ZÁLOŽKA

Co dělá ženu nebezpečnou? Krása, osobní kouzlo, inteligence? Anebo prostě nedefinovatelná moc, kterou některé ženy užívají k vlastní obraně, zatímco jiné jako ostrou čepel? Ať tak či onak, následky bývají zničující. „Co takhle někoho zabít?“ nadhodí konverzačním tónem hrdinka úvodní povídky nad sklenkou vína, zatímco její kolegyně o pár stránek dál se bez servítků dožaduje: „Dejte mi své srdce, doktore!“ a ani v nejmenším to nemyslí obrazně. Před nebezpečnými ženami není úniku. Mysleli byste, že válka ve vietnamské džungli je čistě mužská záležitost? Ale kdeže. Voják na průzkumu, spisovatel, právník či protřelý nájemný vrah – žádný nevyvázne.

A nevyvázne ani čtenář. Jména autorů následujících 17 povídek, mezi nimiž nechybí hvězdy kalibru Eda McBaina, Jefferyho Deavera či Michaela Connellyho, jsou zárukou, že nebezpečí číhá na každého, kdo knížku vezme do ruky – nedokáže ji totiž před dočtením odložit.

Že jsou ženy slabé pohlaví? Nedejte se vysmát. Jak říká autor antologie Otto Penzler: „Dávejte si pozor, aby nezískaly vaše srdce, protože to ony by rády. A ze všeho nejraději s fazolemi a dobrým chianti.“

Compilation copyright © 2005 by Otto Penzler Introduction copyright © 2005 by Otto Penzler Translation © 2006 by Zuzana Pernicová Cover design © 2006 by DOMINO

„A Thousand Miles from Nowhere“ by Lorenzo Carcaterra. Copyright © 2005 by Lorenzo Carcaterra • „Cielo Azul“ by Michael Connelly. Copyright © 2005 by Michael Connelly • „Mr. Gray’s Foliy“ by John Connolly. Copyright © 2005 by John Connolly • „What She Offered“ by Thomas H. Cook. Copyright © 2005 by Thomas H. Cook • „Born Bad“ by Jeffery Deaver. Copyright ©2005 by Jeffery Deaver • „Rendezvous“ by Nelson DeMille. Copyright © 2005 by Nelson DeMille • „Witness“ by J. A. Jánce. Copyright © 2005 by J. A. Jánce • „Her Lord a Master“ by Andrew Klavan. Copyright © 2005 by Andrew Klavan • „Louly and Pretty Boy“ by Elmore Leonard. Copyright © 2005 by Elmore Leonard, Inc. • „Dear Penthouse Fórum (A First Draft)“ by Laura Lippman. Copyright © 2005 by Laura Lippman • „Improvisation“ by Ed McBain. Copyright © 2005 by Hui Corporation • „Third Party“ by Jay Mclnerney. Copyright © 2005 by Bright Lights, Big City, Inc. • „Karma“ by Walter Mosley. Copyright © 2005 by Walter Mosley • „Give Me Your Heart“ by Joyce Carol Oates. Copyright © 2005 by Joyce Carol Oates • „Sneaker Wave“ by Anne Perry. Copyright © 2005 by Anne Perry • „Soft Spot“ by lan Rankin. Copyright © 2005 by John Rébus Ltd. „The Last Kiss“ by S. J. Rozan. Copyright © 2005 by S. J. Rozan.

Tato kniha vychází na základě dohody s Warner Books, Inc. New York, USA. Veškerá práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele autorských práv.

Z anglického originálu DANGEROUS WOMEN,

vydaného nakladatelstvím Mysterious Press, New York 2005,

přeložila Zuzana Pernicová

Odpovědná redaktorka: Hana Pernicová

Korektura: Michaela Kontriková

Technický redaktor: Martin Pěch

Sazba: 535 Dušan Žárský

Obálka: Radek Urbiš

Vytiskla tiskárna Finidr Český Těšín

Vydání první

Vydalo nakladatelství DOMINO, Na Hradbách 3, Ostrava 1, v červenci 2006

ISBN 80-7303-276-7

Pro Lisu Michelle Atkinsonovou,

kterou její dokonalost činí nebezpečnou.

ÚVOD

Co činí ženu nebezpečnou? Bezpochyby záleží na osobní zkušenosti – kolik dotázaných, tolik názorů.

Osobně si myslím, že nejnebezpečnější ženy jsou ty, kterým se nedá odolat. Každý máme nějaké zranitelné místo, Achillovu patu, na kterou druzí citliví nebývají, a stejně tak i univerzální lidské slabosti, které jsou společné všem. Žena si může naše srdce získat svou výjimečnou krásou, kouzlem či inteligencí. Ale také pouhým gestem, kterým si odhrne vlasy z očí, nebo tím, jak se směje, anebo třeba jak kýchá.

Může si být své moci dobře vědoma, anebo taky vůbec ne. Jedna ji využívá jako nabroušenou čepel, jiná se za ni schovává jako za ochranný štít. Na záměru nezáleží; ona moc se jím nezmenšuje ani nezvětšuje a v tom tkví strašlivé nebezpečí pro ty, kdo jí podlehnou.

Ta moc je nebezpečná. Můžeme o ní vědět, dokonce se jí bát, ale pokud se u jejího plamene chceme ohřát, jsme ochotni riskovat cokoli, jen abychom se dostali co nejblíž.

Nebezpečné ženy se mezi námi vyskytují odjakživa. Stačí si vzpomenout na Dalilu. Spisovatelé pochopili jejich osudovou přitažlivost a odjakživa ji v literatuře využívají. Většina velkých žen historie, a stejně tak i významných literárních postav, byla nebezpečná. Možná ne každému; často však těm, kdo se do nich zamilovali. Muži pro nebezpečné ženy zabíjeli, zrazovali svou vlast, své blízké i sami sebe, vzdávali se trůnů a páchali sebevraždy. Občas za to ty nebezpečné ženy dokonce i stály – stály za to, aby pro ně muži riskovali vše a vzdávali se všeho, co je jim drahé.

Mnoho literárních detektivů mělo s nebezpečnými ženami co do činění. Sam Spade se do jedné z nich, Brigid 0’Shaughnessyové, zamiloval; také Phila Marlowa a Lewa Archera často pronásledují a o obou zmíněných je známo, že se nechávají lapit.

Sherlock Holmes, ačkoli si dovolil obdivovat Irenu Adlerovou („nejelegantnější stvoření s kloboučkem, které kdy chodilo po této planetě“), proslul silnou averzí vůči téměř všem příslušnicím opačného pohlaví. „Ženám se nikdy nedá úplně věřit – ani těm nejlepším z nich,“ prohlásil ve Znamení čtyř (v knize Třikrát Sherlock Holmes, Oddych, 1994): „Ubezpečuji vás, že nejsympatičtější ženu, jakou jsem kdy znal, oběsili za to, že kvůli penězům z pojistky otrávila svoje tři děti.“

Ačkoli Archie Goodwin ženy miluje, jeho šéf Nero Wolfe se o nich obvykle vyjádřuje s despektem a právě tak se k nim i chová. „Na ženy se dá spolehnout v kdečem kromě stálosti,“ tvrdil. Jindy ve zvlášť mizerné náladě prohlásil: „Jsou ze všeho nejlíp uzpůsobeny k tomu, aby ostatní týraly a mátly, častovaly zvrácenou logikou, předváděly se a vlichocovaly a sloužily jako líheň pro plození dětí.“

Ani Holmes, ani Wolfe nikdy nepotkali nebezpečné ženy, jaké se objevují na těchto stránkách. Takové ženy by je odpuzovaly a šokovaly. Ale předpokládám, že stejně jako vás by je zároveň i fascinovaly. Neodolali by touze poznat, s kým mají co do činění, kam to všechno povede, jaké obdivuhodné triky vysypou ty dámy z rukávu.

Z neutuchajících úspěchů Hammetta, Chandlera, Macdonalda, Doyla a Rexe Stouta je zřejmé, že toho o nebezpečných ženách a jejich osobité přitažlivosti věděli hodně. I autoři zastoupení v této knize vám předkládají pestrou sbírku femmes fatale, aby vás pobavili – a také aby se vám ulevilo, že se s takovými ženami ve svém životě nepotkáte. Přinejmenším v to můžete ve vlastním zájmu doufat…

Lorenzo Carcaterra je autorem šesti knih, včetně kontroverzních Sleepers (Spáči, Alpress, 1996), knihy, která se v žebříčku newyorských Times ocitla na prvním místě v kategorii paperbacků i vázaných knih a byl podle ní natočen velkofilm s takovými hvězdami, jako jsou Brad Pitt, Robert DeNiro, Dustin Hoffman, Kevin Bacon a Minnie Driverová. V současnosti pracuje Carcaterra jako autor scénářů a producent seriálu televize NBC Law and Order (Právo a pořádek).

Po úspěšné kariéře žurnalisty se Michael Connelly vrhl na psaní beletrie a v románu The Black Echo (Černá ozvěna, Domino, 1999) představil losangeleského detektiva Hieronyma Bosche. Za knihu získal cenu Edgara Allana Poea udělovanou společností Mystery Writers of America. Následovaly další tři romány s Boschem, Black ke (Černý led, Domino, 2000), The Concrete Bloude (Dvanáctá ohět, Domino, 2000) a The Last Coyote (Poslední kojot, Domino, 2001), poté mimo tuto sérii napsal thriller The Poet (Básník, BB art, 2001). Je dnes jedním z nejoblíbenějších světových autorů a jeho knihy se v mnoha zemích automaticky stávají bestsellery.

Mladý irský spisovatel John Connolly pracoval jako barman, úředník státní správy, číšník, poskok v obchodním domě Harrods i jako novinář. Jeho hrdina, bývalý policista Charlie Parker, se poprvé objevil v roce 1999 v knize Every Dead Thing (Na ostří nože, BB art, 2000), poté následovaly Dark Hollow (Polibek smrti, BB art, 2001), The Killing Kind (Vražedná povaha, BB art, 2002) a The White Road (Bílá cesta, BB art, 2003). Connollyho nejnovější dílo Bad Men je thriller stojící mimo série. Žádný současný spisovatel nedovede kombinovat detektivku s prvky nadpřirozena lépe, než právě Connolly.

Když společnost Mystery Writers of America v roce 1997 udělila Thomasi H. Cookovi cenu Edgara Allana Poea za jeho The Chatham School Affair, bylo to opožděné ocenění jednoho z nejlepších amerických detektivkám. Již předtím byl na Edgara nominován ve dvou jiných kategoriích, Nejlepší prvotina a Nejlepší dílo literatury faktu v oblasti krimi, a za Fatherhood získal Herodotovu cenu pro nejlepší historickou povídku roku.

Jeffery Deaver pracoval jako novinář a poté se rozhodl vystudovat práva, aby se věnoval psaní právnických textů. Místo toho právo několik let provozoval a během dlouhého dojíždění začal se psaním napínavých příběhů, které si okamžitě získaly ohromný úspěch. Byl čtyřikrát nominován na Edgara a třikrát získal čtenářskou cenu Elleryho Queena za nejlepší povídku roku. Jeho romány s Lincolnem Rhymem jsou stálicemi na žebříčku bestsellerů; The Bone Collector (Sběratel kostí, Domino, 1998) byl zfilmován s Denzelem Washingtonem v roli ochrnutého bývalého policisty a Angelinou Jolieovou jako mladou policistkou, která mu pomáhá přivést hromadného vraha před tvář spravedlnosti.

Jen málo autorů prodalo tolik knih jako Nelson DeMille, jehož thrillerů se po celém světě prodalo přes 30 milionů výtisků. Jeho trháky vynikají perfektními zápletkami a vynikajícím literárním stylem. Patří k nim The Lion’s Game (Hra pro lvy, BB art, 2001),

Plum Island (Nebezpečný ostrov, Alpress, 1998), Spencerville (Pomsta, BB art, 2001), Gold Goast (Zlaté pobřeží, BB art, 2001), Word of Honor (Slovo cti, BB art, 2000) a The GeneraTs Daughter (Generálova dcera, Knižní klub, 1994), klasická detektivka, kterou podle scénáře Williama Goldmana zfilmovali s Johnem Travoltou v hlavní roli. Rendezvous je jeho první povídkou po pětadvaceti letech.

Spisovatelka J. A. Jance neměla cestu na výsluní snadnou. Odepřeli jí účast v programu tvůrčího psaní, protože profesor se domníval, že ženy mají být učitelkami nebo ošetřovatelkami, a její manžel-alkoholik s tím souhlasil. Po rozvodu a manželově smrti (zemřel ve dvaačtyřiceti letech na otravu alkoholem) psala od čtyř do sedmi ráno, než děti odešly do školy. Její série o detektivu J. P. Beaumontovi začínala vycházet skromně jako paperback, ale teď se pravidelně objevuje mezi bestsellery.

Pod jménem Andrew Klavan a pseudonymem Keith Peterson se skrývá autor, který získal dvě Edgarovy ceny, ale navzdory velkému úspěchu v Hollywoodu se nepropracoval mezi autory bestsellerů. Clint Eastwood se ujal režie filmu podle jeho knihy True Crime (film je v ČR uváděn pod názvem Pravda zabíjí) a zahrál si v něm i hlavní roli. V příběhu o žurnalistovi, který se snaží zachránit nevinného člověka, dále zazářili Isaiah Washington, James Woods, Denis Leary a Lisa Gay Hamiltonová. Dva roky poté hráli Michael Douglas a Famke Janssenová hlavní role v dalším filmu podle Klavanova románu Don’t Say a Word (Už ani slovo, BB art, 2002; film je uváděn pod názvem Neříkej ani slovo).

Elmore Leonard je často považován za nejlepšího žijícího detektivkáře – podle Newsweeku možná nejlepšího vůbec. Vyšla mu řada dvaceti bestsellerů za sebou, mezi nimi Mr. Paradise, Tishomingo Blues, Pagan Babies a povídková sbírka When the Women Come Out to Dance. Četné jeho práce byly zfilmovány: Hombre, 3:10 to Yuma, The Moonshine War, Stick, The Big Bounce, Get Shorty, Out of Sight a fackie Brownová. Za své celoživotní dílo byl jmenován velmistrem společnosti Mystery Writers of America.

Třize čtyř knih Laury Lippman byly nominovány na Edgarovu cenu, což je výkon, který nemá ve společnosti Mystery Writers of America obdoby; kniha Charm City tuto cenu získala. Série detektivních románů s Tess Monaghanovou získala též Shamusovu, Agathinu a Anthonyho cenu od společností Priváte Eye Writers of America, Malice Domestic a Bouchercon.

Evan Hunter a Ed McBain jsou dva nejprodávanější romanopisci v jednom těle. Hunterova prvotina The Blackboard Jungle (Džungle před tabuli, 1. vyd. Svoboda, 1976) vyvolala pozdvižení, stejně jako neuvěřitelně úspěšný film, který podle ní byl natočen. Pod pseudonymem McBain napsal přes padesát románů, včetně kultovních prací o 87. revíru, které po půlstoletí udávaly tón detektivkám popisujícím policejní procedury. Hunter rovněž napsal scénář pro film Ptáci Alfreda Hitchcocka. Má titul velmistra a je prvním Američanem, který za celoživotní dílo získal Diamantovou dýku udělovanou britskou asociací Crime Writers.

Pokud lze některého autora vyzvednout do záře reflektorů jako ztělesnění ducha 80. let, pak je jím Jay Mclnerney, který získal hvězdný status už svou prvotinou Bright Lights, Big City (Zářivá světla velkoměsta, Volvox Globator, 1994). Do světa detektivek se vypravil zřídkakdy (nepočítáme-li výlety do oblasti drog), ale jeho povídka Con Doctor byla vybrána do antologie nejlepších amerických detektivních povídek roku 1998.

Dokonce i kdyby Billi Clinton neprozradil médiím, že Walter Mosley je jeho nejoblíbenějším autorem napínavých románů, série s Easy Rawlinsem by sklidila úspěch. Autor debutoval knihou Devíl in a Blue Dress (Démon v modrém, Olympia, 2000), která byla nominována na Edgarovu cenu a poté zfilmována s Denzelem Washingtonem a Jennifer Bealsovou. Mosley je jedním z nejoriginálnějších hlasů ve světě detektivek. Jeho knihy Black Betty a A Little Yellow Dog se propracovaly na žebříček bestsellerů v New York Times. Je bývalým prezidentem společnosti Mystery Writers of America.

Mezi nejrespektovanější žijící světové autory určitě patří Joyce Carol Oates. Ačkoli nikdy nezískala Nobelovu cenu, povídá se, že se několikrát ocitla v užším výběru. Obdivuhodným tempem vytvořila rozsáhlý soubor prací a je nepravděpodobné, že by kterýkoli žijící americký spisovatel získal víc nejrůznějších ocenění. Jejich seznam je příliš rozsáhlý, než aby tu byl uveden, ale zahrnuje mimo jiné šest nominací na Národní knižní cenu – kniha Them (Oni, Odeon, 1978) ji v roce 1970 získala – a třikrát pozici finalisty při udílení Pulitzerovy ceny. Mezi její nejnovější knihy patří Take Me, Take Me With You, Rape: A Love Story a The Tattooed Girl (Tetované děvče, Ikar, 2004).

Poté, co dvacet let psala a byla odmítána, uspěla Anne Perry s románem The Cater Street Hangman, který vyšel v roce 1979. Od té doby vydává každoročně nejméně jednu knížku, většinou detektivky z oblíbené viktoriánské éry, s nimiž prorazila mezi bestsellery. První sérii napsala o inspektoru Thomasi Pittovi a jeho ženě Charlottě, druhou, temnější, pak o inspektoru Williamu Monkovi. Získala Edgarovu cenu za povídku Heroes o profesoru a kolejním kaplanovi Josephu Reavleym, který nyní vystupuje také v nové sérii začínající knihou No Graves As Yet.

Není mnoho detektivkářů, kteří by to dotáhli do Guinnessovy knihy rekordů, ale lanu Rankinovi se to podařilo, když měl na žebříčku londýnských Times sedm bestsellerů naráz. Třikrát získal Dýku od britské asociace Crime Writers, dvakrát za povídky, jednou za román Black and Blue (Černý a modrý, BB art, 2003), který byl nominován rovněž na Edgarovu cenu. Jeho romány s inspektorem Rébusem, z nichž první, Knots and Crosses (Uzly a kříže, BB art, 2000), vyšel v roce 1987, se staly předlohou pro televizní seriál stanice BBC. Stal se rovněž jedním z prvních držitelů prestižní Chandler-Fulbrightovy ceny.

Romány americké autorky S. J. Rozan patří v posledních letech k nejoceňovanějším – získaly ceny Shamuse, Anthonyho, Macavity a Edgara. Poté, co získala Poeovu sošku za nejlepší povídku, připsala si další za nejlepší román roku 2003, a to díky knize Winter and Night. Hrdiny jejích knih jsou Lydia Chinová a Billi Smith: Lydia je v Americe narozená Číňanka, která se živí jako soukromé očko a většinou řeší případy v čínské komunitě. Smith je postarší, zkušený soukromý detektiv, který žije nad barem ve čtvrti Tribeca. V pečlivě vystavěných zápletkách (autorka je koneckonců architektka) vystupují oba společně a zásadně se knihu od knihy střídají v roli hlavní postavy.

Výše zmínění velikáni detektivkářského světa dali dohromady houf, ne-li skutečný harém nebezpečných žen nejrůznějších typů. Slabší pohlaví? Nedejte se vysmát. A zůstaňte na stráži, aby nezískaly vaše srdce, protože to ony by rády. Ze všeho nejraději s fazolemi a dobrým chianti.

Otto Penzler

IMPROVIZACE

Ed McBain

„Co takhle někoho zabíti,“ nadhodila.

Byla blondýnka, jak jinak; vysoká a štíhlá jako vrbový proutek, na sobě přiléhavé černé koktejlky s kratičkou sukní a hlubokým výstřihem.

„To je pro mě stará vesta,“ opáčil Will. „Už jsem si toho užil až kam.“

Vykulila oči, jejichž pronikavá modř ostře kontrastovala s černí šatů.

„Ve válce v Zálivu,“ objasnil.

„To se nedá srovnávat,“ namítla, vytáhla z martini olivu a strčila si ji do pusy. „Já mluvím o vraždě.“

„Tak o vraždě, vida. Koho chceš zabít?“

„Co třeba tu holku, co sedí tamhle u baru?“

„Aha, náhodná oběť,“ pokýval hlavou. „V čem se to liší od bojových akcí?“

„Specificky zvolená náhodná oběť,“ opravila ho. „Tak zabijem ji, nebo ne?“

„Proč?“ zeptal se. „Proč ne?“ opáčila.

Will se s tou ženskou znal horko těžko dvacet minut. Ani nevěděl, jak se jmenuje. Zkusil to na ni s otřepanou větičkou, na kterou balil ženské už nesčetněkrát: „Tak co, jak se dneska večer povyrazíme?“

A blondýnka opáčila: „Co takhle někoho zabít?“

Nepronesla to šeptem, dokonce ani neztlumila hlas. Prostě se usmála přes okraj sklenice martini a normálním konverzačním tónem prohodila: „Co takhle někoho zabít?“

Specificky zvolená náhodná oběť, o které mluvila, byla nenápadná žena v nenápadném hnědém saku, hnědé hedvábné blůzce a o odstín tmavší hnědé sukni. Vypadala na uhoněnou úřednici nebo druhořadou sekretářku; vlasy v barvě myší hnědi, apatické oči za skly nemoderních brýlí, tenké rty, mírný předkus. Naprosto nezajímavá ženská. Žádný div, že tu osaměle posedává nad sklenicí bílého vína.

„Dejme tomu, že ji fakt zabijeme,“ řekl Will. „Co provedeme se zbytkem večera?“

Blondýnka se usmála.

A přehodila si nohu přes nohu.

„Jmenuju se Jessica,“ řekla.

Podala mu ruku.

Potřásl jí.

„Já jsem Will,“ představil se.

Usuzoval, že její dlaň je tak studená od nápoje s ledem, který v ní držela.

Will neměl onoho mrazivého prosincového večera tři dny před Vánoci sebemenší chuť zabíjet tu kancelářskou myšku na konci baru – ani kohokoli jiného. Před lety si užil zabíjení ažaž, bohatě to stačilo, díky. Samé byly specificky zvolené náhodné oběti; specificky zvolené na základě toho, že nosily uniformu irácké armády, což je pasovalo na nepřátele. To ve válce jako specifikace stačilo. Stačilo to jako záminka, aby je zahrnovali buldozery v těch jejich zákopech. Stačilo to jako záminka k vraždění, ať už si Jessica hledá mezi bojovou akcí a vraždou rozdílů, kolik chce.

Willovi bylo jasné, že je to celé jenom hra, variace na seznamovací rituály, jaké se odehrávají v každém manhattanském baru pro nezadané večer co večer. Člověk se k někomu přitočí s fikaným oslovením, a jakmile z, reakce vyčte zájem, rozbalí to naplno. Docela by ho zajímalo, kolikrát už Jessica vyrukovala s tím svým „Co takhle někoho zabít?“ Každopádně to byl troufalý přístup, možná až nebezpečný – co kdyby pohazovala těma svýma výstavníma nohama před někým, z koho by se vyklubal Jack Rozparovač? Co kdyby sbalila chlapa, kterému by fakt připadalo jako vrchol zábavy odpravit tu osamělou chuděru u baru? Bezva nápad, Jess, jdem na to! On sám sice mezi řádky naznačil totéž, ale Jessica pochopitelně ví, že je to jenom hra, ne? Určitě je jí jasné, že neplánují vraždu doopravdy.

„Kdo za ní půjde?“ zeptala se.

„Asi bych měl já,“ řekl Will.

„Hlavně si, prosím tě, odpusť to svoje ‚Tak co, jak se dneska večer povyrazíme?‘“

„Myslel jsem, že se ti to líbilo.“

„Taky že jo – když jsem to slyšela poprvé. Někdy před pěti šesti lety.“

„A já si myslel, bůhvíjak nejsem originální.“

„Před naší malou Alicí se snaž být ještě originálnější, jo?“

„Tak se podle tebe jmenuje?“

„Na co bys ji tipoval ty?“

„Na Patricii.“

„Fajn, teď budu chvíli za Patricii já,“ řekla. „Zkusíme si to přehrát.“

„Promiňte, slečno,“ spustil Will. „Prima začátek,“ pochválila ho Jessica.

„Všimli jsme si s kamarádkou, že tu sedíte úplně sama, a napadlo nás, jestli byste si k nám nechtěla přisednout.“

Jessica se rozhlédla, jako by se pokoušela zahlédnout tu kamarádku, o které je řeč.

„Koho myslíte?“ zeptala se s vykulenýma očima, ztělesněný údiv.

„Tu krásnou blondýnku, co sedí tamhle,“ odvětil Will. „Jmenuje se Jessica.“

Jessica se usmála. „Krásná blondýnka, povídáš?“

„Úchvatná blondýnka.“

„Sladké řečičky,“ prohlásila a překryla mu ruku na barpultu svou dlaní. „Dejme tomu, že naše milá Patty pozvání přijme. Co dál?“

„Opijeme ji lichotkami a alkoholem.“

„A co pak?“

„Odvedeme ji do temné uličky a přetáhneme ji něčím přes hlavu.“

„Mám v kabelce lahvičku jedu,“ řekla Jessica. „Nebylo by to lepší?“

Will zúžil oči jako gangster.

„Paráda,“ prohlásil. „Odvedeme ji do temné uličky a otrávíme.“

„Nebylo by to lepší někde v bytě?“

A v tu chvíli mu došlo, že Jessica možná vůbec nemluví o vraždě, ať už vážně nebo nevážně, Nezachtělo se jí náhodou milování ve třech?

„Běž si s tou dámou promluvit,“ vybídla ho. „Pak budeme improvizovat.“

Will nebyl na balení holek po barech žádný přeborník.

Popravdě řečeno, kromě větičky „Tak co, jak se dneska večer povyrazíme?“ toho v repertoáru moc neměl. Jessičino pokynutí hlavou z opačného konce barpultu mu sice dodalo kuráž, ale stejně se trochu styděl sednout si na prázdnou stoličku vedle Alice nebo Patricie, nebo jak se vlastně jmenuje.

Z vlastní zkušenosti věděl, že neatraktivní ženy nereagují na lichotky tak dobře jako nápadné krásky. Usuzoval, že je nejspíš pokládají za lži a nechtějí si naběhnout a dočkat se zklamání. Alice nebo Patricie nebo Bůhvíkdo nebyla žádná výjimka z pravidla. Will se posadil na vedlejší stoličku, otočil se k ní a oslovil ji: „Promiňte, slečno,“, přesně jak si to nacvičil s Jessikou. Ale než stačil cokoli dodat, dívka se odtáhla, jako by jí dal facku. S vykulenýma očima, celá užaslá, se zeptala: „Co je? Co chcete?“

„Omlouvám se, jestli jsem vás polekal…“

„Ne ne, nic se nestalo. Co chcete?“

Mluvila vysokým, kňučivým hlasem, s přízvukem, který si nedovedl zařadit. Zpoza silných kulatých skel na něj hleděly tmavohnědé oči; ještě pořád byly rozšířené, bud strachy, nebo podezřením, anebo možná obojím. Nehybně se na něj dívala a vyčkávala.

„Promiňte, že jsem vás vyrušil, ale…“

„Nic se nestalo, vážně ne,“ ujistila ho. „O co jde?“

„Všimli jsme si s kamarádkou, že…“

„S kamarádkou?“

„S tou slečnou, co sedí tamhle na konci baru. Ta blondýnka.“ Will ukázal na Jessiku a ta jim zamávala. „Aha. Vidím.“

„Všimli jsme si, že tu sedíte nad skleničkou úplně sama,“ řekl Will. „A tak nás napadlo, jestli byste si k nám nechtěla přisednout.“

„Aha,“ řekla.

„Tak co? Přisednete si k nám?“

Na okamžik zaváhala. Hnědé oči zamrkaly, zjihly. Na úzkých rtech se objevil náznak úsměvu.

„Moc ráda,“ odpověděla. „Ano, moc ráda.“

Usadili se ke stolku kus od barpultu, v tmavém koutě. Susan – takže ani Alice, ani Patricia, jak vyšlo najevo – si objednala ještě jedno chardonnay. Jessica zůstala u martini. Will si řekl o další bourbon s ledem.

„Třidny před Vánoci by nikdo neměl sedět nad pitím sám,“ řekla Jessica.

„To je pravda, to je pravda,“ přitakala Susan.

Měla neblahý zvyk opakovat všechno dvakrát. Znělo to jako ozvěna.

„Ale mám tenhle bar při cestě domů,“ dodala, „a tak jsem si řekla, že se tu stavím na skleničku vína.“

„Na zahřátí,“ přikývla Jessica. „Přesně tak. Na zahřátí.“

Neopakuje jenom sama po sobě, ale taky po ostatních, povšiml si Will.

„Bydlíte někde blízko?“ zeptala se Jessica.

„Ano. Hned za rohem.“

„Odkud pocházíte?“

„Ach jo, copak je to ještě pořád slyšet?“

„Co?“ nechápal Will.

„Přízvuk. Je ještě pořád slyšet? I po všech těch lekcích? Ach jo.“

„Jaký přízvuk by to měl být?“ zeptala se Jessica.

„Alabamský. Montgomery, Alabama.“ V jejím podání to znělo jako „Mangamy, Alabama“.

„Já jsem si žádného přízvuku nevšimla,“ prohlásila Jessica. „Co ty, Wille?“

„No, ono je to vlastně spíš místní nářečí,“ řekla Susan.

„Mluvíte, jako byste se narodila tady v New Yorku,“ ujistil ji Will. Lhal, jako když tiskne.

„To je od vás hrozně milé,“ řekla. „Fakt hrozně milé.“

„Jak dlouho už tady žijete?“ zeptala se Jessica.

„Půl roku. Přistěhovala jsem se sem na konci června. Jsem herečka.“

Herečka, pomyslel si Will.

„Já jsem zdravotní sestra,“ řekla Jessica.

Herečka a zdravotní sestra, pomyslel si Will.

„Vážně?“ užasla Susan. „Pracujete někde v nemocnici?“

„V Beth Israel,“ přisvědčila Jessica.

„Myslel jsem, že to je synagoga,“ utrousil Will.

„Nemocnice taky,“ řekla Jessica a zase se obrátila k Susan. „Mohli jsme vás už v něčem vidět?“

„Pokud jste nebyli v Montgomery, tak ne,“ usmála se Susan. „Znáte Skleněný zvěřinec7. Od Tennessee Williamse? Tu hru od Tennessee Williamse? Hrála jsem Lauru Wingateovou. Dole na jihu, v produkci Paper Players. Tady na severu jsem ještě v ničem nevystupovala. Vydělávám si tu jako servírka.“

Servírka, pomyslel si Will.

Zdravotní sestřička a já se chystáme odpravit nejobyčejnější servírku v celém New Yorku.

Anebo ještě hůř, vlézt s ní do postele.

Možná to byla Jessica, kdo posléze navrhl, aby si koupili láhev Moět Chandon a zašli si vypít skleničku na dobrou noc k Susan domů, když už bydlí tak blízko, hned za rohem, jak sama říkala. Anebo možná přišel s tím návrhem on sám; měl v sobě čtyři velké panáky Jacka Danielse a byl troufalejší než obvykle. Anebo je k sobě možná pozvala Susan; bydlela v srdci divadelní čtvrti, hned za rohem od Flanaganova baru, kde si dopřála tři nebo čtyři sklenice chardonnay a začala jim přehrávat scénu, ve které Jim rozbije skleněného jednorožce a Laura předstírá, že to není žádná tragédie; hrála pro ně obě role a Will by se vsadil, že právě kvůli tomu barman ohlásil poslední objednávky o deset minut dřív, než měl.

Byla jako herečka úplně nemožná.

Ale jakou vervu do toho dávala!

Když vyšli ven na ulici, zvedla ruce s doširoka roztaženými prsty k nebi a s otřesným jižanským přízvukem zadeklamovala: „Jen se na to podívejte! Broadway! Široká bílá cesta!“ Pak udělala neohrabanou piruetu a s rukama nad hlavou začala hopsat a tancovat po chodníku.

„Panebože, odpravíme ji rychle, jo?“ zašeptala Willovi jessica.

Oba se rozchechtali.

Susan si nejspíš myslela, že sdílejí její nadšení. Will si říkal, že nejspíš vůbec netuší, co ji čeká. Anebo možná právě naopak.

Po Osmé Avenue už touhle pozdní dobou bloumaly prostitutky, ale žádná se po Willovi ani neohlédla; nejspíš usoudily, že dvě holky jsou na něj ažaž. V otevřeném obchodě s alkoholem koupil namísto Moět Chandon láhev Veuve Clicquot a ruku v ruce zase vykročili dál.

Susan bydlela v garsonce ve třetím patře bez výtahu, na rohu Devětačtyřicáté a Deváté. Vyšli po schodech, Susan se zastavila přede dveřmi bytu 3A, chvíli šátrala v kabelce po klíčích, konečně je našla a odemkla. Byt měla zařízený ve stylu, který by Will nazval „hnízdečko spořivé mladé herečky, která se marně snaží prosadit“. Nalevo od vstupních dveří mrňavá kuchyňka. U protější zdi dvojpostel a vedle ní dveře, které nejspíš vedly do koupelny. Pohovka, dvě křesla a toaletní stolek se zrcadlem. Za dalšími dveřmi se skrýval šatník. Susan ode všech převzala kabáty a pověsila je tam.

„Nebude vám vadit, když si udělám pohodlí?“ zeptala se a zmizela v koupelně.

Jessica povytáhla obočí.

Will došel do kuchyně, otevřel ledničku a vyprázdnil dvě plata ledových kostek do mísy, kterou našel v kuchyňské lince. Sklenice na víno nenašel, a tak připravil tři obyčejné. Jessica se posadila na pohovku a sledovala ho, jak otvírá šampaňské. Ve chvíli, kdy zátka s hlasitým mlasknutím vylétla, se z koupelny vynořila druhá blondýnka.

Chvíli mu trvalo, než pochopil, že je to Susan.

„Šaty a nalíčení dělají člověka,“ pousmála se.

Teď to byla štíhlá mladá žena s krátkými rovnými blond vlasy, půvabným hrdlem v hlubokém výstřihu červené blůzy a pěknýma nohama pod přiléhavou krátkou černou sukní. Na nohou černé lodičky na vysokánských podpatcích. V pravé ruce držela myší paruku, kterou na sobě měla v baru, a když rozevřela levou dlaň a napřáhla ji k němu, spatřil zubní protézu, která vytvářela dojem předkusu. Otevřenými dveřmi zahlédl v koupelně neforemný hnědý kostýmek pověšený na háčku u sprchy. Brýle ležely na umyvadle.

„Trochu jsem se vycpala kolem pasu,“ objasnila. „Máme ve třídě k dispozici všemožné šikovné propriety.“

Už ani stopy po jižanském přízvuku, povšiml si Will. A taky žádné hnědé oči.

„A co tvoje oči…?“

„Kontaktní čočky,“ řekla Susan.

Ve skutečnosti měla oči modré jako… no, jako Jessica.

Vlastně vypadaly jako sestry.

Řekl to nahlas.

„Vypadáte jako sestry.“

„Možná je to tím, že sestry jsme,“ řekla Jessica. „Převezly jsme tě, co?“

„To teda jo.“

„Dáme si to šampaňské,“ řekla Susan a zamířila do kuchyně, kde si láhev hověla v míse s ledem. Vyndala ji, nalila z ní do skleniček všechny tři naráz odnesla do pokoje. Jessica si jednu uzmula pro sebe. Susan podala další Willovi.

„Na nás tři,“ připila Jessica.

„A na improvizaci,“ dodala Susan.

Všichni se napili.

Will si pomyslel, že tohle bude noc jak řemen.

„Chodíme spolu na hodiny herectví,“ řekla Jessica.

Seděla na pohovce s překříženýma nohama. Byly to výstavní nohy. Will si hověl v křesle. Susan seděla ve druhém naproti němu, taky měla překřížené nohy a taky byly výstavní.

„Obě chceme být herečky,“ vysvětlila Jessica.

„Myslel jsem, že jsi zdravotní sestra,“ řekl Will.

„Taky že jo. A Sue opravdu dělá servírku. Ale chceme hrát.“

„Jednoho dne z nás budou hvězdy.“

„Naše jména budou křičet z neonů na Broadwayi.“

„Sestry Carterovy,“ řekla Jessica. „Susan a Jessica!“ doplnila ji sestra. „Na to si připijem,“ prohlásil Will. Všichni se znovu napili.

„Ve skutečnosti nejsme z Montgomery,“ řekla Jessica. „Jo, to je mi teď jasné. Ale imitovala jsi ten přízvuk skvěle, Susan.“

„Místní nářečí,“ opravila ho. „Jsme ze Seattlu.“

„Z deštivého města,“ ušklíbl se Will.

„Kdepak, to vůbec není pravda,“ ohradila se Susan. „Ve skutečnosti tam prší míň než v New Yorku, fakt.“

„Statisticky ověřený fakt,“ souhlasně přikývla Jessica a obrátila do sebe zbytek šampaňského. „Máme ještě?“

„Spoustu,“ řekla Susan, a jak se zvedala z křesla, odhalila pořádný kus stehna. Will jí taky podal prázdnou skleničku. Doufal, že dámy nebudou popíjet moc dlouho. Tuhle noc je čekají mnohem důležitější věci, mnohem důležitější improvizace.

„Jak dlouho žijete v New Yorku?“ zeptal se. „Je pravda, co jste tvrdily v baru? Že jste tu jenom půl roku?“

„Je,“ přitakala Jessica. „Od konce června.“

„Taky od té doby chodíme na hodiny herectví.“

„Vážně jsi hrála ve Skleněném zvěřinci7 V produkci Paper Players? Existuje vůbec taková divadelní společnost?“

„No jasně,“ přitakala Susan, která se vracela s dolitými sklenicemi. „Ale v Seattlu.“

„V Montgomery jsme nikdy nebyly.“

„Byla to jenom součást mojí role,“ řekla Susan. „Role, co jsem ji hrála v baru. Malá smutná husička Suzie.“ Obě se rozesmály. Will se rozesmál s nimi.

„Já jsem hrála Amandu Wingateovou,“ řekla Jessica. „Ve Skleněném zvěřinci,“ vysvětlila Susan. „V Seattlu. Hrála Lauřinu matku. Amandu Wingateovou.“

„Jsem z nás dvou starší,“ řekla Jessica. „I ve skutečnosti.“

„Je jí třicet,“ doplnila Susan. „Mně je osmadvacet.“

„A jste tu úplně samy ve velikém zlém městě,“ podotkl Will.

„Už je to tak, úplně samy,“ přikývla Jessica.

„Tamhle spíte, holky?“ zeptal se Will. „V té posteli? Úplně samy v té veliké zlé posteli?“

„Vida, vida,“ ušklíbla se Jessica. „Chce vědět, kde spíme, Sue.“

„Tak to abysme si dávaly bacha,“ řekla Susan.

Will usoudil, že by se měl držet trochu zpátky, zvolit pozvolnější rozehrávku.

„Kam chodíte na ty hodiny herectví?“ zeptal se.

„Je to přímo tady na Osmé Avenue.“

„Kousek od Biltmoru,“ doplnila Susan. „Znáš divadlo Biltmore?“

„Ne, neznám,“ zavrtěl Will hlavou. „Bohužel.“

„Je to kousíček odtud,“ řekla Jessica. „Madam D’Arbousse, slyšel jsi někdy to jméno?“

„Ne, bohužel ne.“

„Je slavná,“ řekla Susan. „Je mi líto, prostě ji neznám…“

„Ty neznáš školu D’Arbousse? Tys nikdy neslyšel o herecké škole D’Arbousse?“

„Bohužel ne.“

„Je světoznámá,“ řekla Susan.

Špulila rty, skoro se zdálo, že uraženě. Willovi bylo jasné, že ztrácí kredit. A to kvapem.

„Takže…, ehm…, proč ses převlékla do toho kostýmu?“ zeptal se. „Proč jsi šla do baru v přestrojení za tu…, ehm, doufám, že se neurazíš…, kancelářskou myš oblečenou jako hastroš? Tak jsi vypadala.“

„Sehrála jsem to přesvědčivě, že jo?“ usmála se Susan. Bez toho falešného předkusu nebyl její úsměv vůbec špatný. Ani její rty už se nezdály tak úzké. Je k nevíře, jaké divy svede troška rtěnky. Představoval si ty rty na svých, v té posteli na protější straně pokoje. Taky si představoval rty její sestry. Představoval si, jak se k sobě všechny ty rty tisknou, spojují se, proplétají…

„Patřilo to k cvičení,“ řekla Susan.

„Cvičení?“

„Bylo potřeba najít správné prostředí,“ doplnila Jessica. „Správné prostředí pro postavu,“ řekla Susan.

„Které bude dost intimní.“ vysvětlila Jessica. „Najít správné prostředí, které bude pro postavu dost intimní.“

„Myslely jsme, že by mohlo být v baru.“

„Ale teď si myslíme, že by mohlo být tady.“

„Bude tady,“ prohlásila Jessica. „Jakmile ho vytvoříme.“

Will se v tom ztrácel. A co hůř, měl neodbytný pocit, že ztrácí je. Ta postel, všehovšudy čtyři pět metrů daleko, jako by se vzdalovala kamsi do nedohledna. Musí se zase stát pánem situace. Zatím ale netušil jak. Ne, dokud melou o… O čem to vůbec melou?

„Promiňte,“ řekl, „ale co že se to pokoušíte vytvořit?“

„Intimní prostředí,“ odpověděla Jessica.

„Pustíme se do toho tady?“ zeptala se Susan.

„Já jsem pro. Co ty na to? V našem vlastním bytě. Vyhovuje to? Já bych řekla, že jo. Co myslíš, Sue?“

„Ale jo, vyhovuje. Ale zatím nemám pocit intimity. Co ty?“

„Taky ještě ne.“

„Promiňte, dámy…,“ spustil Will.

„Dámy, panečku,“ ušklíbla se Susan a zakoulela očima.

„…ale můžeme si užít mnohem intimnější radovánky, jestli vám jde o tohle.“

„My mluvíme o intimitě,“ vysvětlila Jessica. „O tom, jak se chováme, když se nikdo nedívá.“

„Na nás se teď nikdo nedívá,“ pronesl Will povzbudivě. „Můžeme si tu dělat, co se nám zachce, a nikdo…“

„Ty to nechápeš,“ řekla Susan. „My se snažíme vytvořit intimní vjemy a emoce postavy.“

„Tak co se do toho vytváření pustit?“ navrhl Will.

„Ty pocity musejí být opravdové,“ prohlásila Jessica.

„Naprosto opravdové,“ přidala se Susan.

„Abysme je mohly použít ve scéně, co na ní pracujeme.“

„Aha!“ řekl Will.

„Snad mu to konečně došlo,“ poznamenala Jessica. „Už bylo načase.“

„Nacvičujete spolu divadelní scénu.“

„Bravo!“

„Jakou scénu?“ zeptal se Will.

„Z Makbetha,“ odpověděla Susan.

„Kde mu říká, aby napnul odvahu, co stačí šroub,“ dodala Jessica.

„Lady Makbeth mu to říká.“

„Makbethovi. Když začne váhat, jestli má zabít Dunkana.“

„Jen napni odvahu, co stačí šroub,“ odrecitovala Jessica, tentokrát naléhavě. „A uspějem.“

Podívala se na sestru.

„To se ti povedlo,“ pochválila ji Susan.

Willovi připadalo, že se možná vracejí do správných kolejí.

„Napnout odvahu, povídáte?“ Významně se pousmál a lokl si šampaňského.

„Říká mu, aby nebyl srab,“ prohlásila Susan.

„Plánují spolu vraždu krále,“ objasnila Jessica.

„Pro oba je to intimní chvíle.“

„Rozhodují se, co udělají.“

„Plánují přece vraždu.“

„Jaké to asi je?“ zeptala se Susan.

„Co se přitom člověku odehrává v hlavě?“ přisadila si Jessica.

„Co asi v duchu prožívá?“

„Když uvažuje, že někoho zabije.“

Na okamžik se rozhostilo ticho.

Sestry se podívaly jedna na druhou.

„Dáte si ještě někdo šampaňské?“ zeptala se Susan.

„Já bych si dala,“ řekla Jessica.

„Skočím pro něj,“ nabídl se Will a začal se zvedat.

„Ne ne, nech to na mně,“ zarazila ho Susan, vzala si od něj prázdnou skleničku a odnesla všechny tři do kuchyně. Jessica si přehodila nohu přes nohu. Will slyšel, jak Susan v kuchyni za ním dolévá pití. Pozoroval Jessiku, jak pohupuje nohou; napůl vyzutá lodička jí visela jen na prstech.

„Takže celý ten tyátr v baru byl jenom součást hereckého cvičení?“ prohodil Will. „To, jak jsi navrhla, že někoho zabijeme. A pak sis jako oběť vybrala sestru.“

„Tak něco,“ přitakala Jessica.

Lodička se jí sesmekla z nohy. Sehnula se pro ni, přičemž poodtáhla nohy od sebe a sukně černých šatů se jí povysunula ještě výš. Zase si přehodila nohy přes sebe, obula si lodičku a usmála se na Willa. Susan se vrátila s plnými sklenicemi.

„Pití máme habaděj,“ řekla a podala jim sklenice. Jessica pozvedla tu svoji v přípitku.

„Tak si ode dneška i tu tvou lásku cením,“ řekla.

„Na zdraví,“ dodala Susan a napila se.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Will a taky se napil.

