Madeline a zároveň se zatetelila slastí, když ucítila manželovu dlaň ve svém živůtku.

„Pošlu ji pryč.“ Energicky odhrnoval početné sukně a zápolil se spodním prádlem. Ozval se nezaměnitelný zvuk trhající se látky.

„Tady ne… Pojďme nahoru,“ žebronila Maddy. Líčka jí hořela, když si ji manžel obkročmo posadil na klín a ona mezi stehny ucítila jeho vzduté mužství.

„Moment.“ Logan si bleskově rozepínal poklopec. Krátce se uchechtl, protože Maddy se mu nervózně zavrtěla v klíně. „Přestaň hlídat ty dveře.“

„Nemůžu si pomoct.“ Zalapala úlevou po dechu, když do ní plynule vklouzl. „Och… Neměli bychom…“

„Obejmi mě,“ nařídil jí dutým hlasem. Tiše ji naváděl, jak se má pohybovat.

Madeline blaženě zavřela oči. Poslepu nahmatala mužova ramena, aby se jich přidržela. Nikdy by nevěřila, že je schopná takové nestoudnosti… Avšak Logan ji chlácholil, neustále povzbuzoval, až se veškerý stud rozplynul a zbyla jen čirá slast…

Po chvíli se mu rozkoší přemožená žena zhroutila na hruď a Logan se usmál do jejích pocuchaných vlasů. „Vzpomínáš na všechna ta rána v Capitalu, kdys mi pomáhala s korespondencí? Toužil jsem udělat právě tohle.“

„Tohle?“ opakovala Maddy. Unaveně zvedla hlavu a ospale na muže pohlédla. Připadala si dezorientovaná, omámená, jako by se něčeho napila. „Neměla jsem o tom ponětí.“

„Protože jste se nekoukla na správné místo, madam. Kdyby ano, viděla byste jasný důkaz.“

„Aha. V tom případě ti zakazuji zaměstnávat pohledné asistentky.“

„Jsi jediná, kterou chci,“ zavrněl. Nejradši by ji popadl do náruče jako kotě a zahrnul něžnými slůvky, která se mu ostošest líhla v mysli. Pojednou jeho výraz ztvrdl a slyšel se říkat: „Zatím.“

Tvářil se lhostejně, když sledoval, jak se z dívčiných očí vytrácí všechna zář. Madeline se opatrně postavila a jala se upravovat šaty. Ačkoliv Logan litoval drsných slov, připadala mu nezbytná. Lepší je pokazit důvěrný okamžik, než dát Madeline poznat, jak je pro něj důležitá. Už jednou se dopustil té chyby, že jí důvěřoval. Podruhé se to nestane.

Kapitola 13

Nadešel dlouho očekávaný i obávaný večer, kdy se měl konat velkolepý ples. Madeline stála před zrcadlem ve své šatně a sledovala komornou, která jí zapínala dlouhou řadu knoflíčků na zádech.

Objevila se paní Beechamová v elegantních černých šatech a sněhobílé zástěře, aby Madeline pomohla se závěrečnými přípravami. „Nádhera,“ pochvalovala si. „Budete královnou plesu. Žádná z dam se vám nevyrovná, paní Scottová. Pán od vás nedokáže odtrhnout oči.“

Madeline se nervózně zazubila. Srdce jí divoce bušilo. „Doručili všechny květiny? Zkontroloval někdo kuchyň?“

„O všechno je postaráno,“ ubezpečila ji hospodyně. „Dům je krásně vyzdobený a kuchař se překonal. Hosté budou mít dojem, že se ocitli v ráji. A až je přijdete pozdravit, budou panu Scottovi všichni závidět.“

Rozrušená Madeline si přitiskla dlaň k břichu. Začínalo se mírně kulatit, avšak její šarlatově rudé sametové šaty byly střiženy tak, aby zamaskovaly rozšiřující se pas. Těsný živůtek přecházel v nabíranou sukni. Jednoduchý model zdobily pouze tři rubínové spony. Ve výstřihu se vzdouvala alabastrová ňadra.

Sytý odstín podtrhoval porcelánovou jemnost hostitelčiny pleti a dával vyniknout očím barvy jantaru. Vysoko vyčesané zlatohnědé vlasy vystavily na odiv štíhlé hrdlo.

Logan energicky vkročil do místnosti a vzápětí se zarazil. V černém večerním obleku, bílé košili a šedomodré vestě mu to nesmírně slušelo. Modřejší oči Madeline nikdy neviděla. Zračilo se v nich zvláštní pohnutí. Oslovil ji hlubším hlasem než jindy.

„Doufám, že se ti budou líbit.“ Podával jí černou krabičku na šperky. Nečekaný dárek ženu potěšil. Dychtivě se po něm natáhla.

Usměvavá paní Beechamová vyhnala komornou z místnosti a rázně zavřela za novomanželi dveře. Věděla, že potřebují soukromí.

Madeline odklopila víčko etuje a zalapala úžasem po dechu. Mlčky obdivovala náhrdelník ze zlata a rubínů, k němuž patřily ladící náušnice. „Jsou fantastické! Neočekávala jsem, že…“ Zvedla zrak k manželovi. „Jsi ke mně velkorysý. Děkuji ti, Logane.“

Na mužových tvářích vzplál náznak ruměnce. Vyňal náhrdelník z pouzdra, postavil se za manželku a jal se jí těžký šperk připínat. Ta se okouzleně zhlížela v zrcadle a vychutnávala si letmé doteky manželových teplých prstů. Logan dlouho zápolil s drobnou sponou a přitom ovíval ženin krk vlahým dechem.

Madeline si vetkla do uší náušnice. Líbilo se jí, jak se pohupují, když otočí hlavou. „Co si myslíš o mé róbě?“ zeptala se rozverně.

K jejímu zklamání Logan neprojevil sebemenší nadšení. „Má příliš hluboký výstřih.“

Maddy se maličko zamračila. „Podle Julie je dokonalá.“

„Leda tak aby vyvolala pozdvižení,“ zavrčel s očima přilepenýma k ženiným ňadrům.

„Jestli tyhle šaty neschvaluješ, můžu se převléct do jiných.“

„Klidně si je nech.“ Logan se pokoušel o ledabylý tón, avšak jeho poznámka vyzněla trucovitě.

Madeline se kousla do rtu, aby skryla úsměv. Trpělivě vyčkávala, zatímco na ni manžel civěl. „Takhle oblečená určitě nastydneš,“ ucedil kuse.

„Dům je vytopený,“ namítla. „Budu v teple.“ Všimla si, jak Logan bezděčně zatíná prsty, jako by se jí toužil dotknout, ale bránil se tomu. „Půjdeme dolů?“

Scott cosi zavrčel a nabídl jí rámě. Doprovázel manželku ze schodů. Jeho kroky vázly, jako by místo za zábavou šel plnit nemilou povinnost.

Hosté naštěstí podobnými zábranami netrpěli. Sešlo se jich zde několik stovek. Vesele spolu klábosili, obdivovali Loganovu uměleckou sbírku a stoly bohatě obložené lahůdkami. Z tanečního sálu se ozývala hudba. Kytice orchidejí a tygřích lilií v orientálních vázách sytily vzduch svou omamnou vůní.

Romantická atmosféra zapůsobila na mnohé dvojice, které si smlouvaly kvapná dostaveníčka v nespočetných zákoutích domu, zatímco novinek chtivé ženy lačně kvokaly v hloučcích jako hejna slípek. Julia sezvala příslušníky různých vrstev. Byli zde zástupci šlechtického stavu, zámožní podnikatelé, umělci, spisovatelé a dokonce i několik politiků. Shromáždila se tu pestrá směsice všemožných typů lidí. V průběhu jednoho večera se zrodilo tolik skandálů, že zaměstnaly bulvární plátky na několik týdnů. Pánové bezostyšně čerpali z nepřeberné nabídky kuřiva a nápojů, občas se poštěkali o přízeň té které přelétavé ženy. Nicméně žádná z přítomných dam nepřitáhla tolik pozornosti jako Madeline.

Úplně se překonávala. Usmívala se na celé kolo, vesele klábosila s každým, kdo se objevil v její blízkosti. Co se role hostitelky týče, projevila vskutku mimořádné schopnosti. Logan si uvědomoval, že k tomu byla vedena po celý svůj krátký život – očekávalo se od ní, že bude bezchybně plnit společenské povinnosti. Její rodina si pochopitelně nepředstavovala, že se Maddy provdá za muže, jako je on. Avšak Madeline se za Logana rozhodně nestyděla.

Scott byl na manželku hrdý a zároveň si hořce uvědomoval, že ji o cosi připravil. Navzdory svému půvabu a schopnostem se jí nikdy nedostane uznání, jehož by dosáhla po boku lorda Cliftona. Logan jejím rodičům nezazlíval, že si pro dceru představovali lepší osud. Svým způsobem s nimi dokonce sympatizoval.

Matthewsovi se na ples dostavili se zdvořilým výrazem v obličejích, ale nepochybně to v nich vřelo. Pýcha se mísila s hořkostí. Ani ve snu by je nenapadlo, že jejich opečovávaná dcera skončí v náruči muže s pochybnou minulostí. Šlechtična z dobré rodiny se provdala za neurozeného chlapa. Sice bohatého, avšak nízkého původu.

Přišel čas zahájit ples. Logan nabídl své choti rámě a doprovodil ji doprostřed parketu. Takhle vzrušenou ji dosud neviděl. Oči se jí leskly, líčka zardívala. Je to její první bál, uvědomil si zčistajasna Logan. Žádných společenských událostí se dosud neúčastnila.

„Nikdy dřív jsem s mužem netančila,“ vydechla nervózně. Soustředěně nachýlila hlavu, když s manželem zaujímali taneční pozici. „Ve škole jsem sice brala hodiny tance, jednou týdně za námi přicházel učitel, ale role partnera se vždycky ujala některá ze spolužaček. Poctivě jsme se střídaly.“

Logan se pobaveně zazubil. „Tak co kdybys vedla ty mě?“ otázal se suše a kývl na muzikanty. Zazněly podmanivé tóny valčíku, a než si Madeline uvědomila, co činí, vířila s manželem po parketu. Logan tančil, jako by se vznášel. Mistrně se vyhýbal ostatním párům.

Madeline v jeho náruči zpočátku ztuhla. Úporně se soustředila na nohy. Logan se zahleděl na její soustředěný výraz a vzápětí se rozesmál.

„Uvolni se,“ zamumlal.

„Nemůžu – počítám kroky.“

„Podívej se na mě.“

Madeline poslechla a shledala, že všechno jde mnohem snáze. S důvěrou se nechávala vést, opájela se manželovýma blankytnýma očima a silnými pažemi. Místnost se rozplynula, proměnila se v barevný kaleidoskop. Maddy bezděčně zesílila sevření a upřímně si přála, aby tenhle večer nikdy neskončil.

Přidávaly se k nim další a další dvojice, až začalo být na parketu nepříjemně těsno. Valčík skončil a vystřídala jej čtverylka. Logan odvedl manželku stranou. Mdle se pousmál. „Skláním se před umem vašeho tanečního mistra, madam.“

„Bylo to báječné!“ Maddy se odmítala muže pustit. „Nemohli bychom ještě…“

„Jestli chceš…“ Vtom je obklopil hlouček dychtivých mužů, kteří opřekot žádali hostitelku o tanec. Ta se zhrozene zadívala na svého chotě.

„Bylo by sobecké, kdybych si vás uzurpoval pro sebe, paní Scottová,“ zahlaholil Logan a s vynuceným úsměvem předal svoji drahou polovičku jednomu z hostů. Nehodilo se, aby projevoval své ženě příliš pozornosti. Navíc bylo jeho povinností provést některé z přítomných dam.

Logan odjakživa miloval společnost žen. Vzrušovala ho jejich proměnlivost, nespočet variací na jediné téma, avšak dnes mu všechny připadaly obyčejné. Toužil výhradně po své zákonité choti. Šarlatová róba z ní učinila ztělesnění smyslnosti. Nikdy dřív nepoznal osten žárlivosti a nyní si jeho bodání bohatě užíval. Jestli mu ještě jeden známý spiklenecky poblahopřeje „k úlovku“, dopustí se vraždy. Vytušil, že Madeline okouzlila všechny přítomné pány, a to nejenom líbeznou tváří a pěknou postavou, ale především odvážným dekoltem s plnými ňadry.

Chmurně si připomněl, proč nikdy dřív nepořádal večírky ve svém domě. Vadilo mu, že neexistuje způsob, jak hostům zdvořile sdělit, že je nejvyšší čas, aby odešli. Navíc se před nimi nesluší uprchnout. Kdyby byl na bále u někoho jiného, dávno by odešel. Chtěl být s Madeline sám. Mučily ho barvité fantazie. Představoval si, jak jí vyhrnuje dlouhou sametovou sukni a bere si ji na jednom z dlouhých stolů. Anebo že ji svléká uprostřed tanečního sálu a jejich nahá těla se odrážejí v početných zrcadlech.

Smyslné vize rozehnal Juliin příchod. Nakrátko se odloučila od manžela, přistoupila k Loganovi a poklepala mu na rameno. Tvářila se spokojeně jako kvočna, která právě vyseděla kuřata. „Blahopřeji!“ zacvrlikala. „Potkalo tě veliké štěstí, že sis vzal zrovna Madeline.“

„To už jsem slyšel,“ zavrčel. „Přinejmenším stokrát.“

Julia se zazubila a pohlédla na Maddy, která stála kousek od nich v hloučku svých obdivovatelů. „Má vlastnost, která nám oběma chybí, Logane. Miluje lidi. Upřímně se o ně zajímá a oni si nedokážou pomoci a musí jí otevřít své srdce.“

„I já mám lidi rád,“ bránil se Logan, což jeho kolegyni rozesmálo.