„To je taky v té scéně,“ odpověděla Jessica. „Hned na začátku. Když Makbeth začne váhat. Než výstup skončí, podaří se jí ho přesvědčit, že král musí umřít.“

„Skrýt hlubší faleš, faleš tváře stačí,“ odrecitovala Susan a pokývala hlavou.

„To je poslední věta lady Makbeth. Na konci toho výstupu.“

„Proto ses přestrojila za úřednici? Skrýt hlubší faleš… Jak jsi to říkala?“

„Faleš tváře stačí,“ zopakovala Susan. „Ale ne, to není důvod, proč jsem se přestrojila.“

„Proč teda?“

„Pokoušela jsem se vytvořit postavu.“

„Možná mu to přece jen ještě nedošlo,“ poznamenala Jessica.

„Postavu, která by dokázala zabít,“ řekla Susan.

„K tomu ses potřebovala oblíct jako hastroš?“

„Potřebovala jsem se převtělit do někoho jiného. Do někoho, kdo se mi vůbec nepodobá. Ale ukázalo se, že to nestačí. Bylo taky potřeba najít správné prostředí.“

„Máme ho tady,“ prohlásila Jessica.

„A teď,“ dodal Will. „Takže jestli nemáte námitky, dámy…“

„Oóó, zase nám řekl dámy,“ řekla Susan a znova zakoulela očima.

„…mohli bysme se na chvilku vykašlat na řečičky o hraní?“

„Co tvoje vlastní intimní chvilky?“ nadhodila Susan. „Žádné nemám.“

„Copak se nikdy sám potmě neuprdneš?“ zeptala se Jessica.

„Copak si ho nikdy sám potmě nevyhoníš?“ zeptala se Susan.

Willovi poklesla čelist.

„To jsou intimní chvilky,“ řekla Jessica.

Bůhvíproč už nedokázal pusu zavřít.

„Asi to začíná účinkovat,“ poznamenala Susan.

„Vezmi mu tu sklenici, než ji upustí,“ řekla Jessica.

Will je sledoval s vytřeštěnýma očima a otevřenou pusou.

„Vsadila bych se, že to považuje za kurare,“ podotkla Jessica.

„Kde bysme proboha sebraly kurare?“

„V brazilské džungli?“

„Ve Venezuele?“

Obě se rozchechtaly.

Will netušil, jestli je to kurare. Věděl jenom, že se nemůže hýbat ani mluvit.

„Určitě je mu jasné, že jsme pro jed nejely až bůhvíkam do Amazonie,“ poznamenala Jessica.

„To je fakt, ví přece, že jsi zdravotní sestra,“ přitakala Susan.

„Z nemocnice Beth Israel, to si piš,“ přisvědčila Jessica.

„Takže máš přístup ke spoustě léků.“

„Včetně těch na bázi syntetického kurare.“

„Těch jsou mraky.“

„Vyjmenuj mu je, Jess.“

„Nechci ho nudit, Sue.“

„Kurare se musí podávat injekčně, věděls to, Wille?“

„Domorodci do něj namáčejí šípy.“

„A střílejí je z foukaček.“

„Zásah oběti paralyzuje.“

„Jsou pak úplně bezmocné.“

„Umřou na asfyxii.“

„To znamená, že člověk nemůže dýchat.“

„Protože má paralyzované dýchací svaly.“

„Máš dýchací potíže, Wille?“

Žádné nepociťoval. Ale co to melou? Naznačují mu, že ho otrávily?

„Syntetika se podávají ve formě tablet,“ řekla Susan. „Dají se snadno rozdrtit na prášek.“

„A rozpustit.“

„Syntetické léky na bázi kurare mají spoustu legálních způsobů využití,“ řekla Jessica.

„Jen je potřeba pečlivě dodržovat dávkování.“

„My ho moc pečlivě nedodržely, Wille.“

„Nepřišlo ti to šampaňské trochu hořké?“

Chtěl zavrtět hlavou. Připadalo mu úplně normální. Anebo že by byl tak opilý, že ani pořádně nevnímal, jak chutná? Ale nedokázal zavrtět hlavou, nedokázal promluvit.

„Budeme ho pozorovat,“ navrhla Susan. „Studovat jeho reakce.“

„Proč?“ zeptala se Jessica. „Mohlo by nám to pomoct.“

„Ne do té scény, co nacvičujeme.“

„Jak někoho zabít.“

„Jak někoho zabít, přesně tak, Sue.“ Jak zabít mě, pomyslel si Will. Zabíjejí mě tu. Ale ne…

Holky, děláte chybu, pomyslel si. Takhle to být nemělo. Vraťme se k původnímu plánu, holky. Původně bylo v plánu bouchnout si láhev bublinek a hupsnout společně do postele. Původně bylo v plánu užít si tuhle noc tři dny před…, vlastně teď už jenom dva dny, už je po půlnoci…, dva dny před Vánoci, užít si tuhle líbeznou nekomplikovanou noc, vychutnat si kapku sesterské lásky s ochotným třetím parťákem, tím to mělo skončit. Proč to najednou musíte brát tak vážně? Neměly jste nejmenší důvod začít smrtelně vážně rozebírat hodiny herectví a intimitu, holky, fakt ne, tuhle noc měly být na programu jen hrátky a legrace. Tak proč jste mi otrávily šampaňské? Proboha, holky, proč jste mi to provedly, když nám tu spolu bylo tak bezva?

„Cítíš něco?“ zeptala se Susan.

„Ne,“ odpověděla Jessica. „Co ty?“

„Čekala jsem, že budu něco cítit…“

„Já taky.“

„Nevím co přesně…, hrůzu nebo tak něco.“

„Já taky.“

„Vždyť je to vražda! Myslela jsem, že to bude zážitek. A zatím…“

„Vím, jak to myslíš. Je to úplně stejný jako…, já nevím, jako pozorovat někoho cizího u holiče nebo tak.“

„Možná jsme to měly provést jinak.“

„Myslíš, že jed byl špatně?“

„Možná to chtělo něco dramatičtějšího.“

„Děsivějšího, chápu, jak to myslíš.“

„Vyrazit z něj nějakou reakci.“

„Namísto co by tu jenom takhle dřepěl.“

„Dřepěl jako bluma a umíral.“

Dívky se k Willovi naklonily a zadívaly se mu do obličeje. Jejich tváře se mu zdály zdeformované, jak se k němu tak zblízka nakláněly. Modré oči jako by jim lezly z důlků.

„Udělej něco,“ poručila mu Jessica.

„Hejbni kostrou, parchantě,“ přisadila si Susan.

Nepřestávaly ho pozorovat.

„Můžem ho zapíchnout, ještě není pozdě,“ nadhodila Jessica. „Myslíš?“ zapochybovala Susan.

Nebodejte mě, prosím, prosil v duchu Will. Z nožů mám hrůzu. Nebodejte mě, prosím.

„Mrknem se, co máme v kuchyni,“ řekla Jessica. Vzápětí osaměl. Dívky zmizely. Zezadu…

Nedokázal pootočit hlavou, aby se po nich ohlédl.

… zezadu k němu doléhalo chrastění příborů, nejspíš se prohrabávaly šuplíkem v kuchyňské lince…

Nebodejte mě, prosím, pomyslel si.

„Co tenhle?“ zeptala se Jessica.

„Kapánek velký,“ odpověděla Susan.

„Podříznem ho,“ řekla Jessica a rozchechtala se.

„Schválně jestli i přitom bude sedět jako bluma,“ řekla Susan.

„Musíme z něj vyrazit nějakou reakci.“

„Abysme něco cítily.“

„Teď jsi na to kápla, Sue. To je, oč tu běží.“

Willa přepadl svírávý pocit na hrudníku. Začínalo se mu špatně dýchat.

Dívky se v kuchyni zase rozesmály. Čemu se smějou?

Že by něco přeslechl? Že by s tím nožem měly v plánu ještě něco jiného než podříznout mu krk? Hrozně se potřeboval zhluboka nadechnout. Hned by mu bylo líp, kdyby se pořádně nadechl. Jenže… jenže… nějak to nešlo… nešlo to…

„Hej!“ křikla Jessica. „Ty tam! Trochu života do toho umírání!“

Susan na ni pohlédla.

„Asi je po něm,“ utrousila.

„Do háje!“ ulevila si Jessica.

„Co to děláš?“

„Zkouším mu nahmatat pulz.“ Susan vyčkávala.

„Ani tuk,“ řekla Jessica a pustila Willovo zápěstí. Obě si ho prohlížely, jak tam sedí zhroucený v křesle, s pokleslou čelistí a vytřeštěnýma očima.

„Rozhodně na mrtvolu vypadá,“ poznamenala Jessica. „Radši bysme se ho měly zbavit.“

„To bude prima cvičení,“ přikývla Jessica. „Zbavovat se mrtvoly.“

„To bych řekla. Vsad se, že má skoro metrák.“

„Nemyslela jsem cvičení k utužení svalů, Sue. Myslela jsem herecké cvičení.“

„Aha, jo tak. Jaký to je, zbavovat se těla. Jasně.“

„Tak jdem na to,“ řekla Jessica.

Začaly ho zvedat z křesla. Byl těžký jako pytel cementu. Napůl ho odnesly, napůl odvlekly ke dveřím.

„Řekni mi něco,“ ozvala se Susan. „Už… už… něco cítíš?“

„Ani ň,“ řekla Jessica.

CIELO AZUl

Michael Connelly

Kousek za Bakersfieldem vysadila v autě klimatizace. Bylo září a horko jako v peci. Šinul jsem si to prostředkem státu nahoru na sever a hned zkraje se mi začala lepit košile ke koženkovému sedadlu. Uvolnil jsem si kravatu a rozepnul límeček. Ani nevím, proč jsem si kravatu vůbec bral. Nebyl jsem ve službě a tam, kam jsem měl namířeno, se kravata rozhodně nevyžaduje.

Snažil jsem se horko nevnímat a soustředit se na úvahy, jak si poradím se Seguinem. Jenže s ním to bylo stejné jako s horkem. Neměl jsem na něj páku. Právě naopak – Seguin měl páku na mě, to kvůli němu se mi lepila košile k zádům. Ale tímhle výletem to skončí, ať tak či onak.

Otočil jsem ruku na volantu a zkontroloval na timexkách datum. Přesně dvanáct let ode dne, kdy jsem se se Seguinem poprvé setkal. Kdy jsem poprvé pohlédl do studených zelených očí vraha.

Ten případ začal na Mulholland Drive, té ulici, co se klikatí jako had po hřebeni kopců Santa Monica. Partička středoškoláků si tam zajela na odpočívadlo vypít pivo a pokochat se vyhlídkou na smogem zahalené město snů. Jeden si všiml mrtvoly. Na svahu kopce tam mezi keři a plechovkami od piva a láhvemi od tequily, co tu zůstaly po předchozích flamendrech, ležela nahá žena, ruce a nohy rozhozené v groteskní symbolice sexu a vraždy.

Dostali jsme to na starost já a můj parťák Frankie Sheehan. Tou dobou jsme pracovali na losangeleském oddělení loupeží a vražd.

Místo činu bylo zrádné. Tělo se zachytilo na svahu, který měl sklon nejmíň šedesát stupňů. Stačilo jednou špatně došlápnout, a člověk by se skutálel až dolů na úpatí kopců a možná někomu přistál ve vyhřívaném bazénu nebo na betonové verandě. Měli jsme na sobě kombinézy a kožené postroje a hasiči z osmapadesátky nás spustili dolů na lanech.

Na místě činu jsme nenašli vůbec nic. Nikde žádné oblečení, doklady, fyzické důkazy, vůbec žádná vodítka – jen ta mrtvá žena. Dokonce jsme neobjevili ani žádná užitečná vlákna. To je u vraždy dost neobvyklé.

Prohlédl jsem si oběť zblízka a zjistil, že je sotva dospělá – určitě jí nebylo ani dvacet. Byla Mexičanka, nebo přinejmenším měla mexické předky; hnědé vlasy, hnědé oči, snědá pleť. Zaživa musela být krásná. Po smrti nad ní srdce usedalo. Můj partner vždycky říkal, že takovéhle ženy jsou nejnebezpečnější. Ty, co jsou zaživa krásné a po smrti nad nimi srdce usedá. Pronásledují vás, nezbavíte se jich, ani když dopadnete toho netvora, co je o všechno připravil.

Vrah ji uškrtil; na krku byly stále patrné otisky jeho palců, kůži kolem očí měla zarudlou krevními výrony. Rigor mortis už se dostavil i odezněl; tělo měla poddajné. To nám prozradilo, že je mrtvá víc než čtyřiadvacet hodin.

Usuzovali jsme, že ji tam vrah pohodil v noci pod rouškou tmy. To by znamenalo, že předtím někde ležela mrtvá nejmíň dvanáct hodin. A právě tam bylo skutečné místo činu. Právě to místo jsme potřebovali najít.

Když jsem stočil auto k Zálivu, konečně se začalo trochu ochlazovat. Dojel jsem po východním břehu do Oaklandu a pak přejel po mostě do San Franciska. Než jsem najel na most Golden Gate, zastavil jsem se v grilbaru Balboa na hamburger. Jezdím do San Franciska pracovně tak dvakrát třikrát do roka. Pokaždé si zajdu na jídlo do Balboa. Tentokrát jsem se najedl u baru a tu a tam jsem zvedal oči k televizi, kde běžel zápas Giants v Chicagu. Prohrávali.

Ale po většinu času jsem si v duchu přebíral ten letitý případ. Teď už je uzavřený a Seguin už nikdy nikomu neublíží. Leda sám sobě. Svou poslední obětí bude on sám. Ale ten případ mi pořád nedával spát. Vraha se podařilo dopadnout, postavit před soud, usvědčit a teď ho měli za jeho zločiny popravit. Ale mě pořád pronásledovala nezodpovězená otázka. Právě ta mě přiměla vypravit se ve volném dni do San Quentinu.

Neznali jsme její jméno. Otisky jejich prstů se neshodovaly s žádnými v počítačové databázi. Popis mrtvé neodpovídal popisu žádné pohřešované osoby v oblasti Los Angeles ani v celonárodní počítačové databázi. Nechali jsme si od kreslíře udělat její portrét, ukázali jsme ho v televizních zprávách a nechali otisknout v novinách, ale neozval se žádný milující příbuzný nebo známý. Obrázky odfaxované pěti stům policejních stanic po celém Jihozápadě a státní policii v Mexiku taky nepřinesly žádnou odezvu. Po oběti se nikdo nesháněl a nikdo ji neidentifikoval, takže zůstala ležet v lednici v úřadu koronera, zatímco jsme se Sheehanem vedli vyšetřování.

Byla to dřina. Ve většině případů se začíná od oběti. Co byla zač a kde žila – to se stává ústředním bodem vyšetřování, od kterého se odvíjí všechno ostatní. Vždycky se vychází od ústředního bodu. Jenže my ho neměli a neměli jsme ani skutečné místo činu. Neměli jsme vůbec nic a nedařilo se nám hnout se z místa.

Změnila to až Teresa Corazonová. Byla koronerovou zástupkyní a dali jí na starost případ oficiálně nazvaný Jane Doeová # 90-91. Když připravovala tělo k pitvě, narazila na stopu, která nás zavedla nejdřív k McCalebovi a pak k Seguinovi.

Corazonová zjistila, že než vrah mrtvou pohodil na tom svahu, omyl ji silným průmyslovým čistidlem. Zřejmě se pokoušel zlikvidovat stopové důkazy. Jenže čistidlo samo o sobě bylo slušné vodítko a stopový důkaz. Mohlo by nás k vrahovi dovést, anebo nám aspoň pomoci spojit ho se zločinem.

Ale co přineslo v případu zásadní zlom, to byl jiný objev. Když Corazonová mrtvou fotografovala, všimla si vtlačeniny v kůži zezadu na levém boku. Posmrtné změny naznačovaly, že se krev nahromadila v levé polovině těla, což znamenalo, že oběť mezi tím, kdy jí přestalo bít srdce, a okamžikem, kdy ji vrah pohodil na svahu u Mulhollandu, ležela na levém boku. Vtlačenina nasvědčovala tomu, že když krev stékala dolů, ležela mrtvá na jakémsi předmětu, který se jí otiskl do kůže.

Corazonová otlačeninu pozorně prozkoumala pod světlem z různých úhlů a zjistila, že se na ní jasně rýsuje číslice 1, písmeno J a část třetího písmene, pravděpodobně horní nožička H, K nebo L.

„Poznávací značka.“ konstatoval jsem, když mě zavolala, ať si objev přijedu prohlédnout do pitevny. „Položil ji na poznávací značku.“

„Přesně tak, detektive Boschi,“ přitakala Corazonová.

Okamžitě jsme si se Sheehanem vytvořili hypotézu, že vrah ukrýval tu bezejmennou ženu v kufru auta, a teprve když se setmělo, odvezl ji na Mulholland a vyhodil. Napřed tělo pečlivě očistil, pak ho strčil do auta a neuváženě položil na poznávací značku, kterou z vozidla předtím sundal. Usuzovali jsme, že ji odmontoval – a možná místo ní dočasně přimontoval ukradenou –, aby si kryl záda pro případ, že by si jeho auta na Mulhollandu povšiml nějaký podezíravý kolemjdoucí.

Z vtlačeniny v kůži nebylo poznat, který stát poznávací značku vydal. Ale podle toho, že si vrah vybral odpočívadlo na Mulhollandu, jsme usuzovali, že máme co do činění s někým, kdo tyhle končiny zná, s někým místním. Obrátili jsme se proto na kalifornský úřad pro registraci motorových vozidel a vyžádali si seznam všech registrovaných vozů, jejichž poznávací značky začínají 1JH, 1JK a 1JL.

Na seznamu bylo přes tisíc jmen majitelů. Vyloučili jsme ženy, a tím ho zkrátili o čtyřicet procent. Zbývající jména jsme postupně projeli databází ústředního kriminálního rejstříku a ta nám vyplivla seznam šestatřiceti mužů s trestními záznamy, od prkotin až po nejzávažnější trestní činy.

Jakmile jsem si ten seznam poprvé prohlédl, měl jsem jistotu. Nepochyboval jsem, že jedno z těch šestatřiceti jmen patří vrahovi té ženy, co jméno nemá.

Most Golden Gate dělal v odpoledním slunci čest svému jménu; opravdu zářil jako zlatá brána. V obou směrech byl ucpaný auty a na parkovišti pro turisty na severní straně stála cedule Obsazeno. Pokračoval jsem dál, do duhově pomalovaného tunelu a skrz kopec. Zanedlouho jsem napravo zahlédl věznici San Quentin. Zlověstně vyhlížející místo v idylických končinách, za jehož zdmi žijí nejhorší zločinci z celé Kalifornie. A já jel za nejhorším z nejhorších.

„Hany Bosch?“

Odvrátil jsem se od okna, kterým jsem shlížel na bílé pomníčky hřbitova veteránů za bulvárem Wilshire. V otevřených dveřích vedoucích ke kancelářím FBI stál muž v bílé košili s kaštanově hnědou kravatou. Mohlo mu být tak mezi třiceti čtyřiceti, vypadal štíhle a fit. Usmíval se.

„Terry McCaleb?“

„Ano, to jsem já.“

Potřásli jsme si rukama a pak mě pozval dál, odvedl mě bludištěm chodeb obložených dřevem do své kanceláře. Vypadala jako někdejší kumbál pro uklízečky. Byla menší než vězeňská samotka, horko těžko se do ní vešel stůl a dvě židle.

„Ještěže jsem s sebou nevzal parťáka,“ poznamenal jsem, kdvž jsme se vměstnali dovnitř.

Frankie Sheehan se o sestavování profilů zločinců vyjadřoval střídavě jako o „federálním fantazírování“ a „kverulantství z Quantika“. Když jsem mu týden předtím nadhodil, že se chci obrátit na McCaleba, profilistu z losangeleské pobočky FBI, pořádně jsme se kvůli tomu chytili. Ale hlavním vyšetřovatelem jsem v tomhle případě byl já, takže jsem si prosadil svou.

„No jo, je tu kapku těsno,“ uznal McCaleb. „Ale aspoň tu mám soukromí.“

„Většině policajtů, co znám, vyhovuje velká služebna. Asi si rádi pokecají s kolegy.“

McCaleb pokýval hlavou. „Já mám radši samotu.“

Pokynul mi k židli pro hosty a já se posadil. Do oka mi padla fotografie mladičké dívky přilepená na zdi nad psacím stolem. Dívka byla jen o něco málo mladší než moje oběť. Pomyslel jsem si, že jestli je to McCalebova dcera, mohlo by mi to hrát do karet. Třeba se do mého případu tím víc opře.

„To není moje dcera,“ poznamenal McCaleb. „Je z jednoho starého případu. Na Floridě.“

Zůstal jsem na něj zírat. A zdaleka to nebylo naposled, co mi četl myšlenky, jako bych je vyslovil nahlas.

„Takže jste tu svou oběť ještě neidentifikovali?“

„Ne, pořád nic nemáme.“

„To je pak vždycky fuška.“

„Nechal jste nám vzkaz, že už jste si náš spis prošel.“

„Ano.“

Týden předtím jsem mu poslal kopii materiálů a všechny fotografie místa činu. Nenatočili jsme na místě činu videozáznam, což McCaleba trochu mrzelo. Ale povedlo se mi získat nahrávku od televizního reportéra. Vrtulník televizní stanice se nám na místě činu celou dobu vznášel nad hlavou, ale nakonec žádné záběry neodvysílali, protože byly příliš drastické.

McCaleb rozevřel složku na stole a nahlédl do ní, než promluvil.

„Takže zaprvé, znáte náš VICAP – program pro porozumění násilným pachatelům?“

„Slyšel jsem o něm. Teď jsem se na vás poprvé obrátil s případem.“

„Jste u losangeleské policie rarita. Většina vašich kolegů o naši pomoc nestojí nebo nám nedůvěřuje. Ale ještě pár takových jako vy, a třeba se zmůžu na větší kancelář.“

Pokýval jsem hlavou. Nehodlal jsem mu vykládat, že většina losangeleských detektivů se FBI vyhýbá kvůli tradiční nedůvěře a podezíravosti, jež mezi oběma institucemi vládne. Byl to nevyřčený příkaz, který přišel od samotného policejního náčelníka. Šuškalo se, že náčelník ve své kanceláři hlasitě nadává, kdykoli se dozví, že FBI ve městě někoho zatkla. Bylo veřejným tajemstvím, že lidé z oddělení bankovních loupeží odposlouchávají federálům vysílačky a nezřídka jim vyfouknou podezřelé před nosem.

„Prostě chci s tím případem pohnout z místa,“ řekl jsem. „Je mi fuk, jestli jste jasnovidec nebo třeba Santa Claus; jestli mi můžete pomoct, poslechnu si vás.“

„No, snad vám pomůžu.“

Obrátil list a zvedl štůsek fotografií z místa činu. Nebyly to obrázky, co jsem mu poslal, ale zvětšeniny dvacet krát pětadvacet centimetrů. Pořídil si je sám. To mi prozradilo, že případu věnoval aspoň trochu času. Rád bych věděl, jestli ho ten případ pohltil tak jako mě. Bezejmenná žena pohozená na svahu. Žena, ke které se nikdo nehlásí. Žena, na které nikomu nezáleží. Žena, která patří k těm nebezpečným. Mně na ní ve skrytu duše záleželo a hlásil jsem se k ní. A McCalebovi teď možná taky.

„Nejdřív bych vám rád nastínil, co jsem zjistil,“ řekl McCaleb.

Chvilku se přehraboval ve fotografiích, až vytáhl snímek pořízený z videozáznamu. Byl to letecký záběr nahého těla s rozhozenými končetinami ležícího na svahu. Vylovil jsem balíček cigaret a jednu z něj vyklepal.

„Možná už jste ke stejným závěrům dospěl sám. Pokud ano, omlouvám se. Nechci vás obírat o čas. Mimochodem, tady se nekouří.“

„Jen mluvte,“ mávl jsem rukou a cigarety jsem schoval. „Tak co máte?“

„Místo činu je nesmírně důležité, protože nám poskytuje klíč k vrahovu uvažování. V tomhle vidím práci člověka, kterému říkáme vrah exhibicionista. Jinými slovy, je to vrah, který chce, aby jeho čin přímo bil do očí, aby se o něm dozvěděla široká veřejnost a vyvolalo to v ní děs a hrůzu. Právě z reakcí veřejnosti čerpá uspokojení. Čte noviny a dívá se na zprávy v televizi, hltá všechny novinky o postupu vyšetřování. Vede si evidenci. Až ho dopadneme, určitě u něj najdeme novinové výstřižky a možná i videonahrávky s televizními reportážemi o případu. Nejspíš je má v ložnici, protože se mu hodí při masturbačních fantaziích.“

Povšiml jsem si, že když mluvil o vyšetřovatelích, řekl „dopadneme“, ale nijak jsem to nekomentoval. McCaleb pokračoval, jako by mluvil sám k sobě v liduprázdné kanceláři.

„Do fantazií vraha-exhibicionisty neodmyslitelně patří prvek souboje. Předvést svůj čin veřejnosti znamená předvést ho taky policii. Je to hozená rukavice. Chce tím říct: ‚Nemáte na mě, jsem mazanější, líp mi to pálí. Vyvraťte mi to, jestli to dokážete. Chyťte mě, jestli to dokážete.‘ Rozumíte? Svádí s vámi souboj ve veřejné aréně.“

„Se mnou?“

„Ano, s vámi. V tomhle konkrétním případě jste to vy, kdo se objevuje v médiích. Vaše jméno stojí v novinových reportážích.“

„Vedu vyšetřování. Tudíž mluvím s reportéry.“ McCaleb přikývl.

„No dobře,“ řekl jsem, „tohle nám pomůže porozumět, jak ten cvok uvažuje. Ale máte něco, co by nás k němu nasměrovalo?“ McCaleb přikývl.

„Víte, jak obchodníci s realitami v jednom kuse omílají kouzelné slůvko ‚lokalita‘? Já taky. Místo, kde náš vrah oběť nechal, je nesmírně důležité, zapadá do jeho exhibicionistických spádů. Kopce nad Hollywoodem. Mulholland Drive, vyhlídka na město. Nebyla to náhoda, že ji pohodil zrovna tam. Nejspíš si to místo zvolil stejně pečlivě jako oběť samu. Možná to místo důvěrně zná ze svého každodenního života, ale nevybral si ho z pohodlnosti. Vybral si ho, protože tam mohl nejlépe předvést svoje dílo světu. Byla to součást hry. Je docela klidně možné, že se tam vláčel zdaleka. A stejně dobře je možné, že to měl jen pár bloků.“

Neuniklo mi, že řekl „náš“ vrah. Slyšet to Frankie, vyletěl by z kůže. Já to přešel mlčky.

„Prošel jste si ten seznam jmen, co jsem vám poslal?“

„Ano, prošel jsem všechno. A řekl bych, že instinkt vám napovídá správně. Ti dva, co jste je označil za možné podezřelé, odpovídají profilu, který jsem vytvořil. Pachateli je ke třiceti a má za sebou zločiny, jejichž závažnost se stupňuje.“

„Ten domovník z Woodland Hills má přístup k průmyslovým čistidlům – můžeme u něj zkusit najít ten druh, jakým vrah umyl tělo. Na toho chlapa sázíme nejvíc.“

McCaleb přikývl, ale nic neřekl. Zdálo se, že si prohlíží fotografie rozložené na stole.

„Vám se zamlouvá spíš ten druhý, co? Ten kulisák z Burbanku.“

McCaleb vzhlédl.

„Ano, přesně tak. Jeho zločiny, byť nejsou nijak závažné, odpovídají typickému vývoji sexuálních násilníků. Až si s ním budeme chtít promluvit, měli bychom za ním zajet domů. Tam si ho nejlíp oťukáme. Budeme vědět, na čem jsme.“

„My?“

„Ano. A měli bychom se do toho pustit co nejdřív.“ Kývl hlavou k fotografiím na stole.

„Tohle není jednorázová záležitost. Ať je za tím kdokoli, udělá to znovu…, pokud už to neudělal.“

Do San Quentinu jsem poslal sedět spoustu chlapů, ale sám jsem uvnitř ještě nebyl. U brány jsem se legitimoval a dostal jsem papír s instrukcemi, podle nichž jsem dojel k oplocenému parkovišti pro zaměstnance. Pak mě vchodem s nápisem Vstup pouze pro personál odvedli za mohutnou zeď věznice, sebrali mi zbraň a zamkli ji do sejfu. Dostal jsem červenou umělohmotnou kartičku s číslem 7.

Když si zapsali do počítače moje jméno a ověřili si platnost povolení, dozorce, který se mi ani neobtěžoval představit, mě zavedl přes prázdný dvůr k cihlové budově, která zubem času zčernala jako začouzený krb. Byly tam cely smrti; právě tam měli Seguinovi za týden píchnout smrtící injekci.

Prošli jsme bezpečnostním prostorem a detektorem kovů a pak se mě ujal jiný dozorce. Otevřel masivní ocelové dveře a pokynul mi do chodby.

„Poslední cela napravo,“ řekl. „Až budete chtít ven, zamávejte na kameru. Budeme vás sledovat.“

Ocelové dveře za mnou zapadly s hromovým zaduněním, které mnou zavibrovalo až do morku kostí.

Frankieho Sheehana moje rozhodnutí nijak netěšilo, ale vyšetřování jsem vedl já, a tak jsem zvedl telefon a dovolil McCalebovi, aby se s námi zúčastnil výslechů. Začali jsme od Victora Seguina. Byl číslo jedna na McCalebově seznamu, číslo dvě na mém. Naléhavost v McCalebově pohledu i slovech mě přiměla zapomenout na původní plány a začít právě od něj.

Seguin se živil jako kulisák a bydlel na Screenland Drive v Burbanku. Měl malý domek, všude samé dřevěné doplňky, jako by člověk vstupoval do truhlářova království. Vypadalo to, že Seguin, když se mu zrovna nenaskytne práce v divadle, tráví čas vyráběním vyřezávaných okenic a truhlíků.

Na příjezdovce parkoval Ford Taurus s poznávací značkou začínající 1K. Cestou ke dveřím jsem položil ruku na kapotu. Byla studená.

Přesně v osm večer, slunce už pomalu mizelo z oblohy, jsem zaklepal na vstupní dveře. Seguin přišel otevřít v modrých džínách a tričku. Byl bos. Když mě spatřil, oči se mu rozšířily. Poznal mě, ještě než jsem mu ukázal odznak a představil se. Po zádech mi přejel ledový prst adrenalinu. Vybavilo se mi, jak McCaleb říkal, že vrah sleduje policii, zatímco ta se pokouší vystopovat jeho. A já jsem mluvil o případu v televizi. Byl jsem v novinách.

Aniž bych na sobě dal cokoli znát, klidným hlasem jsem řekl: „Pane Seguine, jsem detektiv Harry Bosch od losangeleské policie. To auto na příjezdové cestě je vaše?“

„Ano, je moje. Proč se ptáte? O co jde?“

„Potřebujeme se vás na něj poptat, jestli dovolíte. Mohli bychom na chvilku dál?“

„Ne, nejdřív mi řekněte, co…“

„Díky.“

Překročil jsem práh a donutil ho ustoupit stranou. Ostatní mě následovali.

„Moment, o co tady kráčí?“

Předem jsme si rozdělili role. Výslech jsem měl vést já. Sheehan mi měl sekundovat. McCaleb tvrdil, že chce být jen pozorovatelem.

I v obýváku vládla truhlářská mánie. Při třech stěnách byly vestavěné knihovny. Kolem malého cihlového krbu masivní dřevěná římsa, která byla do pokoje příliš velká. Police vysoká od podlahy až ke stropu, která zároveň sloužila jako televizní stolek, oddělovala obývací prostor od čehosi, co vypadalo jako kancelářička.

Uznale jsem pokýval hlavou.

„Pěkná práce. Zaměstnání vám ponechává hodně volného času, co?“

Seguin neochotně přisvědčil.

„Většinu jsem toho vyrobil, když jsme před pár lety byli ve stávce.“

„Čím se živíte?“

„Dělám kulisáka. Heledte, o co vám jde? Nemůžete mi sem jen tak vtrhnout. Mám svoje práva.“

„Co kdybyste se posadil, pane Seguine, a já vám to vysvětlím. Máme podezření, že vaše auto bylo použito při závažném zločinu.“

Seguin se posadil do křesla natočeného tak, aby z něj bylo dobře vidět na televizi. Všiml jsem si, že McCaleb obchází pokoj, prohlíží si knihy na policích a nejrúznější serepetičkv vystavené na krbové římse a všude možně. Sheehan se posadil na gauč nalevo od Seguina. Mlčky si ho chladně měřil.

„Při jakém zločinu?“

„Při vraždě.“

Nechal jsem ta slova patřičně vyznít. Ale připadalo mi, že Seguin už se otřepal z počátečního šoku a zatvrdil se. S podobnou reakcí jsem se setkal už mockrát. Bude se snažit vykličkovat.

„Jezdí tím autem ještě někdo kromě vás, pane Seguine?“

„Občas. Když ho někomu půjčím.“

„Co takhle před třemi týdny, patnáctého srpna, půjčoval jste ho někomu?“

„Nemám ponětí. Musel bych zapátrat v paměti. Už se mi nechce odpovídat vám na otázky a rád bych, abyste odešli.“

McCaleb se posadil do křesla po Seguinově pravici. Já zůstal stát. Podíval jsem se na McCaleba a ten kratičce přikývl. Věděl jsem, co mi naznačuje – tohle je náš člověk.

Podíval jsem se na svého partnera. Sheehan McCalebův signál nepostřehl, protože nespouštěl oči ze Seguina. Musel jsem se rozhodnout. Buď dát na McCaleba, nebo hodit zpátečku. Znovu jsem na něj pohlédl. Opětoval můj pohled a v očích měl nejnaléhavější výraz, jaký jsem kdy viděl.

Pokynul jsem Seguinovi, ať se zvedne.

„Vstaňte, pane Seguine. Zatýkám vás pro podezření z vraždy.“

Seguin se pomalu vztyčil a pak se prudce vrhl ke dveřím. Ale Sheehan na to byl připraven, skočil po něm, a než Seguin urazil metr, měl ho na zemi, tváří na koberci. Zkroutil mu ruce za záda a nasadil želízka. Pomohl jsem mu Seguina zvednout a společně jsme ho dovedli do auta. McCaleba jsme nechali v domě.

Frankie zůstal s podezřelým, já se hned, jak to šlo, vrátil zpátky. McCaleb ještě pořád seděl v křesle.

„Jak jste to poznal?“

McCaleb se natáhl k nejbližší polici s knihami.

„V tomhle křesle si čte,“ řekl.

Vytáhl z police svazek.

„A tohle je jeho oblíbená knížka.“

Knížka byla ohmataná, hřbet měla rozlámaný a stránky ošoupané od častého čtení. Jak jí McCaleb listoval, povšiml jsem si, že některé věty i celé odstavce jsou podtrhané. Sáhl jsem po ní a zaklapl ji, abych si mohl přečíst název. Jmenovala se Sběratel.

„Četl jste to?“ zeptal se mě McCaleb.

„Ne. O čem to je?“

„O chlapovi, co unáší ženy. Sbírá je. Vězní je u sebe doma, v podzemí.“

Pokýval jsem hlavou. „Terry, musíme odtud vypadnout a obstarat si povolení k prohlídce. Nechci něco zvorat.“

„Já taky ne.“

Seguin seděl na kavalci v cele a zíral na šachovnici rozloženou na toaletní míse. Když jsem přistoupil k mříži, ani nevzhlédl, ačkoli mu můj stín dopadl na hrací pole.

„Za koho hraješ?“ zeptal jsem se.

„Za člověka, co umřel před pětašedesáti lety. Otiskli jeho nejpovedenější partii – tuhletu – v knížce. Takže žije dál. Věčně.“

Vzhlédl ke mně. Oči měl pořád stejné – ledové zelené oči vraha –, přestože tělo mu ztěstovatělo a zesláblo dvanáctiletým pobytem v mrňavých místnůstkách bez oken.

„Čekal jsem tě až příští týden, detektive Boschi.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Příští týden nepřijdu.“

„Ty tu show nechceš vidět? Triumf spravedlnosti?“

„Mě to nebere. Dřív, když se používal plyn, by to možná stálo za podívání. Ale koukat se, jak hajzl na masážním stole dostává injekci a pokojně se odebírá na onen svět? Ne, radši se půjdu mrknout, jak si Dodgers poradí s Giants. Už jsem si koupil lístek.“

Seguin vstal a došel k mříži. Vzpomínal jsem na ty hodiny, co jsme spolu strávili ve výslechové místnosti, taky takhle blízko jeden druhému. Tělo mu zchřadlo, ale oči ne. Ty se nezměnily. Ty oči byly nejryzejším ztělesněním zla, jaké jsem kdy viděl.

„Tak co tě za mnou přivedlo, detektive?“

Usmál se na mě; zuby měl zažloutlé a dásně šedé jako stěny cely. V tu chvíli jsem pochopil, že jsem udělal chybu. Neměl jsem sem jezdit. Nepoví mi, co chci vědět, nedopřeje mi úlevu.

Dvě hodiny poté, co jsme Seguina posadili do auta, dorazili další dva detektivové z oddělení vražd s podepsaným povolením k prohlídce domu i auta. Protože jsme byli v Burbanku, informoval jsem o naší přítomnosti místní úřady a na místo činu dorazil tým burbanských detektivů a dva strážníci. Zatímco strážníci hlídali Seguina, my ostatní jsme se vrhli do prohlídky.

Rozdělili jsme si teritorium. Já a McCaleb jsme si vzali na starost ložnici a McCaleb si obratem všiml, že postel je na kolečkách. Klekl si, posunul ji a odhalil v parketové podlaze padací dvířka. Byl na nich zámek.

McCaleb odešel hledat klíč a já v pokoji osaměl. Vytáhl jsem z kapsy sadu šperhákú a pustil jsem se do zámku. Jak jsem s ním zápolil, klepl jsem jím o petlici a vzápětí se mi zazdálo, že jsem zezdola něco zaslechl. Ten zvuk zněl vzdáleně a tlumeně, ale přísahal bych, že to byl zděšený výkřik. Útroby se mi sevřely směsicí hrůzy a naděje.

Páčil jsem zámek, jak nejrychleji to šlo, a za třicet vteřin konečně povolil.

„Mám to! Otevřel jsem to, McCalebe!“

McCaleb přiběhl zpátky do ložnice a společnými silami jsme zvedli padací dvířka a odhalili překližkovou desku s otvory pro prsty v rozích. Zvedli jsme ji a pod podlahou se objevila mladá dívka. Měla pásku přes oči, v ústech roubík a ruce svázané za zády. Byla nahá, jen měla přes sebe přehozenou špinavou růžovou deku.

Ale byla živá. Přetočila se a vtiskla se do zvukotěsného čalounění, kterým byl vyložen ten prostúrek těsný jako rakev. Jako by se pokoušela prchnout. Došlo mi, že si myslí, že se k ní vrací on. Seguin.

„Neboj se,“ chlácholil ji McCaleb. „Přišli jsme ti pomoct.“

Sehnul se a jemně jí položil ruku na rameno. Škubla sebou jako poplašené zvířátko, ale pak se zklidnila. McCaleb si lehl na podlahu, sáhl dolů a začal jí rozvazovat pásku a roubík.

„Harry, zavolejte sanitku.“

Vstal jsem a poodstoupil. Hrud se mi sevřela, jak jsem si s pronikavou jasností něco uvědomil. Ve svém životě jsem mnohokrát mluvil za mrtvé. Mstil jsem mrtvé. Mrtví byli můj denní chleba. Ale ještě nikdy se mi nepodařilo někoho tak bezprostředně vyrvat z náručí smrti. A právě to jsme teď udělali, to mi bylo nad slunce jasnější. A taky jsem věděl, že ať se stane cokoli, ať mě život zavede kamkoli, tenhle okamžik se mnou zůstane navždy, bude to světlo, které mě vyvede z nejčernějších tunelů.

„Harry, co je? Přivolejte sanitku.“

Podíval jsem se na McCaleba.

„Jo, už jdu.“

V cele toho milovníka dřeva nebylo nic než beton a ocel. Od chvíle, kdy naposledy přejel prsty přes dřevo, už uběhlo víc než deset let. Přikročil jsem blíž k mříži a pohlédl na něj.

„Už ti nezbývá moc času. Vyzkoušel jsi všechna odvolání a guvernér potřebuje předvést, že se zločinem umí zatočit. Už je to tak, Victore. Ode dneška za týden půjdeš na injekci.“

Čekal jsem na reakci, ale žádná se nedostavila. Jen se na mě díval a vyčkával; věděl, na co jsem se ho přišel zeptat.

„Nejvyšší čas vyjít s pravdou ven. Řekni mi, co byla zač. Řekni mi, odkud jsi ji unesl.“

Přistoupil k mříži; tak blízko, že jsem cítil jeho vyčpělý dech. Neodtáhl jsem se.

„Tolik let, Boschi. Tolik let uběhlo a v tobě to pořád hlodá. Proč?“

„Prostě to potřebuju vědět.“

„Ty a McCaleb.“

„Co je s ním?“

„Taky tu byl.“

Věděl jsem, že McCaleb se svou prací praštil. Připravila ho o srdce. Podstoupil transplantaci a odstěhoval se do Cataliny. Pronajímal tam rybářskou loď.

„Kdy tu byl?“

„Počkej, budu si muset vzpomenout. Uhlídat tady čas není žádná psina. Před pár měsíci. Zastavil se tu na pokec, i s tím svým novým srdcem. Tvrdil, že má cestu kolem. Nepotěšil jsem ho, když jsem strhal ten film. Tobě se líbil?“

Mluvil o filmu, ve kterém McCaleba hrál Clint Eastwood. „Neviděl jsem ho. Co po tobě chtěl?“

„Totéž co ty. Vědět, co byla ta holka zač, odkud pocházela. Řekl mi, že sis ji tehdy během soudního procesu pojmenoval. Cielo Azul. To je fakt parádní jméno, detektive Boschi. Modré nebe. Jak tě napadlo?“

„To že ti řekl?“

„Jo, stál přesně tam, co teď ty. Je to neprofesionální, ne snad, detektive Boschi? Takhle moc si něco brát. Je riskantní pouštět si ženskou takhle moc k tělu. At už živou, nebo mrtvou.“

Chtěl jsem vypadnout, zbavit se ho.

„Heled, Seguine, řekneš mi to, nebo ne? Nebo si to s sebou vezmeš do hrobu?“

Usmál se a podstoupil od mříže. Vrátil se k šachovnici a zadíval se na ni, jako by zvažoval tah.

„Jeden čas mi dovolili, abych tu měl kočku. Stýská se mi po ní.“

Vzal do ruky umělohmotnou figurku, pak se zarazil a vrátil ji zpátky na stejné místo. Otočil se a zadíval se na mě.

„Víš, co si myslím? Myslím, že vy dva se prostě nemůžete smířit s pomyšlením, že by ta holka neměla jméno, neměla někde mámu, tátu a malýho bratříčka. Nepřenesete přes srdce, že nikoho nezajímá a nikomu nechybí, co?“

„Prostě chci uzavřít případ.“

„Ale vždyť ten už je dávno uzavřený. Nepřijel jsi za mnou kvůli případu. Jsi tu sám za sebe. Přiznej to, detektive. Zrovna jako tu byl McCaleb. Představa, že ta fešanda – mimochodem, jestli ti připadala krásná po smrti, tak jsi ji měl vidět, když ještě žila –, představa, že celou tu dobu leží někde v neoznačeném hrobě a nikdo se k ní nehlásí, podemílá všechno, co děláš, že je to tak?“

„Je to otevřený konec. A ty já nemám rád.“

„Nejen to, detektive. Mě neoblafneš.“

Mlčel jsem; doufal jsem, že když ho nechám mluvit, třeba se podřekne.

„Měla tvář jako anděl,“ pokračoval. „A ty dlouhé hnědé vlasy… Po takových jsem odjakživa šílel. Pořád se pamatuju, jak voněly. Říkala, že používá šampon s vůní jahody se smetanou. Páni, ani by mě nenapadlo, že se něco takového do šamponu dává.“

Schválně mě provokoval. Představa, že z něj vytáhnu, jak se jmenovala, mi teď připadala naprosto bláhová. „Patřila k takovým těm ženským…, však víš.“

„Ne, nevím. Co kdybys mi to pověděl?“

„No prostě měla takovou tu moc. Proto jsem si ji vybral.“

„Jakou moc?“

„Však to znáš, dokázala si člověka jediným pohledem omotat kolem prstu. Andělská tvářička, ale tělo jako… Všiml sis někdy, že červená auta vypadají, jako by se hnala plnou rychlostí, i když nehybně stojí? Byla taky taková. Byla nebezpečná. Musel jsem ji zlikvidovat. Kdybych to neudělal, udělala by to ona s námi. Se spoustou z nás.“

Usmál se a mně bylo jasné, že mě schválně vytáčí. Nic mi neprozrazoval, jen se mě pokoušel vydráždit.

„Hej, Boschi?“

„Co je?“

„Když v lese spadne strom a nikdo ho neslyší, vadí to, že udělá ránu?“

Jeho úsměv se ještě rozšířil.

„Když ve městě někdo zavraždí ženskou, na které nikomu nezáleží, copak na tom sejde?“

„Mně na ní záleží.“

„Já vím.“ Vrátil se k mříži.

„A potřebuješ, abych ti od toho břemene ulevil tím, že ti dohodím její jméno a mamku s taťkou, kterým na ní taky záleží.“

Stál ani ne půl metru ode mě. Kdyby se mi zachtělo, mohl bych se natáhnout skrz mříž a popadnout ho za krk. Ale přesně k tomu se mě snažil dohnat.

„Nepomůžu ti, detektive. Uvěznil jsi mě v téhle kleci. Já tě uvězním v té tvojí.“

O krok poodstoupil a ukázal na mě prstem. Sklopil jsem oči a spatřil, že oběma rukama křečovitě svírám ocelové mříže klece. Svojí klece.

Vzhlédl jsem k němu; zase se usmíval, bezelstně jako děcko. „Ironie osudu, co? Pamatuju si ten den – přesně před dvanácti lety. Seděl jsem na zadním sedadle v autě, zatímco jste si vy policajti hráli na hrdiny. Div jste nepukli pýchou, že jste zachránili holku. Vsadil bych se, že vás ani ve snu nenapadlo, že to skončí takhle. Že jednu sice zachráníte, ale druhá pro vás zůstane napořád ztracená.“

Naklonil jsem se k mříži.

„Seguine, budeš se smažit. Skončíš v pekle.“

„Jo, počítám s tím. Ale slyšel jsem, že je tam aspoň příjemně teplo.“

Nahlas se rozchechtal.

„Copak to nechápeš, detektive? Člověk musí věřit v nebe, aby uvěřil v peklo.“

Prudce jsem se odvrátil od mříže a zamířil zpátky k ocelovým dveřím. Nad nimi byla připevněná kamera. Mávl jsem do ní a ještě zrychlil krok. Potřeboval jsem odtamtud vypadnout.

Za mnou se od stěn ozvěnou odrážel Seguinův hlas.

„Nechám si ji pro sebe, Boschi! Zůstane tady se mnou! Navždycky spolu! Navždycky moje!“

Když jsem dorazil k ocelovým dveřím, bušil jsem do nich pěstmi, dokud neklapl elektronický zámek a dozorce nezačal otvírat.

„Klídek, klídek, člověče. Co se děje?“

„Potřebuju odsud,“ řekl jsem a protáhl jsem se kolem něj.

Ještě když jsem kráčel přes dvůr, slyšel jsem, jak se uličkou smrti rozléhá Seguinův hlas.

DEJ Ml SVOJE SRDCE

Joyce Carol Oates

Milý doktore K.,

že už je to ale doba, viď! Třiadvacet let, devět měsíců a jedenáct dní.

Taková spousta času uběhla od chvíle, kdy jsme se naposled viděli. Kdys mě naposled choval „nahatou“ na svém nahém klíně.

Doktore K.! To formální oslovení nemyslím jako lichotku, a už vůbec ne jako posměšek – pochop to, prosím. Nepíšu ti po tolika letech, abych se doprošovala o nějakou nesmyslnou laskavost (aspoň doufám) nebo abych vznášela bůhvíjaké požadavky, jen se chci poradit, jestli podle tvého mínění mám podstupovat všechny formality a nepříjemnosti a ucházet se o to, abych se mohla stát šťastným příjemcem tvého nejdúležitějšího orgánu, tvého srdce. Jestli po všech těch letech můžu doufat, že se dočkám toho, co mi náleží.

Dozvěděla jsem se, že věhlasný doktor K. patří k těm, co sepsali prohlášení, že po smrti velkoryse věnují své orgány potřebným. Kdepak, žádný staromódní sobecký pohřeb a rakev na hřbitově, to pro doktora K. není, dokonce ani kremace ne. Výborně, doktore K.! Ale já chci jenom tvoje srdce, ne ledviny, játra nebo oči. Těch se vzdám ve prospěch potřebnějších.

Pochopitelně si podám žádost, jak se to při mém zdravotním stavu dělá. O protekci nestojím. Podám si žádost prostřednictvím svého kardiologa. Bčloška mladšího středního věku, atraktivní, inteligentní, optimistka, v perfektním zdravotním stavu až na špatné srdce. Nepadne ani slůvko o našem někdejším vztahu, přinejmenším ne z mé strany. Ale ty, milý doktore K., ty bys coby potenciální dárce srdce mohl zmínit svoje preference, ne?

Tohle všechno se pochopitelně odehraje, teprve až umřeš, doktore K. To dá rozum! Ani o chvilku dřív.

(Možná ještě netušíš, že umřeš už brzy. Do roka? Při „tragické nehodě“, „nešťastnou náhodou“, jak se o tom bude mluvit. „Ironicky, nesmírně smutný konec slibné kariéry.“ Promiň, ale nemůžu být konkrétnější ohledně místa, času a způsobu; ani ti neřeknu, jestli umřeš sám, nebo s sebou vezmeš někoho z rodiny. Tak už to u nehod chodí, doktore K. Zkrátka člověka zaskočí.)

Doktore K., nemrač se tolik! Pořád ti to sluší a pořád jsi marnivý navzdory řídnoucím šedivým vlasům, které si stejně jako ostatní muži, co jim valem ubývá kštice, češeš našikmo přes lesklou pleš na temeni; myslíš si, že když ten podvůdek v zrcadle nevidíš ty, nevidí ho nikdo. Ale já ano.

Zbrkle otáčíš na poslední stránku dopisu a hledáš podpis – „Andílek“. V tu chvíli si vzpomeneš… A bodnou tě výčitky svědomí.

Ona! Takže ona ještě… žije?

Už je to tak, doktore K.! Žiju a jsem živější než kdy jindy.

Pro tebe jsem se vypařila, co? Přestala jsem existovat. Protože jsi na mě už dávno zapomněl.

Bojíš se. Srdce, ten provinilý orgán, se ti rozbušilo rychleji. Stojíš u okna v patře ve svém domě na Richmond Street (nákladně zrenovovaný dům ve viktoriánském stylu, světle šedá omítka s tmavomodrými ozdobami, „malebné“, „důstojné“ sídlo mezi dalšími podobnými v úctyhodné staré rezidenční čtvrti východně od teologické fakulty) a úzkostlivě se díváš na… Na co vlastně?

Na mě ne. Já tam nejsem.

Nebo aspoň nejsem v dohledu.

Že ale šedivé zamračené nebe najednou působí zlověstně! Jako by z něj civělo ohromné oko.

Nechci ti ublížit, doktore K.! Opravdu ne. Nevykládej si tenhle dopis jako kategorickou žádost o tvé srdce ani jako „verbální výhrůžku“. Jestli se zachováš jako hlupák a ukážeš ho policii, dostane se ti ujištění, že je neškodný, není na něm nic protiprávního, je to jen žádost o informaci: Mám se já, „láska tvého života“, se kterou ses třiadvacet let neviděl, ucházet o to, abych se mohla stát příjemcem tvého srdce? Má „Andílek“ šanci?

Jenom chci získat, co mi patří. Cos mi kdysi dávno slíbil. Já se naší lásce nezpronevěřila, doktore K.!

Směješ se, řezavě, nevěřícně. Jak máš „Andílkovi“ odpovědět, když neznáš celé jméno ani adresu? Budeš mě muset najít. Jestli se chceš zachránit, najdi mě.

Mačkáš dopis v pěsti, odhazuješ ho na zem.

Jdeš pryč, tedy spíš klopýtáš, chtěl bys zapomenout, ale nejde to, zmačkané stránky mého ručně psaného dopisu se povalují na podlaze…, čehože vlastně? pracovny…? V patře tvého důstojného viktoriánského domu na Richmond Street číslo 119, kde je někdo může najít, zvednout a přečíst si tyhle řádky, a ty rozhodně nechceš, aby je někdo četl, hlavně ne někdo z tvých „blízkých“. (Jako by nám naše rodiny, zvlášť pokrevní příbuzní, byli blízcí stejně, jako když jde o intimitu erotické lásky.) Takže se pochopitelně vrátíš, roztřesenými prsty zmuchlané listy zvedneš, uhladíš je a čteš dál.

Milý doktore K.! Prosím tě, pochop mě: Nejsem zahořklá, nejsem posedlá. To nemám v povaze. Mám svůj vlastní život, a dokonce i (docela úspěšnou) kariéru. Jsem úplni normální ženská. Jsem jako ten vzácný černostříbrný pavouk, co se mu přezdívá „šťastný pavouk“; jediný druh rodu Araneida, který prý dokáže tkát sítě jak ve vzduchu, tak v tunýlcích pod zemí a toulá se po světě, kde ho napadne, protože je doma jak ve vlhké trávě, tak v suchých, tmavých koutech lidských staveb; užívá si život v rámci pavoučích možností, je jedovatý a jeho kousnutí bývá pro lidi, hlavně pro děti, občas smrtelné.

Stejně jako ten pavouk mám spoustu očí. Stejně jako on jsem v očích ostatních „šťastná“, „veselá“, „nic mi nechybí ke štěstí“. To je moje životní úloha, takovou roli hraju.

Už je to tak, celé roky jsem se stoicky vyrovnávala se svou ztrátou, tedy spíš ztrátami. (Nevyčítám ti je, doktore K., ačkoli nestranný pozorovatel by mohl dospět k závěru, že za můj poškozený imunitní systém může nervové zhroucení poté, cos mě tak nečekaně vykopl ze svého života.) Ale když jsem v březnu spatřila tvoji fotku v novinách – FAKULTU POVEDE VĚHLASNÝ TEOLOG DOKTOR K. – a pár týdnů nato tě jmenovali členem prezidentského výboru pro náboženství a bioetiku, už jsem to nevydržela. Anonymity a mlčení už bylo dost, řekla jsem si. Proč to nezkusit, proč se nepokusit získat, co ti dluží?

Teď už si vzpomínáš, jak se „Andílek“ jmenuje? Vybavuješ si to jméno, o kterém jsi třiadvacet let, devět měsíců a jedenáct dní doufal, že ho už nikdy nebudeš muset vyslovit?

Hledej moje jméno v telefonních seznamech, nenajdeš ho. Možná v seznamu nejsem, možná nemám telefon. Možná jsem si jméno změnila. (Legálně.) Možná žiju někde daleko, anebo se možná jako „šťastný pavouk“ (dospělý jedinec je velký asi jako tvůj nehet na palci, doktore K.) nepozorovaně skrývám přímo pod tvou střechou, tkám své dokonalé sítě v zákoutích mezi trámy ve sklepě, v mezeře mezi tvým pěkným starým mahagonovým stolem a zdí anebo – nádherná představa – v temném prostůrku pod starožitnou sloupkovou mosaznou postelí, o kterou se s druhou paní K. dělíte v tišinách pozdního středního věku.

Jsem tak blízko, a přece mě nevidíš!

Milý doktore K.! Kdysi dávno ses rozplýval nad mou „bezchybnou vermeerovskou“ pletí, nad vlasy „jako zlatá příze“, které jsi hladíval a mnul v dlaních. Kdysi jsem bývala tvůj „Andílek“ – tvá „milovaná“. Vyhřívala jsem se na výsluní tvé lásky, nepochybovala jsem o ní. Byla jsem mladá, panenská nejen fyzicky, ale i psychicky, a nepochybovala jsem o světě ctihodných starších. A na vrcholu milování, když ses mi zcela odevzdal, anebo se to tak aspoň jevilo…, jak jsi mě mohl oklamat?

Doktor K. z teologické fakulty, učenec a autorita přes bibli, žák Reinholda Niebuhra, autor „brilantních“, „revolučních“ exegezí svitků od Mrtvého moře a odborník přes další esoterickou problematiku.

Ale já to netušil, bráníš se. Nemohl jsem čekat, že… (Že uvěřím tvým vyznáním lásky? Že tě vezmu za slovo?) Lásko moje, patří ti moje srdce. Navždy, až do skonání světa. Tos mi slíbil!

Teď už moje pleť není „bezchybná“, doktore K. Změnila se v nedokonalou pleť ženy středních let, která se nijak nesnaží skrývat svůj věk. Moje vlasy, kdysi lesklá plavá hříva, jsou vybledlé, suché a roztřepené jako březové koště; nosím je ostříhané nakrátko jako chlap, sama si je šmikám nůžkami, skoro se přitom nedívám do zrcadla, šmik! šmik! šmik! a je to. Moje tvář, ačkoli si myslím, že je docela přitažlivá, většině pozorovatelů splývá s ostatními, zvlášť americkým chlapům ve středním věku; taky ses na mě – a skrze mě – v poslední době díval, a nejednou, milý doktore K., a nepoznal jsi svého „Andílka“, stejně jako bys nepoznal talíř, na který ti před třiadvaceti lety navršili jídlo a tys ho s chutí zhltal, anebo starou, dávno vybledlou a zapomenutou sexuální fantazii ze svého mládí.

Pro tvoji informaci: Byla jsem ta žena v prostém khaki trenčkotu a klobouku, která v univerzitním knihkupectví trpělivě čekala v pomalu se šinoucí frontě tvých obdivovatelů, kteří přišli, aby jim doktor K. podepsal svůj Etický život: Výzvy jedenadvacátého století. (Tenký teologický spisek, žádný hvězdný bestseller, to se rozumí, ale dost populární v univerzitních kruzích a mezi intelektuální smetánkou.) Věděla jsem, že mě tvoje „brilantní“ knížka zklame, ale přesto jsem si ji koupila a dychtivě jsem si ji přečetla, jen abych si (zase jednou) potvrdila matoucí skutečnost: že ten člověk vůbec nejsi ty, Doktore K., který se objevuje v tvých knihách; že ty knihy jsou fikaná přetvářka, umělé světy, které jsi stvořil, aby ses v nich dočasně ubydlel, tak jako se deformovaný mrzák ubydlí v oslnivě krásném domě, vyhlíží z jeho oken a ukájí se vlastnickou pýchou, ačkoli ví, že je to jen dočasné.

Co říkáš? Není právě tohle klíč k „věhlasnému doktorovi K.“?

Pro tvou informaci: Před několika týdny jsme kolem sebe prošli ve státním přírodovědném muzeu; vedl jsi za ruku svou pětiletou vnučku (jmenuje se Lisle, viď? – krásné jméno) a nevěnoval jsi mi o nic větší pozornost, než bys věnoval kterémukoli návštěvníkovi, co by tě míjel na příkrých mramorových schodech vedoucích k oddělení dinosaurů v šerém čtvrtém patře, kam jsi měl namířeno. Zastavil ses a s úsměvem jsi Lisle něco říkal a právě v tu chvíli jsem si povšimla toho hloupoučkého, dojemného fíglu s vlasy (co si je češeš přes rozšiřující se plešku), prohlédla jsem si Lislinu roztomilou, polekanou tvářičku (ta holčička si mě na rozdíl od krátkozrakého dědečka všimla a okamžitě mě „poznala“), vzplanul ve mně pocit triumfu: tak snadno jsem tě v tu chvíli mohla zabít, stačilo by srazit tě z tvrdých mramorových schodů, opřít se rukama do těch tvých teď už poněkud rozbředlých ramenou, silou svého vzteku bych překonala jakýkoli odpor, na který by se obtloustlý, změkčilý metrákový chlap v pozdním středním věku, jakým teď jsi, zmohl; okamžitě bys ztratil rovnováhu, s výrazem nevěřícného děsu by ses pozpátku svalil na schody, vnučku bys přitom pořád držel za ruku a strhl bys to nebohé děcko s sebou, s řevem by ses kutálel po mramorovém schodišti, otřes mozku, fraktura lebky, krvácení do mozku, smrt!

Proč to nezkusit, proč se nepokusit získat, co mi dluží?

No ovšem, doktore K., neudělala jsem to! To nedělní odpoledne ještě ne.

Milý doktore K.! Udivuje tě, že se tvoje někdejší láska s „vlasy jako zlatá příze“ a „ňadry hebkými jako hedvábí“ vzpamatovala z tvé krutosti a v devětadvaceti už měla slibně rozjetou kariéru v úplně jiné části země? já ve svém oboru nikdy nebudu věhlasná jako ty, doktore K., to se rozumí, ale vytrvalostí a pílí, sebezapíráním a vychytralostí jsem si dokázala udělat jméno v oboru tradičně zasvěceném mužům a dosáhla čehosi, co by se dalo označit za drobný lokální „úspěch“. Nemám se za co stydět, dokonce bych na sebe možná i mohla být hrdá, kdybych byla hrdosti schopná.

Víc ti neprozradím, doktore K, ale napovím ti: můj obor je příbuzný tvému, i když ne v akademickém nebo „intelektuálním“ smyslu. Pochopitelně vydělávám mnohem míň než ty. Nejsem veřejně známá osoba, nemám širokou reputaci ani o to nijak zvlášť nestojím. Pracuji v oblasti služeb – sloužit jsem se naučila už dávno. Pokud jde o přání druhých, zejména mužů, docela se ve sloužení vyznám.

Ano, doktore K., je docela dobře možné, že jsem posloužila i tobě. Tím myslím nepřímo. Třeba pracuju, možná i na vedoucí pozici, v laboratoři, kam tvůj lékař posílá odebranou krev a vzorky tkání na biopsii, a jednoho dne nám přijde vzorek z těla věhlasného doktora K. A jeho život třeba bude záviset na přesnosti a správnosti toho, co v laboratoři zjistíme.

Jenom jeden příklad z mnoha, doktore K.!

Ne, milý doktore K., tenhle dopis není míněn jako výhrůžka. Jak bych mohla představovat hrozbu, když odkrývám svoje stanovisko tak otevřeně, a tudíž tak naivně?

Šokuje tě, že ženská může být „profesionál“ – že může mít vcelku úspěšnou kariéru, a přitom ještě po třiadvaceti letech snít o pomstě? Šokuje tě, že ženská může – anebo mohla – být vdaná, a přitom ji stále může pronásledovat krutá, proradná první láska, milenec, který ji připravil nejen o panenství, ale i o víru v lidstvo?

Rád by sis představoval svého odkopnutého „Andílka“ jako osamělou zahořklou starou pannu, vid? Co se schovává někde v tmavém koutě a tká tam své odpudivé lepkavé sítě. Ale pravda je úplně jiná: tak jako existují „šťastní pavouci“, kteří podle entomologů vykazují (relativně) svobodné chování a tkají do jisté míry různorodé a originální pavučiny, tak existují i „šťastné ženy“, které sní o spravedlnosti a postarají se o to, aby si jednoho dne vychutnaly její sladkou chuť. Už brzo.

(Doktore K.! Jsi ale šťastlivec, že máš malou vnučku, jako je Lisle! Tak roztomilá, tak hezoučká, tak… andělská. Já dceru nemám, to musím přiznat. Nebudu mít vnučku. Kdyby se to mezi námi vyvrbilo jinak, Jody, mohla být Lisle nás dvou.)

„Jody“ – ani si neumíš představit, jak mi připadalo vzrušující, když jsem tě v devatenácti mohla takhle oslovovat! Zatímco všichni ostatní tě oslovovali formálně, „doktore K.“ Bylo to tajné, nedovolené, tabu – jako mluvit s vlastním otcem po milenecku –, a umocňovalo to vzrušení, to se rozumí.

Jody, doufám, že tvoje první žena, úzkostlivá E., nikdy neobjevila jisté usvědčující důkazy v kapsách tvých kalhot, v peněžence, v kufříku, kam jsem je troufale propašovávala. Zamilované vzkazy, skoro dětinské. Miluju tě, Jody, miluju, miluju, miluju. Ty můj VELKEJ Jody.

Teď už nejsi VELKEJ Jody moc často, co, doktore K.?

Zjistila jsem, že Jody během let sešel. Kam se poděly husté vlasy, co míval černé jako cikán, pronikavé jasné oči, hrdé držení těla i schopnost krátkého penisu znovu ožít a znovu se vzmužit s obdivuhodnou frekvencí. (Přinejmenším na začátku našeho poměru.) Kdyby ti teď nějaká devatenáctiletá studentka říkala „Jody“, působilo by to leda obscénně a směšně.

Teď ti dělá ze všeho nejlíp, když tě Lisle oslovuje „dědečku“.

A přesto ještě pořád ve snech slýchávám svůj nestoudný šepot: Jody, prosím tě, nepřestávej mě milovat, prosím tě, odpust mi, chci umřít…, jestli mě nemiluješ, tak si nic než smrt nezasloužím, zatímco se mi v teplé vaně odchlipují z neobratně podřezaných zápěstí cáry zkrvavené kůže. Ale byl to doktor K., ne Jody, kdo mi do telefonu stroze odsekl: Teď nemám čas. Ahoj.

(Určitě ses vyptával, doktore K. Určitě ses doslechl, jak mě tam v krvavé vodě našla ustaraná kamarádka, která se mi nemohla dovolat; v bezvědomí, na prahu smrti. Určitě jsi o tom věděl, ale schválně ses od toho snažil distancovat, doktore K.! Celé ty roky.)

Doktore K., nejenže jsi vygumoval z paměti mě, ale nejspíš jsi zapomněl i na svoji úzkostlivou první ženu E. – „Evii“. Boháčovu dcerušku. Ženskou, která byla o dva roky starší než ty, nedostávalo se jí sebevědomí, byla úplně nudná, postrádala styl. Když jsi mě miloval, dělal sis těžkou hlavu, aby „Evie“ nepojala podezření; ne že by ti na ní tolik záleželo, ale nechtěl jsi vzbudit podezření taky u bohatého tatínka. Bohatému tatínkovi jsi zobal z ruky, vid? Jen málokdo z bohoslovecké fakulty si může dovolit bydlet hned u školy. V elegantním východní části našeho univerzitního městečka. (Tak ses chvástal, zálibně jsi to pronášel pobaveným tónem. Jako by to byla ironie osudu, a ne výsledek tvých vlastních manévrů. A přitom jsi mě s úsměvem líbal na ústa, přejížděl mi ukazováčkem po prsou a po rozechvělém břiše.)

Chudák „Evie“! Ta její smrt „nešťastnou náhodou“, kdy neznámý řidič najel na deštěm zmáčený chodník, srazil ji a zmizel a nikde žádní svědkové… Truchlila bych s tebou, doktore K., a byla bych milující nevlastní matkou tvým dětem, jenže tou dobou už jsi mě vykopl ze svého života.

Anebo sis to aspoň myslel.

(Pro tvoji informaci: Nenaznačuji, že jsem měla se smrtí první paní K. cokoli společného. Neobtěžuj se číst moje řádky znova a znova a hledat mezi nimi skryté narážky – žádné tam nejsou.)

Potom ses jakožto vdovec se dvěma dětmi odstěhoval do Německa. Roční volno, které se protáhlo na dva roky. A tak jsem tu místo tebe truchlila já. (Ne nad nešťastnou „Evií“, ale nad tebou.) O smrti tvojí ženy se mezi lidmi mluvilo jako o „tragédii“, ale já to radši brala prostě a jednoduše jako nehodu – byla ve špatný čas na špatném místě. Copak je nehoda něco jiného než časová souhra?

Doktore K., nechci tě obviňovat z pokrytectví, a už vůbec ne z podvádění, ale přesto nechápu, jak to, že ses navzdory strachu, aby sis nepohněval rodinu své první ženy (vůči které jsi pociťoval takovou intelektuální nadřazenost), za pouhých osmnáct měsíců oženil znova, se ženou mnohem mladší než ty sám, skoro tak mladou jako já, což muselo tvého bývalého tchána a tchyni vytočit doběla. Co? (Anebo ti tehdy už bylo jedno, co si pomyslí? Že už bys z tchána tou dobou vyždímal dost peněz?)

Tvoji druhou ženu, V., tragická smrt nečeká, přežije tě o mnoho let. Vůči vnadné – teď už spíš obtloustlé – „Viole“, která ti vstoupila do života až potom, co jsem z něj odešla já, jsem nikdy nenávist nepociťovala. Možná jsem s ní dokonce svým způsobem soucítila, protože mi bylo jasné, že ji časem taky zradíš. (A neudělals to snad? Nesčetněkrát?)

Já jsem na nic nezapomněla, doktore K. Zatímco ty jsi ke své osudné smůle pozapomínal skoro všechno.

Doktore K., „Jody“, musím se přiznat: Už tehdy jsem před tebou měla tajemství. I když jsem ti připadala průzračná jako sklo. Hluboko v morku kostí jsem si přála naši zakázanou lásku ukončit. Završit ji koncem jak z monumentální opery, nejen z pouhého melodramatu. Když sis mě nahou – tys radši říkal „nahatou“ – vysadil na klín a hltals mě pohledem – „Nádhera! No nejsi ty ale krasotinka!“ –, dokonce i tehdy jsem se kochala svými tajnými představami. Občas jsi vypadal, že jsi opilý láskou – nebo chtíčem? –, mazlil ses se mnou, líbals mě, olizoval, sál…, nasával jsi ze mě energii jako upír. (Stres z otcovství, z nutnosti udržovat zdání poslušného zetě a „věhlasného teologa“, to všechno tě vyčerpávalo, dohánělo tě to při tvé mužské ješitnosti k šílenství. Já o tom při své naivitě pochopitelně neměla ani tušení.) Když jsem ti položila dlaň na rozpálený zátylek, „uviděla“ jsem ve svých prstech břitvu a výtrysk tvé krve – stejně živě, jako je „vidím“ teď. Málem jsem omdlela, oči se mi protočily, chytil jsi mě do náručí… a poprvé (aspoň mám za to, že to bylo poprvé) jsi vnímal svého zlatovlasého andílka jako starost, závazek, břemeno, skoro stejné, jaké představuje neurotická, úzkostlivá manželka. Co je ti, miláčku? Hraješ to? To od tebe není pěkné, krasotinko, strašit mě, když tě mám tolik rád.

Vzal jsi moje ledové prsty do svých, horkých a silných, a přitiskl sis moji dlaň ke svému velikému, mohutně tlukoucímu srdci.

Proč ne? Proč to nezkusit? Proč se ho nepokusit získat? To srdce.

To, co mi dlužíš.

Že mi ten dopis ale jde od ruky, doktore K.! Píšu horečně, skoro ani nemám čas, abych se nadechla. Jako by mi vedl ruku anděl. (Takový ten vysoký anděl hněvu s opeřenými křídly a zuřivou středověkou tváří, jako se objevují na německých dřevorytech!) Znovu jsem si přečetla některé z tvých publikovaných prací, doktore K., včetně toho hustě opoznámkovaného pojednání o svitcích od Mrtvého moře, kterým sis coby ambiciózní učenec něco málo přes třicet udělal jméno. Všechno se to zdá tak dávno, zasuté kdesi ve dvacátém století, kdy pro nás „Bůh“ a „Satan“ byli skutečnější, něco jako součást domácího inventáře… Četla jsem o našich původních náboženských kořenech, o tom, jak „Bůh“ a „Satan“ byli kdysi jedno, ale teď se v naší křesťanské tradici vyskytují vždycky odděleně. Zcela a naprosto odděleně. Protože my křesťané nesmíme připustit, že by se v našem božstvu skrývalo jakékoli zlo; pak už bychom ho nemohli milovat.

Doktore K., zatímco píšu tenhle dopis, moje špatně fungující srdce s těmi svými záhadnými „šelesty“ tu zrychluje, tu zpomaluje, občas poskočí u vzrušujícího vědomí, že čteš tyhle řádky a čím dál víc si uvědomuješ jejich spravedlivost. Rozpršelo se, těžké kapky bubnují o střechu a okna domu, kde žiju – tentýž déšť (že by?), co buší do střechy a oken tvého domu, jen pár (anebo snad mnoho?) mil odsud; pokud ovšem nežiju někde na opačném konci země, tisíce mil daleko, pak by vůbec nebyl tentýž. A přesto: Můžu za tebou přijít, kdykoli si zamanu. Nic mi nebrání objevit se a zase zmizet. Je klidně možné, že jsem si prohlížela hezoučkou fasádu mateřské školky Pilná včelka, kam chodí tvoje milovaná vnučka, že jsem si vybírala boty ve společnosti V., ačkoli ta robustní ženská s vystouplou bradou a botami jako lodě si mě pochopitelně nebude pamatovat.

A minulou neděli jsem znovu zašla do přírodovědného muzea, protože mě napadlo, že se tam třeba zase objevíš. Říkala jsem si, žes mě na těch schodech třeba poznal a vyslal jsi mi pohledem signál, aniž by Lisle cokoli postřehla; třeba ses mi pokoušel naznačit, abych se tam s tebou setkala, až budeš sám. To pevné erotické pouto mezi námi se nedá přervat, to dobře víš; vstoupil jsi do mého panenského těla, připravil jsi mě o nevinnost, o mládí, dokonce i o duši. Ty můj andílku! Odpusť mi, vrať se ke mně, vynahradím ti všechno, cos kvůli mně vytrpěla. Čekala jsem, jenže ty ses nevrátil.

Čekala jsem a pomyšlení, že musím něco udělat, nijak nepolevovalo, naopak bylo čím dál silnější.

Byla jsem v šerém čtvrtém patře v oddělení dinosaurů úplně sama. Moje kroky se slabě rozléhaly po zašlé mramorové podlaze. Bělovlasý hlídač s pupkem, jako máš ty, se po mně díval zpod ztěžklých víček; seděl na polstrované židli s rukama na kolenou. Jako vosková figurína. Jako takové ty bizarní bezživotné figury, co bývají k vidění na výstavách současného umění, víš, co myslím, až na to, že tenhle shrbený chlapík nebyl rádoby umělecky omotaný bílou gázou. Nehlučně jsem kolem něj prošla jako duch. Ruku (v rukavici) jsem měla zastrčenou v kabelce a v prstech jsem svírala břitvu, se kterou už umím zacházet přímo mistrovsky.

Nenápadně jsem procházela oddělením a hledala tě, ale marně. Nenápadně jsem se přikradla za klimbajícího hlídače, tep klopýtavého srdce se mi zrychlil vzrušením z lovu…, ale samozřejmě jsem nic neudělala, ta břitva není určena žádnému muzejnímu hlídači, ale jen a pouze věhlasnému doktorovi K. (Ačkoli ani v nejmenším nepochybuju, že bych ji bývala dokázala proti tomu staříkovi použít, prostě jen z frustrace, že jsem tě nezastihla, a z ženského vzteku nad staletími mizerného zacházení a diskriminace; klidně bych mu dokázala přetnout krkavici a bleskově zmizet, aniž by mi na oblečení ulpěla jediná kapička krve. Zatímco by z něj odtékal život na ošoupanou mramorovou podlahu, sešla bych do téměř liduprázdného třetího patra, pak do druhého, nepozorovaně bych se vmísila mezi zástupy nedělních návštěvníků v nové expozici počítačových simulací. Bylo by to tak snadné!) Místo toho jsem bloumala mezi gumovými replikami dinosaurů, některé byly obrovské jako Tyrannosaurus rex, jiné menší, asi jako býci, ještě další malé, tak v lidské velikosti; prohlížela jsem si létající ještěry s dlouhými zobany a pařáty na křídlech; v lesklé desce, nad kterou se jeden z těchhle prehistorických tvorů vznášel, jsem zkoumala svou bledou, rozpálenou tvář a rozcuchané popelavé vlasy. Miláčku, šeptal jsi mi, nikdy tě nepřestanu milovat. Usmíváš se jako andílek.

Vidíš, doktore K.? I teď se usmívám.

Doktore K.! Proč tam tak stojíš, strnule jako prkno, u okna v patře svého domu? Proč se tam tak hrbíš, jako by se ti strachy dělalo špatně? Nepotká tě nic nespravedlivého. Nic, co by sis nezasloužil.

Nejradši bys ty stránky, co svíráš v rozřešených rukou, rozškubal na kousíčky – ale netroufáš si. Srdce ti zděšeně tluče, jako by ti ho už rvali z hrudi! Zničeně zvažuješ, že bys můj dopis ukázal policii, ale vzápětí to zavrhneš. (Stydíš se za to, co odhaluje o věhlasném doktorovi K.!) Zvažuješ, že bys ho ukázal manželce, ale vzápětí to taky zavrhneš; už jsi absolvoval dost vyčerpávajících, dušezpytných sezení, zpovědí a usmiřování; dobře si pamatuješ znechucení v jejích očích. Už nikdy víc! Nemáš žaludek na to, aby ses na sebe podíval do zrcadla, protože už máš plné zuby svého vlastního obličeje, raněných provinilých očí. A já, jedovatý pavouk, zatím spokojeně spřádám svou hedvábnou pavučinu mezi trámy u tebe ve sklepě, nebo v mezeře mezi stolem a zdí, nebo v temné jeskyni pod manželskou postelí, anebo – nejbáječnější představa! – pod matrací v dětské postýlce, kde spává roztomilá Lisle, když přijede na návštěvu k dědečkovi a babičce na Richmond Street.

Neviditelná ve dne stejně jako v noci spřádám své sítě, vytrvale a neúnavně – „šťastně“.

KARMA

Walter Mosley

Leonid McGill seděl za stolem v sedmašedesátém patře Empire State Building, piloval si nehty a shlížel na New Jersey. Bylo čtvrt na čtyři. Leonid si umínil, že si odpoledne zacvičí, ale když teď nadešel čas, moc se mu do toho nechtělo.

To ten sendvič s uzeným, pomyslel si. Zítra si dám něco lehčího, třeba rybu, a pak si zaskočím ke Gordovi a vypotím to.

Gordo vedl boxerskou tělocvičnu na Jedenatřicáté. Když byl Leonid o třicet let mladší a o třicet kilo lehčí, chodil tam denně. Gordo Packer ho dokonce jeden čas přemlouval, ať se dá na profesionální dráhu.

„V ringu si vyděláš víc než čmucháním,“ přesvědčoval soukromého detektiva trenér, který snad vůbec nestárl. McGillovi se ta představa zamlouvala – jenže se nechtěl vzdát piva a Lucky Strikes.

„Jsem ochotnej běžet, leda když mě někdo honí,“ vytáčel se. „A když mi někdo něco provede, chci mu to pořádně nandat. Kdyby mi někdo v ringu dal přes hubu, nejspíš bych si pak na něj v noci počíhal na Madison Square s gumovou hadicí.“

Jak plynuly roky, trénoval Leonid u boxerského pytle tak dvakrát třikrát do týdne. Boxerská kariéra už nepřipadala v úvahu. Gordo se o něj přestal zajímat coby o perspektivní talent, ale zůstali přáteli.

„Jak přijde černoch ke jménu Leonid McGill?“ zeptal se ho jednou.

„Táta byl komunista a prapradědeček Skot,“ odvětil Leonid ležérně. „To víš, černošský rodiny jsou hlavně o kořenech. Co vidíš nad zemí, to je jenom náznak skutečný historie.“

Teď Leonid vstal, předklonil se a pokusil se dosáhnout si na špičky. Ale šlo to jenom někam do půli lýtek, dál ho pupek nepustil.

„Do prdele,“ ulevil si. Zase si sedl a dál si piloval nehty.

Pokračoval v tom, dokud obrovské hodiny na zdi neukázaly 4:07. V tu chvíli zazvonil zvonek. Jedno dlouhé hlasité zadrnčení. Leonid se proklínal, že si nepořídil kameru, která by mu ukázala, kdo je za dveřmi. Takovéhle zazvonění může věstit kohokoli. Dluží přes čtyři a půl tácu bratrům Wyantovým. Už to měl dávno splatit, ale neměl z čeho. Jenže Wyanty nebude zajímat, že má finanční trable.

Za dveřmi by taky mohl čekat perspektivní klient. Opravdový klient. Člověk, který má trable se zaměstnancem, co ho okrádá. Nebo třeba s dcerou, co se chytila špatné party. Taky by tam ale mohl čekat někdo ze třiceti čtyřiceti rozzuřených manželů, co ho mají v zubech, protože je načapal při mimomanželských radovánkách. A taky by to mohl být ten břídil Joe Haller. Ale Leonid se s Joem Hallerem nikdy nepotkal. Ten pitomec by ani nenašel jeho dveře.

Zvonek zadrnčel znova.

Leonid se zvedl a prošel dlouhou chodbou do přední místnosti. Přistoupil ke dveřím.

Zvonek zařinčel do třetice.

„Kdo je to?“ křikl Leonid s předstíraným jižanským přízvukem.

„Pan McGill?“ zeptal se ženský hlas. „Ten tu není.“

„Aha. A vrátí se ještě dneska?“

„Ne,“ řekl Leonid. „Nevrátí. Vyšetřuje případ dole na Floridě. Když mi řeknete, o co jde, nechám mu vzkaz.“

„Pustil byste mě dál?“ Zněla mladě a nevinně, ale Leonid se nehodlal nechat obalamutit.

„Já tu jenom dělám domovníka, moje milá,“ odvětil. „Nesmím nikoho pouštět do žádné kanceláře v budově. Ale jestli chcete, poznamenám si vaše jméno a telefon a nechám mu ho na stole.“

Leonid s touhle výmluvou nevyrukoval poprvé. Nedalo se proti ní nic namítnout – domovník si přece nemůže uvázat na krk žádnou zodpovědnost.

Za dveřmi zavládlo ticho. Jestli tam má ta holka komplice, tak se teď šeptem domlouvají, co dál. Leonid přitiskl ucho ke dveřím, ale nic neslyšel.

„Karmen Brownová,“ ozvala se konečně žena. A nadiktovala mu číslo začínající 646. Nejspíš mobil, usuzoval Leonid.

„Počkejte, musím si dojít pro tužku,“ zarazil ji. „Brownová jste říkala?“

„Karmen Brownová,“ zopakovala. „Karmen s K.“ Pak mu znovu nadiktovala číslo.

„Nechám mu to na stole,“ slíbil Leonid. „Najde to, jakmile se vrátí do města.“

„Děkuju,“ řekla mladá žena.

Její hlas zněl váhavě. Jestli jí to pálí, možná se jí nezdá, že domovník ví, kde se zdržuje soukromý detektiv. Ale po chvilce zaslechl, jak se chodbou vzdaluje klapot podpatků. Vrátil se do kanceláře a chvilku se tam zdržel pro případ, že by ta holka a možná i její komplic číhali, až vyjde.

Lelkoval v kanceláři docela rád. Aspoň si tu mohl užít chvilku samoty. Doma v pronajatém bytě nebylo zdaleka tak útulno a takový klid. S komerčními pronájmy to šlo po jedenáctém září z kopce, takže získal tyhle prostory v Empire State Building za pár šupů.

Stejně už tři měsíce nezaplatil nájem.

Ale Leonid Trotter McGill si s penězi nijak zvlášť nelámal hlavu. Věděl, že kdyby bylo potřeba, dokáže vytáhnout eso z rukávu. Lidi mají spoustu tajemství. A tajemství jsou v New Yorku nejcennější komodita.

V 5:39 se zvonek rozdrnčel znova. Tentokrát se ozvala dvě dlouhá zazvonění následovaná třemi krátkými. Leonid prošel chodbou a bez váhání otevřel dveře.

Za nimi stál nevysoký běloch, hubený a proplešatělý. Na sobě měl drahý oblek a bělostnou košili s elegantními manžetovými knoflíčky a naškrobeným límcem a manžetami.

„Zdravím, Leoně,“ řekl.

„Pojdte dál, poručíku.“

Leonid zavedl upraveného drobného muže chodbou kolem dalších trojích dveří dozadu do kanceláře. „Posadte se, poručíku.“

„Hezké místečko. Kde jsou všichni ostatní?“ zeptal se návštěvník.

„Momentálně tu pracuju jenom já. Jsem v takové přechodné fázi. Připravuju nový podnikatelský plán.“

„Aha.“

Hubeňour se posadil do křesla před Leonidův stůl, odkud měl výhled na prodlužující se stíny v New Jersey. Odtrhl od nich pohled a podíval se na svého hostitele. L. T. McGill, soukromý vyšetřovatel.

Leonid byl nevysoký, ani ne metr sedmdesát, měl nápadný pupek, mohutnou bradu a pleť barvy zašlého bronzu, posetou tmavými pihami. Z pravého koutku úst mu trčelo párátko. Na sobě měl pokecaný hnědý oblek a pod ním citrónově zelenou košili. Mohutný prsten na jeho levém malíčku vážil dvě nebo tři unce.

Měl silné ruce a plíce jako měchy. Z očí mu koukala podezíravost a odjakživa vypadal o deset let starší, než ve skutečnosti byl.

„Co pro vás můžu udělat, Carsone?“ zeptal se policisty.

„Jde o Joea Hallera,“ odpověděl Carson Kitteridge.

„O koho?“ Leonid svraštil čelo a zatvářil se, jako by to jméno v životě neslyšel.

„O Joea Hallera.“

„Neznám. Kdo je to?“

„Gigolo a rváč. A údajně taky zloděj.“

„Chcete si mě najmout, abych na něj něco vyšťoural?“

„Ne,“ odvětil policista. „Momentálně je pod zámkem. Načapali jsme ho in flagranti. Měl u sebe třicet tisíc. V kufříku, co s ním dnes a denně chodil do práce.“

„Takže máte vystaráno,“ konstatoval Leonid. Soustředil se na rytmus vlastního dechu, jako to dělal vždycky, když ho vyslýchali muži zákona.

„Dalo se čekat, že to řeknete,“ podotkl Carson.

„Je v tom nějaký háček?“

„Čtvrtého ledna vás viděli, jak mluvíte s Nestorem Bendixem.“

„Že by?“

„Jo. Vím to, protože jsme na Nestorovo jméno narazili před dvěma měsíci při vyšetřování loupeže ve firmě Amberson’s Financials.“

„Fakt?“ podivil se Leonid. „A co to má společného s nějakým tím Joem?“

„Hallerem,“ doplnil poručík Kitteridge. „Jmenuje se Joe Haller. Ty peníze, co se u něj našly, pocházely z obrněného vozidla, které je zrovna vyložilo u Ambersonú.“

„Obrněné auto tam vyložilo třicet tisíc dolarů?“

„Spíš tři sta tisíc,“ řekl Kitteridge. „Amberson’s Financials je měli do bankomatů. Rozjeli tenhle byznys ve velkém. Provozují v okolí šedesát bankomatů.“

„Hm. A vy si myslíte, že je Joe Haller s Nestorem Bendixem okradli?“

Poručík Carson Kitteridge chvilku mlčel a upíral na detektiva šedé oči.

„O čem jste se s Nestorem bavili?“ zeptal se.

„O ničem.“ Leonid pokrčil rameny. „Pokud se pamatuju, tak jsme se potkali v pizzerii dole u přístavu. Zašel jsem si tam na calzone a narazil na něj. Dřív jsme se kamarádili – v dobách, kdy HelTs Kitchen ještě bývala HelTs Kitchen.“

„Co vám říkal?“

„Nic. Vážně. Jenom jsme se náhodou potkali. Chvilku jsme hodili řeč, stačil jsem se za tu dobu přecpat a dozvědět se, že má dvě děti na vejšce a dvě v base.“

„Bavili jste se o té loupeži?“

„Dokud jste se o ní nezmínil vy, neměl jsem o ní ani tušení.“

„Dalo by se říct, že Joe Haller vede nestandardní způsob života,“ prohodil policista. „Potrpí si na vdané paničky. Na to ho užije. Sbalí slušnou ženskou a zkazí ji. Prej má ptáka jako hrom.“

„Jo?“

„Jo. Zve si ty paničky do hotelů v okolí místa, kde pracuje, a předvádí jim, co těch jeho dvacet cenťáků umí.“

„Teď už jsem se úplně ztratil, poručíku,“ řekl Leonid. „Ledaže by snad nějaká ta Hallerova kočka dělala ostrahu u Ambersonú.“

Elegantní policista zavrtěl hlavou. „Ne ne. Podle mě se to seběhlo následovně, Leoně.“ Předklonil se a propletl si prsty. „Tu loupež provedl Nestor, ale někdo ho prásknul, a tak jsme se mu dostali na stopu. Obrátil se na vás, ať mu seženete obětního beránka, a vy jste mu předhodil Hallera. Neptejte se mě jak. Nemám tušení. Ale nějak jste to tomu Romeovi hodil na krk a teď ho čeká dvacet let v base.“

„Já?“ Leonid si připlácí obě ruce na prsa. „Jak vás proboha napadlo, že bych mohl mít něco takového na svědomí?“

„Vy byste byl schopný vytáhnout vejce zpod orlice na hnízdě, aniž by si toho všimla,“ opáčil Kitteridge. „Ten chlap sedí ve vězení a holka, co mu měla poskytnout alibi, tvrdí, že ho nikdy v životě neviděla. Člověk, který tu ozbrojenou loupež spáchal, se mi chechtá do obličeje a soukromý detektiv, co je větší hajzl než všechna ta pakáž, kterou strkám za mříže, mi lže, jako když tiskne.“

„Carsone,“ řekl Leonid, „jste úplně vedle. Viděl jsem se s Nestorem jenom pár minut. Tím to hasne, člověče. U Ambersonú jsem v životě nebyl a o Joem Hallerovi nebo jeho holce jsem v životě neslyšel.“

„Jmenuje se Chris,“ řekl Kitteridge. „Chris Smallová. Manžel už jí dal kopačky. To je jediné, čeho jsme zatím při vyšetřování dosáhli.“

„Rád bych vám pomohl, člověče, ale seknul jste se ve mně. Já bych ani nevěděl, jak na to. Jak hodit nějakýmu sralbotkovi na krk zločin.“

Carson Kitteridge si Leonida měřil. Usmál se. „Neprojde vám to, Leoně. Nemůžete takhle porušit zákon a vykroutit se z toho.“

„Nemám ponětí, o co kráčí, poručíku. Třeba to ten chlap, co jste ho chytili, fakt provedl.“

Katrina McGillová bývala svého času krasavice. Štíhlá jako proutek, s havraními vlasy. Pocházela z Litvy nebo z Lotyšska – Leonid si to nebyl s to zapamatovat. Měli tři děti, z nichž nejmíň dvě nebyly Leonidovy. Nikdy si nenechal udělat test otcovství. Proč se namáhat? Krásná Východoevropanka ho brzy opustila kvůli žralokovi ze světa financí. Jenže ztloustla a finančník zbankrotoval, a tak teď celá ta sebranka (až na finančníka) žila z Leonidových peněz.