„Ale jenom ty, kteří ti mohou být nějak užiteční.“

Muž se provinile zakřenil. „Jak je možné, že dohlédneš až na dno mé duše, Julie?“

„To si nemyslím,“ protestovala a tyrkysové oči se jí vesele třpytily. „Ani po všech těch letech mě nepřestáváš překvapovat. Například se změníš pokaždé, když dojde na Madeline. Zdá se, že se v tobě skrývá romantik, což jsem dřív netušila.“

„Romantik,“ zaškaredil se Logan. Odjakživa se hrdě vydával za cynika.

„Popírej si to, jak chceš,“ nedala se Julia. „Je pouze otázkou času, kdy připustíš, že si tě Madeline omotala kolem prstu.“

„Dočkáš se zhruba tak za sto let.“ Zachmuřil se a odešel. Obrátil pozornost ke své choti, jež se těšila ustavičné pozornosti přítomných gentlemanů. Logan k ní vykročil, vzápětí ho však obklopili jeho investiční partneři. V duchu zaklel, ale navenek se zazubil a přinutil se pustit do čistě mužské konverzace. Gratulace k sňatku velkomyslně odbyl mávnutím ruky.

K jeho nesmírné úlevě se vysvobození objevilo v podobě Andrewa, lorda Drakea. Poplácal Logana po rameni, srdečně ho pozdravil a s předstíraným zájem o nákup jakéhosi uměleckého díla jej odvlekl stranou.

„Jemináčku, jak se dokážeš bavit s těmi hlupáky?“ zašeptal. „Ty jejich řeči o investicích a dividendách jsou stejně vzrušující jako návštěva márnice.“

„Právě jsi označil za hlupáky nejgeniálnější finančníky v Anglii,“ upozornil ho Logan suše. „Trávit čas v jejich společnosti by ti jedině prospělo.“ Zalétl pohledem k Madeline. Ve svitu křišťálového lustru měla ramena jako z bílého mramoru a světlé vlasy hrály všemi odstíny zlaté.

Andrewovi neušlo, kam se dívá, a zakřenil se. „Prokristapána, Jimmy, domníval jsem se, že obdivování vlastní ženy je pod tvou úroveň. Ty holt měšťácký původ nezapřeš.“

Logan po něm šlehl nevraživým pohledem. Pátral v očích přítele po ironickém výrazu, ale žádný neobjevil. Modré oči vypadaly jako ztělesněná nevinnost. „Nikdy jsem ničím jiným nebyl,“ odvětil tedy. „A kdyby ses na Madeline pořádně podíval, nemusel bych ti nic vysvětlovat.“

„O půvabech tvojí ženy není pochyb. Po dnešní noci na ni začnou pět ódy všichni amatérští básníci ve městě. Tvář anděla a poněkud překotné ohlášky je kombinace, jíž veřejnost rozhodně neodolá.“

„A mě přivede k šílenství,“ dodal Logan, za což si vysloužil Andrewův upřímný smích.

„Náhodou si vedeš moc dobře, Jimmy,“ pochválil ho přítel a usrkl ze sklenice. Očividně nebyla první a nebude ani poslední. „Je ti co závidět. Jsi bohatý, máš pěkný dům, hezoučkou mladou ženu – a přitom jsi začínal z ničeho. Zatímco já měl veškeré výhody: ctihodné jméno, rodinné jmění, pozemky – a většinu toho jsem prešustroval. V poslední době jenom čekám, až starý pán navěky zavře oči a přenechá mi svůj titul. Nic jiného na práci nemám. Při mé smůle tu bude tatík do sta let a svůj výsostný post mi přenechá, až budu natolik vetchý a sešlý věkem, že nebudu mít sílu se z něj radovat.“

Logan povytáhl obočí. Zaskočil ho Andrewův zahořklý tón. „Co tě žere, kamaráde?“ zeptal se bez skrupulí, jako by se obracel k mladšímu bratrovi.

Andrew zaváhal, načež se rozesmál. „O mě se neboj. Klidně si užívej své štěstí a svoji slaďoučkou paničku.“

Logan na něho zíral se směsí podráždění a zájmu. Andrew je zjevně v nesnázích. Už zase. Poslední, co si dnes večer přeje, je páčit z něho přiznání a následně potíže řešit. Nicméně se nikdy nedokázal k Andrewovi obrátit zády a jeho nálady ignorovat. Rozhodně ho nemůže zanedbávat, teď když ví, že je pojí sourozenecké pouto.

Vrhl poslední dlouhý pohled na svoji choť, zhluboka si povzdechl a obrátil pozornost k Andrewovi. „Schoval jsem si krabici vynikajících doutníků,“ prohodil ledabyle. „Určitě by neškodilo jeden si zapálit. Dáš si se mnou?“

Andrew se probral ze zádumčivosti. „Ano, přines je do biliárového salonu. Zahlédl jsem tam pár kamarádů. Dáme si společně.“

Logan si razil cestu z přeplněného sálu. Několikrát se musel zastavit a prohodit několik slov s natěšenými hosty. U dveří si všiml Madelininy sestry Justine a jejího manžela lorda Bagwortha. Zdálo se, že se hádají. Uchýlili se do samého rohu a vzrušeně spolu rozmlouvali. Justine vztekle mhouřila oči.

Potlačil potměšilý úšklebek a překročil práh. Domyslel si, že mladá paní dává svému choti co proto. Justine, rozmazlená kráska a miláček rodiny, se domnívala, že musí být za všech okolností středem pozornosti. Matthewsovi své nejstarší dceři nikterak neprospěli, když ji protěžovali před jejími dvěma sestrami. Nicméně Loganovi nešlo do hlavy, co vedlo Matthewsovy k přesvědčení, že Justine je líbeznější než Maddy. Ironicky se zakřenil, zavrtěl hlavou a vydal se do knihovny pro soukromou zásobu kuřiva.

Madeline se svým obdivovatelům omluvila, že si potřebuje od tancování chvilku odpočinout, a vymanila se z jejich hloučku. Koutkem oka zachytila svého švagra, lorda Bagwortha, jenž stál u vysokého okna. Zdálo se, že si jí vůbec nevšiml. Jako by jej fascinovala udržovaná zahrada venku. Úporně se mračil. Byl typem milého gentlemana všedního zjevu s kulatým obličejem a nevysokou postavou.

„Paní Scottová,“ zašveholil lord Bagworth a s úsměvem se sklonil nad Madelininou ručkou. „Blahopřeji vám. Ples se vskutku vydařil. Musím říct, že takhle rozzářenou jsem vás dosud neviděl. Moc vám to sluší.“

„Děkuji vám, pane. Doufám, že se spolu s Justine dobře bavíte.“

„Zajisté,“ vyhrkl automaticky Bagworth, ačkoliv jeho výraz tomu neodpovídal. Zarazil se a dlouze zíral do očí své švagrové. „Musím přiznat,“ spustil zvolna, „že jsme se k mé lítosti s vaší sestrou právě pohádali.“

Madeline nechápala, co jej přinutilo k otevřenému přiznání. Zakabonila se. „Smím pro vás něco udělat?“

„Snad ano.“ Muž si nervózně mnul ruce. „Obávám se, paní Scottová, že Justine poněkud zaskočil úspěch, který jste dnes večer sklidila.“

„Můj…?“ užasla dívka. Pochopila, že na ni sestra žárlí. Justine byla odjakživa tou krásnější, obletovanější a vyhledávanější sestrou. „Myslím, že vám nerozumím.“

Bagworth se zatvářil zahanbeně. „Oba dobře víme, že Justine má vznětlivou povahu. Bojí se, abyste ji po dnešku nezastínila.“

„To se nikdy nestane,“ protestovala Maddy.

„Bohužel je upřímně nešťastná. Doufám, že neprovede něco… neuváženého.“

„Například?“

Lord Bagworth se ustaraně rozhlédl po místnosti. „Kde je váš manžel, paní Scottová?“

Madeline vykulila zrak. Co s tím má společného Logan? Skutečně by se mu Justine ze závisti vrhla kolem krku, jen aby si dokázala, že je stejně atraktivní jako dřív? „Chcete tím naznačit, že bych se po ní měla podívat?“

„Považuji to za vynikající nápad,“ odvětil bez váhání švagr.

Madeline nevěřícně zavrtěla hlavou. „To by Justine nikdy neudělala. Nemá důvod…“

„Je to jen moje podezření,“ špitl muž. „Věřím, že se vbrzku ukáže jako neopodstatněné.“

„Jestli se Justine bojí, že ji někdo odsune na druhou kolej, pak rozhodně nemá strach z mé maličkosti. Ví, že se s ní nemohu rovnat.“

Lord Bagworth se pokusil o úsměv. „Znám vaši rodinu už dlouho, paní Scottová, a neuniklo mi, že jste vždycky stála ve stínu starších sester. Ovšem zasloužíte si stejné uznání jako ony. Jste dospělá žena a máte tatáž práva.“

Madeline se nepřítomně uculila. Zvažovala, kam se mohl Logan podít. „Děkuji vám, pane. A teď když mě omluvíte…“

„Ano, samozřejmě.“ Uctivě se jí uklonil a s hlubokým povzdechem se otočil zpátky k oknu.

Logan se odebral do knihovny. Zamířil ke skříni u psacího stolu a jal se probírat její obsah. Ani si nevšiml, že kdosi vstoupil za ním. Zčistajasna se mu vetřel do uší pronikavý hlas: „Po čem pátráte, pane Scotte? Anebo bych vám měla říkat Logane? Jsme koneckonců příbuzní.“

Muž se napřímil. V ruce svíral krabici doutníků. Posměšně sledoval, jak za sebou jeho švagrová zavřela dveře. „Mohu pro vás něco udělat, lady Bagworthová?“ zeptal se neutrálním tónem.

„Chtěla bych si s vámi promluvit v soukromí.“

„Nemám čas,“ odbyl ji příkře. „Musím se věnovat hostům.“

„Copak jsou pro vás důležitější než členové rodiny?“

Logan ji obdařil mrazivým pohledem. Věděl přesně, oč se pokouší. Z rozličných důvodů ho ustavičně pronásledoval zástup vdaných žen. „Co chcete?“ zeptal se úsečně beze stopy jakékoliv zdvořilosti.

Strohé jednání s ní očividně nepohnulo. Justine se vyzývavě usmála a vydala se k němu. Smyslně se vlnila v bocích. „Chci se přesvědčit, zda je s vámi moje sestra šťastná. Velice mi záleží na jejím osudu.“

„V tom případě se jí zeptejte, paní Bagworthová.“

„Obávám se, že mi neřekne pravdu. Pro Madeline je dobrý dojem nade vše.“

„Máte důvod předpokládat, že je nespokojená?“

„Je jasné, že se provdala pod úroveň, pane Scotte. Člověk jako vy… a moje urozená sestřička… Jsem si jistá, že netuší, jak se k vám chovat. Určitě z vás má hrozný strach.“

„Nemám ten dojem,“ odvětil sarkasticky. Měl co dělat, aby nezačal Justine otevřeně pohrdat. „Povězte mi, lady Bagworthová, jaká žena by se podle vás ke mně hodila?“

„Krásná…, sebevědomá…, zkušená.“ Justine pohodila rameny. Nacvičené gesto způsobilo, že jí rukávy sklouzly až k loktům. Přední díl živůtku povážlivě klesl, výstřih poodhalil temně růžové bradavky. Působivě se opřela o stůl a jala se upravovat. Zpod přivřených řas zároveň vrhala na Logana výmluvné pohledy.

Nestydatě se mu nabízela. Scott málem vybuchl smíchy. „Děkuji za pozvání,“ prohlásil jedovatým tónem, který svědčil o opaku, „ale nemám zájem. Zbožňuji svoji choť.“

V Justininých očích se objevila zuřivost. Žena se proměnila v žárlivou fúrii. „To nemůže být pravda!“ vyštěkla bez obalu. „Přece nedáte té plaché suchopárné myši přednost přede mnou?!“

Logan se posměšně zubil. Paličatou dívku, jež se mu drze vetřela do života a převrátila jej naruby, by „plachou“ rozhodně nenazval. Ani „suchopárnou“, když už jsme u toho. „Navrhuji, abyste se zase oblékla a vrátila se do sálu.“

Výslovné odmítnutí pouze posílilo její odhodlání. „Přiměji vás, abyste po mně zatoužil,“ zacvrlikala Justine a vrhla se na Logana.

Scottová dobrá nálada byla rázem tatam. Pokoušel se ze sebe setřást neodbytnou ženskou, která se mu pověsila na krk. Krabice dopadla na podlahu a drahé doutníky se rozkutálely. Muž nevěřil svým očím. Zhnuseně si odfrkl. Tohle je fraška. Opatrně se s Justine potýkal, takže si nevšiml, že se otvírají dveře. Když k němu dolehl manželčin hlas, krve by se v něm nedořezal. Kčertu! pomyslel si a zkroušeně na ni pohlédl.

„Všude tě hledám, Justine,“ prohlásila Madeline a dívala se víc na sestru než na Logana. Ten se v ní náhle nevyznal. Tvářila se naprosto neproniknutelně.

Zaskřípal zuby. Uváží‑li, že svírá v náruči svou poloobnaženou švagrovou… Uvědomoval si, jakým dojmem tahle scéna působí. Jestli nedokázal něco vystát, tak manipulaci ze strany žen.

Vrhl na Justine vražedný pohled a obrátil se k Madeline. Napadlo ho, že by mohl využít situace a ponížit svou ženu jednou provždy. Vzápětí tuhle myšlenku zapudil. Náhle mu připadalo nejdůležitější Madeline sdělit, že její sestře nedělal žádné návrhy a nemínil svou ženu podvést.

„Maddy…,“ spustil a hned nato si uvědomil, že se mu poprvé v životě nedostává slov. Začal se potit. V hlavě měl několik verzí, jimiž by se dala vzniklá aféra vysvětlit, avšak nedostal ze sebe ani hlásku.