„Co bude k večeři, Kat?“ zeptal se. Stěží popadal dech, jak se sápal pět pater k bytu.

„Volal pan Barch,“ oznámila mu. „Tvrdil, že jestli mu do pátku nezaplatíš, vystěhuje nás na ulici.“

To kvůli rozbředlému obličeji a váčkům pod očima vypadala tak ošklivě. Zamlada jí zemská přitažlivost neubližovala, ale už tehdy měl vytušit, že časem spadne opona.

Děti byly v obýváku. Měly zapnutou televizi, ale nikdo se na ni nedíval. Nejstarší kluk, zrzavý Dimitrij, si četl. Měl okrovou pleť a zelené oči. Ale tvar úst měl jako Leonid. Dcera Shelly vypadala ze všeho nejvíc na Číňanku. Když bydleli na Staten Islandu, mívali čínského souseda. Pracoval v indickém klenotnictví v Queensu. Shelly Leonidovi zašívala košili. Milovala ho a nikdy se matky na nic neptala ani nedumala nad tváří, která se na ni dívala ze zrcadla.

Shelly a Dimitrijovi bylo osmnáct a devatenáct. Chodili na vyšší školu ve městě a bydleli doma. Katrina nechtěla ani slyšet, že by se odstěhovali. I Leonid je měl rád kolem sebe. Měl pocit, že jsou pro něj něco jako kotva, že nebýt jich, táhlo by ho to dolů po Jednačtyřicáté ulici až do řeky Hudson.

Twill byl nejmladší. Bylo mu šestnáct a byl samorost a paličák. Zrovna se vrátil domů po tříměsíčním pobytu v nápravném zařízení pro mladistvé poblíž Wingdale ve státě New York. Na střední školu by se už dávno vykašlal, kdyby studium nebylo jednou z podmínek jeho propuštění.

Když Leonid vešel do pokoje, Twill se jako jediný usmál.

„Nazdárek, fotříku. Hádej, co je novýho? Pan Tortolli mě chce zaměstnat u sebe v obchodě.“

„To je fajn.“ Leonid bude muset železáři zavolat a varovat ho, že mu ten kluk během tří týdnů vybílí skladiště.

Leonid měl Twilla hrozně rád, ale co naplat, byl to zloděj.

„Co bude s panem Barchem?“ zeptala se Katrina.

„Co bude s mojí večeří?“

Vařit Katrina uměla. Naservírovala kuře s omáčkou z bílého vína a nejkřehčími knedlíky, jaké kdy Leonid jedl. K tomu připravila brokolici, grilovaný ananas a tmavou rybí omáčku tak hustou, že v ní málem stála lžíce.

Nevařilo se jí snadno, protože měla levou ruku částečně ochrnutou. Doktor tvrdil, že asi prodělala slabou mrtvici. Byla pořád ustaraná. Milenci jí už dávno přestali volat.

Ale Leonid se o ni i o děti postaral. Dokonce ji tu a tam požádal o sex, protože věděl, jak se jí to příčí.

„Volal ještě někdo?“ zeptal se, když starší děti zapadly do svých pokojů a Twill se vrátil na ulici.

„Nějaký Arman.“

„Co chtěl?“

„Sejít se s tebou. Na rohu Desátý a Sedmnáctý je prej nějaký malý francouzský bistro. Chce, abys tam v deset přišel. Řekla jsem mu, že nevím, jestli to stihneš.“

Leonid se k ní naklonil, aby ji políbil, ale Katrina se odtáhla. Rozesmál se.

„Proč ode mě neodejdeš?“ zeptal se.

„Kdo by pak vychovával naše děti?“

Z toho dostal Leonid ještě větší záchvat smíchu.

Dorazil do Babettina bistra v 9:15. Objednal si dvojité espresso a civěl na nohy ženské u baru. Bylo jí nejmíň čtyřicet, ale oblékala se jako patnáctka. Leonid pocítil počínající erekci – první za víc než týden.

Možná právě to ho přimělo zavolat z mobilu Karmen Brownové. Její hlas odpoledne v kanceláři zněl, jako by se k ní taky hodily nějaké takovéhle šatičky.

Když se do telefonu ozvala, poznal, že je někde venku.

„Prosím?“

„Mluvím se slečnou Brownovou?“

„Ano.“

„Tady je Leo McGill. Nechávala jste mi vzkaz?“

„Myslela jsem, že jste na Floridě, pane McGille.“ Skoro ji nebylo slyšet přes burácení motoru. „Promiňte, jestli je mě špatně slyšet. Právě kolem projela motorka.“

„To nic. Co pro vás můžu udělat?“

„Mám problém…, a je to dost osobní.“

„Jsem detektiv, slečno Brownová. Lidé se na mě obracejí s osobními problémy v jednom kuse. Jestli chcete, abych se s vámi sešel, budete mi muset říct, o co kráčí.“

„O Richarda,“ odpověděla. „Malloryho. Jsme zasnoubeni a já ho podezírám, že mě podvádí.“

„A ode mě chcete, abych to dokázal?“

„Ano,“ přitakala. „Nechci si vzít chlapa, co mi bude tohle dělat.“

„Jak jste se o mně dozvěděla, slečno Brownová?“

„Hledala jsem v telefonním seznamu. Když jsem viděla, kde máte kancelář, usoudila jsem, že musíte být dobrý.“

„Můžu se s vámi sejít zítra.“

„Radši ještě dneska večer. Nebudu klidně spát, dokud se tahle záležitost nevyřeší.“

„Hmm,“ zaváhal. „V deset mám schůzku a pak se chystám za přítelkyní.“ To byl soukromý vtip, který mladičká slečna Brownová nemohla pochopit.

„Nemohli bychom se sejít, ještě než za tou přítelkyní půjdete?“ navrhla. „Zabere to jenom pár minut.“

Domluvili se na hospodě na Houston Street, dva bloky východně od Elizabeth Street, kde bydlela Gerta Longmanová.

Když Leonid ukončoval hovor, vešel do bistra Craig Arman. Byl to robustní běloch s širokou laskavou tváří. I navzdory zpřelámanému nosu vypadal spíš zranitelně než nebezpečně. Měl na sobě vybledlé modré džíny, triko a přes něj vytahaný svetr. Leonid věděl, že někde pod těmi vlněnými záhyby se skrývá pistole. Terénní účetní Nestora Bendixe se nikdy nepotuloval po ulicích neozbrojen.

„Ahoj, Leo.“

„Ahoj, Craigu.“

Leonid vybral malý stolek za sloupem, stranou od ostatních lidí v oblíbeném bistru.

„Policajti se chytili na udičku,“ řekl Arman. „Sbalili našeho hocha během deseti minut. Stačil jeden telefonát a už bručí. Přesně, jak jsi říkal.“

„Takže mám na činži,“ odvětil Leonid.

Arman se usmál a Leonid ucítil, jak mu pod stolem položil cosi na klín.

„Už musím jít,“ prohlásil Arman. „Nejsem žádný noční pták, vždyť víš.“

„Jasně,“ řekl Leonid.

Nestorovi hoši většinou s lidmi tmavší pleti nejednali. Nestor zavolal Leonidovi z jediného důvodu – věděl, že Leonid je ve své branži nejlepší.

Leonid si na Sedmé Avenue chytil taxíka a nechal se odvézt k restauraci Barney’s Clover na Houston Street.

Dívka usazená na vzdálenějším konci baru byla stejně krásná jako kdysi Katrina, až na to, že byla blond a že její krása nikdy neuvadne. Měla porcelánovou tvář s jemnými, půvabnými rysy. Žádný make-up, jen troška lesku na rty.

„Pan McGill?“

„Říkejte mi Leo.“

„Když jste souhlasil, že se se mnou sejdete, hrozně se mi ulevilo,“ řekla.

Měla na sobě hnědé jezdecké kalhoty a korálově červenou blůzu. Na klíně jí ležel složený bílý pršiplášť. Oči měly takový ten odstín hnědé, který by umělec popsal jako rezavou. Vlasy měla ostříhané na kluka, ale působilo to sexy. Rudé rty byly stvořeny k tomu, aby pusinkovaly dětské zadečky a smály se.

Leonid se zhluboka nadechl. „Učtuju si pět stovek na den plus výdaje. Tím myslím cestovní výlohy, jídlo a tak.“

Právě dostal od Craiga Armana dvanáct tisíc, ale byznys je byznys.

Dívka mu podala velkou obálku.

„Tady máte jeho jméno a adresu. Taky jsem vám tam přiložila fotku a adresu kanceláře, kde pracuje. A osm set dolarů. Víc podle mě nebude potřeba, protože jsem si skoro jistá, že se s ní sejde zítra večer.“

„Co si dáte?“ zeptal se barman, pohledný mladý Asiat.

„Sodovku,“ odpověděl detektiv. „Bez ledu.“

Barman se uchechtl anebo si možná pohrdavě odfrkl, Leonid to nevěděl jistě. Nejradši by si k bublinkové vodě objednal skotskou, ale žaludeční vřed by ho pak půlku noci nenechal spát.

„Proč?“ zeptal se té krasotinky.

„Proč chci vědět, jak na tom jsem?“

„Ne. Proč si myslíte, že se spolu zítra sejdou.“

„Protože mi tvrdil, že jde se šéfem na Kouzelnou flétnu do Carnegie Hall. Ale tam žádnou operu nedávají.“

„Mám dojem, že už jste na všechno přišla sama. Tak na co potřebujete detektiva?“

„Kvůli Dickově matce,“ řekla Karmen Brownová. „Vmetla mi, že si jejího syna nezasloužím. Že jsem obyčejná nevychovaná holka a že ho jen využívám.“

Zlostně zkroutila tvář, až i navzdory své křehké kráse zošklivěla.

„A vy jí v tom teď chcete vymáchat čumák?“ zeptal se Leonid. „Nebude naopak ráda, že si její hošánek našel jinou?“

„Myslím, že ta ženská, co se s ní schází, je vdaná a starší než on – o dost starší. Když budu mít fotky, tak se ta baba aspoň nebude moct tvářit povýšeně, až se na něj vykašlu.“

Leonid přemýšlel, jestli tak málo bude stačit, aby to Dickovu matku ranilo. Taky přemýšlel, z čeho Karmen usuzuje, že se Dick stýká se starší vdanou ženou. Měl na jazyku spoustu otázek, ale nepoložil ani jedinou. Proč vyslýchat slepici, co snáší zlatá vejce? Musí koneckonců platit dva nájmy.

Přečetl si informace a podíval se na bankovky sepnuté velkou sponkou na papíry. Mladý barman před něj postavil sodovku.

Richard Mallory byl podle fotografie mladý běloch, jehož tvář bůhvíproč působila nedokončeně. Měl knírek, který nebyl dost hustý, a kštici hnědých vlasů, které budou vždycky vzdorovat hřebenům. Pózoval před kluzištěm u Rockefellerova centra a tvářil se, že mu to není dvakrát příjemné.

„Tak dobře, slečno Brownová,“ řekl Leonid. „Beru to. Snad budeme mít oba štěstí a zítra večer bude po všem.“

„Říkejte mi Karmo,“ nabídla mu. „Všichni mi tak říkají.“

Leonid dorazil na Elizabeth Street krátce po půl jedenácté. Zazvonil na Gertin zvonek a ohlásil se do mluvítka jménem. Musel zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet přes burácení projíždějící motorky.

Gerta Longmanová bydlela v garsonce ve třetím patře štukované budovy z padesátých let. Strop tu byl nízký, ale místnost byla docela prostorná a Gerta ji měla pěkně zařízenou. Červená pohovka, mahagonový konferenční stolek a u protější stěny skříňky z třešňového dřeva s prosklenými dvířky. Neměla kuchyň, ale v rohu stála miniaturní lednička a na ní kávovar a toastovač. Taky tu nechyběl CD přehrávač. Když Leonid vešel dovnitř, zrovna si pouštěla nahrávku, na které Ella Fitzgeraldová zpívala písničky Cole Portera.

Leonid měl tuhle muziku rád a taky jí to řekl.

„Mně se líbí,“ řekla Gerta defenzivně, jako by jeho kompliment negovala.

Byla to žena s tmavou pletí, jejíž matka pocházela ze španělské části Hispanioly. Gerta ale nemluvila s přízvukem. Dokonce ani neuměla španělsky. Popravdě řečeno, nic o historii ostrova nevěděla. Hrdě o sobě prohlašovala, že je Američanka stejně jako kterákoli Dcera americké revoluce.

Posadila se do rohu pohovky.

„Už ti Nestor zaplatil?“ zeptala se.

„Stejská se mi po tobě, Gertie,“ řekl Leonid a myslel na její hebkou pleť a na čtyřicátnici v dívčích šatech z francouzského bistra. „Mezi námi už to skončilo, Leo,“ řekla Gerta. „Už dávno.“

„Určitě to ještě pořád potřebuješ.“

„Ne s tebou.“

„Kdysi jsi mi tvrdila, že mě miluješ,“ opáčil Leonid. „Jo, a tys mi tvrdil, že nejsi ženatej.“

Leonid se posadil kousíček od ní. Dvěma prsty se dotkl hřbetu její ruky.

„Ne,“ zarazila ho Gerta.

„No tak, holka. Koukni, mám ho z tebe úplně tvrdýho.“

„Jenže já nemám zájem.“

… muž je pro ženu celý svět, zpívala Ella.

Leonid se opřel a sáhl pravou rukou do kapsy.

Když Karmen Brownová odešla, vklouzl v Barney’s Clover na záchod a odpočítal z balíčku dvanácti tisíc od Craiga Armana tři tisíce pro Gertu. Teď vytáhl ruličku z kapsy.

„Aspoň bys mi za všechnu tu námahu mohla dát tam dolů pusu,“ prohodil.

„Taky bych ti ho mohla uříznout.“

Leonid se uchechtl a Gerta se zakřenila. Nebyli už sice milenci, ale dobře se s ním bavila. Viděl jí to na očích.

Možná měl Katrinu pustit k vodě.

Podal Gertě ruličku stodolarovek a zeptal se: „Může někdo najít spojnici mezi tebou a Joem Hallerem?“

„Ne. Pracovala jsem v úplně jiný kanceláři.“

„Jak jsi zjistila, že má záznam?“

„Pořídila jsem si seznam zaměstnanců, co připadali v úvahu, a asi dvacet z nich jsem si proklepla.“

„Z počítače u sebe na stole?“

„Z počítače ve veřejný knihovně.“

„Nemůžou tě přes něj vystopovat?“ zeptal se Leonid.

„Ne. Zaplatila jsem legitimaci přes číslo Visa karty, který jsem dostala od Jackie P. To je jedna holka ze St. Louis. Vystopovat se to nedá. Co se děje, Leo?“

„Ale nic. Jenom si chci dát bacha.“

„Haller je prasák,“ řekla Gerta. „Lovil tu holky celý měsíce. Když to manžel Cynthie Atholový zjistil a vyrukoval po něm, Joe ho zmlátil, až skončil v nemocnici. Zlomil mu klíční kost. A před čtrnácti dny zpráskal Chris Smallovou řemenem.“

Když se Nestor na Leonida obrátil, aby mu dohodil obětního beránka, zašel Leonid za Gertou a ta se nechala zaměstnat jako brigádnice v Amberson’s Financials. Chtěl po ní, aby mu našla chlapa se záznamem v trestním rejstříku, kterému by se loupež dala přišít; chlapa, kterého si nikdo nespojí s Nestorem.

Povedl se jí ještě lepší tah. Našla chlapa, kterého nikdo neměl rád.

Haller před dvanácti lety, když mu bylo osmnáct, přepadl obchod. Teď z něj byl gigolo a honosil se černým pásem v jakémsi bojovém umění. Rád ohromoval hloupoučké kancelářské myšky svými svaly a mohutným vybavením. Bylo mu fuk, když na to jejich mužské protějšky přišly, protože věřil, že si skoro s každým poradí.

Gerta se doslechla, že prý jednou prohlásil: „Ženská, co má doma opravdovýho chlapa, by se ode mě takhle sbalit nenechala.“

„Neboj,“ uklidňovala Gerta Leonida. „Zaslouží si, co ho čeká, a ke mně ho nikdo nevystopuje.“

„Fajn,“ řekl Leonid.

Zase ji pohladil po ruce. „Nech toho.“

Zabloudil prsty k jejímu zápěstí. „Prosím tě, Leo. Nechci se s tebou rvát.“

Leonid mělce dýchal a erekce ho v kalhotách tlačila. Ale kapituloval.

„Radši půjdu.“

„Jo,“ souhlasila Gerta. „Běž domů za ženuškou.“

Dostat se přes ostrahu v Empire State Building mu zabralo jenom chviličku. Leonid pracoval pozdě v noci nejmíň třikrát do týdne.

Po tom, co ho Gerta odmítla, se mu nechtělo jet domů.

Sám nechápal, proč vzal Katrinu zpátky.

Nechápal ze svého počínání nic, co nesouviselo s prací.

Leonid se stal soukromým detektivem, protože v době, kdy se mohl přihlásit k newyorské policii, nesplňoval výškový limit. Brzy nato požadavky zmírnili, jenže to už měl na triku zatčení za neoprávněné vniknutí.

Bylo mu to fuk. Soukromý sektor byl lukrativnější a mohl si v něm sám určovat pracovní dobu.

Vyhledal si Richarda Malloryho v telefonním seznamu a našel tam tutéž adresu, jakou mu napsala Karmen Brownová. Vytočil číslo. Po třetím zazvonění to kdosi zvedl.

„Prosím?“ ozval se rozespalý mužský hlas.

„Je tam Bobbie Anne?“ zeptal se Leonid jedním z nesčetných přízvuků, které uměl napodobit.

„Cože?“

„Bobbie Anne. Je tam?“

„Máte špatné číslo.“

„Aha. Aha,“ řekl Leonid a zavěsil.

Následujících dvanáct minut – aspoň to tvrdily veliké nástěnné hodiny – pak přemýšlel o hlasu muže, kterým mohl být Richard Mallory. Věřil, že dokáže odhadnout povahu kohokoli, pokud si s ním promluví ve chvíli, kdy ho vytrhne z hlubokého spánku.

Bylo 2:34 ráno. A Richard, pokud to tedy byl Richard, zněl jako poctivý chlap, pracant, člověk, který by nepřekročil zákon.

To bylo pro Leonida důležitě. Nechtěl se pověsit na paty někomu, kdo by se mohl znenadání otočit a ustřelit mu palici.

V půl čtvrté zavolal Gertě.

„Šest-dva-nula-devět,“ odrecitoval po pěti zazvoněních její hlas ze záznamníku. „Momentálně se vám nemůžu věnovat, ale když mi necháte vzkaz, zavolám vám zpátky.“

„Gertie, tady Leon. Promiň, jak jsem se choval. Stejská se mi po tobě, zlatíčko. Nechtěla by sis zítra zajít na večeři? Vynahradím ti to.“

Ještě chvilku čekal, doufal, že Gerta třeba poslouchá a rozhodne se to zvednout, ale pak zavěsil.

Probudil ho zvonek. Hodiny ukazovaly něco málo po deváté. Okno halil mrak – vatovité bílé chomáče, přes které nebylo vidět ani na deset centimetrů.

Do otupělé mysli se mu zase zařízlo zařinčení zvonku. Dlouhé zazvonění. Ale tentokrát nebyl Leonid natolik vzhůru, aby dostal strach. Klopýtal chodbou v obleku, který nesundal už víc než čtyřiadvacet hodin.

Když otevřel, protlačili se dovnitř dva pořízci.

Jeden byl černoch s holou hlavou a brýlemi se zlatou obroučkou, druhý byl běloch s hustými mastnými vlasy.

Oba byli o deset patnáct čísel vyšší než Leonid.

„Wyantovi chtějí devětačtyřicet stovek,“ řekl černoch. Pusu měl uvnitř rudou, jako by ho sužoval zánět dásní. Oči za čočkami brýlí měl dožluta.

„Šestačtyřicet,“ opravil ho Leonid mátožně.

„To bylo včera, Leo. Úroky jsou svině.“ Černoch zavřel dveře a běloch přistoupil k Leonidovi zleva.

Zakřenil se a v Leonidovi vzkypěla zášť starší než rodokmen jeho otce komunisty.

Běloch měl hrubé kaštanové vlasy, spíš oškubané než ostříhané. Jedno oko měl modré, druhé hnědé a rty měl rozpraskané, jako by se většinu života vášnivě líbal s leopardem.

„Snad jsme tě nevzbudili?“ zeptal se černošský vymahač, jako by se rozpomněl na dobré způsoby.

„Tak trošku,“ řekl Leonid a potlačil zívnutí. „Jak se máš, Bilko?“

„Docela dobře, Leoně. Doufám, že ty prachy máš, protože jestli ne, máme nařízeno dát ti do držky.“

Běloch se uchechtl, jako by se už nemohl dočkat.

Leonid sáhl do náprsní kapsy a vytáhl z ní tlustou hnědou obálku, kterou dostal předešlého večera.

Když odpočítával čtyřicet devět stodolarovek, přepadl ho dobře známý pocit – že nikdy nemá tolik peněz, kolik si myslel. Až zaplatí dluh a úroky Wyantům, činži, ženiny výdaje na domácnost a svoje vlastní účty, bude na mizině a pořád bude tři měsíce pozadu s placením nájmu za kancelář.

To pomyšlení ho ještě víc rozzuřilo. Aby se udržel nad vodou, bude potřebovat peníze od Karmen Brownové, a nejen ty. A ten idiot s ksichtem jako syrovátka se dál kření, hlavu má jak rozkývanou kuželku, co si přímo říká o to, aby ji někdo srazil.

Leonid podal bankovky Bilkovi, ten je pomalu přepočítal, zatímco běloch si olizoval rozedrané rty.

„Měl bys nám dát spropitný za to, že jsme se sem vláčeli takovou dálku, Leoně,“ prohodil.

Bilko vzhlédl a ušklíbl se. „Leon pomocníkům spropitný nedává, Normane. Má svoji hrdost.“

„Tu z něj můžu obratem vytlouct,“ prohlásil Norman.

„Jen si to zkus, ty bílá držko,“ postavil se mu Leonid. Zalétl pohledem k Bilkovi, aby viděl, jestli si bude muset poradit s oběma naráz.

„Tohle je mezi várna dvěma,“ řekl černý kápo a rozhodil ruce; jednu měl prázdnou, ve druhé držel peníze od Leonida.

Norman byl rychlejší, než vypadal. Praštil Leonida mohutnou pěstí do čelisti, až Leonid zavrávoral a odpotácel se o dva kroky zpátky.

„Ta sedla,“ okomentoval to Bilko.

Normanovy popukané rty se roztáhly v úsměvu. Stál tam, pozoroval Leonida a čekal, že upadne.

To byla hlavní chyba, kterou dělali i Leonidovi sparringpartneři v Gordově tělocvičně. Mysleli si, že takový tlusťoch neustojí ránu. Leonid se prudce rozehnal zespoda a praštil bělošského pořízka třikrát do úrovně pasu. Po třetí ráně se Norman zlomil natolik, aby mu Leonid mohl nasadit zvedák. Před pádem zachránila Normana jen zed. Tvrdě do ní narazil a ruce mu automaticky vyletěly vzhůru, aby odrazil očekávaný útok.

Leonid mu ubalil tři pořádné pecky do hlavy, pak ho Bilko odstrčil.

„To by stačilo, hochu,“ řekl. „To by stačilo. Potřebuju, aby se dohrabal ven na ulici po svejch.“

„Tak vocad toho sviňáka odveď, Bilko! Odveď ho, než ho zabiju!“

Bilko se krvácejícího poloomráčeného bělocha pokorně ujal. Nasměroval ho ke dveřím a pak se obrátil k Leonidovi. „Na viděnou příští měsíc, Leoně.“

„Ne,“ odvětil Leonid. Funěl vyčerpáním. „Mě už neuvidíte.“

Bilko se rozesmál a odváděl Normana k výtahům.

Leonid za nimi práskl dveřmi. Ještě pořád v něm vřel vztek. Dostal zaplaceno, ale pořád je skoro na dně a ještě ho otravují idioti jako Bilko a Norman. Gerta mu nebere telefon. A nemá ani postel, kde by mohl spát sám. Nebýt Bilka, tak by toho hajzla zabil.

Leonid Trotter McGill zařval a prokopl pult oddělující prostor pro recepční, kterou beztak neměl. Pak popadl sluchátko, zavolal do Lennyho lahůdkářství na Pětatřicáté a objednal si tři koblihy s džemem a obrovskou porci kafe se smetanou.

Zase zavolal Gertě, ale zase to nezvedla.

Byla to malá kancelář ve třetím podlaží nad dvoupatrovou japonskou restaurací pojmenovanou Gai. Výtah nikde, a tak Leonidovi nezbylo než vyšlapat nahoru po svých. Tech užužlaných osmadvacet schodů ho zadýchalo. Uvědomil si, že kdyby se Norman zmohl na obranu, byl by teď on sám nejen švorc, ale taky zralý na špitál.

Recepční by i plně oblečená vážila stěží pětačtyřicet kilo – a plně oblečená ani zdaleka nebyla. Měla na sobě jenom černý hadřík, který se snažil tvářit jako šaty, a nizoučké sandály. Na pažích neměla ani náznak svalů. Vypadala jako puberťačka, s výjimkou očí, kterými si tělnatého detektiva podezíravě měřila.

„Jdu za Richardem Mallorym,“ oznámil jí Leonid.

„Kdo jste?“

„Hledám Richarda Malloryho,“ zopakoval Leonid. „Kvůli čemu za ním jdete?“

„Do toho vám nic není, broučku. Chlapská záležitost.“

Brunetce zvrdly rysy. Zabodla do něj pohled.

Bylo mu to fuk. Ta holka mu lezla na nervy; byla oblečená až moc sexy a mluvila s ním jako se sobě rovným.

Zvedla telefon a cosi do něj rozzuřeně zašeptala, pak zmizela ve dveřích, které měla za sebou, a Leonida tam nechala stát a civět na pultík. V zrcadle na stěně viděl okno za svými zády shlížející na Madison Avenue. Taky v něm viděl bouli na své pravé tváři, kam ho praštil Norman.

Za chviličku se ze dveří vynořil mladý dlouhán s řídkým knírkem. Měl na sobě černé kalhoty a hnědé lněné sako a ve tváři tentýž nervózní výraz jako na fotografii v Leonidově kapse.

Leonidovi byl rázem z duše protivný.

„Přejete si?“ zeptal se ho muž.

„Hledám Richarda Malloryho,“ řekl Leonid.

„To jsem já.“

Detektiv zhluboka nasál nosem vzduch. Bylo mu jasné, že jestli tuhle práci nemá zpackat, musí se uklidnit. Znovu se pořádně nadechl.

„Co to máte s tváří?“ vyzvídal mladík.

„Edém,“ odvětil Leonid nevzrušeně. „Vyskytuje se v otcově větvi rodiny.“

To Malloryho uzemnilo. Leonid ho podezíral, že netuší, co to slovo znamená.

„Chci si s vámi pohovořit v obchodní záležitosti, pane Mallory. O něčem, na čem bychom mohli oba vydělat.“

„Netuším, co máte na mysli,“ řekl Mallory s výrazem tak bezbarvým, že bezbarvější ani být nemohl.

Leonid vytáhl z náprsní kapsy vizitku. Stálo na ní:

VAN DER ZEE služby a pomoc v domácnosti Zástupce Arnold DuBois

„Pořád nechápu, o co kráčí, pane DuBoisi,“ řekl Mallory. Vyslovil Leonidovo falešné jméno po francouzsku.

„Čte se to anglicky,“ opravil ho Leonid. „Zastupuji firmu Van Der Zee. Teprve se tady v New Yorku zabíháme. Jsme původně z Clevelandu. Chceme se tu etablovat ve službách v domácnosti – péče o staré lidi, věnčení psů, chůvy k dětem. Všichni naši lidé jsou dokonalí profesionálové. A pracují na smlouvu.“

„A ode mě chcete, abych vám sháněl klienty?“ zeptal se Mallory, stále ještě trochu nedůvěřivě.

„Platíme patnáct set dolarů za každou exkluzivní prezentaci, kterou nám zajistíte,“ odvětil Leonid. Teď už úplně pustil z hlavy nechuť k recepční i Mallorymu. Dokonce už ani nebyl naštvaný na Normana.

Zmínka o patnácti stovkách za prezentaci – ať už se tím mínilo cokoli – zabrala a pohnula Dicka Malloryho k činu.

„Pojdte se mnou, pane DuBoisi,“ vybídl ho a vyslovil jméno po anglicku, jak si Leonid přál.

Zavedl ho do malé konferenční místnosti a zavřel za nimi dveře. Uprostřed stál kulatý stůl z borového dřeva a tři židle. Mallory Leonidovi pokynul a oba se posadili.

„Co přesně jste měl na mysli, pane DuBoisi?“

„Zaměstnáváme mladou dívku,“ řekl Leonid. „Moc pěknou. Postaví si stoleček ve vstupní hale kteréhokoli domu, který nám vytipujete. Pohovoří s nájemníky o službách, které by jim mohly přijít vhod. Někdo třeba potřebuje asistenta, který by mu dvakrát týdně obstarával nákupy. Anebo třeba někoho, kdo by mu chodil věnčit domácí mazlíčky, když je pryč. Máme ověřeno, že jakmile si někdo najme našeho člověka, vzbudí to zájem i u ostatních. Od vás chceme jen svolení, abychom někam mohli umístit tu naši mladou slečnu, a zaplatíme vám za to patnáct set dolarů.“

„Za každou budovu, do které vám umožním přístup?“

„V hotovosti.“

„V hotovosti?“

Leonid přikývl. Mladík se doslova olízl.

„Když nám zajistíte vstupní halu v nějakém lepším domě, můžu vám zaplatit už dnes večer,“ nabídl Leonid. „Musí to být už takhle brzo?“

„Pracuju pro Van Der Zee Enterprises na provizi, pane Mallory. Abych si něco vydělal, musím předložit výsledky. Nejsem jediný, kdo se pokouší shánět kontakty. Samozřejmě se mi můžete ozvat, kdykoli chcete, ale jestli mi do večera nepřislíbíte nějakou vstupní halu, budu muset pokračovat s obíháním dalších lidí na svém seznamu.“

„Ale…“

„Poslouchejte,“ skočil mu do řeči Leonid a hned v zárodku uťal jakýkoli logický protiargument, na který by se Richard Mallory zmohl. Sáhl do kapsy, vylovil z ní tři stodolarovky a položil je na stůl mezi nimi. „Dám vám pětinu předem. Třista dolarů, když mi seženete vstupní halu, kam bych mohl Arlene zítra ráno poslat.“

„Zítra…“

„Přesně tak, Richarde. Van Der Zee Enterprises mi dají na starost celý Manhattan, když jim obstarám zakázku jako první.“

„Ty peníze si mám nechat?“

„A v osm večer dostanete na ruku dalších dvanáct stovek, když pro mě budete mít vyhlédnutou nějakou vstupní halu.“

„V osm? Proč zrovna v osm?“

„Myslíte jsi, že jste jediný, na koho se obracím, Richarde? Mám tohle odpoledne další čtyři schůzky. Kdo za mnou přijde, až budu mít hotovo, v osm večer, dostane aspoň část kořisti. Možná dokonce všecko.“

„Ale já mám večer schůzku…“

„Tak mi zavolejte, Richarde. A já vám tam přinesu peníze a papír, na který mi pro správce budovy potvrdíte, že si tam Arlene může postavit stoleček.“

„Jaký papír?“

„Snad si nemyslíte, že vám budu týdně dávat patnáct stovek v hotovosti, aniž bych měl dokument pro správce budovy, který můžu ukázat nadřízeným,“ řekl Leonid pohrdavě. „Nemějte strach, o penězích nepadne ani zmínka, bude tam jenom stát, že Van Der Zee Enterprises si ve vstupní hale smějí postavit stánek s nabídkou služeb.“

„Ale co když si někdo bude stěžovat?“

„Vždycky můžete říct nadřízeným, že jste jednal na základě vlastního uvážení, chtěl jste lidem nabídnout služby. O penězích nebude mít nikdo ani tušení. V nejhorším dostaneme vyhazov, ale pár dní to potrvá a Arlene jde rozdávání brožurek pěkně od ruky.“

„Patnáct set na ruku týdně?“

„I víc, pokud seženeme další Arlene a vy nám obstaráte další místečka.“

„Ale já mám večer schůzku,“ namítl znovu Mallory.

„No a? Tak mi prostě zavolejte. Řekněte mi adresu. A já se tam stavím s tím papírem. Za deset minut si vyděláte dvanáct stovek.“

Richard se dotkl bankovek. Pak je váhavě zvedl. „Tohle si můžu vzít?“

„Jistě. Zbytek dostanete večer a pak tutéž částku každý týden po příštích několik měsíců.“ Leonid se zazubil. Richard bankovky přeložil a strčil si je do kapsy. „Jaké máte telefonní číslo, pane DuBoisi?“

Leonid zavolal ženě a řekl jí, ať mu připraví a vyžehlí hnědý oblek.

„To mě máš za služku?“ ohradila se.

„Mám tady v kapse peníze na nájem i na domácnost,“ řekl Leonid. „Jenom tě žádám o drobnou spolupráci.“

Pak nově namluvil vzkaz do hlasové schránky mobilního telefonu: „Dobrý den, tady Arnold DuBois, zástupce firmy Van Der Zee Enterprises. Po zaznění zvukového signálu mi můžete nechat vzkaz.“

Když se vrátil domů, oblek ležel připravený na posteli a Katrina byla pryč. Byl doma sám. Natočil si vodu do vany a vzal si sklenici vody s ledem. Měl chuť na cigaretu, ale doktoři ho varovali, že jeho plicím dává zabrat i newyorský vzduch.

Rozvalil se ve staromódní vaně a prsty u nohou si připouštěl a zastavoval horkou vodu. Tvář ho bolela a už zase měl hluboko do kapsy. Ale má na háčku Richarda Malloryho, aspoň nějaký důvod k radosti.

„Jsem ve svojí práci machr,“ pronesl do prázdného prostoru. „Aspoň něco.“

Když vylezl z vany, zase zavolal Gertě. Tentokrát telefon vyzváněl bez přerušení. To bylo zvláštní; Gerta přece měla permanentně zapnutý záznamník.

Občas s ní nemluvil celé měsíce. Dala mu jasně najevo, že už nestojí o žádné důvěrnosti. Jenže on k ní pořád něco cítil. A chtěl se ujistit, že se jí nic nestalo.

Když ke Gertě kolem čtvrté dorazil, našel vstupní dveře dokořán a zaklíněné, aby se nezavíraly.

Přes dveře Gertina bytu se táhla žlutá policejní páska. „Vy jste ji znal?“ ozval se vedle něj hlas.

Ve dveřích opodál stála drobná žena. Byla stará a šedivá, na sobě šedivé oblečení. Oči jí slzely a na každé noze měla jinou bačkoru. Na ukazováčku pravé ruky se jí blýskal laciný prstýnek se smaragdem, levý koutek úst měla mírně povislý.

Leonid se zaobíral všemi těmi detaily v marné snaze odehnat narůstající strach.

„Co se stalo?“

„Prej tu byl v noci,“ řekla žena. „Někdy po půlnoci, tvrdí domovník. Zabil ji. Nic neukradnul. Prostě ji jenom zastřelil, prej to neudělalo větší ránu než dětská pistolka. Člověk už se nemůže cejtit bezpečně ani ve vlastní posteli. Někomu rupne v bedně, a než se nadějete, ležíte na márách, ani nevíte proč.“

Leonidovi vyschlo v ústech. Zíral na tu ženu tak upřeně, že zmlkla, vklouzla zpátky do bytu a zavřela za sebou dveře. Zhroutil se na Gertiny dveře; oči měl suché, ale byl v šoku.

Nikdy nebrečel. Ani když otec odešel z domova a šel dělat revoluci. Ani když matka vlezla do postele a už z ní nevylezla. Nikdy.

To odpoledne obsluhovala v Barney’s Clover barmanka, žena s vybledlým modrým a zeleným tetováním na zápěstích. Hubená hnědooká běloška po čtyřicítce.

„Co si dáte?“

„Žitnou. A nenechte mi tu sklenici vyschnout.“

Když měl před sebou šestého panáka, rozezvučel se mobilní telefon. Vyzváněcí tón mu naprogramoval syn Twill. Začínal řevem lva.

„Prosím?“

„Pan DuBois? Jste to vy?“

„Kdo volá?“

„Richard Mallory. Je vám špatně, pane DuBoisi?“

„Nazdar, Dicku. Promiňte, že jsem vás nepoznal. Špatný zprávy. Umřela mi stará kamarádka.“

„To je mi líto. Co se stalo?“

„Dlouhodobá nemoc,“ řekl Leonid, dorazil panáka a gestem si řekl o dalšího.

„Mám se vám ozvat později?“

„Sehnal jste mi tu vstupní halu, Dicku?“

„Ano. Je to poměrně velký dům na Sutton Pláce South. Se správcem jsme přátelé a přislíbil jsem mu pětistovku.“

„Takhle se dělá byznys, Dicku. Člověk se má o peníze podělit. Já to taky vždycky dělám. Kde vás najdu?“

„U Umberta. Je to brazilská restaurace na Západní Šestadvacáté. Mezi Šestou Avenue a Broadwayí, ve druhém patře. Přesnou adresu neznám.“

„To je dobrý. Já to najdu. Dorazím někdy kolem devátý. My dva spolu ještě uděláme díru do světa.“

„No dobrá. Mrzí mě, co se vám přihodilo, pane DuBoisi. Ale neříkejte mi prosím Dicku. Nesnáším to.“

Umbertova restaurace byla nóbl podnik na ulici plné krámků s indickými cetkami, jídlem a oblečením. Leonid seděl na protější straně ulice ve svém peugeotu ročník 1963.

Bylo deset pryč. Popíjel na předním sedadle z láhve bourbonu. Vzpomínal na to, jak se s Gertou poprvé potkali, jak přesně věděla, co říct.

„Nejsi špatnej,“ prohlásila. „Jenom si už tak dlouho stanovuješ vlastní pravidla, že z toho máš v hlavě guláš.“

Strávili spolu noc. Vážně netušil, že se bude zlobit kvůli Katrině. Katrina sice byla jeho žena, ale už to mezi nimi vůbec nejiskřilo. Pamatoval si ublížený pohled v Gertině tváři, když to zjistila. Tehdy se objevil na scéně hněvivý chlad, se kterým se k němu od té doby chovala.

Zůstali přáteli, ale už ho nikdy nepolíbila. Zavřela před ním svoje srdce.

Ale pracovalo se jim spolu dobře. Gerta už dlouhé roky předtím, než se seznámili, pracovala u soukromé bezpečnostní služby. Jeho případy na hraně, jak je nazývala, ji bavily. Nevěřila, že právo je vždycky fér, a nevadilo jí obcházet systém, pokud to považovala za správné.

Joe Haller možná Amberson’s Financials nepřepadl, ale bil a ponižoval ženy i muže a provozoval perverzní sexuální hrátky.

Leonid uvažoval, jestli v Gertině vraždě může mít prsty Nestor Bendix. Nikdy nikomu neprozradil její jméno. Ale třeba ji Haller nějak vystopoval. Třeba.

V kapse se mu rozeřval lev.

„Ano?“

„Pan McGill? Tady Karma.“

„Heledte, pracuju na tom. Fakt šel na rande, ale tu ženskou jsem ještě neviděl. Zítra pro vás ty fotky budu mít. Mimochodem, musel jsem zacálovat tři stovky, abych se dozvěděl, kde bude.“

„To nevadí. Když mi seženete důkaz, že má ženskou, tak vám je zaplatím.“

„Dobře. Teď budu končit. Ozvu se vám, až budu mít v ruce něco konkrétního.“

Sotva hovor odmáčkl, zaskřehotaly v telefonu opice. „Ano?“

„Znal jste se s Gertou Longmanovou, viďte?“ zeptal se Carson Kitteridge.

Leonida zamrazilo a strachy se mu sevřel zadek. „Ano.“

„Co to má znamenat?“

„Ptal jste se, jestli jsem se s ní znal, a já odpovídám, že jo. Jeden čas jsme si byli dost blízcí.“

„Je po smrti.“

Leonid se zarazil a mlčel, dokud vteřinová ručička na timexkách neopsala čtvrtinu ciferníku. To aby se zdálo, že ho novina šokovala.

„Co se jí stalo?“

„Zastřelili ji.“

„Kdo?“

„Chlap s dvaadvacítkou s dlouhou hlavní.“

„Máte nějaké podezřelé?“

„Takovou pistoli taky s oblibou používáte, nemám pravdu, Leoně?“

Leonid si zprvu myslel, že poručík jenom pouští hrůzu a snaží se mu dostat pod kůži. Jenže pak si vzpomněl na ztracenou pistoli. Na tu, co o ni přišel před sedmnácti lety. Nora Parsonsová za ním přišla vyděšená k smrti; bála se, že ji manžel dočasně propuštěný na kauci, než půjde před soud za zpronevěru, bude chtít zabít. Leonid jí půjčil svoji zbraň. Když pak jejího muže Antona odsoudili, řekla Leonidovi, že se bála mít pistoli v domě, a tak ji hodila do jezera.

Ale ta zbraň už je přece ze hry.

„Tak co?“ zeptal se Kitteridge.

„Už dvacet let žádnou zbraň nemám, člověče. A ani vy přece nevěříte, že kdybych chtěl někoho zabít, udělal bych to vlastní pistolí.“

Ale stejně si říkal, že by měl Noře Parsonsové zavolat. Možná to udělá.

„Byl bych rád, kdybyste za námi přišel k dobrovolnému výslechu, Leoně.“

„Teď mám moc práce. Zavolejte mi později,“ odsekl Leonid a ukončil hovor.

Nechtěl se chovat hrubě, ale z Umbertovy brazilské restaurace právě vycházel Richard. Společnost mu dělala povýšená recepční z realitní kanceláře. Teď na sobě měla červené šatičky, čemé lodičky a přes obnažená ramena přehozený průsvitný růžový šátek. Hnědé vlasy měla vyčesané vzhůru.

Richard se rozhlédl, nejspíš vyhlížel pana DuBoise, pak mávl na taxík.

Leonid nastartoval. Díval se, jak taxík zajíždí k obrubníku. Řidič měl na hlavě sikhský turban.

Dojeli k Dvaatřicáté, pak zamířili na východ a po Park Avenue dojeli do oblasti ulic začínajících sedmdesátkou.

Vystoupili před domem s obrovskými prosklenými dveřmi, které střežili dva uniformovaní dveřníci.

Zastavili se na chodníku, skoro jako by mu pózovali, a přimkli se k sobě rty v dlouhém, procítěném polibku. Leonid od chvíle, kdy ukončil hovor s policistou, pořizoval fotky. Vyfotografoval poznávací značku taxíku, řidiče, průčelí budovy, ty dva, jak se spolu baví, drží se za ruce, proplétají jazyky, osahávají se.

Připomnělo mu to Gertu; to, jak moc po ní toužil. A že je teď po smrti. Odložil fotoaparát a na okamžik sklopil hlavu. Když ji zase zvedl, Richard Mallory s recepční byli pryč.

„Jsi vzhůru?“ zašeptal Leonid Katrině vedle sebe v posteli.

Bylo na něj ještě brzo, teprve půl druhé. Ale Katrina už dávno usnula. To mu bylo jasné.

Za starých časů zůstávala pryč do tří do čtyř. Někdy se vracela až za svítání – a táhla z ní vodka, cigarety a chlapi.

Kdyby se na ni býval vykašlal a odešel za Gertou… Třeba by byla Gerta ještě naživu.

„Co je?“ zeptala se Katrina.

„Nechceš si popovídat?“

„Jsou skoro dvě.“

„Někdo, s kým jsem posledních deset let pracoval, dneska umřel,“ řekl Leonid. „Jsi v maléru?“

„Je mi smutno.“

Chvilku bylo slyšet jen její drsný dech. „Vzala bys mě za ruku?“ zeptal se Leonid. „Bolí mě ruce.“

Dlouho tam jen tak ležel a civěl do stropu. Nenapadalo ho nic, co by si mohl přičíst k dobru. Nic, na co by mohl vzpomínat s hrdostí.

Asi za hodinu se Katrina zeptala: „Jsi ještě vzhůru?“

„Jo.“

„Máš uzavřenou životní pojistku? Dělám si starosti kvůli dětem.“

„Mám něco lepšího. Životní filozofii.“

„Cože?“

„Dokud mám větší cenu naživu než po smrti, nemusím se bát, že uklouznu po banánový slupce nebo se otrávím polívkou.“

Katrina si povzdechla a Leonid vylezl z postele.

Když došel k pokojíku s televizí, vrátil se domů Twill.

„Jsou tři ráno, Twille,“ pokáral ho Leonid.

„Promiň, tati. Byl jsem s Torcelliovic holkama a Binghamem. Vyjeli jsme si auťákem jejich rodičů, tak jsem musel vydržet, dokud se jim nebude chtít zpátky. Říkal jsem jim, že jsem v podmínce, ale bylo jim to fuk…“

„Mně lhát nemusíš. Pojd sem, sednem si.“

Posadili se naproti sobě k nízkému stolku. Twill si zapálil mentolovou cigaretu a Leonid zálibně vdechoval kouř.

Twill byl hubený a drobný, ale nosil se sebevědomě. Starší kluci ho nechávali na pokoji a o holky neměl nouzi. Jeho otec, ať už to byl kdokoli, měl v žilách přinejmenším nějakou černošskou krev. Leonid tomu byl rád. Twill mu byl ze všech dětí nejbližší.

„Děje se něco, tati?“

„Proč se ptáš?“

„Že mě dneska nestavíš do latě. Stalo se něco?“

„Umřela mi stará kamarádka.“

„Kdo?“

„Jmenovala se Gerta Longmanová.“

„Kdy má pohřeb?“

„Nemám ponětí.“ Leonidovi došlo, že vůbec nepřemýšlel o tom, kdo jeho někdejší lásku pohřbí. Rodiče už neměla. Oba její bratři seděli za mřížemi.

„Půjdu s tebou, tati. Řekni mi, kdy to bude, a uleju se ze školy.“

Twill vstal a zamířil do svého pokoje. U dveří se zastavil a ohlédl se. „Tati…“

„Co je?“

„Jak to dopadlo s tím hajzlem, co ti dal přes hubu?“

„Museli ho odnýst.“

Twill mu ukázal zdvižený palec a pak zmizel ve tmě za dveřmi.

V pět už byl Leonid v práci. Na Manhattanu i za řekou v New Jersey ještě vládla tma. Strčil Katrině do peněženky dva a půl tisíce, dal vyvolat film do expresního minilabu a koupil si vaječný sendvič s cibulí a sýrem. Nerozsvítil si. Jak se rozednívalo, místnost se pomalu projasňovala. Nebe se protrhalo a za chvilku bylo od obzoru k obzoru modré.

Krátce před sedmou se v kanceláři objevil Carson Kitteridge.

Leonid ho zavedl dozadu a tam se posadili naproti sobě.

„Pohádali jste se s Gertií, Leoně?“ zeptal se policista.

„Ne. Fakt ne. Trochu jsem se rozparádil a musela mi ukázat dveře, ale mrzelo mě to. Chtěl jsem ji vzít na večeři. Snad si nemyslíte, že bych ji zabil?“

„Kdyby mi někdo řekl, že jste měl techtle mechtle s Johnem Wilkesem Boothem, šel bych si to hned proklepnout, Leoně. Takové mám o vás mínění.“

„Heledte, člověče, nikdy jsem nikoho nezabil. Nikdy jsem nezmáčknul kohoutek, nikdy jsem na nikoho nenajal zabijáka. Nezabil jsem Gertu.“

„Volal jste jí,“ konstatoval Kitteridge. „Volal jste jí z aparátu tady na stole přibližně v době vraždy. To vám sice poskytuje alibi, ale člověk se neubrání úvahám, co jste jí chtěl tak pozdě v noci. Za co jste se jí omlouval?“

„Už jsem vám to říkal – kapku jsem po ní vyjel.“

„Myslel jsem, že máte manželku.“

„Heledte, byli jsme kamarádi. Měl jsem ji rád, a hodně. Nemám ponětí, kdo jí to provedl, ale jestli to zjistím, spolehněte se, že vám to řeknu.“

Kitteridge nehlučně zatleskal.

„Vypadněte z mý kanceláře,“ utrhl se na něj Leonid.

„Mám ještě pár otázek.“

„Strčte si je někam.“ Leonid se zvedl. „Já s várna skončil.“

Policista chvilku vyčkával. Možná si myslel, že se Leonid zase posadí. Ale jak nástěnné hodiny odtikávaly ubíhající vteřiny, došlo mu, že se Leonida opravdu dotkl.

„Myslíte to vážně?“ zeptal se ho.

„Smrtelně vážně. Zvedněte zadek a zmizte, a jestli se mnou budete chtít ještě mluvit, přineste si soudní příkaz.“ Kitteridge vstal.

„Netuším, co to tu na mě zkoušíte, Leoně. Zákon si vás stejně podá.“

„A já si podám parchanta, co by mi sem vtrhnul bez povolení.“

Poručík ještě chvilku váhal, pak se konečně pohnul.

Leonid ho následoval chodbou a práskl za ním dveřmi. Prokopl další díru do přepážky a naštvaně odkráčel zpátky do kanceláře. V žaludku ho pálila whisky a žluč.

„Ano, slečno Brownová,“ říkal později toho dne do telefonu své klientce, „mám ty fotky tady u sebe. Není to starší žena, jak jste si myslela.“

„Ale byl s ženskou?“

„Spíš s holkou.“

„A… mají spolu něco?“

„Ano. Je zřejmé, že jejich vztah je intimní. Co mám s těmi fotografiemi dělat a jak se finančně vyrovnáme?“

„Přinesl byste mi je? Ke mně domů? Dám vám ty peníze, co jste musel investovat, a chtěla bych vás ještě o něco požádat.“

„Jestli chcete, tak za vámi samozřejmě zajedu. Kde bydlíte?“

Karmen Brownová bydlela v šestém patře. Došel k číslu šedesát dva, které mu udala, a zjistil, že už na něj čeká ve dveřích.

Měla na sobě tmavohnědou koženou sukni; kdyby si sedla a nepřehodila nohu přes nohu, nepůsobila by v ní zrovna cudně. Horní tři knoflíčky blůzy měla rozepnuté. Neměla velká prsa, ale to čím ji příroda obdařila, nijak neskrývala.

Tvářila se zasmušile, ale na zlomené srdce nevypadala.

„Pojdte dál, pane McGille.“

Měla malý byt – stejně jako Gerta.

Uprostřed stál stůl a na něm ležela hnědá obálka.

Podobnou držel v ruce i Leonid.

„Posadte se,“ vybídla ho Karmen a pokynula mu k modré pohovce.

U pohovky stál stolek a na něm zpola plná karafa s jantarovou tekutinou a dvě přičáplé skleničky.

Leonid otevřel obálku a sáhl pro fotografie. Pohybem ruky ho zarazila. „Nedáme si nejdřív drink?“ zeptala se. „Nemám námitky.“

Naplnila skleničky a oba do sebe pití naráz obrátili. Zase jim dolila.

Po třech panácích a se čtvrtým v ruce Karmen prohodila: „Měla jsem ho nejradši na světě.“

„Fakt?“ Leonid těkal pohledem mezi jejím výstřihem a zkříženýma nohama. „Připadal mi jako břídil.“

„Klidně bych pro něj obětovala život,“ prohlásila a upřeně hleděla Leonidovi do očí.

Vytáhl štůsek fotografií.

„Pro tohohle holomka? Chová se k vám hulvátsky a k ní jakbysmet.“ Vnímal, jak ho whisky pálí za víčky a pod jazykem. „Koukněte, jak jí hmatá pod šaty.“

„Koukněte na tohle,“ opáčila Karmen.

Leonid vzhlédl a uviděl její husté ochlupení. Měla vyhrnutou sukni a pod ní nic.

„Tohle bude moje pomsta,“ prohlásila. „Máte zájem?“

„Ano, madam,“ odvětil. Domyslel si, že tohle asi mínila tím svým ještě něco.

Od setkání s Gertou ho ještě úplně nepřešlo vzrušení. Připadal si sexuálně vyhládlý. A whisky ten hlad pustila ze řetězu.

Karmen si na modré pohovce klekla a Leonid si spustil kalhoty. Ani se nepamatoval, kdy měl naposled takovou chuť na sex. Připadal si jako puberťák. Ale nějak se do ní nemohl protlačit.

Nakonec řekla: „Počkej, tatíku,“ a zvlhčila mu penis slinami.

Stačil jeden pořádný průnik a cítil, že se blíží k vyvrcholení. Nemohl to nijak oddálit.

„Udělej to, tatíku! Dělej!“ vykřikla.

Leonid myslel na Gertu, uvědomil si, že ji odjakživa miloval, a na Katrinu, které nikdy nepřipadal dost dobrý. Myslel na chudáka tuhle holku, která tak moc milovala svého chlapa, že se mu chce pomstít tím, že dá svou lásku obéznímu obstarožnímu čmuchalovi.

Tohle všechno mu táhlo hlavou, ale hlavně se poddával pulzujícímu rytmu. Narážel do štíhlého pozadí Karmen Brownové. Křičela. On taky.

A pak bylo najednou po všem – přišlo to úplně bez varování. Leonid ejakulaci ani nepostřehl. Všechno se smísilo v jednu jedinou prudkou, divokou křeč.

Karmen se zhroutila na zem. Vzlykala.

Chtěl jí pomoct, ale odtáhla se.

„Dej mi pokoj,“ hlesla. „Jdi pryč.“

Ležela tam schoulená do klubíčka, sukni vyhrnutou u pasu, stehna potřísněná.

Leonid si natáhl kalhoty. Cítil se provinile, že měl s tou holčičkou sex. Byla jen o pár let starší než holčička jeho ženy, dcera toho čínského klenotníka.

„Dlužíš mi tři sta dolarů,“ poznamenal.

Možná se někdy někomu pochlubí, že nejlepší holka, jakou kdy měl, mu za to ještě nádavkem zaplatila tři stovky.

„V obálce na stole. Je tam tisíc dolarů. A taky prstýnek a náramek, co jsem od něj dostala. Chci, abyste mu je vrátil. Vemte si to a běžte. Běžte pryč.“

Leonid roztrhl obálku. Uvnitř našel peníze, prstýnek s obrovským rubínem a náramek posázený čtvrtkarátovými diamanty.

„Co mu mám vyřídit?“ zeptal se.

„Vůbec nic.“

Leonid chtěl něco říct, ale neudělal to.

Vyšel ze dveří a rozhodl se, že radši půjde po schodech, než aby čekal na výtah.

Cestou po prvním úseku schodů přemýšlel o Karmen Brownové, o tom, jak ho prosila o sex a potom tak hořce plakala. Na třetím úseku se mu do myšlenek vloudila Gerta. Hrozně rád by se s ní zase viděl, jenže to už nikdy nepůjde.

V přízemí minul tetovaného mladíka, co čekal na výtah.

Když se po něm podíval, mladík se odvrátil.

Měl kožené rukavice.

Leonid vyšel ze dveří a zahnul na západ.

Ušel čtyři kroky, pět.

Teprve na konci bloku, když uvažoval, že si kvůli horku sundá sako, ho napadlo, proč někdo v tak parný den nosí rukavice. Přemýšlel o mladíkově tetování a vybavila se mu motorka.

Parkovala přímo před vchodem Karmen Brownové.

Mačkal všechny zvonky, dokud ho někdo nepustil dovnitř. Klidně by vyběhl i po schodech, ale výtah čekal dole s dveřmi dokořán.

Cestou nahoru se snažil pochopit, o co tady vlastně kráčí. Jakmile se dveře výtahu otevřely, rozeběhl se ke Karmeninu bytu.

Zevnitř zrovna vycházel mladík s tetovanými pažemi. Uskočil zpátky a zajel rukou do kapsy; Leonid po něm skočil a praštil ho. Byla to pořádná rána, ale mladík pistoli nepustil. Leonid ho popadl za ruku a ocitli se téměř v objetí, předváděli komplikovaný taneček ve snaze získat fyzickou převahu a pistoli. Když se mu ten cucák vysmekl, Leonid se do něj opřel veškerou svou vahou a oba se svalili na podlahu. Pistole vypálila.

Leonid pocítil ostrou bolest někde v oblasti jater. Odkulil se z motorkáře a chytil se za břicho. Košili měl zbrocenou krví.

„Do prdele!“ zařval.

V myšlenkách se vrátil do listopadu 1963. Bylo mu tehdy patnáct a hrozně ho ranila vražda Kennedyho. Pak Oswalda zastřelil Ruby. Do jater, takže trpěl jako zvíře.

V tu chvíli si Leonid uvědomil, že už ho nic nebolí. Otočil se k protivníkovi a spatřil, že leží na zádech a lapá po dechu. Uprostřed dalšího přerývaného nádechu znehybněl.

Leonid pochopil, že krev na jeho košili patří mladíkovi. Vyškrábal se na nohy.

Karmen ležela nahá v rohu na podlaze. Oči měla vytřeštěné a podlité krví. Krk celý fialový od škrcení.

Ale nebyla mrtvá.

Když se k ní Leonid sklonil, v pochroumaných očích jí problesklo poznání. Zachrčela a pokusila se ho udeřit. Ochraptěle nesrozumitelně zaklela a vydrápala se do sedu. Pak ji ale přemohla slabost. Umřela vsedě, s hlavou svěšenou ke kolenům.

Za nehty neměla krev.

Proč je nahá? nešlo Leonidovi do hlavy.

Zašel do koupelny mrknout se na vanu – bylo v ní sucho.

Uvažoval, že zavolá do nemocnice, jenže…

Mladík použil dvaadvacítku s dlouhou hlavní. Leonid si byl jistý, že je to zbraň, o které mu Nora Parsonsová přes sedmnácti lety tvrdila, že ji zahodila.

V taštičce s doklady stálo na řidičském průkazu mrtvé dívky jméno Lana Parsonsová.

Peníze a šperky začaly Leonida v kapse pálit.

Vrah měl batůžek. Uvnitř byly dvě ofrankované obálky. Jedna byla adresovaná právníkovi jménem Mazer, druhá Noře Parsonsové do Montclairu v New Jersey.

V dopise matce byla zastrčená jedna z fotografií Richarda Malloryho a jeho přítelkyně, které Leonid pořídil minulý večer.

Ahoj mami,

když jsi byla loni s Richardem na Bahamách, stavila jsem se u tebe doma, jestli tam nenajdu něco, co patřilo tátovi. Víš, že jsem ho měla hrozně ráda. Myslela jsem, že bych si třeba mohla vzít něco na památku.

V garáži jsem našla starou zrezivělou kovovou krabici. V šuplíku s nářadím jsi k ní měla klíč. Asi mě nemělo překvapit, že sis najala detektiva, aby dokázal, že táta ve firmě kradl. Určitě se ti s tím svěřil a tys vymyslela, jak si udržet jeho peníze i svoje milence, zatímco jeho necháš umřít ve vězení.

Dlouho mě nenapadalo, co s tím. Nakonec jsem se rozhodla, že využiju chlapa, cos ho využila ty, když jsi potřebovala zabít tátu, a nechám ho, aby ti zlomil srdce. Tady máš fotku svého milovaného Richarda a jeho skutečné milenky. Kluka, kterého prý miluješ. Kluka, cos mu zaplatila vysokou. Co tomu říkáš?

Taky jsem si vzala zprávu, co Leonid McGill sepsal o tátovi. Posílám ji právníkovi. Třeba se mu podaří dokázat, že to bylo svého druhu spiknutí. Ušila jsi na tátu boudu, a jestli to právník dokáže, třeba skončíš ve vězení jako on. Možná proti tobě bude svědčit i pan McGill.

Na viděnou u soudu.

Tvoje milující dcera Lana

Právníkovi poslala zažloutlou pomuchlanou zprávu, kterou Leonid sepsal před lety. Do podrobností líčila, jak si Nořin manžel založil tajný účet, kam ukládal peníze zpronevěřené z firemního fondu, ke kterému měl plnou moc. Leonid se na setkání s paní Parsonsovou pamatoval. Tvrdila, že nemůže věřit zloději. Leonid to nijak nerozebíral. Chtěl si prostě jen vydělat peníze.

Lana vložila do obálky pro právníka i kopii svého dopisu matce. Prosila ho, ať jí pomůže dosáhnout spravedlnosti pro otce.

Leonid si pečlivě umyl ruce a zlikvidoval všechny stopy poukazující na jeho přítomnost v dívčině bytě. Otřel všechny povrchy i skleničku, ze které pil. Posbíral fotografie, které přinesl, a neodeslané dopisy, pak si přes zakrvácenou košili zapnul sako a kvapně opustil místo činu.

Twill měl na sobě tmavomodrý oblek se světležlutou košilí a kaštanovou kravatu s modrými tóny. Leonid by rád věděl, kde tak pěkný oblek sebral, ale nezeptal se.

Byli jediní v maličké kapli pohřebního ústavu, kde ležela v otevřené rakvi z borového dřeva Gerta Longmanová. Vypadala drobnější než ve skutečnosti. Tvář jako by měla vymodelovanou z vosku.

Bratři Wyantové mu na pohřeb půjčili pět a půl tisíce. Poskytli mu protekční úrokovou sazbu dvě stovky týdně.

Leonid postával nad rakví, zatímco Twill ustoupil kousek stranou a držel se půl kroku zpátky.

Za nimi stály dvě řady skládacích židliček jako mlčenliví diváci. Kaple byla připravená na obřad, ale Leonid netušil, jestli Gerta byla věřící. Ani neznal žádné její přátele.

Po uplynutí přidělených pětačtyřiceti minut opustili Twill s Leonidem pohřební ústav v italské čtvrti a vyšli do jasného slunce na Mott Street.

„Hej, Leoně,“ ozvalo se za nimi.

Twill se ohlédl, ale Leonid ne.

Carson Kitteridge, v obleku barvy tmavého zlata, je dohnal.

„Mého syna Twilla znáte, poručíku.“

„Neměl bys být ve škole, hochu?“ zeptal se policista.

„Držíme smutek, poručíku,“ odpověděl Twill suverénně. „V takových případech se pouští i z vězení.“

„Co chcete, Carsone?“ zeptal se Leonid.

Zvedl oči nad policistovu hlavu. Nebe z partesu, jak říkávala Gerta v dobách, kdy byli ještě milenci.

„Říkal jsem si, že byste možná rád věděl o Micku Brightovi.“

„Kdo je to?“

„Před pěti dny nám zavolal anonym,“ řekl Carson. „Šlo o rozruch v obytném domě v Upper East Side.“

„Ano?“

„Když tam policisté dorazili, našli mrtvou dívku jménem Lana Parsonsová a toho Micka Brighta – byl taky po smrti.“

„Kdo je zabil?“ zeptal se Leonid. Pečlivě si hlídal dech.

„Vypadá to na znásilnění a loupež. Ten kluk byl feťák. Znal se s tou holkou ze střední umělecké školy.“

„Ale říkal jste, že byl taky po smrti?“

„No ovšem. Detektivové se přiklánějí k názoru, že jak byl v rauši, upadl na vlastní zbraň. Ta spustila a kulka ho trefila přímo do srdce.“

Když to Carson říkal, díval se McGillovi zpytavě do očí.

Twill zalétl k otci pohledem, pak se odvrátil.

„Dějou se i podivnější věci,“ prohodil Leonid.

Už dlouho předtím se domyslel, že Lana našla v matčině kovové krabici i pistoli. Věděl, proč zabila Gertu a proč si najala Brighta, aby zabil ji. Chtěla Leonidovi ublížit, poslat ho do vězení, jako tam on poslal jejího otce.

Byl to důmyslný plán, sám by to nevymyslel líp. Právník by předal dopisy policii. Jakmile by si zařadili Leonida mezi podezřelé, porovnali by jeho semeno s tím, co se našlo v jejím těle. Předpokládala, že si nechá drahé šperky. Loupež, znásilnění, vražda – a přitom by v tom byl stejně nevinně jako Joe Haller.

Klidně bych pro něj obětovala život, říkala. Mluvila o otci.

„Vím o tom případu už několik dní,“ pokračoval Kitteridge. „Jméno té dívky mi znělo povědomě a pak jsem si vzpomněl proč. Lana Parsonsová byla dcera Nory Parsonsové. Říká vám to něco?“

„Jo. Kdysi jsem jí sháněl informace o manželovi. Uvažovala o rozvodu.“

„Přesně tak,“ přitakal Kitteridge. „Ale nezahýbal jí. Kradl peníze firmy, u které pracoval. Na základě toho, co jste na něj zjistil, ho poslali do vězení.“

„Jo.“

„A on tam zemřel, viďte?“

„Nemám ponětí.“

Dopisy, s jejichž pomocí ho Lana chtěla zničit, spálil.

K vraždě a sebevraždě tu dívku dohnala práce, kterou odvedl pro její matku. Chvíli uvažoval, že pošle Lanině matce fotku Richarda s milenkou. Aspoň by Laně pomohl dotáhnout do konce jednu z věcí, které měla v úmyslu. Ale pak si to rozmyslel. Proč Noře ubližovat, když on sám je vinen zrovna tak?

Ale nechal si ten snímek v horním šuplíku ve stole. Záběr Richarda, jak po pikantní večeři v brazilské restauraci šmejdí rukou vysoko pod šaty mladičké recepční na Park Avenue. Vedle něj položil výstřižek z New York Post. Kratičký článek o vězni z Rykeťs Islandu jménem Joe Haller. Zatkli ho za loupež. Než došlo k procesu, tak se v cele oběsil.

MILÉ FÓRUM PENTHOUSU!

Laura Lippman

Nebudete tomu věřit, ale fakt se mi to stalo, loni na podzim a jenom kvůli tomu, že jsem se o pět minut opozdil. V danou chvíli mi to připadalo jako tragédie. „Vždyť je to jenom pět minut,“ přesvědčoval jsem madam u přepážky, která se ani neobtěžovala zvednout hlavu od monitoru a podívat se mi do očí. To mi komplikovalo situaci – dokážu si omotat lidi kolem prstu, ale potřebuju se od něčeho odpíchnout. Proč vůbec tyhle úřednice u výdeje letenek v jednom kuse tak úporně buší do klávesnice? A proč se nad počítačem pořád tak mračí? Přistrkoval jsem jí přes pultík potvrzení o rezervaci a zaplacení a ona ho špičkou tužky umíněně odstrkovala zpátky ke mně, jako jsem to kdysi na koleji dělával já se špinavým spodním prádlem svého spolubydlícího Bruče. Vždycky jsem ho shrábl hokejkou na hromadu a odstrkal do rohu, abych měl kudy projít. Bruče byl neskutečný bordelář.

„Je mi líto,“ opakovala a bez ustání ťukala do jedné a té samé klávesy. „Teď večer už se nedá nic dělat.“

„Mám přece rezervaci. Andrew Sickert. Copak to tam nemáte?“

„Jistěže mám,“ opáčila. Vyslovila „s“ vlhce a syčivě jako školačka s novými rovnátky.

Panebože, jak to s takovou semetrikou dělá její starý? To teda nechápu. Říká se přece, že s postupujícím věkem je čím dál těžší, aby se člověku postavil –, a i kdyby ne, stejně to nechápu. A jestli je to fakt těžší, nepotřebuje pak člověk lepší vizuální stimulaci?

„Koupil jsem si letenku před třemi týdny.“ Ve skutečnosti to byly sotva dva, ale schválně jsem nadsadil, protože jsem se do toho letadla potřeboval za každou cenu dostat.

„Na vašem potvrzení jasně stojí, že místo máte zaručené, jen pokud se dostavíte k odbavení aspoň třicet minut před odletem.“ Pronesla to ostentativně znuděným tónem člověka, který se přímo vyžívá ve vašich potížích. „Krátce předtím jsme měli přeplněný let, takže nám na čekací listině zůstalo dvanáct lidí. Když jste se do 21:25 nedostavil k odbavení, přenechali jsme vaše místo někomu jinému.“

„Ale teď je teprve 21:40 a já nemám žádná zavazadla. Jestli nebude u bezpečnostní kontroly moc dlouhá fronta, stihnu to. Stihnu to klidně i k nejvzdálenější bráně. Musím ten let chytit. Musím…, musím…“ Fantazie se mi rozletěla na plné obrátky, skoro jsem viděl, jak se mi to v hlavě mele ve snaze vymyslet si cokoli, co by tu ženskou oblomilo. „Musím na svatbu.“

„Vy se ženíte?“

„Ne!“ zhrozil jsem se, až se zamračila. „To se ví, že ne, ovšemže ne. Kdyby to byla moje svatba, nehnal bych se tam na poslední chvíli. Zení se můj, ehm, bratr. Já mu jdu za svědka.“

To nešťastné ‚ehm‘…

„Ta svatba se koná v Providence?“

„V Bostonu, ale je snazší odletět do Providence než na Loganovo letiště.“

„A koná se ještě dnes?“

Sakra, takhle pozdě večer se přece nikdo nežení. To vím i já. „Ne, ale potřebujeme si to zkusit nanečisto, hostinu a tak vůbec.“

Další zacvakání kláves. „Můžu vás dostat do letadla v 7:00 ráno, pokud slíbíte, že se dostavíte k odbavení devadesát minut před odletem. Budete v Providence v 8:30. To je podle mě spousta času. Na nácvik hostiny a tak vůbec. Mimochodem, ten let je o pětatřicet dolarů dražší.“

„Dobře.“ Vytáhl jsem Visa kartu, i když jsem se nebezpečně blížil přečerpání limitu, protože jsem se nechtěl rozžehnat s hotovostí, které o páteční noci nebude nazbyt. „Snad to stihnu.“

Takže mi nezbývalo než trávit čas na nejnudnějším letišti, co znám – mezinárodním letišti Baltimore-Washington v Linthicu, nejnudnějším místě na východním pobřeží. Domů jsem jet nemohl. Na vlaky už bylo pozdě a nemohl jsem si dovolit vypláznout třicet dolarů za cestu taxíkem zpátky do severního Baltimoru. Krom toho bych stejně musel být v půl šesté ráno zpátky, a to by znamenalo vstávat ve čtyři. Když tu zůstanu, aspoň už mi spoj podruhé neuletí.

Bloumal jsem kolem výdeje letenek, ale bylo tam mrtvo, všechny přepážky už zavíraly. Dal bych si pivo, jenže poslední objednávky byly v jedenáct a do obchodů a restaurací za detektory kovů by mě bez palubního lístku nepustili. Chvilku jsem postával nad schody a pozoroval lidi nořící se dole z terminálů; vypadali utahaně, ale šťastně, že mají cestu za sebou. Působilo to skoro, jako by tu byla dvě letiště – „odlety“, tohle město duchů, kde jsem vězel jako v pasti, a „přílety“, kde se od bran hrnuly houfy cestujících, lidi se mačkali na eskalátorech, strkali se u zavazadel a v přecpaných uličkách o patro níž, mířili domů, mířili ven. Já bych měl dělat totéž nějakých čtyři sta mil odtud. Letadlo, co jsem s ním měl letět, už touhle dobou dosedá na ranvej, kamarádi mě vyhlížejí, jsou nachystaní. Pokoušel jsem se jim dovolat, ale došla mi baterie v mobilu. Den blbec.

Natáhl jsem se na polstrovanou lavici naproti své výdejní přepážce, že si na chvilku zdřímnu, jenže nějaký stařík se mi umíněně ochomýtal kolem hlavy s vysavačem. Přesto jsem zavřel oči a snažil se nemyslet na to, oč v Bostonu přicházím. Kluci už jsou teď nejspíš v baru a nalévají se pivem. Aspoň že stihnu hlavní pijatiku zítra večer. S tou svatbou jsem si to nevycucal z prstu úplně. Vypravil jsem se na pánskou jízdu, kde se kamarád chystal zapíjet svobodu. Na svatební obřad jsem pozvání nedostal, protože jsme s nevěstou na kordy. Tvrdí Bruceovi, že jsem idiot, ale pravda je jiná – měli jsme spolu menší techtle mechtle, když se s Brucem dočasně rozešli, a bojí se, že mu to prásknu. A taky myslím, že se jí to se mnou líbilo, že si se starým dobrým Andym užila víc, než na co se kdy zmůže Bruče. Nechci urážet kamaráda, ale žil jsem s ním čtyři roky. Znám ho jak své boty. I po tělesné stránce.

Za zavřenými víčky jsem si promítal ten týden před dvěma lety – jak za mnou přišla do pokoje, když věděla, že je Bruče v práci, zamkla za sebou a bez serepetiček se prostě svezla na kolena a…

„Zůstal jste tu trčet?“

Polekaně jsem se posadil, jako by mě načapali při činu, ale naštěstí na mně nebylo dole nic poznat. Nade mnou stála žena, starší než já, něco mezi třicítkou čtyřicítkou, v takovém tom strohém kostýmu, s černými vlasy ulíznutými dozadu, za sebou táhla na kolečkách malý kufřík. Ze svého sníženého vyhlídkového stanoviště jsem nemohl přehlédnout, že má hezké nohy, přinejmenším od kotníků ke kolenům. Ale celkově dělala dojem křečovitě nepřístupné madam.

„Bohužel. Prodali na můj let moc letenek, další spoj letí až ráno a domů to mám daleko.“

„Nikdo si nezaslouží spát na lavici. Jediná noc stačí, aby člověku nenapravitelně zhmoždila záda. Potřebujete peníze? Za padesát dolarů určitě seženete pokoj v letištním hotelu. Nejsou drahé.“

Vylovila z kabelky peněženku; sice se v těchhle věcech houby vyznám, ale připadala mi jako hodně drahá peněženka a kapsičku s bankovkami měla narvanou. Obvykle si kvůli penězům hlavu nelámu – je mi teprve třiadvacet, teprve se ve světě rozkoukávám a brzo si taky nahrabu –, ale tentokrát mi vadilo koukat na všechny ty bankovky a uvědomovat si propast mezi námi dvěma. Proč si od ní tu padesátidolarovku nevzít? Díru do peněženky jí to neudělá.

Ale nemohl jsem. „Ne. Protože bych vám to nikdy nevrátil. Mohl bych, mám práci. Jenže se znám. Ztratím vaši adresu nebo tak něco a nikdy vám to nesplatím.“

Úsměv ji úplně změnil. Rozhodně jí bylo mezi třiceti a čtyřiceti, ale když jsem si ji teď prohlédl líp, tipoval bych ji blíž k té spodní hranici. Měla šedé oči, široká, hezky tvarovaná ústa, horní ret silnější než spodní, takže jí trošičku vyčnívaly zuby. Mně se to líbí. A došlo mi, že používá oblečení jako kamufláž. Většina žen se oblečením snaží zakrýt svoje nedostatky, ale najde se i pár takových, co se snaží zamaskovat svoje přednosti. Ona se snažila schovávat to nejlepší. I přes látku bylo vidět, že vepředu i vzadu toho má požehnaně; její zadek přímo protestoval proti tomu na míru ušitému kostýmu a rovné sukni. Pěkná prdelka se prostě nezapře.

„Nebudte takový džentlmen,“ opáčila. „Nenabízím vám půjčku. Dělám dobrý skutek. Dobré skutky já dělám ráda.“

„Prostě mi to nepřipadá správné.“ Ani nevím, proč jsem si tak zarytě stál na svém, nejspíš proto, že se chovala tak mile. Napadlo mě, že se třeba potkáme znova, a nechtěl jsem, aby si mě pamatovala jako chlapa, co si od ní vzal padesát dolarů.

„No…“, zase úsměv, tentokrát ještě širší, „…ocitli jsme se v patové situaci.“

„Už to tak vypadá. Radši byste si měla jít stoupnout do fronty na taxík, jestli se chcete ještě dneska dostat domů. Je tam pěkně narváno.“ Podívali jsme se z oken dolů, kde se to hemžilo lidmi. Tady nahoře jsme ale měli klid a soukromí; chlápek s vysavačem se konečně přesunul jinam a přepážky už všechny zavřely.

„Mám štěstí. Jsem tu autem.“

„Štěstí má ten chlap, co na vás čeká doma.“

Začervenala se a vypadala přitom ještě víc sexy. „Žádný nečeká…, tím chci říct…, zkrátka jsem svobodná.“

„Tomu se ani nechce věřit.“ Byla to taková ta automatická otřepaná odpověď, ale myslel jsem to upřímně. Jak se může někdo jako ta saň u výdeje letenek honosit snubním prstýnkem, zatímco takováhle ženská běhá po světě nezadaná?

„Je to otázka typu, jestli byla dřív slepice, nebo vejce.“

„Cože?“

„Jsem svobodná, protože jsem workoholik, nebo jsem workoholik, protože jsem svobodná?“

„To je jasné jako facka. První je správně. Není co řešit.“

Celá se rozsvítila a přísahal bych, že se jí oči zamžily, jako by měla na krajíčku. „To je to nejhezčí, co jsem kdy od koho slyšela.“

„V tom případě byste měla vyměnit známé.“

„Poslyšte…“ Překryla mi ruku dlaní; měla ji chladnou a hebkou, byla to taková ta dlaň, co se pravidelně natírá krémem, dlaň ženy, která o sebe pečlivě dbá. Tušil jsem, že pod tím konzervativním kostýmkem je jako ze škatulky, nalakované nehty na nohou a samé lahodné vůně. „Mám byt se dvěma ložnicemi na jižním konci města, jen pár bloků od těch maxihotelů. Můžete u mě přenocovat v pokoji pro hosty a v pět si u Hyattu chytit první vlak na letiště. Přijde vás to jen na patnáct dolarů a dostanete se tam, co letíte, odpočinutý a nerozlámaný.“

Asi je to legrační, ale choval jsem vůči ní ochranitelské city. Jako by se ve mně svářely dvě poloviny – chlap, co ji chce uchránit před grázlem, jako jsem já sám, a chlap, co prahne po tom dostat se k ní do bytu, servat z ní ten kostýmek a podívat se, co schovává před zbytkem světa.

„To nejde. Je to od vás ještě laskavější než dát mi padesát dolarů na hotel.“

„Myslíte? Řekla bych, že existují způsoby, jak byste mi to mohl splatit, kdyby se vám chtělo.“

Neusmála se, nepovytáhla obočí, vůbec nijak nedala najevo, že si uvědomuje, co mi právě nabídla. Prostě se jen otočila a zamířila s kufříkem na kolečkách ke skleněným posuvným dveřím. Ale já si ještě nikdy v životě nebyl tak stoprocentně jistý, že po mně nějaká žena touží. Vyskočil jsem, popadl svůj vlastní kufřík a vyrazil za ní; naše kolečka unisono rachotila po zemi. Dovedla mě k černému BMW na krátkodobém parkovišti. Ani jeden z nás nepromluvil, vyměnili jsme si sotva pár pohledů, ale ještě než okénkem podala obsluze parkoviště dva dolary, vyhrnul jsem jí sukni do půlky stehen. Hlídač se ani nenamáhal podívat do vozu, jen jí podal drobné nazpátek, otrávený ze života. Je k neuvěření, co všechno lidem unikne – ale koneckonců přehlíželi i tuhle úžasnou ženskou. Byla nenápadná a skromná, a tak proplouvala životem bez povšimnutí. Byl jsem rád, že jsem neudělal stejnou chybu a nepřehlédl, co se mi nabízí.

Měla to domů jen dvacet minut; kdyby to bylo pětadvacet, nejspíš bych ji přinutil zastavit na krajnici, abych neriskoval, že exploduju. Už jsem jí vykasal sukni nad pas, a ona přesto udržovala vůz pod kontrolou a upírala zrak přímo před sebe, což mě ještě víc rozpalovalo. Když zaparkovala, ani se neobtěžovala vyzvednout věci z kufru, ale já si v tu chvíli se zavazadlem hlavu nelámal. Do rána stejně žádné oblečení potřebovat nebudu. Vyběhla po schůdcích a já za ní.

Činžák byl trochu zanedbaný a v pochybnější čtvrti, než jsem čekal, ale to už tahle zrenovovaná bývalá skladiště bývají. Zatáhla mě do potemnělého obýváku, zamkla za námi dveře a zajistila je řetízkem, jako by se bála, že bych si to snad mohl rozmyslet, což rozhodně nehrozilo. Neměl jsem čas ani chuť rozhlížet se kolem, ale povšiml jsem si, že v pokoji je jen málo nábytku – všehovšudy pohovka, stůl s rozevřeným laptopem a obrovský prosklený příborník plný sklenic s blýskavými zlatými víčky, které vypadaly tak trochu jako ty sklenice, co v nich v lahůdkářství prodávají feferonky, ale ne úplně stejně. Napadlo mě, že to asi bude nějaká umělecká instalace, snad vázy, které se zvláštně blýskají v měsíčním světle.

„Jste umělkyně?“ zeptal jsem se jí, když poodstoupila, začala se svlékat a zpod oblečení se vylouplo tělo, které bylo ještě hezčí, než jsem čekal.

„Pracuju v byznysu.“

„Myslel jsem, jestli to neděláte jako koníčka.“ Kývl jsem hlavou směrem k příborníku, zatímco jsem se snažil bez nehody vysoukat z kalhot.

„Konzervuju.“

„Cože?“ Ne že by mě odpověď zajímala, hlavně že jsem se jí konečně dotkl. Nechala mě, abych ji líbal a sahal, kamkoli si zamanu, a pak se svezla na kolena, jako by jí záleželo jen a jen na tom potěšit mě. Ale tvrdila přece, že ráda dělá dobré skutky, a já si v autě nevedl špatně.

„Konzervuju,“ zopakovala a mě zašimral její horký, vlhký dech. „Zavařuju si ovoce, zeleninu a další věci, abych se z nich mohla těšit celou zimu.“ A pak zmlkla, protože…

Maureen se zarazí a prohlíží si, co napsala. Jestlipak už pořádně ovládla žánr? Tohle je její šestý dopis, a zatímco balit chlapy jí jde čím dál líp, s psaním je to čím dál větší fuška. Částečně je to dáno tím, že se chlapi chovají jako přes kopírák a jí tím pádem nezbývá než být čím dál vynalézavější ohledně jejich životních příběhů a cíle cesty. I když jí o sobě něco málo prozradí, jako tenhle Andy, je to strašná nuda, samé banality. Přijel pozdě na letiště, uletělo mu letadlo, nemá peníze, a tak musí přenocovat na lavici, blablabla. Jenže ona si nemůže dovolit sbírat je jen jako materiál. Potřebuje najít autentickou látku, kterou pak přetvoří podle svých potřeb.

Redaktoři Penthousu jí zatím neotiskli ani jeden dopis – nejspíš jim připadá, že mají příliš rozvleklý úvod, což je pro ně stejná otrava jako moc dlouhá milostná předehra. Jenže v tom spočívá rozdíl mezi muži a ženami, ta nepřemostitelná propast. Jedna strana chce svádět, druhá chce jít rovnou na věc. Proto její povídky jakživo nikdo nekoupí. Jsou moc rozvleklé, je v nich moc popisných pasáží. A upřímně řečeno, Maureen si uvědomuje, že její sexuální scény drhnou. Problém částečně vězí v tom, že Maureen v reálu skoro nikdy nedokončí akt, který se ve svých povídkách pokouší popsat; je příliš dychtivá přikročit ke svému nejoblíbenějšímu momentu. Takže vlastně nemá právo někomu vyčítat netrpělivost.

A v téhle povídce to navíc nezvládla s tónem vyprávění. Pamatoval by si mladý kluk, jaký syčivý zvuk vydávají rovnátka, nebo tím odhaluje až příliš mnoho ze svých pubertálních trapasů? Poznal by třiadvacetiletý mladík drahou peněženku? Použil by slovo madam? Taky by asi měla opatrněji zacházet s fakty. Ty dva dolary za parkovné – všímavějšího člověka, který zrovna nesahá ženě pod sukni a neohmatává to tam, jako by hledal pod pohovkou vytroušený desetník, by mohlo zarazit, jak je možné, že někdo, kdo se vrací ze služební cesty, platí parkovné jenom za hodinu. Taky by měla jinak zařídit svůj byt, dodat mu trochu šmrnc, tak jako proměnila svůj Nissan Sentra v nablýskané černé BMW. Když už je u toho, měla by si nechat auto přestříkat na jinou barvu, čistě pro všechny případy, a v dalších verzích Andyho přejmenovat. Ne že by hrozilo, že by detektivové z oddělení vražd hledali na fóru Penthousu vodítka k nevyřešeným případům, ale čtou ho určitě. Andyho kufřík už je touhle dobou zlikvidovaný, skončil v popelnici za hotelem nedaleko letiště. A Andy – po tom už se taky dávno slehla zem.

No… Maureen vzhlédne k řadě nablýskaných sklenic, které bude zase muset schovat dozadu za nádobí; jsou v měsíčním světle nádherné, vypadají skoro jako podomácku vyrobené lávové lampičky. Hlavou jí prolétne: Po většině Andyho se slehla zem.

RENDEZ-VOUS

Nelson DeMille

Ve škole nás při hodinách biologie učili, že samičky živočišných druhů jsou nezřídka nebezpečnější než samci. Možná to platí v živočišné říši, říkal jsem si tehdy, ale ne u lidí, tam je nebezpečnější muž.

Názor jsem změnil poté, co mi zkřížila cestu jistá smrtelně nebezpečná žena s puškou, která si vzala na mušku mě i všechny kolem.

V letech 1971 až 1972 jsem si zamlada odbýval službu ve Vietnamu, u pěchoty. Po několika měsících v terénu jsem se neuváženě přihlásil jako dobrovolník do jedné smolné akce. Stal jsem se velitelem desetičlenné jednotky hloubkového průzkumu, jedné z těch, kterým se říkalo Lurps.

Služba se mi tou dobou pomalu chýlila ke konci, už jsem měl na kontě dvanáct průzkumných výprav a myslel jsem jenom na to, jak odtud vyváznout živý.

Pohybovali jsme se nedaleko hranice s Laosem, západně od Khe Sanh, v kopcovité krajině s hustými subtropickými deštnými lesy, které tu a tam střídaly planiny zarostlé sloní trávou vysokou až po hlavu a bambusové houštiny. Domorodí montagnardové už tuhle palebnou zónu dávno opustili a stáhli se do opevněných sídel dál na západě.

Měl jsem pocit – pochopitelně to nebylo nic než iluze –, že já a mých devět mužů jsme jediné lidské bytosti v tomhle Bohem zapomenutém kraji. Ve skutečnosti se kolem nás pohybovaly tisíce nepřátelských vojáků, ale neviděli jsme je a oni neviděli nás, a právě o to v téhle hře šlo.

Neměli jsme se s nepřítelem pustit do střetu, ale najít a zmapovat dobře utajenou Ho Ci Minovu stezku – ve skutečnosti spíš síť úzkých cest, které nepřítel využíval k infiltraci jednotek a proviantu do Jižního Vietnamu. Taky jsme měli vysílačkou hlásit jakýkoli pohyb nepřítele, aby ho americké dělostřelectvo, bitevní vrtulníky a bombardéry mohly překazit.

Byl červenec, horko, vlhko, všude hejna hmyzu. Počasí jako stvořené pro hady a moskyty. Po nocích jsme slýchali skřehotání opic a vrčení tygrů.

Hloubkové průzkumné výpravy obvykle trvaly kolem dvou týdnů. Po dvou týdnech se začínaly tenčit zásoby a vojákům začínaly téct nervy. Je to zkrátka maximum, co člověk vydrží v džungli, hluboko v nitru území ovládaného nepřítelem, v početní menšině proti nepřátelským jednotkám, které by desetičlennou průzkumnou skupinu rozdrtily jako nic.

Měli jsme s sebou dvě vysílačky – typ PRC-25, kterému se přezdívalo prcek –, abychom byli ve spojení se vzdáleným velitelstvím, mohli podávat hlášení, přivolat dělostřelectvo nebo bombardéry a domluvit si, kam nás přiletí vyzvednout vrtulník, až bude náš úkol u konce, anebo pokud nám ho něco překazí – jinými slovy, pokud nám budou rákosníci funět za krk.

Vysílačky se ale můžou porouchat. Nebo rozbít. Vysílací frekvence občas nefungují. Občas vás rákosníci odposlouchávají svými vysílačkami, a tak je potřeba mít záložní plán pro případ, že by se radiostanice použít nedaly. Na mapě jsme měli vyznačená tři předem domluvená shromaždiště, kde nás ve tři různé časy měly vyzvednout vrtulníky. Nazývala se Alfa, Bravo a Charlie. Pokud nevyjde rendez-vous v místě Alfa, přesunete se k Bravu, pokud něco selže i tam, přesunete se k Charlie. Pokud nevyjde ani to, vrátíte se na Alfu. Potom už si musíte pomoct sami. Jak říkají naši vietnamští přátelé, Xin Loi. Hodně štěstí.

Dohodnutý sraz mohl zkrachovat kvůli nepřízni počasí anebo kvůli přítomnosti nepřítele v dané oblasti. Zatím bylo hezky a nepřátele jsme neviděli ani neslyšeli. Ale byli kolem nás. Na cestách jsme vídali čerstvě rozježděné rygoly a čerstvé šlápoty, nacházeli jsme nedávno opuštěná tábořiště a po nocích k nám zaváněl kouř od ohňů. Byli všude kolem nás, ale byli neviditelní – a my, jak jsme doufali, taky.

Desátého dne se všechno změnilo.

Zkoumali jsme oblast, která mě znepokojovala; dřív tu býval hustý les, ale teď ze zplanělé země trčely jen kmeny sežehlé napalmem, dáreček od amerického letectva. Měli jsme za úkol nahlásit dopad nedávného leteckého útoku a já se snažil pochopit a zhodnotit, co mám před očima: černý popel, ožehnuté kmeny a tucty groteskně pokroucených, ohořelých těl, jimž ze zuhelnatělých obličejů trčely bílé zuby. Museli jsme spočítat vozy i mrtvé.

To místo bylo problematické i z jiného důvodu – neměli jsme, kde se schovat ani jak se krýt.

Septem jsem se obrátil k muži za mnou, radistovi jménem Alf Muller: „Vysílačku.“ Natáhl jsem ruku za sebe, abych si od něj vzal sluchátko, ale nepoložil mi ho do dlaně, jak jsem čekal. Ohlédl jsem se a spatřil Alfa ležet tváří dolů v černém popelu, vysílačku měl na popruhu na zádech a ruce doširoka rozhozené, v jedné držel sluchátko.

Ve zlomku vteřiny mi došlo, že dostal zásah.

„Odstřelovač!“ zařval jsem, plácl jsem sebou na zem a překulil se v popelu. Ostatní se zachovali stejně. Leželi jsme tam a doufali, že vypadáme jako neživé předměty mezi zčernalými troskami vybombardované země.

Odstřelovač. To nejděsivější na bojišti, kde je i jinak děsivých věcí spousta. Neslyšel jsem výstřel a pochyboval jsem, že uslyším další. A odstřelovače taky nezahlédnu, tedy pokud budu po dalším výstřelu ještě naživu. Odstřelovač operuje z velké vzdálenosti – sto i dvě stě metrů – a mívá prvotřídní pušku s optickým zaměřovačem a tlumiči zvuku i plamene. Nosí maskované oblečení a obličej má začerněný – černý jako popel, v němž jsem ležel. Je jako smrtka s kosou, co nemilosrdně stíná živé.