Justine se na sestru vyzývavě podívala a vítězoslavně zkřivila rty. „Zdá se, že si tvůj manžel nedokázal pomoct,“ prohodila. „Chtěla jsem si s ním jen promluvit, ale on…“

„Vím, co se stalo,“ odvětila klidně Madeline. „A do budoucna bych ocenila, kdyby ses přestala vrhat mému choti kolem krku. Takové obtěžování si nezaslouží… a já také ne.“

Justine si povytáhla rukávy a upravila živůtek. „Nakukejte jí, co je vám libo,“ zasyčela nenávistně na Logana. „Ve vašem podání se z vás stane nevinná oběť. Madeline je natolik naivní, aby vám na to skočila.“ Zlostně vypochodovala z místnosti a výmluvně za sebou práskla dveřmi.

Logan zíral na svoji ženu a utápěl se v rozpacích. Podobně se cítil v dětství, když ho nachytali při nějaké lumpárně. „Nikterak jsem ji nepovzbuzoval, Maddy.“

„Já vím,“ odvětila věcně. „Moji sestru bys nikdy nesváděl, i kdyby se ti sebevíc líbila.“

„Ne, to ne,“ zavrčel Logan a rozčileně si oběma rukama prohrábl vlasy.

„Tohle nedělej.“ Madeline k němu přistoupila a rukou v rukavičce mu uhladila rozcuchané kadeře. Něžný dotek způsobil, že ho opustila zlost. „Justine tě jenom provokovala. Domáhala se něčí přízně.“

„Málem se jí dostalo víc pozornosti, než žádala. Byl jsem v pokušení ji uškrtit.“

„Mrzí mě, co provedla. Kvůli tobě.“

Logan chytil Maddy za drobnou dlaň a zahleděl se jí zpříma do očí. „Máš důvod mě podezírat.“

„Ale já vůči tobě žádnou zášť necítím.“ Scott nevěřícně zakroutil hlavou.

„Kdyby to bylo naopak, napadlo by mě to nejhorší.“ Dívka se kysele pousmála. „O tom nepochybuji.“ Její slova ho rozpálila. „Jak potom kčertu můžeš prohlásit, že mi věříš, když víš, že ty se u mě netěšíš stejné důvěře?“

„Proč bych o tobě měla pochybovat?“ otázala se vlídně. „Vždycky jsi ke mně byl velkomyslný a jednal jsi čestně.“

„Čestně?“ opakoval Logan a civěl na manželku, jako by se pomátla. „Připravil jsem tě o panenství, přivedl do jiného stavu…“

„Když jsem začala pracovat v Capitalu, úporně ses mi vyhýbal, přestože jsem se ti záměrně pletla do cesty. Ano, miloval ses se mnou, ale teprve poté, co jsem ti jasně naznačila, že po tom toužím. A když jsem otěhotněla, oženil ses se mnou, přestože takhle sis svůj život nepředstavoval. To já jsem podváděla. Tys byl čestný a spravedlivý.“

„Už dost!“ rozzlobil se. „Choval jsem se k tobě jako mizera a v nejbližší době s tím nemíním přestat. Proto ti radím, abys upustila od lichotek a laních pohledů, protože ty na mě neplatí. Rozumíš?“ Ani si neuvědomil, že Madeline svírá v rukou, dokud neucítil teplo její pokožky.

„Chápu,“ hlesla Maddy. Její měkká ústa byla tak blízko… Logan zběsile zatoužil slíbat jí ze rtů potutelný úsměv, neurvale vrazit ruce do sametového živůtku. Prahl po fyzické rozkoši. O manželčinu důvěru nestál. Ani o náklonnost.

Dlouze ji pohladil po zádech, dlaní sklouzl až na oblou zadničku. Tvrdě ženu přimkl k sobě. „Chci tě,“ zavrčel s pohledem sklopeným k jejímu výstřihu. Nato se začal k Madeline smyslně lísat. „Pojď se mnou nahoru.“

„Teď?“ Zadržela dech. Uvědomila si totiž, jak moc je vzrušený.

„Hned.“

„Ale naši hosté…“

„Jen ať se o sebe postarají sami.“

Nervózně se zachichotala. „Později. Všimnou si, že jsme zmizeli, a začnou nás pomlouvat…“

„Jen ať nás pomlouvají.“ Logana dočista opustil zdravý rozum. Nadobro pustil z hlavy Andrewovy problémy, pohodu svých hostů či společenská pravidla. „Přeju si, aby věděli, že zatímco oni přešlapují dole, já si nahoře užívám…, protože jsi má.“ Hladově plenil manželčina ústa, opájel se jejich chutí, omámený smyslnou ženskou vůní a blízkostí. Zabořil prsty do složitě zapleteného účesu a jal se vytahovat jednotlivé vlásničky. Madeline se zděšeně odtáhla.

„Dobrá,“ souhlasila rozechvěle. Tvář měla lesklou a zarůžovělou. „S radostí ti… vyhovím, avšak obávám se, že se na nás hosté vrhnou, jen co vykročíme ze dveří.“

Logan se potutelně zazubil a letmo ji políbil. „Pánbůh s každým, kdo se mi připlete do cesty,“ prohlásil a společně s manželkou zamířil ke dveřím.

Kapitola 14

V průběhu následujícího měsíce se Madeline krásně zakulatila, což znamenalo omezení některých jejích aktivit. Když šla nakupovat či na procházku do parku, doprovázeli ji přinejmenším dva sluhové, kteří dostali od Logana zvláštní instrukce. Tvrdil, že se jeho žena nesmí přepínat a vyhledávat nebezpečná místa, zato musí pravidelně jíst.

„Nesnáším, když se mnou zacházíš jako s dítětem,“ sdělila manželovi jednoho rána, když se upravovala u toaletního stolku. Nedokázala se vyrovnat se ztrátou svobody. Jakmile ji jednou okusila, zalíbila se jí. Ráda chodila, kam si zamanula, a odmítala vést život opečovávané a ochraňované choti, jak vyžadovala její společenská pozice. „Bez ohledu na to, co podnikám, vždycky mi někdo vnucuje svou pomoc, obletuje mě, anebo mě něčím krmí.“

Logan její stížnosti nebral na lehkou váhu ani se jim nevysmíval. Trpělivě Maddy vyslechl. „Nikdo s tebou nezachází jako s dítětem, nýbrž jako s váženou osobou, na jejímž blahu velice záleží.“

„Připadám si jako ve vězení,“ trucovala. „Přeji si někam odjet, něčemu se věnovat…“

„Například?“

Madeline si zhluboka povzdechla, natáhla se po kartáči a jala se divoce pročesávat dlouhé kadeře. „Od plesu nás nikdo nenavštívil. Kromě Julie nemám žádné přátele, jenže ta má spoustu práce s divadlem stejně jako ty. A přestože denně dostáváme nějaká pozvání, žádné nepřijmeme.“

Logan zíral do manželčina zachmuřeného obličejíku a také se zamračil. Uvědomil si, že tohle víceméně očekával. Roky pečlivě střeženého soukromí spěly k závěru. Madeline je mladá žena plná života, která potřebuje společnost, přítelkyně a chce si užívat veškeré zábavy, kterou Londýn nabízí.

„Chápu.“ Vzal jí kartáč z prstů a odložil ho stranou. Přidřepl k ženě a jejich hlavy se ocitly na téže úrovni. „Nehodlám tě držet ve zlaté kleci, drahá. Zvážím, jakým způsobem prosvětlit a oživit tvé dny.“ Škádlivě se usmál. „Předpokládám, že na noci si nestěžuješ.“

„Kdepak,“ špitla Maddy a krvavě zrudla. Nato nabídla manželovi ústa k políbení.

Logan dodržel slovo a začal svou ženu doprovázet na umělecké výstavy, aukce, večeře a hudební produkce. Když navštívili divadlo v Drury Lane nebo Královskou operu, seděli v soukromé lóži. K Madelininu potěšení přijímali pozvání na víkendové párty na venkově, kde se setkávala s mladými ženami, s nimiž měla hodně společného. Věděla, že Logan při podobných příležitostech trpí, neboť se stává ustavičným předmětem nevyžádaného obdivu a spekulací. Skutečnost, že kvůli ní dobrovolně obětoval své drahocenné soukromí, ji mátla a zároveň jí lichotila.

Madeline věděla, že mnohé ženy jí Logana závidí. Je okouzlující, inteligentní, velkorysý a šarmantní, což se o většině mužů říci nedá. Svoje manželství si užívala, těšila se z Loganovy blízkosti, oceňovala jeho smysl pro humor i milenecké schopnosti.

A přestože se jejich vztah na první pohled zdál ideální, Madeline věděla, že by mohl být ještě lepší. Logan na ni nikdy nepohlédl s něhou a dychtivostí jako kdysi, polibky postrádaly příchuť lásky a toužení. Manžel si od ní záměrně zachovával určitý odstup. Bylo očividné, že jí nevěří a odmítá se jí zcela odevzdat. I Maddy se snažila nechat si svoje city pro sebe. Věděla, že kdyby se Loganovi vyznala ze své lásky, vysmál by se jí do tváře, bez ohledu na to, jak moc stojí o její náklonnost.

Jak Julia předpokládala, Madeline se vrátila chuť k jídlu. Přibrala ztracená kila a ještě nějaká navíc. Jestliže v koutku duše chovala pochybnosti, jak se Logan vyrovná s její kynoucí postavou, manžel je vzápětí rozptýlil.

„Od nynějška bys měla spát tady,“ prohlásil jednoho večera poté, co ji odnesl do své postele a pomiloval se s ní. Pohladil ženu po nahém boku a nabručeně dodal: „Bude to vhodnější, než kdybych pro tebe posílal pokaždé, když po tobě zatoužím. Ani za tebou nemusím běhat, až tě popadne křeč.“

Madeline se mu zavrtěla v náruči a ospale se usmála. „Nerada bych tě obtěžovala. Dobře vím, že rád spíš sám.“

„Však moc místa nezabereš,“ prohlásil, načež sklouzl dlaní na manželčino břicho. „Zatím.“

Maddy se otočila na bok. „Zakrátko budu natolik široká, že tě připravím o polovinu lůžka. Kéž bych byla vyšší! Malým ženám těhotenství nesluší – vypadají jako kachny.“

Logan ji přivinul ke svému urostlému tělu. „Madam,“ zašeptal jí do ucha. „Každou noc jsem vám nadšeně dokazoval, jak moc jste žádoucí. Sotva teď máte důvod pochybovat o své přitažlivosti.“

„Odkdy máš slabost pro břichaté dámy?“ zeptala se s nedůvěrou Maddy. Cítila, jak se muž potutelně usmívá.

„Pouze pro jednu.“ Logan ji převalil na záda. „Nyní zřejmě očekáváš, že ti to dokážu. Znovu.“

Předstírala neochotu. „No…, jestli vás to neobtěžuje, pane.“

„Trvám na tom,“ zamumlal. Sklonil se ke své drahé choti a vášnivě ji políbil na ústa.

Byl naprosto nevypočitatelný. Někdy Madeline rozmazloval, jindy si ji dobíral, pojednou z něho zčistajasna čišel chlad. Každý večer po představení spěchal domů, avšak práh vždycky překračoval s ležérním klidem. Mistrně skrýval svoje pocity. Madeline si ustavičně lámala hlavu tím, zda ji miluje, anebo se s ní pouze těší jako s domácím mazlíčkem. Nicméně přicházely okamžiky, kdy v ní vzplála jiskřička naděje.

Třikrát týdně sedávala modelem malíři, u něhož si manžel objednal její portrét. Z pana Orsiniho se vyklubal talentovaný a příjemný muž. Naprosto postrádal překotnou živelnost, již Maddy u umělce podvědomě očekávala.

„Vaše choť patří mezi největší krásky, které jsem maloval,“ přiznal malíř pánovi domu, který se přišel podívat, jak pokračují.

„Pane Orsini,“ bránila se dotčená, „nepřivádějte mě do rozpaků, prosím…“

„Je naprosto jedinečná,“ pokračoval upřímně výtvarník. „V jejích rysech se smyslnost mísí s nevinností. Máme před sebou okouzlující ženu – dítě.“

Madeline nebyla na podobné lichotky zvyklá, proto cudně sklopila zrak k podlaze. „Ano,“ slyšela říkat Logana, „přesně tak ji vnímám i já.“

Kdykoliv to bylo možné, Madeline odpoledne přijížděla do Capitalu, sledovala zkoušky a občas předčítala hercům narážky. Loganovi její přítomnost nevadila. Nezdráhal se přiznat, že mu vyhovuje mít manželku pod dohledem. „Alespoň mě nepronásledují myšlenky na to, jaké nepravosti zase provádíš,“ oznámil jí suše.

Madeline ráda trávila čas ve společnosti členů souboru, jež neurážel pohled na těhotnou ženu. Byli na ně zvyklí. Většina budoucích matek z řad hereček se objevovala na jevišti do šestého, sedmého měsíce. Jednali s novopečenou paní Scottovou stejně vlídně jako dřív a Madeline se mezi nimi cítila nesmírně příjemně a uvolněně.

Ovšem nejlepší jí připadaly večery, kdy s Loganem po jídle odpočívali. Dlouho si povídali nebo četli, než ji manžel odnesl do postele. Zdálo se, že křehké pouto mezi nimi zvolna sílí. Madeline si začínala myslet, že bitvu vyhrává a pomalu si získává Loganovu důvěru… Avšak záhy nadešel den, kdy všechny její iluze a štěstí vzaly za své.

Nedělní ráno probíhalo podle obvyklého scénáře. Nejprve přišla na řadu bohatá snídaně a káva, potom se Madeline odebrala na mši. Následně s manželem strávila několik hodin v salonu. Logan pročítal scénář nové divadelní hry, zapisoval si poznámky a opravy. Maddy zatím seděla u rozpálených kachlových kamen a vyšívala.

Náhle pohlédla na manželovu tmavovlasou hlavu a neodolala nutkání k němu přistoupit. Upustila vyšívací bubínek na podlahu, postavila se za židli, na níž seděl, a položila mu dlaně na široká ramena. „Nesnáším ruční práce,“ prohlásila, sklonila se a přitulila se k manželovi.

„Tak se jimi nezabývej,“ odvětil Logan a otočil stránku.