Nikdo jsme se ani nepohnuli, protože pohyb by znamenal jistou smrt.

Nedalo se poznat, odkud výstřel přišel, a tak jsme se nemohli nikam schovat; riskovali bychom, že se ocitneme přímo v palebné linii. Ani útěk nepřipadal v úvahu; riskovali bychom, že poběžíme přímo vstříc nepříteli.

Pomalu jsem pootočil hlavu k Alfovi. Ležel tváří v popelu a nejevil známky života.

Pokud jsem dokázal myslet ještě na něco kromě nekonečné hrůzy, nešlo mi do hlavy, proč odstřelovač sejmul zrovna Alfa, radistu, a ne mě; chlap, který se drží vedle radisty, bývá obvykle velící důstojník, a to je v bojové akci hlavní cíl, podobně jako zadák v ragby. Zvláštní. Ale nestěžoval jsem si.

V takovéhle situaci neexistuje žádné nejlepší řešení, jak se zachovat, ale hned druhé nejlepší řešení je nedělat nic. Moji muži byli dobře vycvičeni a věděli, že je potřeba neztratit nervy a zůstat bez hnutí. Pokud odstřelovač vypálí ještě jednou a někoho zasáhne – pokud tedy poznáme, že někoho zasáhl –, pak nebudeme mít na vybranou, budeme se muset rozprchnout a doufat, že odstřelovač nestihne trefit tolik pohyblivých terčů naráz a aspoň někomu se podaří utéct mimo dostřel.

Jsem placený za rozhodování, a tak jsem rozhodl, že odstřelovač je příliš daleko, než aby nás slyšel. Potřeboval jsem zjistit, kolik nás přežilo, a tak jsem zavolal: „Dawsone! Ohlaš se.“

Seržant Phil Dawson se ozval v odpověď: „Landon to schytal. Ještě před chvilkou se hýbal, ale myslím, že je mrtvý.“

Zdravotník Paul Garcia zavolal: „Pokusím se k němu dostat.“

„Ne!“ vykřikl jsem. „Nikdo ani hnout. Všichni se ohlaste.“

Muži se ohlásili v pořadí podle čísel přidělených pro tuhle výpravu. „Smitty zde“, pak „Andolotti zde“, následovalo „Johnson zde“ a po několika dlouhých vteřinách se ozvali i Markowitz a Beatty.

Seržant Dawson, který měl za úkol počítat lidi, mi nahlásil: „Osm, poručíku. Máš u sebe Mullera?“

„Muller je mrtvý,“ křikl jsem v odpověď. „Do prdele,“ uklouzlo Dawsonovi.

Takže byli po smrti oba radisté, což určitě nebyla náhoda. Ale zaráželo to.

Potřeboval jsem se dostat k vysílačce a požádat o průzkumné i bitevní vrtulníky, aby kolem nás spustily kruhovou palbu a třeba toho hajzla dostaly. Podíval jsem se po Mullerovi, který ležel asi půldruhého metru ode mě. Držel sluchátko v pravé ruce, té, co ode mě byla dál.

No, pomyslel jsem si, můžeme tu trčet a čekat, až nás ten odstřelovač jednoho po druhém sejme, nebo můžeme počkat do západu slunce a doufat, že nemá vybavení pro noční vidění, anebo si můžu vydělat bojový příplatek. Usoudil jsem – na základě ročních zkušeností s tímhle svinstvem –, že odstřelovač už je pryč. Myslel jsem si to, protože všechno tohle hraní na mrtvé brouky nebylo k ničemu, měl nás ve vypáleném terénu jako na dlani. Kdyby tu někde ještě pořád byl, vypálil by znovu. „Ohlaste se,“ zavolal jsem.

Všichni, co byli naživu před pár minutami, byli naživu pořád.

Zhluboka jsem se nadechl, dvakrát jsem se překulil a pak ještě potřetí, až jsem se ocitl u Alfova těla. Znehybněl jsem na jeho rozhozené paži. Vyškubl jsem mu sluchátko z tuhnoucích prstů, přiložil jsem si ho k uším a čekal na ránu, která mi vystřelí mozek. Stiskl jsem přepínač a řekl do mikrofonu: „Royal Duck šest, tady Black Weasel.“ Pustil jsem knoflík a mačkal si sluchátka k uším, ale bylo v nich hrobové ticho. Zkusil jsem to znovu, ale ze sluchátek se neozývalo ani obvyklé bzučení a praskání. Vysílačka byla mrtvá stejně jako Alf Muller.

Čekal jsem, že se do mě každou chvíli zaryje kulka. Skoro jsem cítil, jak mi tělem proniká horká ocel.

Vyčkával jsem. Naštval jsem se. Vstal jsem a zavolal na svou jednotku: „Jestli mě zasáhne, rozptylte se!“

Stál jsem tam, ale nic se nedělo.

Znovu jsem přikázal: „Ohlašte se.“

Znovu se mi ohlásilo sedm přeživších.

Sklopil jsem zrak k Alfu Mullerovi a spatřil v jeho vysílačce otvor po kulce. Obešel jsem svou jednotku, díval se, jak muži leží v černém popelu; otáčeli po mně hlavy, někteří mě nabádali: „K zemi, poručíku! Copak ses zbláznil?“

Člověk občas mívá šestý smysl, který mu našeptává, že dneska na něj nepřijde řada, že se mu nic nestane, že osud pro něj má v záloze něco horšího.

Našel jsem Landona, jak leží tváří dolů stejně jako Muller – a stejně jako u Mullera zela v hořejšku jeho vysílačky díra po kulce. Dole je ve vysílačce baterie, nahoře jsou všechny důležité součástky. Odstřelovač to věděl a dokázal jedinou kulkou vysílačky účinně zlikvidovat a zároveň oba radisty zasáhnout do páteře.

Jednomu jsem ale nerozuměl – proč nesejmul i další muže. Měl na to čas, měl nás na dostřel, měl volnou palebnou linii a zjevně byl dobrý střelec.

I když jsem vlastně odpověď znal. Ten hajzl si s námi hraje. Jiný důvod ke svému počínání nemá. Taková malá psychologická válka sehraná s puškou namísto propagandistických letáků nebo relací Rádia Hanoj. Vzkaz Američanům. A hra určitě ještě neskončila.

Odstřelovači uvažují a jednají jinak než běžní lidé a i naši odstřelovači, pár jsem jich znal, si rádi hrají. Člověka znudí hodiny, dny, ne-li týdny čekat, až se objeví cíl. V mysli odstřelovače se během toho osamělého čekání odehrává ledacos, a když se cíl konečně objeví v optickém zaměřovači, z odstřelovače se stane komediant a vyvádí lecjaké srandovní kousky. Srandovní pro něj, ne pro cíl. Jeden americký odstřelovač se mi svěřil, že nepřátelskému vojákovi vystřelil z pusy dýmku s hašišem.

Uvažoval jsem, že se o tyhle myšlenky podělím se svými muži, ale pokud už je to samotné nenapadlo, nepotřebují to vědět a stejně na to nejspíš brzy přijdou.

Bylo načase učinit rozhodnutí. Řekl jsem: „Dobrá, budeme je tu muset nechat, aby je naši vyzvedli později. Odstrojte je a jdeme.“

Nikomu se moc nechtělo vstávat, až se vztyčil seržant Dawson a zavelel: „Slyšeli jste poručíka. Hněte sebou!“

Všichni se pomalu zvedli, rozhlíželi se, těkali očima sem a tam jako kořist zahnaná do kouta. Odstrojili těla obou mrtvých radistů, sebrali všechno, co by se nepříteli mohlo hodit: pušky, náboje, polní láhve, identifikační známky, kompasy, boty, batohy a tak dál.

Dawson se mě zeptal: „Co vysílačky?“

„Vezmeme je s sebou,“ odpověděl jsem. „Třeba dáme ze dvou dohromady jednu.“

Spěšně jsme se přemístili z odlesněného prostranství do hustého bambusového porostu, který nám skýtal aspoň jakýs takýs úkryt. Na druhou stranu, jak jsme se jím prodírali a prosekávali si cestu, dala se z pohybů vysokých olistěných kmenů snadno odhadnout naše pozice.

V bambusovém háji jsme i přenocovali, utvořili jsme kruhovou obrannou formaci a chlácholili se vírou, že jsme odstřelovače setřásli.

Pár mužů se pokusilo sestavit ze dvou rozbitých vysílaček jednu funkční, jenže chlapi, co to s vysílačkami uměli, byli šest kilometrů daleko, a ne zrovna v situaci, kdy by nám mohli být nápomocní.

Za svítání jsme to vzdali a s pomocí polních lopatek jsme vysílačky zakopali, abychom nenechali nic nepříteli.

Večer jsme nemohli podat pravidelné hlášení, takže náš nadřízený, plukovník Hayes, alias Royal Duck šest, věděl, že jeho průzkumná skupina známá pod označením Black Weasel má potíže. Trable s vysílačkou, říká si nejspíš, nebo je možná zajali nebo pozabíjeli. To se u jednotek hloubkového průzkumu stává. V jednom okamžiku jste tady, vzápětí je po vás.

Vyrazili jsme na cestu a zamířili podle mapy k souřadnicím označujícím shromaždiště Alfa.

Vyšli jsme z bambusového háje do příjemného hustého lesa. Dorazili jsme ke kamenité řece, kterou bylo třeba překročit, a tam jsme se zarazili. Řeky jsou ideální střelnice. Dawson se nabídl, že půjde první, přesprintoval vodu hlubokou po kolena, vydrápal se na protější břeh a okamžitě zaklekl do střelecké pozice a M-šestnáctkou přejížděl z jednoho konce řeky na druhý.

Po něm šli dva střelci, Smitty a Johnson, a taky se dostali na druhou stranu bez úhony. Jako další se rozeběhl zdravotník Garcia, prohnal se řekou s velkou lékařskou brašnou na zádech a ostatní mu na druhé straně pomohli nahoru na břeh. Granátometčík Beatty se zhluboka nadechl a přeletěl přes řeku tak rychle, že mi připadalo, jako by utíkal po vodě. Další střelec, Andolotti, počkal pět vteřin a pak bleskově přeběhl na druhou stranu, až se málem srazil s Beattym.

Už jsme zbývali jen já a Markowitz. „Jsi na řadě,“ řekl jsem mu.

Usmál se a odvětil: „Ceká na tebe, poručíku. Jdi ty.“

„Půjdu poslední,“ opáčil jsem. „Hodně štěstí.“

„Na viděnou na druhé straně,“ řekl Markowitz, vřítil se do řeky a asi na půl cestě uklouzl a upadl. Čekal jsem, že vstane a poběží dál, ale nějak se nemohl vyhrabat na nohy. Pak jsem si všiml, že voda kolem něj tmavne. Zase upadl a zůstal ležet, byl ponořený pod hladinou, ale ještě se hýbal.

„Odstřelovač!“

Zdravotník Garcia a já jsme se v tentýž moment rozběhli z opačných stran k Markowitzovi. Muži na protějším břehu spustili palbu z automatů; kulky se zařezávaly do stromů po obou stranách řeky.

Doběhli jsme s Garciou k Markowitzovi zároveň, každý jsme ho popadli za paži a vlekli jsme ho na druhý břeh. Podíval jsem se na něj a spatřil, jak se mu z úst řine krvavá pěna.

Když už nám ke stromům lemujícím břeh chyběly jen asi čtyři metry, vyškublo se mi Markowitzovo zápěstí z ruky. Ohlédl jsem se a spatřil Garciu ležet na zádech mezi kameny v řece; na levé straně hlavy mu zela rozšklebená díra, což znamenalo, že tudy kulka vyšla ven, a výstřel tudíž přišel zprava.

Překotně jsem sebou pleskl do vody a skrčil jsem se za malý skalní výstupek, kde jsem se mohl jakžtakž krýt, pokud jsem se skrčil opravdu hodně.

Podíval jsem se proti proudu směrem, odkud přišel výstřel. Nečekal jsem, že něco zahlédnu, ale v zákrutu řeky asi o sto metrů dál klečel mezi kameny člověk v černém. Zíral jsem na něj a měl jsem dojem, že mi pohled oplácí. Moji muži nemohli z úkrytu mezi keři vidět to, co já z řečiště.

Pomaličku jsem vytáhl z pouzdra dalekohled a zaostřil na toho chlapa. Nezdálo se mi, že by držel pušku, což bylo dobře. Na sobě měl tradiční vietnamský úbor z černého hedvábí. Zaostřil jsem líp a poznal, že to není chlap; byla to žena s dlouhými černými vlasy. Mladá žena, snad něco málo přes dvacet, s vysokými lícními kostmi a velkýma nehybnýma očima, které hleděly přímo na mě.

Hlavou mi prolétly dvě zcela protichůdné myšlenky: To jen ten odstřelovač; to nemůže být ten odstřelovač. Jen tak pro všechny případy jsem sáhl po zbrani, ale než jsem se dostal do palebné pozice, potřásla hlavou a vstala. V tu chvíli jsem spatřil v její ruce pušku, byla to dlouhá puška, nejspíš ruský Dragunov, s nasazeným optickým zaměřovačem.

Díval jsem se na ni dalekohledem a bylo mi jasné, že jestli se pohnu nebo pohnu puškou, bude mít v tu ránu Dragunova v obou rukou a já budu po smrti. Měla mě na dostřel, jak by Markowitz s Garciou ochotně potvrdili, kdyby mohli, a střílela zatraceně dobře.

Muži na protějším břehu pořád naslepo pálili kolem a skrz rachot palby jsem slyšel, jak na mě křičí: „Běž, poručíku! Vypadni odtamtud! Musíme zmizet! Dělej, dělej!“

Ještě jednou jsem se podíval na ženu stojící v zákrutu řeky, tvářila se naprosto nezúčastněně. Možná ji zklamalo, že jsme tak snadný cíl.

Civěl jsem na ni. Zdvihla ruku se čtyřmi vztyčenými prsty, pak ji zaťala v pěst a ukázala na mě. Krev mi ztuhla v žilách. Žena se otočila a zmizela v křoví.

Vyskočil jsem na nohy, proběhl řekou na rozbahněný břeh a ostatní mě vtáhli mezi keře.

„Odstřelovačka!“ vydechl jsem. „Viděl jsem ji! Kus proti proudu. Jdeme!“ Rozeběhl jsem se po pěšině podél řeky k místu, kde jsem ženu zahlédl.

Dawson mě doběhl a popadl mě za batoh. Hlasitě zašeptal: „Co to proboha meleš?“

„Viděl jsem ji! Je to ženská! Kus proti proudu. Asi sto metrů.“

Ostatní čtyři nás dohnali a já jim v rychlosti vyložil, co jsem viděl. Asi to znělo bláznivě, protože nejisté pokukovali jeden po druhém. Nakonec jim to došlo.

Jak jsem říkal, byli profíci a profíkovi instinkt pro přežití nevelí utéct; velí mu běžet k tomu, co se ho pokouší zabít, aby to mohl zabít jako první.

Beztak jsme se potřebovali hnout, protože palbou jsme prozradili svou pozici a byli jsme hluboko na nepřátelském území – když v takové situaci vystřelíte, musíte setsakra rychle zmizet.

Nikomu se nelíbí nechávat za sebou mrtvé, ale tohle nebyla běžná bojová situace, kdy se za každou cenu zachraňují mrtví a ranění; byla to hloubkový průzkum a při těch holt člověk občas takhle skončí.

Uběhli jsme po pěšině asi sto metrů a Andolotti vykřikl: „Možná se řítíme přímo do pasti.“

Dawson mezi funěním opáčil: „Pořád lepší než se nechat sejmout. Pohni!“

Dorazili jsme k zákrutu řeky a já poodběhl na břeh, kde se ve slunečním světle třpytila mosazná nábojnice. Sebral jsem ji a zjistil, že je to ráže 7,62 milimetru, nejspíš z Dragunova. Nepotřeboval jsem důkaz, ale stejně mě nález nábojnice ujistil, že se mi to všechno jenom nezdálo. Strčil jsem si ji do kapsy.

Rychle jsme se vrátili na pěšinu a spatřili ve vlhké hlíně několik šlápot. Neochotně, ale s vědomím, že je to kdo s koho, jsme se po nich vydali.

Asi hodinu jsme zvolna klusali, ale tou dobou už nám bylo jasné, že ji nenajdeme. Ona si najde nás.

Vzdalovali jsme se od shromaždiště Alfa, kam bychom to během těch tří dnů, které do srazu zbývaly, měli stačit, pokud se nic nestane.

Nikdy se nesmíte vracet stejnou cestou, kudy jste přišli, a tak jsme zahnuli do lesa a prosekávali si cestu křovím, dokud jsme nenarazili na stezku, která vedla přibližně směrem, kterým jsme potřebovali jít.

Postupovali jsme, jak nejrychleji to šlo, ale horko, vyčerpání a skoro pětadvacet kilo na zádech nás zpomalovaly.

Každou hodinu jsme si na pár minut odpočinuli a pokračovali jsme až do setmění; moc jsme toho nenamluvili, ale nepochybuju, že všichni – mě nevyjímaje – přemýšleli, proč mě ta ženská v té řece nezastřelila. Napadalo mě pár odpovědí a žádná se netýkala toho, že by se v ní zničehonic vzedmul soucit – spíš nám chtěla zamotat hlavu.

Slunce zapadlo za Laos a v noci se pohybuje nepřítel. Slyšeli jsme, jak kdesi napravo od nás duní nákladní vozy a tanky, pak jsme slyšeli, jak se nedaleko baví a smějí muži. Kdybych měl vysílačku, zavolal bych na ně dělostřelectvo. Popravdě řečeno, kdybych měl vysílačku, přivolal bych vrtulníky, aby nás odsud vytáhly, hned potom, co to schytali Muller s Landonem. Ale kvůli té ženské jsme byli vůči okolnímu světu němí a hluší.

Kvapně jsme se vzdálili od pohybujících se nepřátelských jednotek a asi po půlhodině jsme narazili na kopeček zarostlý vysokou sloní trávou, kde jsme zaujali kruhovou obranu, spíš ze zvyku, než že by to k něčemu bylo. Bylo nás šest lehce ozbrojených chlapů obklopených početnými nepřátelskými oddíly. A jednou odstřelovačkou, která o nás věděla, ale chtěla si nás nechat pro sebe.

Snědli jsme něco málo sušených zásob, které jsme zalili zteplalou vodou z polních láhví. Nikdo toho moc nenamluvil.

O půlnoci jsme se uložili ke spánku a střídali jsme se na hlídce, vždycky dva hlídali a čtyři spali. Ale nikdo toho moc nenaspal. Před rozedněním jsem držel hlídku se seržantem Dawsonem; ve třiceti byl ostřílený veterán, který si tu kroutil druhou službu – a nejspíš poslední.

Tiše se mě zeptal: „Víš jistě, že to byla ženská?“

Přikývl jsem.

„Fakt to víš? Viděls jí prsa a tak?“

Skoro jsem se rozesmál. Odvětil jsem: „Díval jsem se na ni dalekohledem. Byla to ženská.“ Pak jsem dodal: „Bývají jako odstřelovačky prvotřídní.“

Přitakal. „Jednou jsem na jednu narazil v Quang Tri. Sejmula čtyři chlapy, než jsme to do ní napálili raketometem.“ Dodal: „Našli jsme z ní jenom hlavu.“

Nijak jsem to nekomentoval.

Položil mi otázku, která se vnucovala: „Proč tě nezastřelila?“

„Nemám tušení.“

„Možná má na lovecký lístek povolené jenom dva chlapy denně.“

„To nebylo moc vtipné.“

„Ne. To nebylo.“ Pak se zeptal: „Myslíš, že jsme ji setřásli?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

A to byl konec hovoru.

Jakmile vykouklo slunce, zase jsme vyrazili a zamířili na jih, ke shromaždišti Alfa.

Kolem poledne jsme začali věřit, že to stihneme. Už jsme před sebou neměli žádné řeky, jenom pár úzkých potůčků bezpečně obrostlých hustými křovinami, a na mapě nebyla žádná otevřená prostranství, kterým by se nedalo vyhnout. Ale pak jsme si všimli, že stromy a keře vypadají nějak nezdravě, a za půl hodiny nám došlo, že se blížíme k místům odlesněným pomocí Agent Orange, která nebyla v mapě vyznačena.

Zakrátko jsme procházeli mrtvou zónou holých kmenů a zhnědlých uschlých keřů, které neposkytovaly sebemenší úkryt. Dawson řekl: „Poručíku, musíme se vrátit a obejít to.“

„Nevíme, jak velká ta oblast je,“ namítl jsem. „Taky to můžeme obcházet celý den a nestihneme to k Alfě včas.“

Pokýval hlavou a rozhlédl se. „Aspoň tu nebudou rákosníci,“ poznamenal. „Nemají odlesněné oblasti rádi.“

„Já taky ne.“

Chvíli jsme si odpočinuli – rozptýlili jsme se a zalehli, jak velí procedura, když průzkumná jednotka zastaví.

Smitty vytáhl z batohu drolivou věc vydávanou za čokoládu a pustil se do ní. „Ta svině.“ Pochopitelně měl na mysli odstřelovačku. „Mohla nás tam v tom lese spáleném napalmem postřílet všecky. A u řeky mohla zastřelit přinejmenším tebe, poručíku, a možná i další. Na co si to s náma sakra hraje?“

Neodpověděl jsem a nikdo jiný taky ne.

Začínal jsem se na tom místě cítit nesvůj, a tak jsem vstal, hodil si na záda batoh a zavelel jsem: „Zvedejte se, jdeme.“

Všichni vstali. Andolotti si rozepnul poklopec a řekl: „Momentík. Jen si odskočím.“

Když byl asi uprostřed, najednou se pozadu zhroutil a s žuchnutím přistál naznak; v ruce ještě pořád svíral penis, ze kterého prýštila žlutá moč.

Všichni jsme zalehli a zůstali bez hnutí ležet na mrtvé zemi páchnoucí po chemikáliích.

Vykřikl jsem: „Andolotti!“

Žádná odpověď. Otočil jsem k němu hlavu. Hrud se mu zdvíhala a z úst se mu hrnula krev. Naposledy se nadechl a znehybněl.

Podle toho, jak ho to odhodilo dozadu, jsem poznal, že dostal zásah zpředu do hrudi, takže jsem věděl, odkud výstřel přišel. Skrz mrtvou vegetaci jsem asi sto metrů západním směrem zahlédl mírnou vyvýšeními. Poručil jsem: „Sledujte moje stopovky!“ Z polohy vleže na břiše jsem zamířil a vypálil dlouhou salvu směrem k vyvýšenině. Při každé šesté ráně vylétla červená stopovka, která vypadala jako laserový paprsek ukazující k předpokládanému cíli.

Dawson, Smitty a Johnson se ke mně přidali soustavnou palbou z M-šestnáctek; kropili jsme vyvýšeninu kulkami a Beatty, vyzbrojený granátometem, na ni vypálil tři fosforové granáty, takže mrtvá vegetace chytla plamenem.

„Padáme odtud!“ zavelel jsem.

Přikrčení jsme rychle couvali pryč a kryli jsme svůj ústup palbou.

Beatty naládoval do granátometu další fosforovou dávku a chtěl vypálit, ale vtom mu zbraň vylétla z rukou a svalil se dozadu, jako by ho srazil nákladák.

Dawson zaječel: „Beatty to koupil!“

„Ustupujte!“ zařval jsem. „Ustupujte!“

Stál jsem asi deset metrů od Beattyho a viděl jsem, že je ještě naživu. Zalehl jsem na zem a začal jsem se k němu plazit; pak jsem spatřil, jak sebou jeho tělo třikrát prudce škublo. Čtvrtý výstřel zasáhl granátomet a pátý mi chrstl hlínu do obličeje. Pochopil jsem vzkaz a fofrem jsem odtamtud vypadl.

Připojil jsém se k Dawsonovi, Smittymu a Johnsonovi. Upalovali jsme jako o život, až jsme doběhli k vyschlému říčnímu korytu a slezli do něj. Přikrčení jsme korytem běželi pár stovek metrů, pak jsem zavelel zastavit. Tímhle směrem jsme jít nepotřebovali, a tak jsem poručil vylézt ven a kvapně jsme zamířili na jih, k místu srazu vzdálenému nějakých třicet kilometrů.

Dostali jsme se z odlesněného území do oblasti po kobercovém náletu letounů B-52. Pětisetlibrové a tisícilibrové bomby nadělaly z lesa třísky a v zemi zely krátery obrovské jako dům.

Všude kolem nás trčely pokroucené kusy oceli, skoro se nedalo poznat, že to kdysi bývaly vozy. Mezi nimi se válely kusy hnijících těl; visely dokonce i z přeživších stromů. Hodovali na nich ptáci mrchožrouti a nás si vůbec nevšímali.

Slunce zapadalo a byli jsme skoro u konce fyzických i psychických sil, a tak jsem poručil slézt do jednoho z kráterů. Opírali jsme se o hliněné stěny, lapali po dechu a pili vodu z polních láhví. Páchlo to tu zahnívajícím masem.

Dawson sebral utrženou ruku, vyhodil ji z kráteru a utrousil otřepaný vtip: „Stačí spočítat ruce a nohy, vydělit to čtyřmi a budeme znát počet mrtvých.“

Nikdo se tomu nezasmál.

Dawson odložil polní láhev a sdělil nám: „Vybombardovaná území mají dvě nevýhody. Za prvé, rákosníci se sem vracejí sbírat věci a pohřbívat kusy lidí. Za druhé, B-dvaapadesátky občas přiletí zpátky, aby zlikvidovaly chlapy, co to sem přijdou prohledávat.“ A úplně zbytečně dodal: „Musíme odtud vypadnout.“

Souhlasil jsem. „Dáme si pět minut oddech a pak vyrazíme.“ Vytáhl jsem mapu a studoval jsem ji.

Smitty se ke mně obrátil: „Hej, poručíku, proč nikdy netrefí tebe?“

Neodpověděl jsem.

Johnson se mě zeptal: „Myslíš, že po nás pořád jde?“ Aniž bych zvedl oči od mapy, odpověděl jsem: „Předpokládejme, že ano.“

Vyšplhal jsem na okraj kráteru a rozhlížel jsem se dalekohledem. Opsal jsem kruh 360 stupňů, každých deset stupňů jsem se zarazil a soustředil se na možný pohyb, záblesk kovu, pramínek kouře nebo cokoli, co by do okolí nezapadalo.

Byl jsem ideální terč, ale během posledních pár dnů se ze mě stal fatalista – šetří si mě na konec.

Zastřelí Smittyho a Johnsona, ať už v jakémkoli pořadí, pak seržanta Dawsona, protože poznala, že patří k velení, a teprve potom mě.

Představoval jsem si ji, jak se za námi plíží jako obrovská kočka, pomalu a trpělivě, a pak udeří. Přeživší utíkali a ona za nimi. Byla neuvěřitelně rychlá, obratná a nehlučná a věděla, jak blízko si může troufnout, aniž by příliš riskovala. Neměli jsme šanci nastražit na ni past. Mohli jsme jen utíkat.

Slezl jsem zpátky do kráteru a oznámil: „Vypadá to, že vzduch je čistý.“ Mrkl jsem na hodinky. „Třicet minut do setmění.“ Rozložil jsem mapu a studoval ji ve slábnoucím světle. „Fajn, když sebou hodíme, zvládneme do setmění pět kilometrů a dostaneme se do suťoviska, kde budeme moct přenocovat.“

Všichni přikývli. Kamenité oblasti byly něco jako přírodní pevnost, skýtaly úkryt a obvykle se v nich dal dobře rozdělat oheň. A jako prémie tu byla ještě skutečnost, že Vietnamci se otevřenému kamenitému terénu vyhýbali kvůli našim výzvědným vrtulníkům, takže nám nehrozilo nevítané setkání. A když budeme mít štěstí, třeba si nás naši ze vzduchu všimnou.

Jediným problémem zůstávala ta dáma s puškou. Měla mapu anebo se tu dobře vyznala a byla dost chytrá na to, aby se dovtípila, kam máme namířeno. I kdybychom ji setřásli, mohla by odhadnout, kde nás hledat. Zmínil jsem se o tom mezi čtyřma očima Dawsonovi.

„Možná ji přeceňuješ,“ odvětil.

„Možná ji podceňuješ.“

Pokrčil rameny. „Mám kolem sebe rád šutry a nad hlavou vrtulníky, co nás můžou uvidět a vytáhnout nás z bryndy.“

„Fajn. Jdeme.“

Všichni jsme si hodili na záda batohy a v desetivteřinových odstupech jsme vylezli z kráteru, každý v jiném místě, shlukli jsme se na jižním okraji a rychlým pochodovým tempem jsme zamířili z vybombardované oblasti.

Půl hodiny nato se nám terén pod nohama začal zvedat a z vlhkého hustého podrostu trčely kusy plochých bílých skal jako schody vedoucí do starodávného chrámu ztraceného v džungli.

Za dalších deset minut jsme se ocitli v suťovisku s řídkou vegetací. Na západě se zdvíhaly vysoké kopce a rozeklané skalisko, které se kdysi dávno zčásti sesulo a vytvořilo kamenné moře.

Našli jsme vyvýšené místo obklopené dostatečně velkými balvany a utvořili jsme malou a těsnou kruhovou obranu. Kdyby měl člověk dostatečnou zásobu jídla, vody a mimice, mohl by odtud vzdorovat celé armádě. My měli díky Mullerovi a Landonovi jídla, vody i nábojů víc než dost.

Utábořili jsme se na dlouhou noc. Nemohli jsme si zapálit cigarety, nemohli jsme si ohřát vodu, kterou bychom zalili sušené jídlo. Zalili jsme ho aspoň vodou z polních láhví a Dawson s Johnsonem, kteří byli kuřáci, si pomohli k přísunu nikotinu tím, že žvýkali tabák vysypaný z cigaret.

Okolo půlnoci jsem jako první nastoupil na hlídku, zatímco ostatní tři šli spát.

Vytáhl jsem z batohu přístroj pro noční vidění a propátrával vyvýšeninu na západě, kde končila utržená skála. Přístroj Starlight je napájen baterií a poskytuje nazelenalý obraz, jak zesiluje zbytkové světlo hvězd a měsíce.

Povšiml jsem si, že asi o sto metrů dál stéká ze skalnatého převisu malý vodopád. Pak jsem postřehl pohyb, pevně jsem se opřel lokty o plochý kámen před sebou a pořádně jsem zaostřil.

Seděla v podřepu na kameni vedle vodopádu a bylo ji dobře vidět, protože byla úplně nahá. Pila ze spojených dlaní, pak se přesunula pod vodopád a nechala na sebe stékat proud vody, rukama si projížděla vlasy, pak si umyla boky a nohy, zadek, rozkrok.

Zíral jsem na ni jako uhranutý. Za jiných okolností by to působilo smyslně, ale v téhle situaci to bylo groteskní, jako sledovat lvici, jak se zálibně olizuje po jídle.

Sáhl jsem za sebe po M-šestnáctce a opřel ji o kámen. Ještě jednou jsem se podíval k vodopádu, a pak jsem nacvičeným gestem po paměti nasadil na pušku přístroj pro noční vidění a zamířil jsem.

Pořád se ještě myla, strčila pod proud vody pravou nohu, pár vteřin ji tam nechala, a pak tam strčila levou.

Ve Starlightu vypadala pětadvacet metrů daleko, ale ve skutečnosti to bylo sto, což je pro M-šestnáctku dost; je stavěná na to, aby chrlila náboje na kratší vzdálenosti.

Našel jsem si ji v zaměřovači a zklidnil ruce. Budu mít jenom jednu ránu. A ta bude pořádně hlasitá, jelikož nemám tlumič. Ať už se trefím nebo ne, budeme odsud muset hezky rychle zmizet.

Odvrátila se od vodopádu a poznal jsem, že si nazouvá sandály. Stála ke mně čelem, úplně nahá, a já jí nasadil nitkový kříž v zaměřovači přímo na srdce.

Bůhvíproč jsem jí potřeboval ještě jednou pohlédnout do tváře, uložit si ji do paměti, vtisknout do mysli. Podíval jsem se kousek nad kříž, na její obličej, a spatřil týž nezaujatý, vzdálený výraz jako u řeky.

Přehodila si dlouhé černé vlasy přes pravé rameno a vymačkávala si z nich vodu.

Znovu jsem jí zamířil mezi ňadra a zmáčkl jsem spoušť právě ve chvíli, kdy se shýbla pro černý úbor.

Výstřel hlasitě proťal noční ticho a odrážel se ozvěnou od skal. Poplašil noční ptáky a zvířata a tři muži za mnou vyskočili na nohy, ještě než ozvěna dozněla ve vzdálených kopcích.

Naposledy jsem se podíval k vodopádu, ale byla pryč. Dawson rozčileně vykřikl: „Co se sakra…“

„Ta ženská.“

„Do prdele!“ ujelo Smittymu. Johnson se zeptal: „Dostals ji?“

„Možná…“

„Možná?“ vyjel Dawson. „Možná? Možná bysme odtud měli vypadnout! Sakra!“

„To je pravda. Spakujte se.“

Posbírali jsme věci, a protože jsme spali v botách, v minutě jsme byli připraveni k odchodu.

Vedl jsem je dolů po jižním svahu kamenného moře. Ve tmě se šlo pomalu a chůze byla riskantní. Srpek měsíce zaléval slabým světlem bílé kameny – a taky nás. Neslyšel jsem výstřel, protože použila tlumič, ale zaslechl jsem, jak se kulka kousíček od nás odrazila od skály.

Zalehli jsme na zem, pak jsme se vydrápali do podřepu a přikrčení jsme klopýtali dál, kličkovali jsme, krčili se, dělali jsme všechno možné, abychom nebyli snadný cíl.

Další kulka se odrazila kdesi napravo od nás, pak další a ještě další. Představil jsem si ji, jak nahá za něčím klečí, míří ruskou odstřelovačskou puškou, pátrá v zaměřovači po náznaku pohybu a stínech od měsíčního světla, pokouší se odhadnout, kam se vydáme, a tu a tam vystřelí, aby nám dala najevo, co od ní můžeme čekat.

Dorazili jsme do míst, kde kamenné moře přecházelo v les, a bleskově jsme vběhli do úkrytu mezi stromy.

Ujal jsem se vedení a procházeli jsme černočernou temnotou lesa, jak nejrychleji to šlo.

Dorazili jsme k široké cestě, po níž se nedávno pohybovalo značné množství kol, tankových pásů a gumových sandálů. Jakkoli se to mohlo zdát nerozvážné, vydal jsem se týmž směrem, kterým se ubíraly nepřátelské jednotky; zamířili jsme po cestě na jih.

Asi za hodinu jsme před sebou v dálce zaslechli rachotivé dunění mohutných dieselových motorů a rachot tankových pásů.

Zvolnili jsme chůzi, v odstupu jsme je následovali a doufali, že se nečekaně nezastaví, aby si dali pauzu.

Šli jsme celou noc, sledovali nepřátelskou armádu, která se pomalu šinula vpřed. Bylo mi jasné, že před svítáním se vozidla a muži rozptýlí do džungle, aby se schovali před naším letectvem a vrtulníky. Budeme muset jejich denní tábor obejít, a tak jsem zavedl své muže východním směrem do lesa. Narazili jsme na potok stékající z kopců k pobřeží, asi hodinu jsme podle něj šli a pak jsme se zase stočili na jih v naději, že už jsme obešli nepřátele, kteří se touhle dobou rozptylují po lese.

Za svítání jsme se zastavili v bambusovém houští, abychom si odpočinuli. Popravdě řečeno, byli jsme tak vyčerpaní, že jakmile jsme zastavili, padli jsme na zem a usnuli mezi bambusy a chřestýšova.

Probudilo mě dopolední slunce a horko. Posadil jsem se, po obličeji a po krku mi stékal pot.

Seržant Dawson byl taky vzhůru a popíjel z víčka od polní láhve cosi, co vypadalo na instantní kávu. Zeptal se mě: „Jak to, žes ji minul? A proč jsi vůbec vystřelil?“

Opáčil jsem: „Minul jsem, protože se mi to přihodilo a vystřelil jsem, protože jsem se rozhodl vystřelit. Něco se ti na tom nelíbí?“

Pokrčil rameny.

Zkoumal jsem terénní mapu. Dawson se mě zeptal: „Jak daleko to ještě máme k Alfě?“

Odložil jsem mapu. „Nevím, kde jsme, takže nevím, kde je Alfa.“

Taková odpověď se mu nezamlouvala, a tak jsem dodal: „Až vyrazíme, najdu v terénu nějaké záchytné body a zorientuju se podle nich. Nelam si s tím hlavu, seržante.“

„Ano, pane.“

Když chcete přežít, je potřeba ujasnit si, kdo rozhoduje. A tak jsem poručil: „Probuď ostatní a vyrazíme. Najíme se za pochodu. Už jsme na jednom místě moc dlouho.“

„Ano, pane.“

Seržant Dawson vzbudil Smittyho a Johnsona a během minuty už jsme mířili na jih. Bambusový háj přešel v roztroušené stromy, pak v hustý subtropický palmový porost, který nás řezal do rukou a do tváří.

Než uběhla hodina, zorientoval jsem se v mapě a oznámil jsem: „Shromaždiště Alfa je asi dvacet kilometrů jihozápadně. Za denního světla to tam nestihneme, ale aby nás vyzvedli, potřebujeme tam být v 6:00 ráno.“

Všichni přikývli, když už ne nadšeně, tak přinejmenším s mírným optimismem. Ještě jeden den a noc v tomhle pekle a s prvním ranním světlem už budeme na kouzelném létajícím koberci a půl hodiny nato v základním táboře na pobřeží, dáme si sprchu, dopřejeme si poctivá vajíčka se slaninou a podáme hlášení, ne nutně v tomhle pořadí. Kdyby bylo na mně, nejradši bych všechno naráz.

Měl jsem v téhle díře strávit ještě devětadvacet dní a je zvykem neposílat člověka na průzkum, pokud mu zbývá míň než třicet. Ať už to dopadne jakkoli, tahle výprava je moje poslední.

Zanořili jsme se pod příkrov džungle, kde rostlo díky nedostatku světla minimum keřů, takže nám nic nebránilo v rychlém postupu. Ale sotva jsme vlekli nohy. Všichni jsme měli potničky, zhnisané boláky, opruzeniny, podebrané rány a na nohou puchýře velké jako cibule. Připadalo mi, že zdoláváme stěží dva kilometry za hodinu.

V džungli se začalo stmívat dlouho před západem slunce a v sedm večer, kdy by ještě mělo být světlo, už skoro padla tma, ačkoli tu a tam od západu problesklo slunce.

Plahočili jsme se dál, já, seržant Dawson, Smitty a Johnson, jediní, kdo přežili z průzkumné skupiny s kódovým označením Black Weasel. Lokalizovali jsme pohyby nepřítele, ale bez vysílačky jsme je nemohli ohlásit. Dokázali jsme se vyhýbat mohutným nepřátelským jednotkám, ale nedokázali jsme uniknout jedné osamocené ženě, která se na nás přímo posedle upjala. Představoval jsem si, jak jím smažená vajíčka a podávám hlášení veliteli a zpravodajcům, a nenapadalo mě, co jim říct krom toho, ať sem ze všeho nejdřív pošlou dobrý protiodstřelovačský tým a teprve pak kohokoli dalšího. A nebudte překvapeni, pokud se vám prvních pár týmů, co sem pošlete, už nikdy neozve…

Vyšli jsme do dlouhého pruhu světla, které ostře kontrastovalo s tmou všude kolem, a já okamžitě zbystřil na nejvyšší míru. Užuž jsem měl na jazyku: „Rozptylte se do stínu,“ ale vtom jsem vpředu postřehl pohyb.

I když měla tlumič plamene, zahlédl jsem vysoko v korunách stromů záblesk výstřelu, ani ne pětasedmdesát metrů od nás. Johnson za mnou zachroptěl a uslyšel jsem, jak dopadl na zem.

Zaklekl jsem do střelecké pozice a vyprázdnil půl zásobníku směrem, kde jsem viděl ten záblesk.

Zatímco jsem pálil do míst, kde jsem ji tušil, zaregistroval jsem nalevo další pohyb. Ohlédl jsem se. Dlouhá liána se obloukem zhoupla zpátky k místu, které jsem kropil kulkami. Ta ženská už na ní nebyla, ale ještě před chviličkou ano, a teď se ukrývala v korunách stromů někde nalevo ode mě.

Dawson se Smittym pálili stejným směrem jako já, a než jsem stačil stočit palbu do míst, kam se podle mě zhoupla na liáně, Smitty vykřikl bolestí, vstal, udělal pár vrávoravých kroků a svalil se tváří na zem. Viděl jsem, jak sebou jeho tělo škublo, jako by dostalo další zásah.

Stočil jsem hlaveň směrem, kde jsem odhadoval, že by teď měla být. Dawson dál pálil na původní místo, a tak jsem na něj křikl: „Liána!“

Pochopil to a stočil zbraň stejným směrem jako já. Lesním porostem svištěly červené stopovky, na zem padalo listí, kusy větví a palmové listy.

V podřepu jsme couvali, nepřestávali jsme střílet, a asi po padesáti metrech jsme vklouzli do hustého křoví.

Dawson byl poprvé za dobu, co jsem ho znal, viditelně otřesený. Dokolečka opakoval: „Kristepane. Panebože. Panebože.“

„Klid,“ řekl jsem mu.

Seděl na zemi se zkříženýma nohama, pak se začal pohupovat dopředu dozadu a cosi nesrozumitelně blábolil.

Mírně jsem mu řekl: „Seber se, seržante. Okamžitě se seber.“

Zdálo se, že mě nevnímá, pak se mu tvář zničehonic rozjasnila a prohlásil: „Dostali jsme ji. Vím to. Viděl jsem ji, jak spadla. Odpráskli jsme tu svini.“

Nevěřil jsem tomu, ale bylo to příjemné pomyšlení.

Poručil jsem mu: „Vstaň.“ Vstal.

„Pojď za mnou.“

Poodešel jsem asi o sto metrů dál, našel jsem další houštinu a rozhodl: „Zůstaneme tu do půlnoci, pak se vydáme k místu srazu. Jasné?“

Přikývl.

Tiše jsme tam seděli až do setmění, trochu jsme se napili vody a snědli pár domácích sušenek, co jsme našli u mrtvého Landona.

Seržant Dawson se vzpamatoval, a aby vykompenzoval své předchozí selhání, navrhl: „Pojd, vyřídíme si to s ní. Máš přístroj na noční vidění. Ona ho nemá, viď? My ji ve tmě uvidíme, ona nás ne.“

Vyslechl jsem si ho, jako bych tu šílenost zvažoval, a pak jsem řekl: „Myslím, že nejlíp uděláme, když si dáme pohov. Věřím, že odtud dokážu najít Alfu i potmě. Když se vydáme za tou ženskou, ztratíme orientaci a nestihneme sraz. Co říkáš?“

Tvářil se, že o tom přemýšlí, pak přikývl. „Jo. Musíme se dostat zpátky a ohlásit, co se stalo. Ať na tu bestii pošlou protiodstřelovačský tým.“

„Přesně tak. Ať to vyřídí profíci.“

„Jo…“

„Můžeme jít s nimi a radit jim.“

Chvíli mlčel, pak řekl: „Nedostaneme se odtud, poručíku. Chápeš? Je až moc dobrá. Nenechá nás vyváznout.“

Chvíli jsem mlčel a pak jsem se s ním podělil o dobré zprávy i o ty špatné, protože jsem věděl, že mi nic jiného nezbývá. „Jeden z nás se odtud dostane. Chce, aby se jeden z nás vrátil, bud velitel skupiny nebo seržant – já nebo ty –, a vyprávěl jim o ní. Jinak by celá ta její svinská hra na kočku a na myš nebyla k ničemu. Mohla nás všechny odrovnat kdykoli, hned od toho prvního dne, ale neudělala to. Donutila nás zdrhat se sevřeným zadkem, klepat se strachy, že jsme se div nepodělali. Riskovala krk, aby nás dostala až úplně na dno, a dělala to kvůli publiku. Jeden z nás, ty nebo já, za svítání do toho vrtulníku nastoupí. Jestli to budeš ty, chci, abys přesně a profesionálně vylíčil, co se tady odehrálo. Dej si záležet, abys nijak neočernil mrtvé, aby z toho vyšli se ctí. Pak se sem dobrovolně vrátíš – anebo to možná budu já – a vyrovnáme si s ní účty. Jasné?“

Dlouho neodpovídal, pak řekl: „Jasné.“

„Fajn.“ Potřásli jsme si rukama.

Šli jsme nocí, já navigoval, jak nejlépe jsem svedl, využíval jsem kompas a hlídal tempo.

Hodinu před rozbřeskem začal terén prudce spadat dolů a to mi prozradilo, že už jsme blízko shromaždiště Alfa, což byla dolina ve tvaru mísy, asi kilometr v průměru, hustě zarostlá sloní trávou.

Zbývalo nám necelých dvacet minut, abychom se dostali přibližně doprostřed, a nemělo by to být těžké – prostě jen půjdeme dolů, dokud se terén zase nezačne zvedat. Nic složitého, tvrdil Royal Duck. Dno mísy se přece nedá minout ani ve tmě.

Podíval jsem se na nasvícený displej hodinek. Do 6:00 chybělo jen pár minut, ale neslyšel jsem vrtulník ani jsem nevěděl, jestli už jsme dorazili na dno.

Za normálních okolností by nevadilo, kdybychom byli třeba sto metrů daleko, protože bychom mohli použít signalizační zrcátko anebo v případě nouze odpálit dýmovnici. Jenže géniové, co tohle místo vybírali, zapomněli na přízemní mlhu, která se v prohlubni poránu usadila. Mělo to i svou světlou stránku – dáma s puškou, pokud se skrývá někde na okraji doliny, nás neuvidí. Třeba to přece jen zvládneme oba dva.

Kdesi nad mlhou vycházelo slunce; vrtulníky budou mít dost světla, aby tuhle mísu s hrachovou polívkou našly.

Usoudili jsme s Dawsonem, že už jsme v místě, odkud se terén na všechny strany zvedá, a tak jsme se zastavili a napínali sluch, jestli zachytíme hřmot rotorů; jen jsme doufali, že ho přes svoje hlasité oddechování vůbec uslyšíme.

Vyčkávali jsme. Už měli deset minut zpoždění, ale to nebyl důvod ke znepokojení. Piloti si při těchhle akcích uprostřed ničeho vždycky dávají pozor a mívají ve zvyku oddalovat přílet a otálet. Přiletí dva vrtulníky Huey, aby pobraly deset mužů, i když jsme zbývali jen dva, a krom toho ještě dva ozbrojené vrtulníky Cobra, které je budou krýt. Kdyby se střetli s palbou, pokusí se ji zarazit. Občas přistávali i pod palbou. Ale ne vždycky.

Už bylo patnáct minut po stanoveném čase a Dawson prohodil: „Nepřiletí. Neozvali jsme se jim, tak nepřiletí.“

„Cekáme tady na dohodnutém místě právě proto, že jsme se jim neozvali,“ opáčil jsem.

„Jo, ale…“

„Nevykašlou se na nás.“

„Jo, já vím…, ale co když čekáme na špatném místě?“

„Krucinál, umím přece číst v mapě.“

„Jo? Necháš mě do ní kouknout?“

Podal jsem mu mapu a Dawson se do ní soustředěně zadíval. Byl dobrý ve spoustě věcí, ale pozemní navigace mezi ně nepatřila.

„Možná bychom se měli přesunout k Bravu,“ navrhl. „Proč?“

„Třeba vrtulníky narazily na zemi na rákosníky.“

„Pokud po nich někdo nezačne střílet, přiletí. Klídek.“ Čekali jsme. Dawson se zeptal: „Myslíš, že tu ta bestie někde je?“

„To poznáme.“

Čekali jsme a naslouchali. V 6:30 jsme ve svěžím ranním vzduchu uslyšeli vzdálené pleskání listů rotoru. Podívali jsme se jeden na druhého a poprvé za dlouhou dobu jsme se zmohli na úsměv.

Slyšeli jsme, jak se vrtulníky přibližují; bylo mi jasné, že piloti váhají přistát v mlze, když nevidí na zem. Ale dostali informace, že je tam jen sloní tráva, že je to bezpečné místo k přistání, a že jak budou klesat, spodní tah mlhu rozežene. Ale nebyli jsme s nimi ve spojení vysílačkou, takže nevěděli, kdo je na zemi čeká. Uvažoval jsem, jestli odpálit zelenou dýmovnici na znamení, že vzduch je čistý, anebo žlutou, která znamená pozor. To by jim prozradilo, že na ně čekáme, jenže taky bychom tím na sebe upozornili lidi, jejichž pozornost jsme upoutat nechtěli.

Dawson řekl: „Odpálím dýmovnici. Vyber barvu.“

„Ještě počkej. Až budou blíž. Nechtějí mezi dýmovnicí a přistáním víc než tři minuty, jinak se nakrknou a odporoučejí se.“

Poslouchal jsem, jak se vrtulníky přibližují, napočítal jsem do šedesáti, pak jsem odpálil žlutou dýmovnici. Chomáče žlutého kouře se zpočátku převalovaly ve vlhkém nehybném vzduchu nad zemí, pak začaly stoupat mlhou. V určitou chvíli asi prorazily nahoru, protože hřmot vrtulníků znenadání rychle zesílil. Pár vteřin nato jsem zahlédl nad hlavou obří stín a mlha se začala mlít, jako by se jí zmocnilo tornádo.

První vrtulník byl dvacet metrů od nás; vypadal v šedé mlze strašidelně, jak dosedal na zem. Druhý byl asi o dvacet metrů dál.

Rozběhli jsme se s Dawsonem k tomu bližšímu. Rukama jsme dávali posádce signály, že jsme jen dva, ať pošlou druhý vrtulník pryč. Pochopili to, protože vzdálenější vrtulník se odlepil od země, ještě než jsme dorazili k prvnímu. Náš vrtulník se vznášel asi metr a půl nad zemí a já plácl Dawsona přes zadek, abych ho pobídl, že má lézt první. Natáhl se nahoru a velitel posádky ho chytil za ruku. Našel nohama podvozkovou lyži a ve dvou vteřinách byl v kabině. Já byl v mžiku za ním; mám pocit, že jsem předvedl mistrovský výkon ve skoku do výšky. Zařval jsem, abych překřičel rachot vrtule a motoru: „Jsme jen dva! Osm mrtvých! Leťte! Leťte!“

Velitel přikývl a vysílačkou dal instrukce pilotovi.

Sedl jsem si se zkříženýma nohama na podlahu. Vrtulník si kvapně razil cestu mlhou.

Podíval jsem se na Dawsona, který klečel vedle mě a už si stačil zapálit cigaretu. Naše pohledy se setkaly a Dawson mi ukázal zdvižený palec. V okamžiku, kdy vrtulník vystoupal z mlžné prohlubně, vyletěla Dawsonovi cigareta z pusy, zhroutil se dopředu a spadl mi obličejejn do klína. „Palba!“ zařval jsem, popadl jsem Dawsona za ramena a překulil ho na záda.

Civěl na strop kabiny a z rány v hrudi, kudy vyšla kulka, se mu řinula krev.

Oba boční střelci spustili palbu, kropili kulkami les pod sebou a vrtulník Huey se co nejrychleji vzdaloval. Cobry zahájily palbu z raketometú a kulometů Gatling, ale bylo to spíš jen pro efekt. Nikdo netušil, odkud výstřel přišel. Já však věděl, kdo ho vypálil.

Sklonil jsem se k Philu Dawsonovi a hleděli jsme jeden druhému do očí. „To bude dobrý,“ řekl jsem mu. „Vylížeš se z toho.

Hned tě odvezeme do nemocnice. Jenom vydrž. Vydrž. Ještě pár minut.“

Pokoušel se promluvit, ale přes hřmot ho nebylo slyšet. Naklonil jsem se mu uchem až k ústům a rozeznal, co říká: „Ta svině.“ Pak z něj vyprchal život.

Seděl jsem vedle něj a držel ho za ruku, která pomalu chladla. Velitel posádky a střelci po nás vrhali postranní pohledy a oba piloti zrovna tak.

Nejprve jsme přistáli v polní nemocnici a zdravotníci odnesli Dawsonovo tělo, pak vrtulník doletěl do základního tábora a vyložil mě u velení Lurps.

Pilot se s nimi už předem spojil vysílačkou a plukovník Hayes – Royal Duck – mi přijel naproti džípem. Byl sám, což od něj byla milá pozornost. „Vítejte doma, poručíku,“ pozdravil mě.

Přikývl jsem.

Požádal mě, ať mu potvrdím, že jsem jediný, kdo zůstal naživu.

Přikývl jsem.

Poplácal mě po zádech.

Nasedli jsme do džípu a zamířili přímo k jeho domu, malé dřevěné chatě s plechovou střechou. Vstoupili jsme dovnitř a plukovník mi podal láhev whisky Chivas. Zhluboka jsem si přihnul, pak mě nasměroval k plátěnému křeslu.

„Zvládnete o tom teď mluvit?“ zeptal se.

„Ne.“

„Takže později?“

„Ano. Ano, pane.“

„Dobrá.“ Poklepal mě po rameni a zamířil ke dveřím. „Ženská,“ řekl jsem. Otočil se ke mně. „Cože?“

„Odstřelovačka. Zatraceně nebezpečná ženská.“

„Aha… Neberte si to tak. Dopijte tu láhev. Přijdte za mnou, až se na to budete cítit. Ke mně do kanceláře.“

„Vrátím se tam tam a dostanu ji.“

„Dobrá. Promluvíme si o tom později.“ Starostlivě se po mně podíval a odešel.

Seděl jsem tam a myslel na Dawsona, Andolottiho, Smittyho, Johnsona, Markowitze, Garciu, Beattyho, Landona a Mullera a nakonec na tu odstřelovačku.

Poté, co jsem podal hlášení, zaměřilo se na oblast našeho průzkumu letectvo a týden tam provádělo kobercové nálety. Jakmile bombardování skončilo, poslali jsme tam tři protiodstřelovačské týmy po dvou mužích. Chtěl jsem odletět s nimi, ale plukovník Hayes mi to zakázal. Asi jsem měl štěstí, protože ze tří týmů se zpátky vrátil jenom jeden.

Na pár týdnů jsme se z té oblasti stáhli, pak jsme tam poslali pěchotu o dvou stech mužích, aby našli a vyzvedli těla mých osmi druhů a pochopitelně se porozhlédli po té dámě s puškou. Tela nenašli; možná je zlikvidovalo bombardování a dělostřelba. A pokud jde o odstřelovačku, po té se taky slehla zem.

Vrátil jsem se domů a vytěsnil všechny ty události z mysli. Nebo jsem se o to aspoň snažil.

I po odjezdu jsem zůstal v kontaktu se spoustou chlapů od Lurps, kteří ve Vietnamu zůstali, a ti mi čas od času psali a odpovídali mi na otázky, které jsem jim dokolečka kladl: Našli jste ji? Zabila ještě někoho?

Odpovědi vždycky zněly „ne“ a „ne“.

Zdálo se, že se vypařila; možná přišla o život při bombardování a dělostřeckých útocích, anebo prostě včas utekla. Mezi muži, který ten příběh znali, se stala legendou a záhadné zmizení jí jen přidávalo na téměř bájném statutu.

Dodnes netuším, co ji motivovalo, jakou tajnou hru s námi hrála a proč. Odhaduju, že jí možná Američané pozabíjeli rodinu, nebo ji naši vojáci znásilnili, anebo prostě jen prokazovala službu vlasti stejně jako my.

Pořád ještě mám tu mosaznou nábojnici, co jsem sebral na břehu řeky, a čas od času ji vytáhnu z šuplíku ve stole a prohlížím si ji.

Nechci, aby to vypadalo jako posedlost, ale jak plynuly roky, začal jsem věřit, že je ta žena stále naživu a že se s ní jednoho dne někde potkám, i když netuším kdy a kde.

Nepochybuji, že ji poznám, její tvář mám dodnes před očima stejně zřetelně jako tehdy, a je mi jasné, že ona pozná mě – chlapa, kterého nechala přežít, aby vypověděl světu její příběh. Teď je příběh vypovězen, a jestli se naše cesty ještě někdy zkříží, jen jeden z nás dvou z toho vyjde živý.

CO MOHLA NABÍDNOUT

Thomas H. Cook

„To vypadá na nebezpečnou ženskou,“ poznamenal můj kamarád. Nebyl se mnou předešlou noc v tom baru, neviděl ji, neviděl mě, jak jdu za ní.

Lokl jsem si vodky a zabloudil pohledem k oknu. Venku svítilo odpolední slunce, stejné jako kdykoli dřív, jenže mně už stejné nepřipadalo. „Asi máš pravdu,“ řekl jsem.

„Co se teda stalo?“ vyzvídal kamarád.

Tohle: Seděl jsem v baru. Byly dvě ráno. Lidi kolem mě byli jako diskety ze seriálu Mission Impossible až na to, že v sobě neskrývali žádné poslání, byli jen naprogramováni na sebezničení. Člověk skoro slyšel, jak se jim v hlavě vytrvale a neúprosně přehrává čínské přísloví: Když půjdeš vytrvale po cestě, kterou kráčíš, nakonec dojdeš k cíli.

Co bylo jejich cílem? Řekl bych, že u všech skoro totéž. Dopít tenhle drink, doklepat do konce tuhle noc, tenhle týden… a tak pořád dokola. Jednou zdechnou jako zvířata, která se po dlouhé namáhavé cestě nakonec zmožená vyčerpáním zhroutí pod tíhou nákladu. A co hůř, pro mě tenhle bar představoval svět v malém; těch pár much, co s tlumeným bzukotem poletovalo kolem, bylo zosobněním nás samotných.

Píšu o „nás“ v jednom románu za druhým. Vždycky v ponurém tónu. V mých knihách se nekonají žádné happy-endy. Lidé jsou bezradní a bezmocní, dokonce i ti chytří…, hlavně ti chytří. Všechno je marné, všechno je pomíjivé. I nejsilnější city rychle uvadají. Záleží jen na pár věcech, a i to jenom proto, že jsme si usmysleli, že by na nich záležet mělo. Pokud to potřebujeme podpořit důkazem, vymyslíme si ho. Mám za to, že existují tři druhy lidí: ti, co podvádějí druhé, ti, co podvádějí sami sebe, a ti, co pochopili, že se v životě těžko setkají s někým jiným než s příslušníky prvních dvou skupin. Sám sebe pochopitelně zařazuju do té třetí skupiny; jsem jediný svého druhu, člověk, který chápe, že uvidět věci v plném světle znamená spatřit nejhorší možnou temnotu.

A tak jsem se potuloval ulicemi, vymetal bary a byl jsem – aspoň podle svého soudu – jediný na světě, kdo ví všechno, co se vědět dá.

A pak vešla do dveří ona.

Byla celá v černém, až na jediné – náhrdelník z droboučkých bílých perel. Všechno ostatní, klobouk, šaty, punčochy, lodičky, malá kabelka, všechno ostatní bylo černé. A tak na první pohled vypadala jako prototyp nebezpečné ženy ze starého béčkového filmu; klobouk se širokým okrajem, co zakrývá jedno oko, vysoké podpatky klapající po deštěm zmáčených ulicích, cizí bankovky v drobné černé peněžence. Budila zdání špionky, vražedkyně, halil ji opar tajemné minulosti a samozřejmě nádech nebezpečného erotična.

Vidí chlapům až do žaludku, říkal jsem si, jak kráčela k barpultu a usedala na krajní stoličku. Vidí jim až do žaludku… a využívá toho.

„Jak sis ji teda zaškatulkoval?“ zeptal se kamarád.

Pokrčil jsem rameny. „Jako naprosto bezvýznamnou.“

Znuděně jsem se díval, jak každým pohybem podtrhuje melodramatický dojem. Zapálila si cigaretu a zádumčivě pokuřovala, malátně přivírala oči, ostentativně dávala najevo znavenost světem, jak to dělávají hrdinky starých černobílých filmů.

To je ono, pomyslel jsem si. Je ztělesněním slova noir v nejhorším slova smyslu, tenoučká jako filmový pás a zrovna tak průsvitná na okrajích. Podíval jsem se na hodinky. Je načase jít, řekl jsem si, je načase odebrat se domů, natáhnout se na postel a libovat si ve své pochmurné nadřazenosti, blahopřát si, že jsem se zase jednou nenechal poblouznit tím, čím se nechávají poblouznit jiní.

Jenže byly teprve dvě ráno, a to je na mě ještě brzy. A tak jsem otálel v baru a dumal, i když jen tak okrajově a skoro bez zájmu, jestli svede ještě něco jiného než předvádět, jak je „nebezpečná“.

„Co potom?“ vyzvídal kamarád.

Potom sáhla do kabelky, vylovila malý černý zápisník, rozevřela ho, něco napsala a poslala mi papírek po lidech u barpultu.

Pochopitelně byl složený. Rozložil jsem ho a přečetl si, co v něm stojí: Vím o životě totéž, co vy.

Nějaký takový nesmysl jsem očekával, a tak jsem na rub papíru obratem napsal odpověď a poslal ji kolem barpultu zpátky.

Rozložila papír a přečetla si můj vzkaz: Ne, nevíte. A nikdy vědět nebudete. Vak, aniž vzhlédla, světelnou rychlostí naškrábala odpověď, poslala mi ji, kvapně posbírala svých pět švestek a zamířila ke dveřím. Papírek šel z ruky do ruky, a než dorazil ke mně, byla už pryč.

Rozložil jsem vzkaz a přečetl si její odpověď: Tři mínus.

Naježil jsem se. Třimínus? Jak se opovažuje! Otočil jsem se jako na obrtlíku a vyběhl jsem z baru. Ležérně se venku opírala o nízký plot z tepaného železa.

Zamával jsem jí vzkazem před nosem. „Co to má znamenat?“

Usmála se a nabídla mi cigaretu. „Četla jsem vaše knížky. Jsou příšerné.“

Nekouřím, ale přesto jsem nabízenou cigaretu přijal. „Takže vy jste kritička?“

Vůbec otázce nevěnovala pozornost. „Napsané jsou hezky,“ řekla a připálila mi červeným umělohmotným zapalovačem. „Ale váš názor je úplně špatný.“

„Který názor?“

„Vy razíte jenom jeden,“ prohlásila sebejistě. „Že všechno skončí špatně, ať děláme, co děláme.“ Rysy se jí napjaly. „Když jsem napsala Vím o životě totéž, co vy, nebyla to tak úplně pravda. Vím víc.“

Dlouze jsem nasál kouř. „Tak co,“ zeptal jsem se nenucené, „mám to pokládat za rande?“

Zavrtěla hlavou a oči jí zničehonic potemněly a zvážněly. „Ne,“ odpověděla, „za milostný návrh.“

Užuž jsem chtěl něco říct, ale zarazila mě zvednutou rukou.

„Ráda bych to udělala s vámi,“ zašeptala smrtelně vážným tónem. „Protože víte skoro tolik, jako já. Chci to udělat s někým, kdo toho ví tolik.“

Z výrazu v jejích očích jsem vyčetl, o čem mluví. „Potřebovali bychom pistoli,“ namítl jsem s blazeovaným úsměvem.

Zavrtěla hlavou. „Střelnou zbraň bych rozhodně nepoužila. Jedině prášky.“ Odhodila cigaretu. „A chci, abychom spolu byli v posteli,“ dodala věcně. „Abychom nazí leželi jeden druhému v náručí.“

„Proč?“

Zlehýnka se usmála. „Abychom předvedli světu, že jste se mýlil.“ Její úsměv se rozšířil, skoro škádlivě. „Že existují i dobré konce.“

„Sebevražda?“ zeptal jsem se. „Tomu říkáte dobrý konec?“

Zasmála se a mírně pohodila vlasy. „Je to jediný možný dobrý konec,“ prohlásila.

A já si pomyslel, je cvok, ale poprvé za dlouhá léta jsem chtěl slyšet víc.

„Společná sebevražda,“ zašeptal můj kamarád. „Ano, přesně to mi nabízela,“ přitakal jsem. „Ale ne hned. Prohlásila, že napřed musím něco udělat.“

„Co?“

„Zamilovat se do ní,“ odpověděl jsem tiše. „A ona si byla jistá, že to uděláš?“ zeptal se kamarád. „Že se do ní zamiluješ?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

Ale taky věděla, že to mívá svá úskalí, že to bývá cesta plná výmolů a nástrah. A tak se rozhodla přeskočit námluvy, zdlouhavé vyměňování triviálních životopisných údajů. Půjdeme na to od tělesné intimity, prohlásila, to bude brána, skrze kterou jeden druhého poznáme.

„Takže teď odjedeme ke mně,“ zakončila vysvětlování. „A tam si zašoustáme.“

„Zašoustáme?“ uchechtl jsem se. „Nejsi zrovna romantička, co?“

„Můžeš mě svlíknout, když budeš chtít. Když ne, udělám to sama.“

„Možná bys měla,“ zavtipkoval jsem, „abys neriskovala, že ti vymknu rameno.“

Rozesmála se. „Když to chlapovi jde moc od ruky, začnu být podezíravá. Říkám si, že si nějak moc důvěrně rozumí se všemi ženskými patentkami, knoflíky a zipy. Začne mi vrtat hlavou, jestli třeba…, no, jestli si to třeba někdy neoblíkal sám.“

„Prokristapána,“ zaúpěl jsem. „Tohle tě fakt napadá?“

Pohled i hlas jí zvážněly. „Jsou praktiky, které nesnesu.“

V očích se jí zračila otázka a já věděl jaká. Chtěla vědět, jestli nemám nějaké tajné tužby nebo výstřední sexuální libůstky, jestli neprovozuju nějaké „praktiky“, které „nesnese“.

„Jsem skrznaskrz normální,“ ujistil jsem ji. „Na žádné výstřelky mě neužije.“

Zdálo se, že si oddechla. „Jmenuju se Veronica,“ řekla.

„Už jsem se bál, že se mi ani nepředstavíš. Že to bude takové to setkání, při kterém se jeden o druhém ani nedozvíme, co jsme zač. Jako když se na nočním moři minou dvě lodi.“

„To by bylo hrozně banální,“ namítla.

„To by bylo.“

„Krom toho,“ dodala, „já vím, kdo jsi.“

„No jistě.“

„Bydlím pár kroků odtud,“ řekla a nabídla, že mě tam dovede.

Bylo to kapku dál než jen pár kroků, ale na tom nezáleželo. Bylo po druhé ranní a ulice zely prázdnotou. Dokonce i v New Yorku nebývá v některých ulicích, zejména v některých ulicích v Greenwich Village, nikdy moc rušno, a když lidé odejdou do práce nebo se vrátí domů, panuje v nich klid skoro jako na venkově. Tu noc se stromy lemující Jane Street jemně kolébaly ve studeném podzimním větříku a já se rozhodl přijmout, co mi nabízí. Navzdory všem těm „nebezpečným“ řečičkám nejspíš nepůjde o nic víc než o kratičkou erotickou epizodu, možná ještě snídani a odlehčenou společenskou konverzaci nad kávou a loupáky. Pak si zase půjde po svém a já taky, protože jeden z nás to tak bude chtít a druhému nebude stát za to, aby mu to rozmlouval.

„V mrazáku je vodka,“ řekla, když odemkla dveře, vešla dovnitř a rozsvítila.

Odebral jsem se do kuchyně, zatímco Veronica zamířila chodbičkou na druhou stranu. Lednice stála u vzdálenějšího konce kuchyně a dvířka byla ověnčena fotografiemi Veroniky a mrňavého proplešatělého chlapa mezi pětačtyřiceti a padesáti.

„To je Douglas,“ zavolala Veronica odkudsi z útrob bytu. „Můj manžel.“

Zahlodaly ve mně obavy.

„Není tu,“ dodala.

Obavy se rozplynuly.

„To doufám,“ řekl jsem a otevřel dveře mrazáku.

Když jsem je zavíral, v pravé ruce ledem ojíněnou láhev vodky, znovu jsem se ocitl tváří v tvář Veroničinu manželovi. Povšiml jsem si, že je poněkud obtloustlý, kolem očí má hluboké vrásky a na spáncích šediny. No, možná mu bude přes padesát, pomyslel jsem si. Ale navzdory tomu měl klukovský obličej. Veronica nad ním na fotkách čněla do výšky, jeho holá lebka jí stěží dosahovala k širokým ramenům. Byla na každém snímku a Douglas ji pokaždé láskyplně objímal kolem pasu. A pokaždé se usmíval s tak nespoutaným nadšením, že mi bylo jasné, že veškerou životní radost čerpá z Veroniky, z její blízkosti, z toho, že je její manžel; když je s ní, připadá si vysoký, štíhlý a hezký, vtipný, bystrý a možná i trochu elegantní. Právě tohle mu Veronica poskytuje – iluzi, že si ji zaslouží.

„Když jsme se potkali, dělal barmana.“ Veronica se objevila v kuchyni. „Teď prodává software.“ Natáhla neskutečně dlouhou a graciézní ruku ke kuchyňské lince, otevřela prostá dřevěná dvířka, vyndala dvě úplně obyčejné skleničky, postavila je na jednoduchý umakartový stůl a pak se ke mně obrátila. „S Douglasem to byla od začátku naprostá pohoda.“

Nedalo se to vyjádřit jasněji. Vzala si Douglase, protože se s ním doma mohla cítit skutečně jako doma, v jeho společnosti mohla být skutečně sama sebou. I kdyby v životě zažila velkou lásku, dala by před tím mužem přednost Douglasovi, protože před Douglasem nemusela nic předstírat, nemusela se do nikoho převtělovat, nemusela si nanášet make-up na duši. Začal jsem na toho přičáplíka trošku žárlit, na pocit bezpečí, který jí poskytuje, takže mu může pokojně lehávat na rameni, uvolněně oddechovat, usínat.

„Vypadá na fajn chlapíka,“ poznamenal jsem.

Veronica nedala najevo, jestli mě slyšela. „Dáváš si ji neředěnou,“ řekla. Mluvila o tom, jak piju vodku, čehož si nejspíš všimla v baru.

Přikývl jsem.

„Já taky.“

Oběma nám nalila a nasměrovala mě do obýváku. Závěsy byly zatažené a vypadaly trochu zaprášeně. Nábytek byl vybrán spíš s ohledem na pohodlí než na styl. Pár kytek v květináčích, většinou se zahnědlými okraji listů. Člověk je skoro slyšel žebronit o vodu. Pes žádný. Ani kočka. Ani rybičky, křečci, hadi nebo bílé myšky. Zdálo se, že když je Douglas pryč, žije Veronica úplně sama.

Až na knížky; ty zato byly všude, kam se člověk podíval. Těsnaly se na jedné vysokánské polici vedle druhé, vršily se na štosech při všech čtyřech stěnách, divže se nesesypaly. Autoři představovali celé spektrum, od nejstarších klasiků až po nejnovější bestsellery. Stendhal a Dostojevský stáli bok po boku Ann Riceové a Michaelu Crichtonovi. Mezi Robertem Stonem a Patričkem 0’Brianem se krčilo několik mých vlastních pochmurných výtvorů. Ale nikde žádná odborná literatura ani poezie. Všechno to byla beletrie, stejně jako sama Veronica – ta taky působila jako fiktivní postava, kterou stvořila a hodlá ji hrát až do konce. Byl jsem přesvědčený, že mi předvádí mistrovsky zahranou roli newyorské excentričky.

Přiťukla si se mnou; oči měla neuvěřitelně klidné. „Na to, k čemu se chystáme,“ připila.

„Mluvíme ještě pořád o společné sebevraždě?“ rýpl jsem si a odložil jsem skleničku, aniž bych z ní upil. „O co tady vůbec kráčí, Veroniko? Má to být nějaká nová verze Listopadové romance7“

„Netuším, o čem mluvíš.“

„O tom stupidním filmu, kde si k sobě umírající holka vezme chlapa, měsíc s ním žije a…“

„Já bych s tebou nežila,“ skočila mi do řeči Veronica. „O to nejde.“

„A taky neumírám,“ dodala. Kvapně upila vodky, odložila skleničku na stolek vedle pohovky a pak se zvedla, jako by ji zničehonic povolal neslyšný hlas, a napřáhla ke mně ruku. „Je načase jít do postele.“

„Takhle bez okolků?“ zeptal se kamarád. „Takhle bez okolků.“

Nedůvěřivě si mě změřil. „Celé je to fikce, vid? Vymyslel sis to.“

„To, co se stalo, se snad ani vymyslet nedá.“

„A co se teda stalo?“

Odvedla mě do ložnice. Mlčky jsme se svlékli. Zalezla pod pokrývku a poklepala na matraci. „Tahle půlka je tvoje.“

„Dokud se nevrátí Douglas,“ podotkl jsem a zalezl vedle ní.

„Douglas se nevrátí,“ řekla, pak se ke mně naklonila a něžně mě políbila.

„Jak to?“

„Protože je po smrti,“ odvětila nevzrušeně. „Umřel před třemi lety.“

Pověděla mi o manželově zdlouhavém trápení, o rakovině, která mu nejdřív napadla střeva a pak se rozšířila do jater a slinivky. Trvalo to půl roku a Veronica ho den co den navštěvovala. Každé ráno se u něj zastavovala cestou do práce, pak se vracela večer a zůstávala u jeho lůžka, dokud nenabyla jistoty, že tvrdě usnul. Teprve potom se odebrala sem, do téhle postele, hodinku, dvě nebo maximálně tři si zdřímla a dala si repete.

„Půl roku,“ poznamenal jsem, „to je dlouhá doba.“

„S umírajícím je spousta práce.“

„Jo, já vím,“ přitakal jsem. „Staral jsem se o tátu, když mi umíral. Než umřel, padal jsem únavou.“

„Takhle to nemyslím,“ řekla. „Nemyslím po fyzické stránce, nedostatek spánku a tak. To u Douglase nebylo nejtěžší.“

„Tak co?“

„Přesvědčit ho, že ho miluju.“

„Tys ho nemilovala?“

„Ne,“ odpověděla, pak mě znovu políbila, polibek se protáhl déle než ten první a já si během té prodlevy vzpomněl, že se před chvilkou zmiňovala, že Douglas momentálně prodává software.

„Software,“ odtáhl jsem své rty od jejích, „říkalas, že teď prodává software.“

Přikývla. „Taky že ano.“

„Ostatním mrtvým?“ Nadzvedl jsem se a podepřel si hlavu dlaní. „Cekám na vysvětlení.“

„Žádného se nedočkáš,“ opáčila. „Douglas chtěl odjakživa prodávat software. A tak neříkám, že je pod zemí nebo v nebi, ale že prodává software.“

„Pojmenovala sis smrt roztomile,“ poznamenal jsem. „Aby ses jí nemusela dívat zpříma do očí.“

„Říkám, že prodává software, abych se vyhnula hovoru, který by následoval, kdybych přiznala, že je po smrti,“ řekla Veronica úsečně. „Nenávidím utěšování.“

„Tak pročs mi řekla, jak se věci mají?“

„Protože chci, abys věděl, že jsem jako ty,“ odpověděla. „Že nikoho nemám. Že mě nikdo nebude oplakávat.“

„Takže jsme zase u sebevraždy,“ poznamenal jsem. „Copak se vždycky vrátíš oklikou zpátky ke smrti?“

Usmála se. „Víš, co řekl o smrti La Rouchefoucauld?“

„Ne, nesypu citáty z rukávu.“

„Řekl, že je jako slunce. Člověk se jí nemůže dívat do tváře moc dlouho, protože by oslepl.“ Pokrčila rameny. „Ale já si myslím, že když se na ni díváš pořád a porovnáváš ji se životem, tak si můžeš vybrat.“

Přitáhl jsem si ji do náručí. „Jsi pěkná podivínka, Veroniko,“ zalaškoval jsem.

Zavrtěla hlavou a sebevědomě prohlásila: „Ne. Příčetnějšího člověka abys pohledal.“

„A měla pravdu,“ řekl jsem kamarádovi. „Jak to myslíš?“

„Nabízela toho mnohem víc, než kdokoli, koho znám.“

„Co nabízela?“

Tu noc mi velkoryse nabídla svoje tělo, polibek tak procítěný, že jsem čekal, že jí od rtů začnou odletovat jiskry.

Nějakou dobu jsme se milovali, pak se náhle zarazila a odtáhla se. „Je načase popovídat si.“ Odebrala se do kuchyně a vrátila se s dalšími dvěma skleničkami vodky.

„Je načase popovídat si?“ zopakoval jsem. Pořád ještě jsem byl trošku nesvůj z toho, jak se ode mě nečekaně odtáhla.

„Nemám celou noc,“ řekla a podala mi skleničku.

Vzal jsem si ji z její ruky. „Takže ráno už si spolu nepřipijeme?“

Nahá se posadila na postel se zkříženýma nohama; její tělo působilo v namodralém světle hladce a étericky. „Umíš to se slovy,“ řekla a přiťukla si se mnou. „Já taky.“ Mírně se předklonila a oči se jí ve tmě zaleskly. „Jenže,“ dodala, „i když to člověk se slovy umí, nakonec se dostane do situace, kdy už není co říct. Už se nedá říct nic důležitého. Zbývají jen obratná, nanicovatá slůvka. Řečnický um. V tu chvíli člověk ví, že došel, kam se dalo, a že už nemá co nabídnout krom prázdného tlachání.“

„Drsná teorie, nezdá se ti?“ Napil jsem se vodky. „A krom toho, co může člověk dělat, když ne mluvit?“

„Mlčet,“ odpověděla Veronica.

Rozesmál jsem se. „Veroniko, ty toho zrovna moc nenamlčíš.“

„Většinou ano,“ oponovala.

„A co se za tím mlčením skrývá?“

„Vztek,“ odpověděla bez zaváhání. „Zuřivost.“

Rysy v obličeji se jí napjaly a já čekal, že dá průchod zlosti, kterou jsem v ní náhle vytušil.

„K mlčení se dá pochopitelně propracovat i jinak,“ řekla. Hodila do sebe vodku. „Douglas se k němu nedopracoval řečnickým umem.“

„Jak tedy?“

„Utrpením.“

Čekal jsem, že se jí roztřesou rty, ale neroztřásly. Čekal jsem, že jí zvlhnou oči, ale zůstaly suché a klidné.

„A strachem,“ dodala. Zalétla pohledem k oknu, chvíli tam prodlela, pak se obrátila zpátky ke mně. „Poslední týden neřekl ani slovo. Tak jsem poznala, že je načase.“

„Cože?“

„Že je načase, aby si Douglas našel novou práci.“ Srdce se mi v hrudi zastavilo. „Aby šel… prodávat software?“ zeptal jsem se.

Zapálila svíčku, postavila ji na úzkou poličku nad námi, pak škubnutím otevřela vrchní šuplík stolku u postele, vytáhla umělohmotnou lahvičku s prášky a zatřepala s ní, abych slyšel, jak pilulky uvnitř suše chrastí.

„Chtěla jsem mu dát tohle,“ řekla, „ale nebyl čas.“

„Jak to myslíš, že nebyl čas?“

„Viděla jsem mu to ve tváři. Skomíral, jako by už byl pod zemí. Jako by ho už pohřbili a on čekal, až vyprchají poslední zbytečky vzduchu. Takové prožíval utrpení, hrůzu. Věděla jsem, že každá další minuta by trvala příliš dlouho.“

Odložila prášky na stolek, popadla polštář, na kterém doposud ležela, jemně ho natřepala a přitiskla mi ho k obličeji. Pak ho zase zvedla a já měl bůhvíproč pocit, jako bych se probral zpátky k životu. „Nic jiného už jsem mu nabídnout nemohla,“ pronesla tiše. Dlouze, pomalu se napila vodky. „Můžeme toho druhým nabídnout tak málo.“

A já si zničehonic s pronikavou, drtivou jasností pomyslel: Její temnota je skutečná, kdežto ta moje je jenom póza.

„Cos udělal?“ zeptal se mě kamarád. „Pohladil jsem ji po tváři.“

„A co udělala ona?“

Odstrčila mi ruku, skoro neurvale. „Tady nejde o mě,“ prohlásila.

„V tuhle chvíli jde jenom o tebe,“ řekl jsem jí. Zamračila se. „Kecy.“

„Myslím to vážně.“

„Tím hůř,“ řekla kysele. Obrátila oči v sloup, pak je zase sklopila, temné a ocelové, jako dvojité ústí brokovnice. „Jde o tebe,“ řekla odměřeně. „Podvádět se nenechám.“

Pokrčil jsem rameny. „Celý život je podvod, Veroniko.“

Oči se jí zachmuřily. „To není pravda a ty to víš,“ prohlásila, skoro ta slova zasyčela. „A právě proto jsi lhář a všechny tvoje knížky jsou snůšky lží.“ Její hlas byl tak pevný a neústupný, že jsem ho vnímal jako závan větru. „Podívej,“ pokračovala, „kdyby ses skutečně cítil tak, jak popisuješ, zabil by ses. Kdybys v sobě všechny ty pocity skutečně choval, nedokázal bys žít jediný další den.“ Poskytla mi čas, abych jí oponoval, a když jsem to neudělal, pokračovala: „Vidíš všechno ostatní, jen ne sebe. A tím pádem přehlížíš to hlavní, Jacku. Přehlížíš, že jsi šťastný.“

„Šťastný?“ zopakoval jsem

„Ano, šťastný,“ trvala na svém Veronica. „Nepřipouštíš si to, ale jsi šťastný. A máš proč.“

Vypočítala mi řadu důvodů, proč se těším obrovskému štěstí: nechybí mi zdraví, dostatek peněz, práce, která mě baví, drobná zadostiučinění z úspěchu.

„Douglas v porovnání s tebou neměl nic,“ prohlásila.

„Měl tebe,“ řekl jsem opatrně.

Zase se zatvářila otráveně. „Jestli nepřestaneš mluvit o mně, budu tě muset vyhodit,“ varovala mě.

Poznal jsem, že to myslí vážně. A tak jsem se zeptal: „Co po mně vlastně chceš, Veroniko?“

Bez zaváhání odpověděla: „Chci, abys tu zůstal.“

„Abych tu zůstal?“

„Až si vezmu prášky.“

Vybavil jsem si, co mi řekla venku před barem, před pouhopouhými pár hodinami: Ráda bych to udělala s vámi.

Myslel jsem, že mi naznačuje, že to uděláme společně, ale teď mi došlo, že se mnou nikdy nepočítala. Žádná sebevražda ve dvou. Jenom Veronica.

„Uděláš to?“ zeptala se zasmušile.

„Kdy?“ zeptal jsem se tiše.

Sáhla po pilulkách a vysypala si je do dlaně. „Teď.“

„Ne,“ vyhrkl jsem a začal jsem se zvedat.

Nekompromisně mě stlačila zpátky, v očích neústupné odhodlání, takže mi bylo jasné, že stejně udělá, co si usmyslela, že neexistuje způsob, jak ji zarazit.

„Chci uniknout tomu hluku,“ řekla a přitiskla si prázdnou dlaň k uchu. „Je tu tak hrozně hlučno.“

Z těch naléhavých slov na mě dýchlo její utrpení v celé své velikosti, všechno to, co už nechtěla poslouchat: cinkot každodenních marností, třesk neustálých opakování, pištění malicherností, vřískot rutiny, všechno, se to spojovalo v nesnesitelný rachot otáčejícího se soukolí a ubíjelo duši. Chtěla s tím skoncovat, chtěla nalézt ticho.

„Zůstaneš tu?“ zeptala se mě tiše.

Věděl jsem, že jakýkoli projev nesouhlasu by jí ublížil, byl by to jen další neúnosný hluk. Třískal by jako činely, přidal by se k té šílené kakofonii, které se zoufale snažila uniknout.

A tak jsem řekl: „Dobrá.“

Bez dalších řečí spolykala prášky, brala je po dvou a zapíjela rychlými doušky vodky.

„Nevím, co ti říct, Veroniko,“ přiznal jsem, když polkla poslední a odložila sklenici.

Přitulila se ke mně. „Řekni mi to, co jsem řekla Douglasovi. To je nakonec to jediné, co člověk může druhému nabídnout.“

„Cos mu řekla?“ zeptal jsem se tiše.

„Jsem u tebe.“

Pevně jsem ji objal. „Jsem u tebe,“ řekl jsem jí. Přimkla se ke mně ještě pevněji. „Ano.“

„Takže si s ní zůstal?“ zeptal se kamarád. Přikývl jsem. „A ona…“

„Asi za hodinu,“ řekl jsem. „Oblékl jsem se a bloumal jsem ulicemi, až mě nohy zanesly sem.“

„Takže teď je…“

„Mrtvá,“ řekl jsem rychle a bůhvíproč jsem si Veroniku představil, jak sedí v parku před barem, nehybná a tichá. „Nemohls ji zarazit?“

„Jak?“ zeptal jsem se. „Neměl jsem, co jí nabídnout.“ Vyhlédl jsem z okna. „A krom toho,“ dodal jsem, „pro skutečně nebezpečnou ženu není muž nikdy řešením. Právě tím je nebezpečná. Přinejmenším pro nás.“

Kamarád se na mě díval se zvláštním výrazem. „Co teď budeš dělat?“ zeptal se.

Na vzdálenějším konci parku na sebe ječel mladý pár, žena hrozila pěstí ve vzduchu, muž zmateně vrtěl hlavou. Představoval jsem si, jak se od nich Veronica odvrací a mlčky odchází pryč.

„Budu mlčet,“ odpověděl jsem. „Hodně dlouho.“

Pak jsem se zvedl a vyšel do víru města. Zavalila mě obvyklá disharmonie, všechen ten nepořádek a zmatek, ale já neměl nejmenší chuť připojit se k němu dalšími disharmonickými tóny.

Byl to podivně blažený pocit. Vykročil jsem domů a oddával se mlčení.

Veronica mi z hloubi svého všeobjímajícího klidu nabídla svá aoslední slova. Já vím.

JEJÍ PÁN A VLÁDCE

Andrew Klavan

Nebylo pochyb, že ho zabila, ale jenom já věděl proč. Byl jsem Jimův kamarád a on se mi svěřoval s prvním posledním. Svým způsobem to byla šokující historie. Přinejmenším pro mě. Kdykoli mi to Jim líčil, celý jsem se zpotil. Naskakovala mi husí kůže a pociťoval jsem to, čemu se v decentnějších dobách říkalo „chvění ve slabinách“. Dneska se samozřejmě předpokládá, že jsme schopni o těchhle věcech mluvit bez zábran – a vlastně o všem. Kdejaká knížka, film a televizní show se chlubí, že otřásly „nejposlednějším tabu“, až by si člověk myslel, že už jim ta tabu musejí každou chvíli dojít.

No, podívejme se na to. Jen se podívejme.

Jim a Susan se seznámili v práci a začali si spolu po firemním večírku, prostě taková ta obvyklá historie. Jim byl viceprezidentem jedné z velkých rozhlasových stanic, měl na starosti zábavu. „Vlastně ani nevím, co dělám,“ říkával, „ale něco asi kupodivu jo.“ Susan byla asistentkou vedoucího v osobním oddělení, což v praxi znamenalo, že dělala sekretářku a připravovala časové rozvrhy.

Jim byl vysoký elegantní pětatřicátník, absolvent Harvardu. V práci se choval s rozmyslem a neuspěchaně, jako by pečlivě zvažoval každé slovo, které pronese. Když s vámi mluvil, soustředěně vám hleděl do očí, jako by každou buňkou vstřebával kdejakou pitomost, kterou jste mu předhodili. Po pracovní době býval zaplaťpánbůh uštěpačnější, sarkastičtější. Upřímně řečeno, myslím, že většinu lidí považoval za idioty. Byl to vlastně takový optimista naruby.

Susan byla bystrá, energická dvacítka, tmavý typ. V obličeji na můj vkus trochu moc hubená a zašpičatělá, ale přesto docela hezká s těmi svými dlouhými rovnými černočernými vlasy. K tomu měla pěknou postavu, drobnou a pevnou, půvabně zaoblenou v prsou a bocích. K okolí se chovala útočně a vyzývavě: Ber mě takovou, jaká jsem, jasný, kámo? Podle mě tím zakrývala, že se trochu stydí za svůj původ z Queensu, za své vzdělání, možná i inteligenci. Každopádně dokázala chlapa vybudit, když kolem něj ráno prošla v minisukni nebo si dlouhým nehtem vytáhla z pusy zatoulaný vlas. Šoustačka u zásobníku na vodu, pravil obecný mužský konsensus. V oněch sociologických debatách, v nichž pánové se zaujetím rozebírají, jak by se nejlíp souložilo s tou či onou kolegyní nebo známou, Susan obvykle odhlasovali jako holku, kterou by člověk nejradši přirazil zády k zásobníku na pitnou vodu a vzal si ji vestoje, zatímco noční úklidová četa řádí o kus dál v hale s vysavačem.

No, tak na tom únorovém večírku, kde se zapíjel slavný start a nevyhnutelný debakl jakéhosi připitomělého manažerského nápadu, jsme s pobavením a závistí pozorovali, jak se Jim a Susan jeden k druhému mají, postávají spolu, povídají si spolu a pak spolu odcházejí. A nakonec spolu spí. To jsme sice neviděli na vlastní oči, ale já se o tom později všechno dozvěděl.

Jsem redaktor zpravodajství, osmatřicet let, jednou rozvedený – před sedmi lety, dvěma měsíci a šestnácti dny. Sexuálně jsem už myslím prošel ledačím. Ale kdo v dnešní době ne? Asi by se měly dělat širší ulice, aby při všem tom procházení nevznikaly zácpy. Takže nejdřív se mi při tom, co mi Jim vykládal, tak akorát chtivě blýskalo v očích, nemluvě o tenkém pramínku slin, co mi nekontrolované vytékal z koutku úst.

Měla to ráda surově. O tom to všechno bylo. Teď už to můžu říct. Naší Susan se líbilo chytit během milování sem tam nějakou tu facku. Jima, dej mu pánbůh věčnou slávu, to ze začátku dost znervózňovalo. Taky prošel kdečím, samozřejmě, ale při svých procházkách se držel v usedlejších končinách. A tuhletu konkrétní adresu patrně vynechal.

Když dorazili k němu do bytu, Susan mu prý podala pásek od jeho vlastního froté županu a prohlásila: „Svaž mě.“ Jim jejího prostého pokynu uposlechl a pak i dalších – chňapl ji za ty její černočerné vlasy, strhl ji dolů a přirazil jí ústa k tomu, co bych decentně označil za naběhlou tepající část jeho těla. Na facky došlo později, potom, co ji hodil břichem dolů na postel a ohobloval ji zezadu. Taky na její zvláštní přání.

„Bylo to tak trochu perverzní,“ okomentoval mi to.

„Cítím s tebou,“ opáčil jsem. „Stal ses asi tak druhým nebo třetím nejšťastnějším chlapem, jakého kdy země nosila.“

Bylo to vzrušující, připustil Jim. A ne proto, že nikdy předtím nic takového nedělal. Podle něj šlo hlavně o to, že člověk by měl ženskou aspoň trochu znát, než ji začne mlátit. Takovéhle důvěrnosti a sexuální vymyšlenosti se na prvním rande neprovozují.