„Nemám na vybranou. Všechny ctihodné vdané ženy vyšívají.“

„Kdo po tobě žádá, abys byla ctihodná?“ otázal se nepřítomně. Soustředil se na práci. „A nečti mi přes rameno, zlato. Ruší mě to.“

Nenechala se odradit a sklouzla mu pažemi na hruď. „Neměl bys v neděli pracovat. Je to hřích.“ Vlepila mu dvě tři hubičky na krk a vzápětí zjistila, že Logan vztekle zatíná zuby. Tep se mu zrychlil.

„Jsem v pokušení spáchat jeden mnohem horší,“ zadrmolil. Zahodil scénář, prudce se obrátil a popadl Madeline do náruče. Dívka vyprskla smíchy, když si ji usazoval na klín. Jeho ruce bloudily po jejím kyprém těle. „Co tedy považujete za vhodnou nedělní aktivitu, madam? Tohle…? Anebo tohle…? Popřípadě toto?“

Škádlivé dovádění přerušilo zaklepání na dveře. Madeline se bleskově vymanila z mužova objetí, uhladila si sukně a vrátila se ke kamnům. Do místnosti vstoupil lokaj se stříbrným podnosem v ruce. Ležel na něm jakýsi dopis. Logan jej převzal, kradmo se zakřenil na manželku a propustil sluhu mávnutím ruky.

„Od koho je?“ vyptávala se dívka zvědavě. Znovu přistoupila k Loganovi a sledovala, jak láme červenou pečeť.

„Od člověka, s nímž mě seznámil Andrew.“ Nato se zamračil a hlasitě předčítal: „Znepokojily mě některé zvěsti, týkající se vašeho přítele lorda Drakea. Vím, jaké přátelství vás spojuje, proto se domnívám, že byste byl rád ihned informován…“ Hlas se mu vytratil, oči divoce těkaly po jednotlivých řádcích.

Madeline na manžela mlčky zírala. Dočetl list, ani se nepohnul. „Logane?“ znepokojila se. Vypadalo to, že ji neslyší. Nepřítomně jí dopis podal. Sotva jej přečetla, tiše vykřikla. Andrew se předchozího večera zúčastnil bujarého večírku na palubě lodi.

Ovšem ráno po něm nebylo nikde ani stopy, proto se ostatní členové zmíněné společnosti důvodně domnívají, že v nestřeženém okamžiku přepadl přes zábradlí a skončil ve vlnách Temže. Pátrala po něm soukromá jachta, avšak bezúspěšně. Podobné případy jasně dokazují, že řeka vydá tělo utonulého až za několik dní…

Madeline se něžně dotkla mužova ramene. „Byl – je – dobrý plavec? Třeba se mu podařilo dostat na břeh.“

„Ne. Plaval mizerně,“ přiznal ochraptěle Logan. „Pravděpodobně byl příliš opilý, aby to jen zkusil.“

Pohladila ho teplou dlaní vzadu po krku. „Logane, je mi to tak líto…“

Ucukl před jejím dotekem. „Nedělej to!“ zasyčel. Viditelně se zachvěl. „Chci být sám.“

Byla v pokušení s ním zůstat a chlácholit ho, jenže Logan o to nestál. Potřeboval se se svým zármutkem vypořádat sám. Madeline napadlo, že nejhorší je milovat někoho, kdo o vaši lásku nestojí. Anebo stojí, ale mistrně to skrývá. Zírala na svěšenou tmavovlasou hlavu. Neodolala pokušení a jemně se jí dotkla. „Co pro tebe můžu udělat, Logane?“ zašeptala.

„Odejít.“

Madelinina dlaň poklesla. Dívka kvapně opustila místnost, ani se neohlédla.

Po zbytek dne a větší část následujícího Logan zůstával zavřený ve svém pokoji a nasával. S Madeline promluvil jenom jednou, když ji požádal, aby vzkázala do Capitalu, že v nejbližší době nepřijde do práce a při představeních ho má zastoupit náhradník.

„Kdy tě mají zase očekávat?“ zeptala se Madeline, když hleděla do manželovy napjaté tváře a kořalkou zastřených očí. Odpovědí jí bylo nevraživé mlčení a výmluvné zabouchnutí dveří. Muž jí dal jasně na srozuměnou, že nestojí o ničí společnost. Navzdory ženiným domluvám vracel podnosy s jídlem nedotčené.

Ustaraná Maddy se obrátila na paní Beechamovou. Zajímalo ji, zda Logan takhle vyváděl už předtím. Hospodyně zaváhala. „Pouze když jste ho opustila, paní Scottová.“

Madeline se provinile zapýřila. „Jak dlouho to trvalo?“

„Týden se zpíjel do bezvědomí a další se z toho vzpamatovával. Teprve potom začal řádně stolovat.“ Stárnoucí žena zavrtěla nechápavě hlavou. „Tenkrát jsme s ním soucítili… Věděli jsme, co k vám cítil. Ale teď… Ani ve snu by mě nenapadlo, že mu na lordu Drakeovi tolik záleží. O mrtvých se má mluvit jenom v dobrém, ale ten pán byl věčný potížista. Bůh dopřej pokoj jeho duši.“

„Nesmíme zapomínat, že on a Logan spolu vyrůstali. Manžel se za něj cítil svým způsobem zodpovědný.“

Hospodyně pokrčila rameny. „V každém případě pán nese jeho odchod velmi těžce.“ Soucitně pohlédla na ustaranou nastávající maminku. „Nakonec se z toho dostane. Hlavně se netrapte, paní Scottová. Ženám ve vašem stavu to neprospívá.“

Což se samozřejmě snáze řekne, než udělá. Jak má být klidná, když se její muž upíjí k smrti? Druhého dne pozdě večer Maddy sebrala veškerou svou odvahu, přikradla se k Loganově pokoji a kurážně stiskla kliku. Zjistila, že je zamčeno. „Logane?“ zvolala a tiše zaklepala. Jak očekávala, neozvala se žádná odpověď. Zaťukala o něco silněji a dočkala se popuzeného zavrčení.

„Přestaň se sem dobývat a nech mě sakra na pokoji!“ Nenávistný tón způsobil, že se jí zježily jemné vlásky vzadu na krku.

„Otevři, prosím.“ Snažila se působit vyrovnaně. „Nebo si dojdu k paní Beechamové pro náhradní klíč.“

„Potom ti zakroutím krkem jak vánoční huse,“ odsekl. Vyznělo to, jako by se na exekuci těšil.

„Budu tu čekat tak dlouho, dokud tě neuvidím. Klidně tu prostojím celou noc.“ Když se Logan neozýval, z náhlého popudu vyhrkla: „A jestli se děťátku něco stane, budeš je mít na svědomí ty!“

Vnitřně se obrnila, neboť v tu ránu zaduněly těžké kročeje. Dveře se rozlétly, objevila se v nich ruka a bez skrupulí ji vtáhla do pokoje.

„Já žádné svědomí nemám,“ oznámil jí Logan a zabouchl. Ocitla se s ním v příšeří jeho ložnice. Tyčil se nad ní, tmavý a obrovský, vlasy rozcuchané, dech prodchnutý pachem alkoholu. Měl na sobě neuvěřitelně zmačkané kalhoty, z nichž trčela bosá chodila. Jinak byl nahý. Madeline bezděčně ucouvla. Loganův zjev ji děsil. Zdálo se, že je všeho schopen. Ďábelsky se šklebil a jeho divoké, krví podlité oči se nebezpečně blýskaly.

„Chceš si hrát na svědomitou ženušku?“ vysmíval se jí. „Hladit mě po ramenou a špitat mi do ouška útěšná slovíčka? Inu, já ti na tu tvoji útěchu kašlu! Potřebuju jenom tohle.“ Hrubě ji popadl za výstřih u živůtku a přitáhl nesmlouvavě k sobě. Přisál se k ní horkými ústy, několikadenním strništěm drásal dívčinu jemnou pleť.

Madeline vytušila, že očekává aktivní odpor a vzpouru proti drsnému zacházení. Proto smířlivě objala muže kolem krku a přimkla se k němu. Zdálo se, že nenadálá pokora Logana odzbrojila. „K čertu s tebou!“ zabručel. „Copak se mě vůbec nebojíš?“

„Ne,“ odvětila a dál tiskla hlavu k jeho rameni.

Překotně od ní odstoupil, prudce oddechoval.

„Logane,“ domlouvala mu, „chováš se, jako bys nesl zodpovědnost za Andrewovu smrt. Nechápu proč.“

„Ani to nepotřebuješ vědět.“

„Potřebuji, neboť sis, jak se zdá, předsevzal, že se sám zničíš. Avšak je zde mnoho lidí, kteří jsou na tobě závislí, a já jsem jednou z nich.“

Z muže jako by vyprchal všechen hněv. Pojednou se zdál vyčerpaný a plný nenávisti k sobě samému. „To Andrew mě potřeboval,“ drmolil. „A já ho zklamal.“

Madeline nespouštěla zrak z manželovy ztrhané tváře. „Proto se trápíš?“

„Částečně.“ Logan uchopil poloprázdnou láhev brandy a posadil se na kraj neustlané postele. Povlečení i perský koberec byly samá skvrna. Muž zdvihl flašku k ústům, ale dřív než se stihl napít, Madeline mu ji vyškubla. Nemotorně se po ní ohnal, jen tak tak že neupadl.

Maddy rázně odložila brandy stranou a postavila se před manžela. „Pověz mi to,“ vyzvala ho. Bolestně toužila se ho dotknout. „Prosím.“

Logan se zatvářil jako zkroušené děcko. Zavřel oči a svěsil hlavu mezi ramena. Zaznělo několik jmen: lord Drake, hrabě z Rochesteru, paní Florenceová… Pojednou se z něj slova řinula jako voda z protržené hráze. Před Madeline se začal rodit stěží uvěřitelný příběh.

Žena se ani nepohnula, snažila se porozumět všemu, co jí vyprávěl. Prohlásil, že je nemanželským synem hraběte Rochestera a dcery paní Florenceové. Andrew byl jeho nevlastním bratrem. Ohromeně naslouchala, zatímco muž se s hořkou upřímností zbavoval břemene, které ho tížilo. Zármutek a náklonnost k nevlastnímu bratrovi se mísily s pocitem zničující viny.

„Proč jsi mi to neřekl dřív?“ zeptala se, jakmile se odmlčel.

„Nebylo třeba. Připadalo mi lepší, že nic nevíš. Totéž platilo i pro Andrewa.“

„Ale chtěl jsi mu to prozradit. Nebo ne?“ Odvážila se dotknout manželových zcuchaných vlasů. „Určitě nyní lituješ, že ses mu nesvěřil, když jsi dostal příležitost.“

Logan se čelem opřel o měkkou hruď své choti. Tulil se k jejím dmoucím se ňadrům. „Nejsem si jist. Já… Prokrista, teď je příliš pozdě.“ Povzdechl si a otřel si slzy do živůtku manželčiných šatů. „Měl jsem pro něho udělat víc.“

„Udělals, co bylo v tvých silách. Platil jsi za něho dluhy a nikdy ses k němu neobrátil zády. Dokonce jsi mu odpustil, že ti odlákal Olivii.“

„Za to bych mu měl spíše poděkovat,“ prohlásil ochraptěle. „Z Olivie se vyklubala podrazácká mrcha.“

Madeline se v duchu ušklíbla. Uvědomovala si, že sama se nechovala o moc lépe. „Půjdeš za Rochesterem?“ Cítila, jak manžel ztuhl.

„Nejspíš bych ho na místě zabil. Jestli je někdo zodpovědný za Andrewovu smrt, pak je to on. Dělal mu ze života peklo tak dlouho, až se chudák uchýlil k flašce.“ Drsně se zasmál. „V londýnském slangu existuje svérázný výraz pro opilce. Nikde jinde ho neznají. Nacucanec. Stejně se říká utopencům. Chudák Andrew… Hodí se k němu obě možnosti.“

Madeline si jeho hrůzostrašných úvah nevšímala a dál ho hladila po hlavě. „Pojď ke mně do pokoje, potřebuješ se vyspat. Nařídím služebným, aby zde uklidily a vyvětraly.“

Logan dlouho neodpovídal. Maddy vycítila, že zvažuje, zda se má či nemá vrátit k brandy. „Nechceš mě mít ve své posteli,“ zabručel. „Jsem namol. A Bůh ví, že se nutně potřebuji vykoupat.“

Madeline se mdle pousmála. „U mě jsi vítán vždycky.“ Klouzala prsty po svalnaté paži, až dospěla k zemdlené dlani. Pevně ji uchopila. „Pojď,“ špitla. „Prosím.“

Domnívala se, že Logan odmítne. K jejímu úžasu ji krotce následoval. Malé vítězství rozptýlilo nejhorší obavy, avšak zdaleka se jí neulevilo. Začínala chápat, jaké břemeno spočívá na bedrech jejího muže. Není divu, že ho skon lorda Drakea dočista zdrtil. Jak zrazený se musel cítit, když se dozvěděl, že bohatý chlapec, s nímž vyrůstal, je ve skutečnosti jeho sourozenec. Ani jeden z nich nikdy neměl opravdový domov, nepoznal lásku a pomoc milující rodiny…

Logan spal neklidně, zmítal sebou a mluvil ze sna. Jakmile se začal vrtět, Madeline ho chlácholila, dokud se neuklidnil. Střežila ho celou noc. Ráno se po špičkách vykradla z ložnice a dohlédla, aby pána nikdo nerušil. Vykoupala se a převlékla do tmavě modrých šatů zdobených krajkou. Posnídala, a poté se hodinu dvě věnovala vyřizování korespondence.

„Odpusťte, paní Scottová…,“ vytrhl ji ze soustředění hlas majordoma. Podával jí stříbrný tácek s navštívenkou. „Dostavil se lord Rochester. V soukromé záležitosti. Sdělil jsem mu, že pán ‚není doma‘. Poté mě hrabě požádal, abyste ho v tuto neobvyklou hodinu přijala vy.“

Dočista zkoprnělá dívka nepřítomně zírala na bílou kartičku. Zvědavost se mísila s obavami. O čem s ní chce hrabě mluvit? Tiše poděkovala Bohu, že Logan dosud spí nahoře v ložnici. Nedalo se odhadnout, jak by zareagoval, kdyby se dozvěděl o Rochesterově příchodu. „Věnuji mu několik minut,“ prohlásila s přehnanou důstojností a vrátila do stojánku stříbrnou násadku. „Přijmu ho ve vstupní hale.“

„Ano, paní Scottová.“

Kráčela ze schodů a srdce jí burácelo v hrudi. Celou noc přemítala o tom, co je Rochester za člověka, když dokáže nestydatě manipulovat vlastními dětmi a roky jim lhát. Jak si dovoluje popírat, že adoptivní otec Logana neurvale týral? Ačkoliv hraběte neznala, hluboce jím pohrdala. Přesto s ním svým způsobem soucítila. Koneckonců ztratil legitimního syna a musí zakoušet nezměrnou bolest.

Jakmile spatřila vysokého starce s prošedivělými vlasy a mírně nachýlenou postavou, počaly její kroky váznout. Obličej měl ostře tesaný, tvrdý a přísný. Ačkoliv nezaznamenala přímou podobnost s Loganem, nepochybovala, že má před sebou jeho otce. Rochester stejně jako Logan působil impozantně, osobitě a nezlomné. Bylo na něm vidět, že trpí. O smutku svědčila popelavá pleť i vyhaslé oči.

„Lorde Rochestere.“ Madeline mu nenabídla ruku, pouze ostražitě kývla na pozdrav.

Zdálo se, že nedostatek úcty příchozího pobavil. „Paní Scottová,“ pravil nepříjemně skřípavým hlasem, „děkuji, že jste mě přijala.“

„Upřímnou soustrast,“ zamumlala.

Rozhostilo se ticho. Muž se ženou se vzájemně měřili pohledem. „Vím, že pro vás nejsem neznámou osobou,“ prohodil. „Čtu to z vašich očí.“

Madeline přikývla. „Ano, manžel mi o vás všechno řekl.“

Jedno huňaté obočí vystřelilo tázavě vzhůru. „Předpokládám, že mě vykreslil jako příšeru se srdcem z kamene.“

„Spokojil se s pouhými fakty, pane.“

„Překvapuje mě vaše úroveň, madam. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se Scott ožení se ženou vašeho formátu,“ pravil hrabě blahosklonně. „Očividně pocházíte z urozené rodiny. Co vaše rodiče přesvědčilo, že přistoupili na nerovný sňatek?“

„Vyhlídka, že budou mít ve svých řadách navýsost úspěšného muže,“ odvětila mrazivě.

Rochesterův pronikavý zrak napovídal, že v tónu jejího hlasu vycítil skrytý vzdor, avšak obdivné se usmál. „Řekl bych, že mého syna potkalo nebývalé štěstí. Co se životní družky týče, rozhodně nesáhl vedle.“

„Vašeho syna?“ opakovala Madeline. „Nabyla jsem dojmu, že jste ho odmítl uznat za vlastního.“

„Právě o tom jsem s ním chtěl mluvit.“

Dříve než mu Madeline stačila položit další otázku, ozvaly se za nimi kroky. Jako na povel se otočili. Logan se tvářil nepřítomně. Postavil se po bok své ženě a upřel na návštěvníka ledově modrý zrak.

Dlouhý spánek mu zjevně prospěl. Umyté vlasy měl dosud mokré, obličej čerstvě oholený. Oblékl si bílou košili, šedozelenou vzorovanou vestu a tmavé kalhoty. Přestože mu to docela slušelo, měl stále nezdravě sinalou pleť a pod očima černé kruhy.

Oslovil Rochestera mdlým hlasem. „Nedovedu si představit, co vás sem přivádí.“

„Na světě už jsi mi zbyl jenom ty,“ odvětil stařec prostě.

Logan se zlověstně zazubil. „Doufám, že nepředpokládáte, že se stanu druhořadou náhradou za Andrewa.“

Muž sebou viditelně trhl. „Co se týče Andrewa, dopustil jsem se mnoha chyb. To nepopírám. Snad nejsem ideálním rodičem…“

„Snad?“ opakoval nevěřícně Logan a upřímně se rozchechtal.

„… avšak vkládal jsem do Andrewa určité naděje. Měl jsem s ním velké plány. Já…,“ Rochester větu dokončoval jen s obtížemi. „Bez ohledu na to, co si o mně myslíš, jsem ho miloval.“

„Měl jste mu to říct,“ zavrčel Logan.

Rochester zavrtěl hlavou, jako by se pro něj rozhovor stával příliš bolestným. Nicméně pokračoval: „Hodně jsem od něho očekával. Jeho matka byla velice urozená žena mírné povahy, s tou nejmodřejší krví. Schválně jsem si ji vybral, abych svému synovi zajistil co nejlepší původ.“

„Na rozdíl od toho prvního,“ ucedil Logan.

„Ano,“ přiznal pohotově Rochester. „Ty ses do mých plánů nehodil. Přesvědčil jsem sám sebe, že udělám nejlépe, když se tě zbavím, a začnu nanovo. Předsevzal jsem si, že můj syn – ten legitimní – bude mít jen to nejlepší. Obrovský majetek, vzdělání, přístup do nejvyšších společenských kruhů. Neviděl jsem důvod, proč by Andrew nemohl sklidit fantastický úspěch… Přesto jsem se dočkal naprostého zklamání. Andrew zkazil vše, oč se pokusil. Neprojevil žádnou disciplínu, žádné ambice, talent… Neměl o nic zájem. Snad s výjimkou pitek a hazardních her. Zatímco ty…“ Hořce se zasmál nad tou ironií. „Nic jsem ti nedal. Modré krve máš v sobě jenom půl. Přesto se ti podařilo shromáždit velký majetek a vydobýt si ve společnosti svoje místo. Dokonce ses oženil se ženou, která by se nádherně vyjímala po Andrewově boku.“

Logan si ho posměšně prohlížel. „Povězte mi, co máte na srdci, Rochestere, a ztraťte se.“

„Dobrá. Přišel jsem ukončit naši válku.“

„O žádné nevím,“ odvětil mírně Logan. „Teď když tu není Andrew, mi je dočista ukradené, co se s vámi stane. Nemáte se mnou a mojí rodinou vůbec nic společného. Co se mě týče, vůbec neexistujete.“

Vypadalo to, že Scottová příkrost hraběte zaskočila. „Rozhodnutí je samozřejmě na tobě. Ale kdybys mi to dovolil, dokázal bych pro tebe a tvou rodinu hodně udělat. Kupříkladu bych mohl uplatnit svůj vliv, aby ti byl přiznán šlechtický titul. S ohledem na tvůj majetek a pozemky, které jsi získal, by to neměl být problém. A přestože existují určitá omezení, týkající se nemanželských potomků, mohu ti po sobě zanechat slušné dědictví.“

„Nechci od vás jediný šilink. Všechno mělo patřit Andrewovi.“

„Dobrá, chápu, že ty nic nepotřebuješ. Ber alespoň ohled na svoje děti. Chci, aby se stali mými dědici. Copak jim míníš upřít to, nač mají právo?“

„Nevezmu si…,“ spustil Logan, ale Rochester ho přerušil.

„Až do dnešního dne jsem od tebe nic nechtěl. Alespoň přemýšlej o všem, co jsem ti řekl. Nemusíš mi odpovědět hned. Mně nezbývá nic, než čekat.“

„Budete čekat dlouho,“ prorokoval chmurně Scott.

Rochester se nevesele zazubil. „Jak jinak? Vím, jak jsi paličatý.“

Logan mlčel. S kamenným výrazem ve tváři sledoval, jak se s nimi hrabě loučí a odchází.

Rochester nebo některý z jeho důvěrníků si musel pustit pusu na špacír, neboť během několika málo dní si celý Londýn špital o tom, kdo je Scottovým otcem. Loganova rezidence byla zaplavena žádostmi o vysvětlení. Lidé přicházeli osobně, anebo posílali dopisy. Ušetřeno nezůstalo ani divadlo.

Loganova představení byla rázem natolik populární, že se jeho příznivci rvali venku o vstupenky. Veřejnost fascinoval romantický příběh chudého kluka, který se vlastním úsilím proměnil v opěvovanou hvězdu, a vzápětí zjistil, že je synem bohatého aristokrata. Šlechtický stav byl v šoku, ale zároveň dychtivě hltal každičký detail skandálu.

Logan se stal nejdiskutovanějším obyvatelem Londýna, o což rozhodně nestál a nesmírně mu to vadilo. Stále truchlil nad Andrewovou smrtí, každý den dřel do úmoru a v noci hledal útěchu v náruči své ženy. Jejich milování se změnilo – bylo něžné a zdlouhavé, jako by se v něm toužil navěky ztratit. Spokojený byl pouze tehdy, když dosáhli naprosté extáze, po níž jejich těla zvláčněla a mysl zaplavilo hluboké uspokojení.

„Nikdy by mě nenapadlo, že budu něco takového cítit,“ pošeptala mu jednou večer Maddy. „Netušila jsem, že najdu v manželském loži čirou rozkoš.“

Logan se tiše uchechtl a pohladil ji širokou dlaní po nahém těle. „Já také ne. Vždycky jsem dával přednost zkušeným milenkám. Nepředpokládal bych, že největší vzrušení mi přinese panenská nevinnost.“

„Dávno nejsem nevinná,“ namítla Madeline a zadržela dech, když se Logan uvelebil mezi jejími stehny. „Po všem, co jsme spolu prováděli…“

„Ještě se toho musíš hodně naučit, zlato,“ prohlásil a jemně do ní vstoupil.

„To snad není ani možné,“ bránila se a zavzdychala slastí. „V tom případě ti uštědřím další lekci,“ zamumlal s úsměvem Logan a miloval se s ní, dokud ji zcela neuchvátil žár vášně.

Madeline navštívila divadlo v době, kdy zkoušky skončily. Manžela našla na jevišti. Přecházel mezi kulisami a zapisoval si poznámky. Byl natolik pohroužen do práce, že si jí zpočátku nevšiml. Ale sotva ji spatřil, oči se mu rozzářily. „Pojď sem,“ vyzval ji a Madeline mu ráda vyhověla.

Odložil papír stranou a sklouzl rukama k ženinu rozšiřujícímu se pasu. Spočinul zrakem na šatech barvy světlého jantaru. „Vypadáš jako kapka medu,“ zamumlal a ponoukl ji, aby si stoupla na špičky. „Chci ochutnat.“

Madeline zrudla a ostražitě se rozhlédla kolem sebe, zda je nepozoruje některý ze zaměstnanců divadla.

Logan se rozesmál. „Žádný nebude nic namítat, madam,“ dobíral si rozpačitou manželku a sklonil k ní hlavu. Ukradl jí letmou hubičku a pak další. Její rty příjemně hřály.

Madeline se od něho s úsměvem odtáhla. „Už jsi skončil?“

„Ano.“ Logan ji divoce přivinul k sobě a pohladil po bocích. „Dej mi ještě pět minut. Co kdybys na mě počkala v kanceláři? Zvu tě na soukromou schůzku – za zavřenými dveřmi.“

„Jenže mně se pracovat nechce,“ škádlila ho. Zakřenil se.

„Ani to nehrozí, madam.“ Důvěrně ji poplácal po zadničce a jemně postrčil k postrannímu křídlu jeviště.

Jakmile žena odešla, vrátil se ke svým poznámkám a dolaďoval choreografii chystané hry. Provinile se usmál, když si uvědomil, že má dočista roztěkané myšlenky. Toužil po jediném – rozběhnout se do pracovny a svádět Madeline. Přinutil se k soustředění a naškrábal si několik postřehů.

Zatímco pracoval, všiml si nezřetelné postavy proplétající se mezi řadami sedadel. Mířila k předscéně. „Kdo je tam?“ zeptal se. Do očí mu svítilo světlo, proto neviděl příchozímu do tváře. Vetřelec neodpověděl. Logan předpokládal, že se jedná o dalšího lovce senzací, který se potají vkradl do divadla, a povzdechl si. „Divadlo je teď zavřené, ale večer se koná představení. Jestli máte zájem, přijďte později.“

Neznámý přistoupil blíž. Očividně váhal.

Logan z něho nespouštěl zrak, přestože před sebou měl pouze temnou siluetu. „Kdo kčertu jste?“ obořil se popuzeně.

Muž odpověděl alkoholem zastřeným povědomým hlasem, z něhož se Loganovi podlomila kolena. „Nepovídej, žes na mě už zapomněl…, bratře.“

Andrew vykročil ze stínů. Tváře měl odulé a poseté rudými skvrnami. Čišela z něj nenávist. Logan na něho užasle zíral. Neuvědomil si, že couvá, dokud se mu do zad nezabodla ostrá hrana kulisy. Němě opakoval Andrewovo jméno. Na krátký okamžik se domníval, že vidí ducha…, dokud si nevšiml namířené pistole.

„Myslel jsem, žes umřel,“ vysoukal ze sebe ochraptěle. Pokoušel se vzít rozum do hrsti.

„Musíš být zklamaný,“ zavrčel Andrew. „Chystal ses zaujmout moje místo, co?“

„Ne, já…“ Logan zavrtěl hlavou. Zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. „Sakra, Andrewe, co se ve jménu božím stalo? Všichni se domnívají, že ses utopil v Temži.“

„Chtěl jsem, aby si to mysleli. Musel jsem něco podniknout. Věřitelé mi byli ustavičně v patách. Vyhrožovali mi, že pokud jim nezaplatím, s gustem ukončí můj mizerný život. Potřeboval jsem čas… Musel jsem je ošálit a pokusit se získat nějaké prachy.“

„Prošel jsem kvůli tobě peklem,“ obořil se na něj Logan. Konečně se probral z ohromení.

„Ale nebyla to dlouhá cesta, že ne?“ zeptal se tiše Andrew. „Brzy ses vzpamatoval a hrdě celému světu oznámil, že jsi můj nevlastní bratr. Což ses mi nikdy neobtěžoval říct.“

„Dozvěděl jsem se o tom teprve nedávno.“ Spočinul zrakem na mladíkově rozechvělé ruce třímající pistoli. „Jsi opilý, Andrewe. Dej tu zatracenou věc pryč a všechno probereme.“

„Hodlám ji použít,“ zazněla nezřetelná odpověď. „Bud na tebe, nebo na sebe… Třeba nás odprásknu oba. Můj život nestojí za zlámanou grešli. Pomysli, jak by to prospělo tvojí kariéře. Stal by ses největší legendou v historii divadla.“

Ač Logan zachovával kamenný výraz, srdce mu bušilo jako o závod. V opilosti byl Andrew naprosto nevypočitatelný, klidně mohl spoušť stisknout.

„Nikdy jsem nikoho nezabil,“ drmolil a divoce se zachvíval jako strom v bouři. „Ale ty si to zasloužíš, Jimmy.“

„Proč?“

Andrew hořce zkřivil ústa. „Žil jsem v přesvědčení, že vím, co od tebe můžu očekávat. Přestože zbytek světa je samý lhář, na tebe jsem se mohl spolehnout. Avšak zčistajasna se ukázalo, že jsi největší podvodník ze všech. Držel jsi s Rochesterem basu, a jakmile se zdálo, že jsem pryč, pospíšil sis zaujmout moje místo. Nuže, vezmi laskavě na vědomí, že ti nepatří. Nepřenechám ti je. To tě radši odprásknu.“

Zatímco hovořil, umanutě se k Loganovi blížil a vzrušeně mával zbraní. Scotta napadlo bratra odzbrojit. Chystal se učinit bleskový výpad a popadnout ho za zápěstí. Vtom koutkem oka zahlédl na jevišti stát Madeline a srdce mu poskočilo. Kruci! prolétlo mu hlavou a zaplavila ho hrůza. Odejdi, Maddy. Mazej odsud! Ale ona se ani nepohnula. Jak se může vystavit takovému riziku? Co když ji zasáhne odražená střela? Nebo by Maddy mohla svou přítomností Andrewa bezděčně vyprovokovat. Na Loganově čele vyrazil pot. Neodvážil se pohlédnout manželčiným směrem.

„Nic od tebe nechci,“ sdělil Andrewovi. Stěží dokázal mluvit. „Rád bych ti pomohl.“ Hrdlo se mu stáhlo. Zaslechl za sebou tiché kroky. Uvědomil si, že se Madeline plíží za kulisami. Bůh ví, co má za lubem. Prožíval neskutečná muka. Napjatě očekával, kdy jeho manželka zakopne nebo do něčeho vrazí. Těhotenství jí ubíralo na obratnosti.

„Tak ty mi chceš pomoct?“ Andrew se před ním zakymácel. „Že by projev sourozenecké náklonnosti? Dobrý pokus… Málem jsem ti uvěřil.“

„Schovej tu zatracenou pistoli a promluv si se mnou,“ nařídil mu Logan nesmlouvavě.

„Bože, jak tebou pohrdám!“ Andrew zamířil roztřesenou rukou na Scottovo břicho. „Nikdy dřív jsem si neuvědomil, jak moc se podobáš mému otci. Oba jste nafrnění mizerové. Střežíte si svá špinavá tajemství a manipulujete všemi kolem sebe…“

„Nikdy jsem se tak nechoval.“

Andrew zmučeně zavrtěl hlavou. „Jimmy…, jak to, že jsme to nepoznali? Všechny ty roky…“

„Zadrž, Andrewe!“ Loganovi se z obličeje vytratila všechna barva. Bratr se chystal stisknout kohoutek. „Andrewe…“

Ozvala se ohlušující rána. To se jako stržena neviditelnou rukou zřítila k zemi plochá kulisa. Těžké břevno zasáhlo Andrewa dřív, než stačil jakkoliv zareagovat. Nato práskl výstřel a kulka se zaryla do stěny.

Madeline stála na místě převrácené dekorace a zírala na výsledek svého úsilí.

Logan mlčky třeštil zrak, několik vteřin se nevzmohl vůbec na nic. Vnímal jen to, že je jeho žena v pořádku. Pak se sklonil, odstrčil kulisu stranou a popadl bratra za límec. Mladík páchl vínem, ginem a bůhví čím ještě. Prohlížel si ho alkoholem omámenýma očima. Jak Logan předpokládal, dekorace nebyla natolik těžká, aby ho zranila. „Co se stalo…?“ blekotal Andrew.

Scott se neubránil a zasadil mu tvrdý úder pěstí. Drake se tiše sesunul na podlahu a začal chrápat.

Přispěchala k nim Madeline. „Je v pořádku?“

Logan se zvolna napřímil. Zkusil napočítat do deseti, avšak nic nedokázalo zarazit příval dusivého vzteku. Bál se ženy dotknout. Mohl by jí v hněvu ublížit.

„Co sis sakra myslela, že děláš?“ slyšel se vřískat. „Napadlo tě vůbec, že můžeš ohrozit život našeho dítěte?“

„Ne, já…“ Zmateně se mu dívala do očí. „Myslela jsem jenom na tebe.“

„Umím se o sebe zatraceně dobře postarat!“ zaburácel. Popadl ženu za ramena a zlostně s ní zatřásl. „Blahopřeji, madam, nakonec se vám přece jenom podařilo připravit mě o rozum! Odteďka si budu právě uplynulou minutu přehrávat v hlavě každý den, dokud se z toho nezblázním.“

„Copak jsem tam mohla jenom tak stát a čekat, až tě zastřelí? Nemusíš se hned vztekat. Nikdo nedošel žádné újmy a všechno je v pořádku.“ Spočinula očima na spícím Andrewovi. „Tedy skoro.“

„Nic není v pořádku,“ zuřil Logan. Neochotně ji pustil. Srdce mu burácelo v hrudi. Nejradši by pokračoval v plísnění vzpurné Maddy a zároveň toužil sevřít ji v náruči a zasypat horoucími polibky. Když si pomyslel, že mohla být zraněná, nebo nedej bože mrtvá, zmocňovala se ho panika. Přemáhaly ho emoce. Snažil se s nimi vypořádat tím, že bezděčně skřípal zuby a zatínal pěsti.

Madeline na něho hleděla jako očarovaná. „Ničemu nerozumím.“

„V tom případě ti to rád vysvětlím,“ odvětil hrozivě znějícím hlasem. „Záleží mi pouze na dítěti, které nosíš. Požádal jsem tě, abys kvůli němu na sebe byla opatrná. Jenže ty jsi příliš impulzivní a neukázněná. Nezastaví tě ani tohle.“

Madeline zesinala. V očích se jí usadil ublížený výraz, jinak měla obličej jako z kamene. „Já…“ Nedostávalo se jí dechu. „Mrzí mě, že nesplňuji tvoje představy.“

Vyrušili je členové personálu, které přivábil zvuk střelby.

„Pane Scotte…“

„Co se přihodilo?“

„Kdo je to? Proč…?“

„Ten bídák se pokusil odprásknout pana Scotta!“

Logan se znovu naklonil nad Andrewem. „Byla to nehoda. Nevznikla žádná škoda. Zvedněte lorda Drakea a odvezte ho v mém kočáře ke mně domů. Ale opatrně. Je nemocný.“

„Houby nemocnej. Nalítej jako slíva,“ zabručel kdosi, zatímco se zaměstnanci potýkali s bezvládným aristokratem.

Logan se tvrdě podíval na Madeline. „Ubytujeme ho v pokoji pro hosty. Máš nějaké námitky?“

Krátce zavrtěla hlavou a líčka jí zaplavila červeň. „Proč se vůbec obtěžuješ se ptát? Dal jsi mi jasně na srozuměnou, že můj názor pro tebe nic neznamená.“

Takovou ji neznal. Nejen, že jinak mluvila, dokonce se mu zdálo, že i jinak vypadá. Bez přemýšlení položil Madeline ruku na záda a vystrkal ji ze scény. Mrštně uhnula před jeho dotykem.

„Nepotřebuji tvou pomoc,“ prohlásila důstojně. „Co se tebe týče, jde mi o jedinou věc – tu, kterou mi odmítáš dát.“ Nato odkráčela dřív, než se vzmohl na slovo. Ramena měla hněvivě napřímená. Dokonale ho tím vyvedla z míry. Viděl ji už někdy nazlobenou? Ať ji vezme čert! Schválně v něm probouzí pocit viny, přestože je to ona, kdo se vystavil nebezpečí!

Cestou domů panovalo v kočáře ticho. Jen Andrew hlasitě chrápal. Logan ho s pomocí služebných dopravil do hostinského pokoje. Pak se spěšně navečeřel a chystal se vrátit do Capitalu na představení.

„Budeš v pořádku?“ zeptal se upjatě manželky. „Mohu poslat pro někoho z tvých přátel nebo příbuzných, aby ti dělali společnost, zatímco budu pryč.“

„Bez obav,“ ucedila, aniž na muže pohlédla. „Kdybych něco potřebovala, mám tu služebnictvo. Kromě toho nepředpokládám, že se lord Drake vzbudí dřív než zítra ráno.“

„Pokud ano, nepřibližuj se k němu.“

„Dobrá. Kdy uvědomíš lorda Rochestera, že jeho syn je dosud naživu?“

„Andrew mu to oznámí sám, až toho bude schopen.“ Nespustil z manželky zrak. Bedlivě ji sledoval. „Běž si včas lehnout. Utrpěla jsi šok. Potřebuješ si odpočinout.“

„Nemusíš si dělat starosti,“ prohlásila mrazivě Madeline. Byla rozhodnutá oplácet manželovu příkrost stejnou mincí. „Dítě je v pořádku.“

Scott se zamračil a beze slova odešel.

Madeline se pokusila zachovat svůj obvyklý klid. Připomněla si, jak podle se k manželovi zachovala, i svou přísahu, že si časem vydobude jeho lásku. Jenže místo upokojení znovu pocítila pobouření. Připadalo jí, že s vstřícností a náklonností se nikam nedostala. Jestli si Logan představuje jejich vztah takhle, má ho mít! Už ji nebaví hrát si na trpělivou, pokornou ženušku a tiše doufat. Zatnula ruce v pěst a odebrala se do patra. Zatoužila po horké lázni. Doufala, že teplá voda s koupelovou solí odplaví napětí uplynulého dne.

Dříve než se odebrala na lůžko, přistoupila k oknu své ložnice, odhrnula stranou sametový závěs a vyhlédla ven. Před ní se rozkládala udržovaná zahrada a v dálce křídlo pro hosty. V jednom okně se svítilo. Zaznamenala i nějaký pohyb.

Lord Drake je vzhůru, uvědomila si nelibě. Bezpochyby je opilý, zmítá jím pocit viny a lítosti. Předsevzala si, že ho pustí z hlavy. Jen ať se trápí o samotě. Po tom, co dneska provedl, si nezaslouží žádný soucit. Kromě toho jí manžel nakázal, aby se od Andrewa držela dál.

Na druhou stranu není malá holka ani služka, aby ji Logan komandoval. Je dospělá a má právo řídit se vlastním rozumem. Přemožena starostmi, zazvonila na komornou a přistoupila ke skříni.

Vzápětí se objevila služka. „Ano, paní Scottová?“ Udivilo ji, že si Madeline připravuje denní šaty.

„Pomozte mi s převlékáním, prosím,“ vyzvala ji. „Domnívám se, že lord Drake je vzhůru. Ráda bych s ním mluvila.“

„Ale paní Scottová… Pán všem nařídil…“

„Ano, vyjádřil se jasně. Avšak obavy nejsou na místě. Někdo mě doprovodí.“

„Chápu, paní Scottová,“ odvětila pochybovačně služebná, „ale pán nebude nadšený, až se to dozví.“

Přesto se Madeline vydala do křídla pro hosty. Doprovázeli ji lokaj, paní Beechamová a majordomus. Všichni se jí pokoušeli její záměr rozmluvit. „Nemusí se mnou jít celé procesí,“ bránila se Maddy, ovšem oni byli odhodlaní chránit ji před mužem, jehož považovali za nebezpečného.

Přistihli lorda Drakea, jak se prohrabuje přihrádkami mahagonového sekretáře. Nejisté se kymácel a pomrkával jako předčasně probuzené dítě. Tupě zíral na čtveřici před sebou. Pak se soustředil na drobný obličej paní domu.

Madeline udivilo, jak mladík vypadá. Po ironickém lehkovážném darebovi nezůstalo ani stopy. Nahradil jej cize vypadající člověk s rozcuchanými vlasy a našedlou pokožkou. Převlékl se do čistých šatů, které mu služebnictvo připravilo. Ač patřily urostlému Loganovi, mládencovo vypouklé břicho se do nich tak tak vešlo.

„Jestli hledáte alkohol,“ ozvala se Madeline, „pak vězte, že se Logan postaral, aby zde nezůstala ani kapka. Mám poslat pro kávu?“

Andrew se zatvářil zahanbeně. Polekaně couvl do kouta. „Odejděte prosím,“ zamumlal. „Nedokážu se vám podívat do očí. To, co jsem vám dneska provedl…“

„Nebyl jste sám sebou,“ odvětila. Někdejší opovržení se proměnilo v soucit.

„Ale byl,“ přiznal. „V celé své kráse – zbabělý, naštvaný mizera.“ Potřásl hlavou. Madeline poslala lokaje pro kávu a chlebíčky. „Nic sem nenoste,“ zadržel ji Andrew. „Právě jsem na odchodu.“

„Musíte zde zůstat, lorde Drakeu. Už kvůli mému manželovi.“

Muži pobaveně zacukalo v koutcích. „Zřejmě mu nechcete upřít radost ze zasloužené pomsty. Ztluče mě do bezvědomí.“

„Tomu sám nevěříte,“ namítla tiše. Usadila se do křesla, zatímco hospodyně s majordomem rozsvěcovali lampy a zatápěli v krbu. „Udělejte si pohodli a povídejte si se mnou, lorde Drakeu.“

Neochotně jí vyhověl. Zhroutil se do křesla a složil rozcuchanou hlavu do dlaní. Lokaj přinesl kávu. Andrew vypil tři šálky hořkého nápoje a částečně se mu vrátilo jasné uvažování. Když se služebnictvo přesvědčilo, že paní nehrozí žádné nebezpečí, nechalo se přesvědčit a odebralo se do vedlejší místnosti.

Lord Drake promluvil jako první. „Před tím večírkem na řece jsem tři dny v kuse nasával,“ zamumlal. „Byl jsem napůl šílený strachy. Doneslo se mi, že moji věřitelé vypsali odměnu za moji hlavu. Napadlo mě, že budu předstírat utonutí, abych se jich alespoň na čas zbavil. Povedlo se. Změnil jsem vizáž a vydal se na levý břeh, kde jsem se oddával hazardním hrám. Právě tam jsem se doslechl o Loganovi. Všichni to probírali. Že je Scott levobočkem lorda Rochestera. Málem jsem se z toho zbláznil. Ještě nikdy jsem nezakusil takhle ryzí nenávist.“

„K Loganovi?“ otázala se Maddy.

Tmavá hlava neochotně přikývla. „Ano…, přestože největší zlost jsem měl na otce. Připadal jsem si zrazený. Oběma. Logan je prvorozený syn a já zaujal jeho místo. Vedl jsem život, který měl vést on. Od počátku bylo jasné, že z nás dvou je on ten lepší. Jenom se podívejte, co všechno dokázal. Vždycky jsem se s ním srovnával a prohrával jsem, ale přinejmenším jsem se mohl utěšovat tím, že v mých žilách koluje modrá krev. Teď se zdá, že on je na tom stejně.“

„Jediným právoplatným dědicem lorda Rochestera jste vy,“ ujistila ho Madeline. „Na tom se nic nezměnilo.“

Andrew drtil v dlaních křehký porcelánový šálek, až se Madeline obávala, aby se neroztříštil. „Copak to nechápete? Měl to být Logan! Jenže nedostal vůbec nic. Vlastně na tom byl o mnoho hůř. Prokristapána! Kdybyste viděla, jak žil… Jak surově ho Jennings trestal. Ustavičně se třásl zimou a měl hlad, zatímco já si lebedil na zámku…“

„Nebylo ve vašich silách to změnit,“ přerušila ho vlídně Madeline.

„Ale můj otec to udělat mohl. Tohle vědomí mě ničí. Odmítám být jeho synem. A nemůžu ani zůstat Loganovým bratrem, když vím, o co všechno jsem ho připravil ode dne, kdy jsem se narodil.“ Postavil se a roztřesenýma rukama opatrně odložil šálek stranou. „Na oplátku můžu pro Logana učinit jediné – zařídit, abych mu už nikdy nepřišel na oči.“

„Mýlíte se.“ Madeline se ani nepohnula. Zdálo se, že se snaží pohledem udržet Andrewa na místě. Hlas se jí zachvíval, zaznívalo z něj neotřesitelné přesvědčení. „Měl byste sebrat odvahu a zítra si s Loganem promluvit. Hluboko v srdci chová obavy, že ti, které miluje, ho vzdor všemu snažení jednoho dne stejně opustí. Jestli ho považujete za bratra, zůstaňte a hledejte způsob, jak se vyrovnat s minulostí. Logan nebude mít pokoj, dokud vy nenaleznete klid. Představujete pro něho jediné pojítko s lordem Rochesterem. Nevěřím, že ho někdy bude mít v lásce, avšak musí se vyrovnat s vědomím, že je to jeho otec.“

„Vy se domníváte, že bych mu v tom mohl pomoci?“ podivil se Andrew a uchechtl se podobně jako Logan. „Jemináčku, vždyť to sám nesvedu překousnout!“

„Potom si budete pomáhat navzájem,“ trvala na svém Maddy.

Lord Drake znovu klesl do křesla a nervózně se zazubil. „Na vás je daleko víc, než jenom pěkná tvářička, že? Jste neodbytná malá mrška. Ale jaká jiná byste mohla být, když jste se provdala za mého bratra.“

Nakrátko zmlkli v pobaveném souznění, dokud si neuvědomili, že ve dveřích někdo stojí. Logan. Obličej zakaboněný, ochraptěle zahřímal s očima zabodnutýma do Madeline: „Odejdi odsud!“

Dívka překvapeně zamrkala. „Jenom si povídám s lordem Drakem…“

„Nařídil jsem ti, že se máš od něho držet dál. Copak nedokážeš pochopit jednoduchý rozkaz?“

„Podívej,“ vložil se do vzrušené debaty unavený mládenec. „Nestalo se nic nepatřičného, Jimmy. Nevylévej si na manželce zlost za něco, k čemu došlo před mnoha lety.“

Logan ho ignoroval a mrazivě hleděl na svou ženu. „Madam, v budoucnu se laskavě nepleťte do věcí, do kterých vám nic není.“

V dívčině nitru se cosi pohnulo. V uplynulých měsících byla záměrně pokorná a zranitelná. Pokoušela se získat si Loganovu náklonnost tím, že mu dá ze sebe to nejlepší. Bohužel to nestačilo. Už byla z věčného snažení unavená. Už ji nebavilo opakovaně dobývat a zase ztrácet totéž území. Vstala z křesla a bez emocí odvětila: „Dobrá. Nebudu tě dál obtěžovat. Od této chvíle si můžeš po libosti užívat svého soukromí.“ Nato bez ohlédnutí odešla z místnosti.

Logan odtrhl pohled od prázdných dveří a nenávistně šlehl očima po Andrewovi. „Jestli ses jí dotkl pouhým prstem…“

„Propánakrále!“ Mladík nechápavě zavrtěl hlavou. „Snad si nemyslíš, že bych sváděl ženskou – jakoukoliv ženskou – v tomhle stavu. Mám důležitější starosti. Mimochodem – na Madeline by moje kouzlo nezabralo. Je úplně jiná než Olivia.“

„Jestli vás dva ještě někdy přistihnu o samotě, zabiju tě,“ vyhrožoval Logan.

„Jsi větší pitomec než já,“ shledal Andrew a promnul si bolestí pukající hlavu. „Myslel jsem si, že to není možné, ale je. Konečně jsi našel dívku, která tě upřímně miluje – i když nemám ponětí proč a jak je to vůbec možné –, a jsi z toho dočista paf. Netušíš, jak na to reagovat.“

Loganův pohled mrazil. „Jsi opilý.“

„Jasně že jo. Jedině tak jsem schopen povědět ti pravdu.“

„Ať mě vezme čert, jestli s tebou budu probírat svoje soukromí.“

„Věř mi, že čertu neujdeš, milý bratříčku. Koneckonců jsi Drake. Proto od sebe budeš bezděčně odhánět všechny, kteří tě mají rádi. My Drakeové jsme samotáři. Zničíme každého, kdo se k nám pokusí přiblížit. Pohrdáme těmi hlupáky, co se pokoušejí nás milovat. Takhle skončila tvoje matka a stejný osud stihne tvoji manželku.“

Logan zíral na svého bratra v ohromeném mlčení. Rozhodl se jeho výrok popřít. „Nejsem jako Rochester,“ zašeptal ochraptěle.

„Kolik lidí jsi obětoval kvůli svým ambicím? Kolik nešťastníků sis držel od těla tak dlouho, až je unavilo na tebe dotírat a odtáhli? Přesvědčil jsi sám sebe, že ke spokojenosti nikoho nepotřebuješ. Dokud zůstaneš sólo, jsi vlastním pánem a v bezpečí. Je to tak? Soběstačnost se stala tvým prokletím, Jimmy – stejně jako v případě Rochestera a mě.“ Chabě se pousmál něčemu, co spatřil v Loganových očích. „Chceš slyšet něco zvláštního? Tvoje manželka mě požádala, abych ti pomohl.“

„Mně?“ zvolal nevěřícně Scott. „Já nejsem tím, kdo potřebuje spasit.“

„To je sporné,“ vysmíval se mu Andrew. „Ale promluvíme si o tom až ráno, bratříčku. Jsem utahaný jako kůň a navíc mám pořád špičku. Možná bys mezitím mohl zajít za svou ženou a poprosit ji, aby tě neopouštěla.“

Kapitola 15

Logan se jako v mátohách odebral do svého pokoje. Zdálo se mu, že se jeho bezpečný, pohodlný svět obrátil vzhůru nohama. Poslední dobou ho potkává jedno překvapení za druhým. Nejprve zjistí, že se zcela nečekaně stane otcem Nato se dozví, že je levobočkem hraběte Rochestera, a nevlastní bratr nejprve zemře, aby se zakrátko objevil s pistolí v ruce. Takový nápor porazí i tu nejodolnější náturu. Jediným pevným bodem se ukázala být Madeline. Velkorysá, houževnatá dívka mu na každém kroku dokazovala, jak moc ho miluje.

Potřebuje ji, ale bojí se to přiznat i sám sobě. Madeline nezbývá, než se spokojit s tím, co jí nabízí, a nepožadovat víc. Posbíral veškeré zbytky trucovitého odhodlání a vstoupil do ložnice. Manželka seděla na kraji lůžka s dlaní položenou na vzdutém bříšku. Zvláštní výraz v jejím obličeji způsobil, že se ho zmocnila panika.

„Co je?“ Bleskově k ní přiskočil.

„Cítím, jak se děťátko hýbe,“ pravila užasle.

Zkoprnělý Logan vedle ní stál jako solný sloup a třeštil oči. Mimoděk zatínal prsty. Moc rád by se ženy dotkl a okusil, zda i jemu podá nenarozený synáček nebo dcerka rozechvělý důkaz své přítomnosti.

Náhle z Maddyiny tváře vyprchala všechna něha. Dívka se energicky postavila, přistoupila ke skříni, otevřela ji a vytáhla svůj kufřík.

„K čemu ho potřebuješ?“ nechápal.

„Usoudila jsem, že tu nechci dál žít,“ oznámila mu nesmlouvavým tónem.

Loganem zacloumal hněv. Sladce, leč kousavě jí odpověděl: „Nemáte na vybranou, madam.“

„Ano, mám. Neexistuje způsob, jak mě tu udržet. Ledaže bys mě zamkl.“

„Neměl jsem tušení, že ti tohle prostředí nejde pod nos.“ Ostentativně ukázal na přepych, který je obklopoval. „Jestli tu nejsi šťastná, mistrně ses přetvařovala.“

„Připadá mi, že máš mimořádný dar naplňovat mě v tutéž chvíli blahem i zoufalstvím.“ Madeline vytáhla z přihrádky pár rukavic, kopičku prádla a krajkový šátek. Vše vložila do zavazadla. „Očividně jsem ti působila jenom těžkosti. Jakmile tě přestanu milovat, všechno bude rázem snazší pro nás pro oba.“

Logan k ní přistoupil. „Maddy,“ broukl smířlivě, „neměl jsem se na tebe utrhovat. Strašně jsem se o tebe bál. Zapomeň na to a pojď spát.“

Zavrtěla hlavou. V očích se jí zaleskly slzy. „Vzdávám to, Logane. Nikdy mě nepřestaneš trestat za to, že jsem ti ublížila. Nepropaseš jedinou příležitost, abys mi názorně dal najevo, že jsem ti úplně lhostejná. Neustále mi to připomínáš. Přiznávám, že jsem naivně doufala, že se to časem změní. Teď toužím po jediném – uchýlit se někam do soukromí, kde snad konečně najdu klid.“

Manželčina krotká umíněnost ho popudila. „Nikam tě nepustím!“ Neurvale ji popadl za ramena a vzápětí se zarazil, když mu na tváři přistál štiplavý políček.

„Nech mě být!“ vyhrkla. Zrychleně oddechovala, oči se jí divoce leskly.

Nenadálý útok přinesl Loganovi stejné překvapení, jako kdyby jej napadl zuřivý motýl. Zmítal jím zmatek i vztek. Pokusil se získat manželčinu přízeň jediným způsobem, který znal. Sklonil k ní hlavu, aby ji políbil. Ovšem místo aby mu Madeline jako obvykle vyšla dychtivě vstříc, ztuhla mu v náruči a neoblomně semkla rty. Poprvé narazil na její ocelovou vůli, o níž dosud neměl ponětí. Svěsil ruce, ohromeně zíral na neústupnou cizinku před sebou.

„Co ode mě kčertu chceš?“ obořil se na ni hrubě.

„Odpověď na několik otázek.“ Jantarové oči se vpíjely do jeho modrých. „Myslel jsi vážně to, cos řekl dneska odpoledne? Že ti záleží pouze na dítěti, které nosím?“

Logan cítil, jak rudne. „Zlobil jsem se, protože ses vystavila nebezpečí.“

„Oženil ses se mnou jenom kvůli dítěti?“ naléhala.

Jako by z něho systematicky odlupovala ochrannou krustu. Hrozilo, že se bez ní sesype k jejím nohám. „Ano… Ne! Pořád jsem po tobě toužil.“

„A miloval jsi mě?“ špitla.

Rozčileně si prohrábl rukama vlasy, až mu trčely na hlavě jako hřebíky. „Krucifix! O tomhle se odmítám bavit.“

„Dobrá.“ S bohorovným klidem se k němu otočila zády a pokračovala v balení.

Logan vztekle zaklel a zezadu ji objal. Nedbal na její protesty. Zhluboka se sytil její vůní, smyslně se jí otíral o krk. Tlumeně jí šeptal do vlasů: „Nechci tě ztratit, Maddy.“

Napřímila se, aby ho setřásla. „Avšak odmítáš mi dát svoji lásku.“

Prudce ji pustil a jal se přecházet po místnosti jako zvíře lapené v kleci.

„Sám jsi mi to kdysi řekl,“ vmetla mu hněvivě do tváře. „Co je na tom složitého? Opravdu jsi tak studený a neschopný odpuštění?“

Zastavil se, odvrátil a odpověděl jí přiškrceným hlasem: „Odpustil jsem ti už dávno. Pochopil jsem, proč ses dopustila toho, cos provedla. Zčásti jsem tě za to dokonce obdivoval.“

„Tak proč mezi námi ustavičně byly nějaké překážky?“ vyhrkla zoufale.

Logan se zachvěl. Madeline se kousla do rtu. Vyčkávala. Cítila, že pokud vydrží zticha, možná se dočká vysvětlení, na něž dlouho čekala.

„Ty víš, že tě miluji,“ přiznal ochraptěle. „Všichni to vědí. Můžu se bránit sebevíc a nezabráním tomu.“ Přistoupil k oknu a přitiskl dlaně na chladné sklo. Zíral na zimní krajinu za ním. „Avšak nemohl jsem připustit, aby se historie opakovala. Kdybych ztratil lásku i tentokrát, nic by ze mě nezbylo.“

„Ale mě neztratíš,“ pravila zkroušeně. „Logane, musíš tomu věřit!“

Muž zavrtěl hlavou. „Rochester mi řekl…“ Odmlčel se a bolestně polkl. „Moje matka zemřela při porodu. Byl jsem příliš velký… Zavinil jsem její smrt.“

Madeline se hlasitě ozvala: „Proboha, jak můžeš něčemu takovému věřit?“

„Je to nezpochybnitelný fakt,“ trval tvrdošíjně na svém. „Můžu za to já. Jak se mám radovat z našeho děťátka, když vím, že by mohlo…“ Nedokázal větu dokončit. Ani nebylo třeba.

„Bojíš se, aby mě jeho narození nestálo život,“ konstatovala Madeline a vzápětí užasla. „To se mi pokoušíš říct?“

„Dá se předpokládat, že moji potomci budou velcí… A ty…“

„Nejsem tak křehká, jak se jevím,“ namítla a kurážně pohlédla do manželova zakaboněného obličeje. „Podívej se na mě, Logane! Slibuji ti, že se mně ani miminku nic nestane.“

„Takový slib mi přece dát nemůžeš!“ obořil se na ni.

Madeline už už otvírala ústa, aby něco namítla, pak si ale vzpomněla na komplikace, které při porodu potkaly její matku. Logan má pravdu. Nemůže se mu zaručit, že všechno proběhne hladce. „Co když je tvůj strach na místě a dojde k nejhoršímu?“ zeptala se. „Poneseš moji smrt snáze, když si ode mě zachováš odstup?“

Tehdy se k ní otočil. Oči se mu podezřele leskly. „Copak já vím?“

„Copak tě už neunavuje držet se stranou od ostatních?“ zamumlala. Dívala se na něho s láskou a porozuměním. „Pojď ke mně, Logane. Máme jeden druhého. Není třeba, aby některý z nás zůstával sám.“

Manželčina slova ťala do živého. Loganovi se začala chvět brada. Několika kroky byl u své Maddy a sevřel ji v pevném objetí. „Nemůžu bez tebe žít,“ přiznal dutým hlasem.

„Ani nemusíš.“ Zabořila mu prsty do vlasů a políbila ho na zvlhlé líce. Nohy se pod ní podlamovaly, jak se jí zčistajasna ulevilo.

Jejich ústa se střetla ve vášnivém políbení, které jako by mělo trvat věčně. „Zůstaneš?“ otázal se Logan.

„Ano, ano…“ Madeline se dychtivě přisála k manželovým rtům a ten zasténal narůstající touhou.

Vezme na sebe riziko lásky. Ostatně nemá na vybranou. Odnesl Maddy na lůžko, svlékl ji i sebe a náruživě, ale něžně se pomilovali.

Poté mu přešťastná Maddy spočívala v náruči, příliš unavená na to, aby se pohnula. Logan se opřel o loket a podíval se na ni. Sklonil se a přitiskl ústa k manželčinu břichu. Nastávající maminka pocítila příliv naděje. Do očí jí vhrkly slzy. „Všechno bude v pořádku,“ zašeptala a přivinula muže k sobě. „Věř mi.“ Líbala ho, zatímco jí srdce přetékalo láskou.

EPILOG

Porod trval už deset hodin. Logan seděl ve vedlejším pokoji, kam ho vykázali, s hlavou v dlaních. S každým manželčiným zaúpěním si sevřel spánky ještě pevněji. Čerpal útěchu z vědomí, že je u Madeline Julia, přítelkyni povzbuzuje a pomáhá lékaři i porodní bábě. Nic však nedokázalo rozehnat chmurné obavy, které se ho zmocnily.

Zpočátku stál po boku své ženy, ale pohled na její utrpení byl víc, než dokázal snést. Pak ho doktor Brooke vypověděl z místnosti. „Navrhuji vám, abyste si přinesl láhev brandy,“ poradil mu s úsměvem. „Tohle ještě nějakou dobu potrvá.“

Logan již ztrestal polovinu pálenky, avšak kýžená úleva se nedostavila. Přetrvával paralyzující strach. Děsila ho vzpomínka na bolestmi sužovanou ženu, jež při každém mučivém stahu kroutila v rukou smotaný ručník a kousala se do rtů.

„Pozdrav pánbůh, Jimmy.“ Do salonu vtrhl Andrew a uvelebil se vedle budoucího tatínka. Tázavě se usmíval. „Nesnášíš to zrovna nejlíp, co?“

Logan na něho vrhl nevraživý pohled.

„Zvláštní,“ poznamenal vesele mladík. „Tentokrát jsem to já, kdo je střízlivý, a ty máš nakoupeno.“ V uplynulých měsících skoncoval Andrew s bujarými pitkami a omezil se na příležitostnou skleničku. Z jeho tváří se vytratila opilecká brunátnost, dokonce ztratil nějaká ta kila. Od dob dospívání byl poprvé štíhlý a k světu. Přestal holdovat hazardním hrám a začal splácet dluhy. Dokonce se zdálo, že navazuje nový vztah se svým otcem, který po synově „smrti“ poněkud zvlídněl.

„Nejsem zdaleka opilý tak, jak bych si přál,“ zavrčel Logan a při dalším výkřiku své manželky sebou škubl.

Andrew nervózně pohlédl na zavřené dveře. „Jsi napjatý jako struna,“ konstatoval. „Vzmuž se, Jimmy. Ženské rodí dnes a denně. Pojď se mnou dolů. Snad ti nemusím vysvětlovat, že už mě nebaví dělat společnost tvému tchánovi a tchyni, přestože jsou to ctihodní lidé. Potřebuješ se odreagovat, tak proč si nezahrát na ohleduplného hostitele?“

„To bych se radši plazil po rozbitém skle.“

Andrew se kysele zazubil. „Hle, velký Logan Scott se srdcem na dlani! Nikdy bych se nenadál, že tohle uvidím na vlastní oči.“

Logan byl příliš zkroušený, aby mu odpověděl. Zvedl oči a spočinul jimi na portrétu, který pro něho vytvořil Orsini. Podobizna Madeline Scottové vzbudila nadšení a každý významný londýnský kritik umění na ni pěl v novinách pochvalné ódy. Malíř Madeline zachytil, jak sedí u okna, loktem se opírá o stolek z kaštanového dřeva a zasněně hledí do dáli. Střízlivá bílá říza jí jakoby nesměle klouzala z ramene a odhalovala porcelánovou pleť.

Z profilu vynikala čistota ženiných rysů, dlouhé hrdlo a štíhlé paže. Obraz představoval působivou studii kontrastů: nevinnost se na něm mísila se smyslností, vážný výraz vyvažoval čtverácký záblesk v očích. Madeline víc než cokoliv jiného připomínala padlého anděla.

„Mistrovské dílo,“ poznamenal Andrew poté, co zachytil směr bratrova pohledu. „Když se člověk na obraz podívá, ani ve snu by ho nenapadlo, že zmíněná dáma dokáže být nepříjemně paličatá.“ Nato se zazubil na Logana. „Však ona to zvládne, Jimmy. Kdybych nepraštil s hazardem, klidně bych na ni všechno vsadil.“

Logan nepatrně přikývl, aniž spustil z olejomalby zrak. V posledních měsících ochutnal dosud nepoznané štěstí. Madeline se mu stala vším, zaplnila každé volné místečko v jeho životě. Veškerou hořkost a bolest nahradila radostí. Přestože ji miloval i předtím, to, co nyní prožíval, se nedalo s ničím srovnat. Prošel by peklem, kdyby ji mohl uchránit utrpení. Vědomí, že v bolestech rodí jeho dítě a on pro ni nemůže vůbec nic udělat, ho přivádělo k šílenství.

Náhle uslyšel zaplakat novorozeně. Pronikavý vřískot způsobil, že bleskově vyskočil ze židle. Bílý jako křída tupě vyčkával, až ho pozvou dovnitř. Ona rozhodující minuta mu připadala jako celá věčnost.

Dveře se otevřely a na prahu se objevila unavená, ale rozesmátá Julia. „Matka i dítě si vedly na výbornou. Pojď dál, tatínku, a potěš se se svou nádhernou dcerkou.“

Logan na ni civěl, jako by neporozuměl jedinému slovu. „Je Maddy…?“ Zarazil se a olízl si okoralé rty. V puse mu dočista vyschlo.

Julia se zazubila a jemně se dotkla jeho tváře. „Byla báječná, Logane. Je v pořádku.“

„Gratuluji, bratře!“ zahlaholil Andrew a vyškubl mu z křečovitě sevřených prstů láhev brandy. „Dej mi ji! Už ji nepotřebuješ.“

Logan si připadal jako v mrákotách. Nejistým krokem vstoupil do ložnice.

Andrew se zahleděl na poloprázdnou flašku a pak ji moudře předal Julii. „Vezměte si ji,“ broukl. „U mě není v bezpečí. Beztak mám na svědomí dost hříchů, s nimiž se ještě musím vypořádat.“

Logan nevnímal srdečná blahopřání, která zazněla z úst lékaře a porodní báby. Pospíchal k posteli a usedl na její postranici. Madeline rozlepila víčka a vyčerpaně se usmála.

„Maddy.“ Hlas se mu zlomil. Uchopil manželčinu ruku a donesl ji k ústům.

Z výrazu mužovy tváře Madeline vyčetla, jak moc se mu ulevilo. Přivinula jej k sobě, aby ho políbila. Logan se přitiskl k jejím ňadrům a zhluboka si vzdychl.

„Jsem v pořádku,“ zamumlala, zatímco ho hladila po vlasech. „Nebylo to zdaleka tak hrozné, jak jsem se domnívala.“

Jakmile se znovu políbili, opět se dostavilo ono důvěrně známé kouzlo a poněkud rozptýlilo Loganovy obavy. „Strašně moc jsem se o tebe bál,“ přiznal. „Nepřipustím, abys tím musela znovu projít.“

„Obávám se, že budu muset. Určitě chceš naší holčičce dopřát bratra.“

Logan se zahleděl na droboučký uzlíček v ohbí manželčina lokte. Miminko si hovělo v bílé zavinovačce a nechápavě špulilo pusinku. Na růžové hlavičce se černal chomáč kaštanových vlásků. Logan se užasle dotýkal hedvábného chmýří. „Ahoj,“ špitl a něžně políbil novorozence na čílko.

„Je krásná, že?“ hlesla Madeline.

„Přímo nádherná,“ prohlásil s pohledem upřeným na zázrak jejich lásky. „Ale svou maminku rozhodně nezastíní.“

Navzdory vyčerpání se Madeline zachichotala. „Ty hlupáčku… Žádné ženské, která právě porodila, to nesluší.“

„Já bych se na tebe mohl koukat hodiny…, týdny…, měsíce, a nikdy by mě ten pohled neomrzel.“

„Posluž si. Já se zatím trochu prospím,“ prohlásila Madeline a zívla. Mžourala na muže ospalýma očima.

„Odpočívejte,“ broukl Logan. „Obě.“ Zamilovaně se díval na manželku a novorozenou dceru. „Budu na vás dávat pozor.“

„Miluješ mě?“ vyzvídala zpola spící Maddy.

„Kdysi to byla láska.“ Jemně ji políbil na tenká víčka. „Ale teď je to cit mnohem hlubší.“

„Bývaly doby, kdy jsi lásku považoval za slabost.“

„Mýlil jsem se,“ zašeptal. „Zjistil jsem, že mi naopak dodává sílu.“

Madeline usnula s úsměvem na rtech. Stále držela muže za ruku.

Ozvalo se tiché zaklepání. Logan přiskočil ke dveřím a spatřil za nimi paní Florenceovou. Poslední dobou je často navštěvovala. Tedy Madeline. Ovšem ukázalo se, že si náramně rozumí i s Loganem, což ho skrytě těšilo. Koneckonců mají hodně společného. Dlouze spolu rozprávěli o divadle a někdy zabrousili i na Loganovu matku Elizabeth. Logan se na ni hodně vyptával. I na muže, který býval jejím otcem. Paní Florenceová mu kousek po kousku odhalovala rodinnou historii. Prokázala mu tím nesmírnou službu. Pojednou si uvědomil, jak moc potřeboval znát svoje kořeny.

Babička se na návštěvu vystrojila. Hrdlo i zápěstí zdobily perly, vlasy si nechala učesat do složitého drdolu.

„Právě usnuli,“ poinformoval stařenu Logan. Nechtěl, aby ženu a dcerku někdo rušil.

Paní Florenceová na něho panovačně namířila hůlku. „Ať tě ani nenapadne mě vyhánět, když jsem zdolala všechny ty zatracené schody. Nezdržím se tu dlouho, ale musím vidět své pravnouče.“

„Dobrá,“ zavrčel Logan a neochotně ji nechal projít. „Očividně vás nic nezastaví.“

Stařena se šourala k posteli a viditelně jihla. Dojímal ji pohled na mladou matku s kojencem v náruči. „Moje pravnučka,“ pravila dojatě. „Hezoučké stvoření. Což jsem ostatně očekávala. Jak se bude jmenovat?“

„Elizabeth,“ odvětil Logan.

Babička na něm spočinula očima, které se podezřele leskly. Naznačila mu, aby se k ní sklonil, a políbila ho na tvář. „Tvé mamince by se to moc líbilo, chlapče. Měla by náramnou radost.“

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15