Jim měl navíc Susan upřímně rád. V práci se mu na ní líbila její říznost a energie, vtipné poznámky na tělo, zranitelnost pod povrchem. Chtěl se s ní líp poznat, sblížit se s ní, možná se sblížit co nejvíc. Ale když začali takhle, lámal si hlavu, kam to asi povede?

Jenže jak se ukázalo, rozpaky vládly pouze na Jimově straně. Když se mu Susan následujícího rána probudila v náručí, zdála se naprosto spokojená. „Včera v noci to bylo bezva,“ zašeptala a políbila ho na ranní strniště. A když zastavovali taxíka, aby ji odvezl domů převléct, držela Jima za ruku. V práci se vůči němu chovala s obvyklou korektností, aniž by dala světu jakkoli najevo, že se věci mezi nimi změnily, a obdařila ho jen jedinou významnou poznámkou – když se míjeli v hale a zdravili se pokývnutím, utrousila: „Páni, že jsme ale profíci!“

Zašli si spolu na večeři do marocké restaurace na Columbus Avenue. Susan vesele drbala nadřízené a Jim, který obvykle vyjadřoval pobavení jen tím, že zúžil oči a zlehka se pousmál, se zhroutil smíchy do židle a zplna hrdla se chechtal, až si musel otírat slzy.

Té noci po něm chtěla, aby ji zbil svým koženým opaskem. Jim protestoval: „Copak bychom to nemohli dělat normálně?“

Předklonila se a zasyčela: „Udělej to. Chci, abys to udělal.“

„Víš, trochu mi dělá starost ten hluk. Sousedi a tak…“

Na tom něco bylo. Susan zašla do kuchyně a vrátila se s vařečkou. Zřejmě proto, že ty tolik nepleskají. Jim, za všech okolností džentlmen, ji uvázal k pelesti.

„Ta ženská mě zničí. Jsem úplně groggy,“ postěžoval si mi pár týdnů poté.

Strčil jsem si ruku pod košili a zakmital s ní, abych mu naznačil, že mi srdce buší soucitem.

„Myslím to vážně,“ řekl. „Víš, občas si dám říct. Je to sexy, je to psina. Ale prokristapána, aspoň někdy bych jí přitom chtěl vidět do obličeje.“

„Však ono ji to přejde. Vždyť spolu teprve začínáte,“ uklidňoval jsem ho. „Asi to zrovna objevila. Časem ji můžeš jemně nasměrovat k hrátkám v misionářské pozici.“

Vedli jsme tuhle konverzaci u McCorda, v posledním poctivém irském baru v zušlechtěné West Side. Lidi ze zpravodajství to tu po večerech mívali v oblibě, takže jsme radši mluvili polohlasem. Teď se ke mně Jim naklonil ještě blíž. Čelem se mě skoro dotýkal, a než znova promluvil, rozhlédl se na obě strany.

„Potíž je,“ řekl, „že ona to asi myslí vážně.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že nemám nic proti sexuálním fantaziím a tak. Ale mám dojem, že ona to nebere jako legraci.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal jsem se znova, ale ochraptěleji. Za uchem mi vyvstala krůpěj potu.

Ukázalo se, že jejich vztah pokročil k bodu, kdy si rozdělili domácí práce. Susan jim oběma přidělila úkoly; jí připadlo uklízet Jimův byt, vařit večeře a mýt nádobí. To vše nahá. Jim měl za úkol nutit ji k tomu a zbičovat ji, zbít nebo znásilnit, pokud se bude zdráhat nebo udělá – případně bude předstírat, že udělala – nějakou chybu.

Když si mužský stěžuje na svůj sexuální život, je v tom vždycky kus chvastounství, jenže Jim vypadal doopravdy ustaraně. „Netvrdím, že mě to nevzrušuje. Připouštím, že je to rajc. Jen to začíná být tak nějak… ošklivé. Nezdá se ti?“ zeptal se mě.

Otřel jsem si rty a zabořil se hlouběji do židle. Když jsem konečně zklidnil dech a zmohl se na slovo, prohlásil jsem: „Nevím. Každému podle jeho gusta. Chci říct, heled, jestli ti to nevoní, tak s ní vyběhni. Jasný? Jestli tě to nebere, hod zpátečku.“

Bylo na něm znát, že už ho to napadlo taky. Pomalu přikývl, jako by to zvažoval.

Ale nevyběhl s ní. Asi tak za týden, navzdory všem pochybnostem a úmyslům, se k němu Susan přestěhovala.

Někdy touhle dobou jsem přestal dostávat podrobné informace. No jistě, když člověk s někým žije, neroztrubuje podrobnosti o svém domácím sexuálním životě na každém rohu. V rádiu už o jejich poměru věděl každý, ale Susan s Jimem se k sobě v práci dál chovali naprosto profesionálně a odtažitě. Cestou do práce se vodili za ruce. Jednou se před budovou políbili. Ale pak nastupovala všední rutina. Žádné špitání na chodbě, žádné zavřené dveře. Když jsme si s partou párkrát po pracovní době vyrazili na tah, dokonce si ani jeden vedle druhého nesedli. Teprve když vyšli ven, oknem baru jsme viděli, že ji Jim vzal kolem ramen. To bylo všechno.

Naposledy, bylo to krátce předtím, než zemřel, jsme o tom spolu zase mluvili u McCorda. Jednou večer jsem tam zapadl a našel Jima sedět osaměle u rohového stolu. Z toho, jak seděl – vzpřímený jak pravítko, napůl zavřené oči, tupý pohled –, jsem poznal, že je ožralý jak slíva. Když jsem si přisedl naproti němu, mátožně mávl rukou na pozdrav a zamumlal: „Platím já.“ Objednal jsem skotskou.

Kdybych měl rozum, zůstali bychom u sportu. Knicks dostávali na frak, Yanks po loňské mistrovské sezoně teď na začátku nové jen zuby nehty drželi krok s Baltimorem. O tom všem jsem mohl žvanit. Měl jsem. Ale byl jsem zvědavý. Jestli je „zvědavý“ to správné slovo. „Lačný novinek“ by patrně sedělo líp.

A tak jsem se zeptal: „Jakpak si vedete se Susan?“

A Jim řekl tónem, jakým se mluví o těch, se kterými to člověk myslí vážně: „Dobře. Se Susan si vedeme dobře.“ Ale pak dodal: „Jsem její pán a vládce.“ Seděl zpříma jako pravítko. Lehounce se kýval jako pouliční lampa ve vichřici.

Susan mu sepsala seznam denních povinností, ale on je beztak znal nazpaměť a vykonával je bez zaváhání. Asi jí to přišlo vhod, protože mohla žebronit, aby přestal. Pokaždé ji svázal, ona ho prosila o smilování, a zatímco prosila, on ji bil. Provozoval s ní anální sex, a přitom jí za vlasy stáhl hlavu úplně dolů, aby ho musela pozorovat, jak jí to dělá. „Kdo je tvůj pán a vládce?“ ptával se jí. A ona odpovídala: „Ty jsi můj pán a vládce. Ty.“ Pak se pouštěla do domácích prací, nahá, anebo v podvazkovém pásu a krajkách, co si koupila. Obvykle něco upustila nebo rozlila a on ji za to zbil, čímž se vzrušil natolik, aby si ji mohl znovu vzít.

Potom, co mi tohle všechno povykládal, mu sklesla víčka a rty se mu pootevřely. Pár minut se zdálo, že spí, pak se s trhnutím probral. Ale pořád se držel zpříma; kolébal se dopředu dozadu, rovný jako svíce. Dokonce i když vstal, že už půjde, měl perfektní držení těla. Kráčel ke dveřím, jako by se živil tím, že učí lidi správně chodit. Namazaný vypadal legračně; choval se ještě důstojněji než za střízlivá, působil jako přepjatá, komická nápodoba svého rezervovaného decentního já.

Pozoroval jsem jeho odchod s úsměvem. Stýská se mi po něm.

Susan ho probodla kuchyňským nožem, takovým tím velikánským. Jedno jediné bodnutí, ale dobře mířené; přeťalo dutou žílu zásobující srdce krví. Vykrvácel na podlaze v kuchyni, s pohledem upřeným do stropu, zatímco Susan ječela do telefonu, ať pošlou záchranku.

Jelikož Jim byl docela známá osoba, dostalo se to do zpráv. Hned se toho chytily feministky, ty dračice, pro které je vražda milence formou sebevyjádření. Chtěly, aby byla Susan okamžitě zproštěna obvinění. A tou dobou s nimi spousta lidí souhlasila. Jak se zjistilo, Susan měla po celém těle modřiny, krvácela z různých tělesných otvorů. A nebylo pochyb, že než utekla do kuchyně pro nůž, Jim jí dokazoval svou moc pomocí šeredně vyhlížející pálky ze sexshopu. Podle všeobecného mínění šlo o jasný případ dlouhodobého zneužívání a dlouho potlačované sebeobrany.

Ale poldové z nějakého důvodu nebyli tak úplně přesvědčeni. Tráví dost času v hlubinách lidské hříšnosti, aby si ponechali prostor pro pochyby. Dobře vědí, že nefalšované romance se do běžných společenských škatulek nevejdou.

A tak se manhattanský úřad státního návladního ocitl v pasti mezi Skyllou a Charybdou. Susan si rychle našla dobrého právníka a přestala se s kýmkoli bavit. Policie dospěla k podezření, že v Susanině životě lze najít důkazy o hrubém sexu provozovaném na základě oboustranného souhlasu, ale zatím s nimi nevyrukovala. Noviny skloňovaly Susanino jméno společně se slovem „utrpení“ a doplňovaly její příběh doprovodnými články o sexuálním zneužívání; říkaly tomu objektivita, ačkoli stály jednoznačně na její straně. Zadržet Susan a vzápětí ji muset propustit bylo to poslední, oč by státní návladní stál. A tak mlžil. Na den dva pozdržel obvinění a nařídil další vyšetřování. A mezitím hlavní podezřelou propustili z vazby.

Pokud jde o mě, tonul jsem ve zmatku a depresi. Jim nebyl jako můj bratr, nic takového, ale byl to dobrý kamarád. A já věděl, že jsem byl pravděpodobně nejlepší přítel, jakého měl v rádiu, ve městě, možná i na celém světě. A přece byly okamžiky, kdy jsem zapochyboval. Když jsem v televizi sledoval feministky nebo poslouchal Susanina právníka, říkal jsem si: Jak to můžu vědět? Chlap tvrdí jednu věc, ženská druhou. Jak můžu vědět, že všechno, co mi Jim vykládal, nebyla kupa lží, pokus o ospravedlnění všeho zlého, čeho se na ní dopouštěl?

Bez ohledu na to všechno jsem samozřejmě hned v pátek, den po vraždě, zavolal na policii. Vzal jsem si k telefonu svého známého z oddělení vražd a řekl mu, že mám k případu zásadní informace. Nejspíš jsem napůl očekával, že pro mě přijedou s ječícími sirénami hned, jak položím sluchátko. Místo toho mi na pondělek sjednali schůzku a požádali mě, abych si přišel na stanici promluvit s detektivem ve službě.

Takže jsem měl volný víkend. Strávil jsem ho přikován na gauč třeskutou bolestí hlavy. Zíral jsem do stropu s paží přehozenou přes čelo. Pokoušel jsem se přimět k breku, k výčitkám svědomí a hned jsem si to zase rozmlouval. Telefon zvonil a zvonil, ale já ho nezvedal. Byli to jen přátelé – slyšel jsem je na záznamníku –, co chtěli být u toho, soucitem, smutkem, klevetami. Z vraždy si každý touží kousek urvat. Ale já na takové hrátky neměl náladu.

V neděli večer se ozvalo zaklepání na dveře. Bydlím v nejvyšším patře činžáku, kde člověk čeká spíš zvonek dole u vchodových dveří, ale tohle bylo zaklepání. Odhadoval jsem, že to bude některý ze sousedů, co zahlédl tu zprávu v televizi. Křikl jsem, že už jdu, a obul jsem se. Cestou ke dveřím jsem se soukal do košile. Aniž bych se podíval kukátkem, otevřel jsem dokořán.

A tam stála Susan.

Ve vteřině, kdy jsem ji spatřil, mi hlavou prolétla spousta věcí. Vypadala zároveň agresivně i nervózně. Stála tam s výbojně zdviženou bradou, ale nejistotou v očích. Pomyslel jsem si: Za koho mě má? Co ode mě čeká? Hněv? Pomstu? Chlad? Objektivitu? Povýšenost? Soucit? Prokristapána! Paralyzovalo mě to. Nakonec jsem o krok couvl a pustil ji dovnitř.

Vešla, povytáhla jedno holé rameno a jeden koutek úst, nasadila prohnaný úsměv. Měla na sobě světlé jarní šaty s tenkými šňůrkami uvázanými za krkem. Odhalovaly spoustu snědé pleti. Všiml jsem si světlejšího půlměsíce na stehně pod dolním lemem sukně.

„V tomhle případě si nejsem jist etiketou,“ řekl jsem.

„Hm. Možná bys to mohl najít v kapitole „Jak se bavit s dívkou, co zabila mého nejlepšího přítele“.“

Vrátil jsem jí prohnaný úsměv. „Radši mi toho neprozrazuj příliš, Susan. V pondělí mám rande s policajty.“

Přestala se usmívat, sklopila hlavu a odvrátila se. „No a co jim řekneš? Pověděl ti Jim všechno? O nás dvou?“ Pohrávala si s podložkou pod telefonem.

Pozoroval jsem ji. Navenek byla moje reakce umírněná, ale jen navenek. Bylo to tím, jak se otočila, tím, co řekla. Přimělo mě to vzpomenout si, co mi povídal Jim. Přimělo mě to přejet ji pohledem, dlouhým a pomalým, po celých zádech odshora dolů. Kůže mě začala pálit, žaludek zábst. Zajímavá kombinace.

Navlhčil jsem si rty a pokusil se myslet na svého mrtvého přítele. „Jo,“ zavrčel jsem. „Vylíčil mi sakumprásk všechno.“

Susan se přes rameno zasmála. „To abych se klepala strachy.“

„Neflirtuj se mnou, bud tak hodná, ano? Copak si myslíš, že mi můžeš zabít kamaráda a pak si sem přikráčet a ještě se mnou flirtovat?“

Znova se otočila a založila si ruce na prsou. Hleděl jsem jí do obličeje tak upřeně, že jí muselo být jasné, že přemýšlím o jejím poprsí. „Neflirtuju s tebou,“ prohlásila. „Jen jsem ti o tom taky chtěla něco říct.“

„Cos mi chtěla říct?“

„Co se mnou dělal, že mě bil, že mě ponižoval. Byl dvakrát větší než já. Představ si, jak by se ti to asi líbilo, představ si, jak bys reagoval, kdyby tak někdo zacházel s tebou.“

„Susan!“ Rozhodil jsem ruce. „Vždyť tys to po něm chtěla!“

„No jasně, staré známé ‚ona si o to říkala‘, vid? Automaticky tomu věříš. Řekl ti to kamarád, tak to musí být pravda.“

Odfrkl jsem si. Zapřemýšlel jsem o tom. Podíval jsem se na ni. Vzpomněl jsem si na Jima. „Jo,“ řekl jsem konečně. „Věřím tomu. Byla to pravda.“

Nehádala se se mnou. Pokračovala dál: „No dobře, a i kdyby to byla pravda, stejně to na věci nic nemění. Měl bys vidět, jak ho to pokaždé vyrajcovalo. Hele, mohl to zarazit. Přestala bych s tím. Kdyby chtěl, mohl to všechno kdykoli stopnout. Ale jemu se to tak hrozně líbilo… Dělal to dál a dál, ubližoval mi, vzrušoval se tím k nepříčetnosti. Jak si myslíš, že mi přitom bylo?“

Ne že by bylo čím se chlubit, ale namouduši jsem se jako totální pitomec podrbal za uchem.

Susan přejela dlouhým nehtem po telefonní podložce. Shlížela na ni. Já taky. „Fakt půjdeš na policii?“

„Jo. Fakt,“ přitakal jsem. A pak, jako bych potřeboval omluvu, jsem dodal: „Určitě najdou i někoho dalšího. Nějakého jiného chlapa, se kterým jsi tyhle věci provozovala. Řekne jim totéž.“

Zavrtěla hlavou. „Kdepak. Mají jenom tebe. Ty jsi jediný, kdo o tom ví.“ Na to se nedalo nic říct. Mlčky jsme tam stáli. Ona přemýšlela, já se na ni jen tak díval, díval jsem se na všechny ty barvy a linie.

Pak ke mně konečně zvedla pohled a napřímila hlavu. Nepřiplížila se ke mně po špičkách, nepřejela mi hruď konečky prstů. Nepřitulila se ke mně, abych cítil teplo jejího dechu nebo její parfém. To všechno přenechala osudovým ženám ve filmech. Prostě tam jen tak stála a dívala se na mě tím svým pohledem, s odbojně povystrčenou bradou a srdcem na dlani. Člověk skoro cítil, jak se mu to srdce v ruce chvěje.

„Teď mě máš ve své moci, vid?“

„No a?“ odsekl jsem.

Znovu pokrčila rameny. „Víš, co mám ráda.“

„Vypadni,“ utrhl jsem se na ni. Nechtěl jsem si dopřát čas, abych se zpotil. „Kristeježíši! Do prdele! Vypadni odtud, Susan.“

Zamířila ke dveřím. Viděl jsem ji odcházet. Ano, přesně tak, pomyslel jsem si. Mám ji v moci. Prozatím. Mám ji v moci, dokud se nerozhodnou zprostit ji obvinění, dokud nezmizí novinové titulky. A co bude pak? Pak budu její pán a vládce. Stejně jako byl Jim.

Procházela těsně kolem mě. Dost blízko, aby uslyšela moje myšlenky. Překvapeně vzhlédla. Zasmála se. „Ale ale! Snad si nemyslíš, že bych tě taky zabila?“

„Tu možnost bych měl mít pořád na paměti, nemyslíš?“

Stále ještě s úsměvem na rtech komicky povytáhla obočí: „Jak chceš, jen když tě to bude vzrušovat.“

Ta provokace rozhodla. Neodolal jsem pokušení smazat jí smích z toho vrahounského obličeje. Natáhl jsem se a sevřel v pěsti její vlasy. Její černočerné vlasy.

Byly dokonce ještě hebčí, než jsem čekal.

ALTÁNEK PANA GRAVE

John Connolly

Moje žena prohlašovala, že větší příšernost jakživo neviděla. A já s ní musel souhlasit.

Nedá se říct, že by taková shoda byla u nás dvou zrovna běžná. Čím víc Eleanor kráčela vstříc pozdnímu střednímu věku (nutno dodat, že s lehkostí a grácií pohřebního průvodu klopýtajícího na hřbitov), tím menší toleranci vykazovala vůči názorům, které se lišily od jejích. Ty moje pochopitelně měly neblahou tendenci lišit se častěji než většina ostatních, a tak jakákoli shoda mezi námi dvěma byla důvodem k pořádné, byť skryté oslavě.

Dům Norton Hall byl nádherný úlovek – venkovské sídlo ze sklonku osmnáctého století, s přírodními zahradami a prvotřídním padesátiakrovým pozemkem. Byl to architektonický skvost a sliboval, že nám poskytne báječný domov, protože byl dostatečně malý, abychom ho zvládli udržovat, a zároveň dostatečně velký, abychom se jeden druhému mohli po většinu dne vyhýbat. Jak ale moje žena znechuceně poznamenala, altán na konci zahrady byl úplně jiný případ. Byl odpudivý a urážlivý, strohé obdélníkové pilíře a holá bílá kopule s křížem na vrcholku. Nevedly do něj schody, takže se člověk musel na podstavec vydrápat. Dokonce ani ptákům se v něm nelíbilo a radši posedávali na nedalekém dubu a tam nervózně cukrovali jako staré panny na taneční zábavě.

Podle realitního agenta postavil altán někdejší majitel Norton Hall, jakýsi pan Gray, jako památník své zesnulé manželce. Říkal jsem si, že tu chuděru asi neměl moc v lásce, když na její počest vybudoval takovou ohavnost. Moje žena mi většinou jde nehorázně na nervy, ale hrůzu jako tohle bych jí vztyčit nenechal. Aspoň bych zaoblil ostré hrany a nechal nahoru posadit draka jako připomínku drahé zesnulé. Pan Ellis, kterému dům patřil před námi, základy altánu kapku poničil, možná ho chtěl strhnout, ale pak si to zřejmě rozmyslel, protože ono místo bylo opravené a nově natřené.

Podtrženo a sečteno, altán byl příšernost, ze které přecházel zrak.

Původně jsem ho chtěl nechat zbourat, ale jak plynuly týdny, postupně jsem k němu přilnul. Ba ne, „přilnul“ není správné slovo. Spíš jsem začal mít dojem, že altán má své opodstatnění, byť jsem ho zatím neodhalil, a že by nebylo moudré bezhlavě jednat, dokud nezjistím víc. Tyhle úvahy se odvíjely především od incidentu, ke kterému došlo asi pět týdnů poté, co jsme se do Norton Hall nastěhovali.

Přinesl jsem si židli a postavil ji na holou kamennou podlahu altánu, protože byl krásný letní den a altán poskytoval stín a zároveň i příjemnou vyhlídku. Zrovna jsem si sedal, že si přečtu noviny, když vtom se přihodilo něco navýsost podivného – podlaha se pohnula, jako by na okamžik získala tekutou konzistenci a nějaký neviditelný příliv na ní rozčeřil vlny. Sluneční světlo zchřadlo a zesláblo a okolní krajina se zahalila do mihotavých stínů. Měl jsem pocit, jako by mi někdo přetáhl přes oči kus gázy z lůžka nemocného, protože ke mně slabě zavanul pach rozkladu. Prudce jsem vstal, hlava se mi motala a spatřil jsem, že mezi stromy stojí muž a civí na mě.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem ho. „Co si přejete?“

Byl vysoký, na sobě měl tvídový oblek; nezdravě vyhlížející chlapík s vychrtlou tváří a tmavýma uhrančivýma očima. Přísahal bych, že jsem ho slyšel promluvit, ačkoli rty se mu ani nepohnuly.

„Ruce pryč od altánu.“

Připadalo mi to hodně zvláštní, to přiznávám, navzdory mátožnému stavu, ve kterém jsem se nacházel. Nejsem zvyklý, aby si na mě takhle vyskakovali úplně cizí lidé. Dokonce i Eleanor v sobě má tolik slušnosti, že své rozkazy obvykle osladí nějakým tím „Nemohl bys…?“, popřípadě sem tam přihodí „prosím“ a „děkuju,“ aby ťafku zmírnila.

„Tak moment,“ opáčil jsem, „tenhle pozemek mi patří. Nemůžete si sem vtrhnout a poroučet mi, co smím a nesmím. Kdo vůbec jste?“

Ale vem mě čert, jestli prostě jen nezopakoval přesně totéž, co předtím.

„Ruce pryč od altánu.“

A s těmi slovy se otočil na patě a zmizel mezi stromy. Chtěl jsem vyrazit za ním a vypoklonkovat ho ze svého pozemku, ale vtom za mnou zašustila tráva. Otočil jsem se jako na obrtlíku, skoro jsem čekal, že na mě zase vybafne ten chlap, ale byla to jen Eleanor. Chviličku mi připadala jako součást té pozměněné krajiny, jako přízrak mezi přízraky, ale pak se všechno pozvolna vrátilo k normálu a zase to byla moje kdysi vřele milovaná manželka.

„S kým jsi to mluvil?“ vyzvídala.

„Ochomýtal se tu nějaký cizí chlapík,“ kývl jsem hlavou mezi stromy.

Podívala se naznačeným směrem a pokrčila rameny.

„Teď už tam nikdo není. Víš jistě, žes někoho viděl? Možná ti to horko nesvědčí, a kdoví, jestli za tím není něco ještě horšího. Měl by sis zajít k doktorovi.“

Ejhle, tady to máme! Já, Edgar Merriman – manžel, vlastník nemovitosti, obchodník –, a v manželčiných očích jsem blázen. Než se naděju, budou na mně klečet svalnatí chlapíci a držet mě v šachu, dokud mi nenavléknou svěrací kazajku, a moje žena možná lítostivě uroní krokodýlí slzu, až bude podepisovat přijímací papíry.

Napadlo mě, a nebylo to poprvé, že Eleanor za poslední týdny pohubla, ale možná to byl jen klam, jak jí v altánu dopadalo na tvář odražené světlo. Propůjčovalo jí hladový výraz a ten dojem ještě podtrhoval třpyt v očích, jaký jsem u ní nikdy dřív neviděl. Připomínala mi dravého ptáka a z toho pomyšlení mi bůhvíproč naskočila husí kůže. Vrátil jsem se s ní do domu na svačinu, ale nedokázal jsem pozřít ani sousto, částečně kvůli tomu, jak po mně nad koláčky pokukovala jako netrpělivý sup, který už se nemůže dočkat, až nějaký chudák vypustí duši, a částečně taky proto, že bez ustání brebentila o altánu.

„Kdy už ho konečně necháš zbourat, Edgare?“ naléhala. „Chci, aby to bylo co nejdřív, ještě než se zkazí počasí. Edgare! Edgare, posloucháš mě vůbec?“

Chňapla mě za předloktí tak neurvale, že jsem leknutím upustil hrníček. Křehký porcelán se na kamenné podlaze roztříštil a zůstal na ní ležet jako střepy mladických snů. Ten hrníček patřil do našeho svatebního servisu, ale moji ženu jeho zkáza zřejmě nemrzela, jako by ji mrzela kdysi. Popravdě řečeno, vůbec si rozbitého hrníčku nevšímala, ani čaje vsakujícího do prken a škvír v podlaze. Pořád mi drtila předloktí, ruce měla jako pařáty, dlouhé a vychrtlé, s tvrdými ostrými nehty. Na hřbetech se jí klikatily naběhlé modré žíly jako propletení hadi, kteří by se rádi prodrali zpod kůže. Z pórů se jí linul kyselý pach a já měl co dělat, abych znechuceně neohrnul nos.

„Eleanor,“ oslovil jsem ji, „není ti nic? Máš ruce jako hůlky a zdá se mi, že jsi zhubla i v obličeji.“

Neochotně mě pustila a odvrátila se.

„Neblázni, Edgare,“ opáčila. „Jsem zdravá jako rybička.“

Ale ta otázka ji očividně znervóznila, protože se obratem odebrala do kuchyně a začala vyluzovat rachot, který nasvědčuje spíš vzteku než cílené práci. Nechal jsem ji být, mnul jsem si ruku, kde mi ji zmáčkla, a dumal, co je ve skutečnosti zač žena, kterou jsem si vzal za manželku.

Večer jsem neměl nic na práci, a tak jsem zašel do domácí knihovny. Norton Hall prodávala sestra zesnulého pana Ellise a knihovna i s většinou zařízení byla zahrnuta v ceně. Pana Ellise potkal tragický konec – podle toho, co se šuškalo, ho opustila žena a on se v návalu deprese zastřelil v hotelovém pokoji v Londýně. Žena mu ani nepřišla na pohřeb, chudákovi. Jenže někteří sousedé s bujnější fantazií spekulovali, že pan Ellis svoji ženušku sprovodil ze světa, ačkoli policie proti němu nikdy neobjevila žádné důkazy. Kdykoli někdo na zahrádce vykopal hromadu kostí nebo něčí pes něco vyčenichal u řeky, dostalo se panu Ellisovi a jeho nezvěstné manželce zmínky v místních novinách, přestože od jeho smrti uplynulo už dvacet let. Pověrčiví jedinci by za takových okolností mohli nad koupí Norton Hall váhat, ale já byl z jiného těsta. Pan Ellis se podle všeho, co jsem o něm slyšel, jevil jako rozumný člověk, a tudíž i kdyby svou ženu zabil, určitě by nenechal její ostatky povalovat v domě, kde o ně může někdo zakopnout a pomyslet si: „Tak moment, tohle se nedělá.“

Byl jsem zatím v knihovně jenom jednou dvakrát – upřímně řečeno, nejsem bůhvíjaký knihomol – a jen tak zběžně jsem si prohlédl tituly a ofoukal ze starších svazků prach a pavučiny. Takže mě překvapilo, když jsem teď spatřil knížku položenou na malém stolku u křesla. Napadlo mě, že ji tam možná nechala Eleanor, jenže ta čte ještě míň než já. Vzal jsem svazek do ruky, namátkou jsem ho rozevřel a spatřil stránky popsané elegantním hustým písmem. Vrátil jsem se na titulní list a přečetl si název: Výprava na Střední východ, sepsal F. Gray. Mezi stránkami byla vložena malá ožmoulaná fotografie, a když jsem si ji prohlédl, přeběhl mi mráz po zádech. Muž na fotografii, zjevně dotyčný J. F. Gray, se podezřele podobal tomu chlapíkovi, co se mi toulal po pozemku a vnucoval mi nevyžádané rady ohledně altánu. Ale to přece není možné, pomyslel jsem si – Gray už je skoro padesát let po smrti a nejspíš teď má na práci úplně jiné věci, třeba zpívá na andělském kůru nebo se smaží v pekelných plamenech, podle toho, jaký na zemi vedl život. Vytěsnil jsem to pomyšlení do nejzasutějších koutů mysli a pustil se do čtení. Jak se ukázalo, knížka skrývala mnohem víc než jen deník z Grayova putování po Středním východě. V podstatě to byla zpověď.

John Frederick Gray si prý při své cestě do Sýrie v roce 1900 krádeží pomohl ke kostem ženy, která údajně byla Lilith, první manželka Adamova. Podle Graye, který se v biblických apokryfech trochu vyznal, se o Lilith tvrdilo, že byla démon, první čarodějnice, symbol strachu mužů ze skryté ženské síly. Gray se o té kostře doslechl od jednoho člověka v Damašku, který mu prodal kus údajného brnění Alexandra Velikého a poté mu popsal cestu do malé vesničky daleko na severu země, kde se prý kostra skrývá v zamčené kryptě.

Cesta na místo byla dlouhá a náročná, jenže takové věci jsou vodou na mlýn chlapíků jako Gray, kteří pokládají zahálčivé posezení v pohodlném křesle s dobrou dýmkou za prohřešek srovnatelný s počínáním sodomitů. Když se svými průvodci do vesnice dorazil, místní ho nijak nadšeně neuvítali. Podle deníku mu řekli, že do krypty nikdo cizí nesmí, zejména ne ženy. Požádali ho, aby odešel, ale Gray se utábořil kousek za vesnicí a přebíral si v hlavě, co se dozvěděl.

Po půlnoci se do tábora přikradl jeden z místních ničemníkú a nabídl Grayovi, že mu za tučnou sumu pro truhlu s ostatky dojde. A dodržel slovo. Za hodinu byl zpátky a přinesl s sebou zdobenou a očividně starobylou truhlu, v níž se měly skrývat ostatky Lilith. Truhla byla asi metr dlouhá, pul metru široká, nějakých třicet čísel vysoká a důkladně zamčená. Zloděj tvrdil, že klíč odjakživa střeží místní imám, ale Grayovi to bylo fuk. Považoval historky o Lilith za pouhé povídačky, výplod bojácných mužů, ale věřil, že se mu po návratu domů podaří prodat nádhernou truhlu jako starožitnost. Spakoval se, odjel a dál o ní nepřemýšlel, dokud se nevrátil domů do Anglie, na Norton Hall, ke své mladé ženě Jane.

Zanedlouho poté, co kostru přivezl, začal u své ženy pozorovat změny v chování. Podivně zhubla, byla skoro kost a kůže, a projevovala o truhlu až chorobný zájem. A pak ji Gray jednoho večera, když už měla dávno spát, přistihl, jak rozbíjí zámek majzlíkem. Když se jí pokusil nástroj odebrat, zuřivě se po něm ohnala, potom naposledy praštila do zámku a rozbila ho, takže přistál na zemi ve dvou kusech. Než ji stačil zarazit, odklopila víko a odhalila obsah truhly – staré, pokroucené, zhnědlé kosti, ke kterým místy stále ještě lnuly cáry kůže, a lebku, která vypadala skoro jako lebka plaza nebo ptáka, byla úzká a protáhlá, ale zároveň nesla neklamné lidské rysy.

A pak se podle Graye kosti pohnuly. Nejdřív se jenom nepatrně zavlnily, což by klidně mohlo být pouze tím, jak se usazovaly po nenadálém vyrušení, ale vzápětí už se to nedalo přehlédnout. Prsty na rukou se protáhly, jako by jimi pohybovaly neviditelné svaly a šlachy, prsty na nohou jemně zaťukaly o boky truhly. Nakonec se lebka pootočila na obnažených obratlích a čelisti připomínající zobák se se slabým klapnutím otevřely a zavřely.

V truhle se začal zvedat prach a kosti se během chvilky zahalily do rudého oparu. Jenže ten opar nevycházel z truhly samotné, ale z Grayovy manželky, proudem se jí hrnul z úst, jako by se její krev nějak záhadně proměnila v prášek a ten jí teď něco vysávalo ze žil. Hubla mu před očima, kůže na tváři se jí muchlala a trhala jako papír, oči se jí rozšiřovaly, jako by z ní ta věc v truhle vysávala život. Gray skrz mlžný opar spatřil, jak se v truhle formuje nejděsivější tvář, jakou kdy viděl. Kulaté zelenočerné oči si ho hladově měřily, kůže tenká jako pergamen změnila barvu ze šedivé v ohavně černou a zobákovité čelisti se otevíraly a zavíraly se skřípotem lámané kosti, jak nestvůra ochutnávala vzduch. Gray vytušil její hlad, její primitivní sexuální potřebu. Zadáví ho a on za to ještě bude vděčný, dokonce i ve chvíli, kdy do něj zatne drápy, zobákem mu vyklove oči a ovine kolem něj údy v posledním objetí. Cítil, jak kráčí té probuzené bytosti vstříc, ale vtom jí přes oči spadla tenoučká blána, jako když mrkne ještěrka, a kouzlo se na moment prolomilo.

Gray se vzpamatoval, vrhl se k truhle a bleskově zaklapl víko té bestii přes hlavu. Cítil, jak sebou uvnitř mele a hází, rychle popadl majzlík, a zapříčil jím oka zámku. Rudý opar se okamžitě rozplynul, nestvůra se přestala zmítat a milovaná manželka se mu před očima zhroutila na podlahu a vydechla naposled.

V knize zbývala už jen poslední stránka a ta popisovala vznik altánu – jak Gray nechal vykopat hluboké základy, položil truhlu až úplně na dno a nad ní nechal postavil altán, aby Lilith navždy zabránil v řádění. Byla to směšná povídačka, to se ví. Výplod fantazie, Grayúv pokus postrašit sluhy nebo si vysloužit zmínku v nějakém šestákovém hororovém sešitku.

Ale když jsem tu noc ležel vedle Eleanor, nespal jsem a vycítil jsem, že ona je vzhůru taky, a dost mě to znervóznilo.

V následujících dnech moje zasmušilost nijak nepolevila ani se nezlepšily vztahy mezi mnou a manželkou. Pořád jsem se v duchu vracel ke Grayově historce, jakkoli mi zpočátku připadala jako výmysl. Po nocích se mi zdálo, že mi někdo klepe na okno ložnice, a když jsem ve snu k okenní tabulce došel, abych zjistil, co se děje, vynořila se z temnoty dlouhatánská ruka, nenasytně se zaleskly tmavé dravčí oči a ruka prorazila sklem a sápala se po mně. Jak jsem s ní zápasil, cítil jsem, jak se ke mně tisknou povislé prsy a nohy toho svoření se kolem mě ovíjejí v parodii milostného objetí. Když jsem se probudil, nejednou jsem spatřil na Eleanořině tváři drobný úsměv, jako by o mém snu věděla a ve skrytu se těšila z toho, jak mě trýzní.

Ještě víc jsme se navzájem odcizili; trávil jsem čím dál víc času v zahradě nebo jsem se procházel po hranicích svého pozemku a zpola doufal, že třeba narazím na toho záhadného návštěvníka, který se tak nápadně podobal nešťastnému J. F. Grayovi. Při jedné ze svých procházek jsem zahlédl postavu na bicyklu, jak se namáhavě plouží do kopce k bráně Norton Hall. Byl to konstábl Morris – byl obrovitý a v tetelivém horkém vzduchu vypadal při svých úctyhodných rozměrech jako ohromná černá loď, která pomalu vplouvá do zorného pole. Konečně mu došlo, že nemá cenu bojovat s poťouchlou gravitací a snažit se zdolat kopec na dvou kolech; neochotně z bicyklu sesedl a dotlačil ho zbývající kus cesty k bráně.

Konstábl Morris byl jedním ze dvou policistů z mrňavé policejní stanice v Ebbingdonu, městečku nejblíž k Norton Hall. Společně se seržantem Ludlowem dohlíželi na pořádek nejen v Ebbingdonu, ale i v nedalekých vesnicích Langton, Bracefield a Harbiston a jejich okolí. Vykonávali svůj úkol za pomoci jednoho polorozpadlého policejního vozu, dvou jízdních kol a ostražitosti místních obyvatel. S Ludlowem jsem mluvil jenom párkrát a připadal mi dost zamlklý, ale Morris kolem našeho domu projížděl každou chvíli a byl mnohem svolnější dát řeč (a přitom se na chvilku zastavit a vydýchat) než jeho nadřízený. „Dneska je ale vedro,“ prohodil jsem.

Konstábl Morris, ve tváři celý rudý námahou, si rukávem košile otřel čelo a přitakal, že ano, dneska je vážně horko jak v peci. Pozval jsem ho na sklenici domácí limonády a on vděčně přijal. Ten kousek cesty od brány k domu jsme rozebírali místní dění, pak jsem ho nechal čekat u altánu a zašel jsem do kuchyně nalít limonádu. Eleanor jsem nikde neviděl, ale slyšel jsem ji štrachat v podkroví, dělala tam strašný bengál, jak přemisťovala krabice a přehrabovala truhly. Rozhodl jsem se, že ji nebudu vyrušovat, abych jí sdělil, že je tu Morris.

Policista se venku procházel kolem altánu s rukama sepnutýma za zády. Došel jsem k němu, podal mu limonádu, ve které chrastil led, a přihlížel jsem, jak si zhluboka přihnul. V podpaží měl obrovská kola potu a na zádech zrovna tak, tmavomodré fleky na světlejším podkladu jako mapy oceánů.

„Co tomu říkáte?“ zeptal jsem se.

„Smakuje mi,“ odpověděl v domnění, že se ptám na limonádu. „Přesně to mi doktor pro takovéhle dny předepsal.“

„Já myslel tomu altánu,“ vysvětlil jsem.

Morris přešlápl a sklopil hlavu. „Já to nemám co posuzovat, pane Merrimane,“ vytáčel se. „Vůbec se v architektuře nevyznám.“

„Vyznáte nebo nevyznáte, určitě máte nějaký názor.“

„Upřímně řečeno, pane Merrimane, moc se mi nelíbí. Nikdy se mi moc nelíbil.“

„Mluvíte, jako byste s ním už dřív měl co do činění,“ podotkl jsem.

„Už to bude nějaký ten pátek,“ odpověděl poněkud opatrně. „Pan Ellis…“

Zmlkl. Vyčkával jsem. Hrozně rád bych z něj vyždímal víc, ale nechtěl jsem, aby mě považoval za všetečného šťourala.

„Slyšel jsem,“ nadhodil jsem nakonec, „že jeho žena zmizela a ten nešťastník si krátce nato sáhl na život.“

Morris si znovu lokl limonády a zpytavě si mě měřil. Člověk by ho snadno podcenil, pomyslel jsem si: Jeho neohrabanost, tloušťka, zápolení s bicyklem, to všechno působilo na první pohled komicky. Ale konstábl Morris nebyl hlupák a to, že nepostupoval v kariéře, nebylo dáno nedostatky v jeho charakteru nebo práci, ale prostě a jednoduše tím, že si přál zůstat v Ebbingdonu a starat se o svoje ovečky. Teď jsem já tváří v tvář jeho pohledu nejisté přešlápl.

„Je to tak,“ přitakal Morris. „Chtěl jsem říct, že panu Ellisovi se ten altán taky moc nelíbil. Chtěl ho zbourat, jenže pak se události zvrtly a zbytek už znáte.“

Jenže já ho neznal. Znal jsem jenom historky, co kolovaly mezi lidmi, a i ty mi coby novousedlíkovi opatrně odměřovali. Postěžoval jsem si Morrisovi a ten se rozesmál.

„Diskrétní klepy, to teda slyším poprvé.“

„Vím, jak to na vesnici chodí,“ řekl jsem. „Nejspíš budou koukat nedůvěřivě i na moje vnoučata.“

„Vy máte děti?“

„Ne,“ odpověděl jsem a do hlasu se mi chtě nechtě vkradla lítost. Moje žena nebyla zrovna mateřský typ a příroda jí v tom vyšla vstříc.

„Zvláštní shoda okolností,“ poznamenal Morris a nedal na sobě znát, jestli postřehl změnu v mém tónu. „Po Norton Hall už hrozně dlouho nepobíhaly děti, naposledy někdy před panem Grayem. Pan Ellis taky žádné neměl.“

Tohle téma jsem nechtěl nakusovat, ale zmínka o Ellisovi mi umožnila stočit hovor do zajímavějších vod a skočil jsem po té příležitosti možná až příliš dychtivě.

„Šušká se, že…, no zkrátka, že pan Ellis svoji ženu možná zabil.“

Hned jsem se zastyděl, že mluvím tak přímočaře, ale Morrisovi to zřejmě nevadilo. Naopak se zdálo, že si považuje mojí upřímnosti.

„Objevilo se takové podezření,“ připustil. „Vyslechli jsme ho a přijeli sem dva detektivové z Londýna, aby si to proklepli, ale jako by se po ní slehla zem. Prohledali jsme pozemek i okolní pole a lesy, ale nic jsme nenašli. Proslýchalo se, že to táhla s nějakým štramákem z Brixtonu, tak jsme ho vypátrali a taky jsme ho vyslechli. Tvrdil nám, že se s ní neviděl už celé týdny – pokud se dá věřit chlapovi, co spí s cizí manželkou. Nakonec jsme to museli uložit k ledu. Nenašli jsme mrtvolu a bez mrtvoly není zločin. Pak se pan Ellis zastřelil a lidi si utvořili vlastní závěry, co se mohlo přihodit jeho ženě.“

Obrátil do sebe zbytek limonády a podal mi prázdnou sklenici.

„Děkuju. Náramně mě to osvěžilo.“

Řekl jsem mu, že nemá zač, a přihlížel jsem, jak se zase chystá nasednout na kolo. „Konstáble?“ Zarazil se.

„Co se podle vás paní Ellisové přihodilo?“ Morris pokrčil rameny. „Nemám tušení, pane Merrimane, ale jedno vím jistě. Susan Ellisová už nechodí po zemi. Leží pod ní.“ A s těmi slovy odjel.

Následující týden jsem měl nějaké neodkladné vyřizování v Londýně. Zajel jsem tam vlakem a většinu dne jsem strávil frustrujícími diskusemi o finančních záležitostech. Moji špatnou náladu ještě umocňoval sílící pocit neklidu, takže jsem financím věnoval jenom zlomek pozornosti a zaobíral jsem se hlavně přemyšlením o zlu, které možná řádí v Norton Hall. Přestože nejsem pověrčivý, historie našeho nového domova mě čím dál víc znepokojovala. Sny se mi vracely čím dál častěji, provázelo je škrábání drápů a cvakání čelistí a občas i pohled na Eleanor, jak se nade mnou při probuzení sklání, v třpytivých očích vědoucí výraz, lícní kosti jako by jí měly každou chvíli proříznout napjatou kůži na obličeji. Grayovy cestovní zápisky se záhadně ztratily, a když jsem se na ně Eleanor zeptal a ona se dušovala, že o nich nic neví, měl jsem pocit, že mi lže. V podkroví i ve sklepě se bez ladu a skladu povalovaly převrácené krabice a rozházené papíry, nebetyčná změť, která se sotva dala vysvětlit tím, že moje žena jenom „přerovnává věci“, jak prohlašovala.

Krom toho došlo ke znepokojivým změnám i v intimnějších sférách našeho manželského života. Tyhle záležitosti by měly zůstat jenom mezi mužem a ženou, ale postačí říct, že naše styky byly častější než kdykoli předtím – a přinejmenším ze strany mé ženy mnohem náruživější. Dospěli jsme do stadia, kdy jsem se pomalu bál zhasnout a zdržoval jsem se mimo ložnici až pozdě do večera v naději, že Eleanor už bude spát, až si vedle ní budu lehat.

Jenže Eleanor spala málokdy a její neukojitelná touha byla až děsivá.

Toho večera jsem se vrátil domů až za tmy, ale přesto jsem na trávníku rozeznal stopy pneumatik a zející díru v místě, kde stával altán. Zbytky konstrukce ležely na vyštěrkovaném prostranství u domu – hromada betonu a kusů železa, co tam nechali dělníci, kteří provedli demolici. Teprve teď se ukázalo, na jak chatrných základech altán stál; celá stavba sloužila jen k tomu, aby zakryla díru v zemi. U kraje díry stála postava se světlem v ruce. S úsměvem se po mně ohlédla; byl to děsivý úsměv, ve kterém se mísila zlomyslnost se soucitem, nebo mi to tak aspoň připadalo.

„Eleanor!“ zařval jsem. „Ne!“

Ale příliš pozdě. Otočila se a začala slézat po žebříku dolů, světlo mi rychle mizelo z dohledu. Upustil jsem kufřík a sprintoval přes trávník, lapal jsem po dechu a útroby se mi svíraly panikou, až jsem konečně doběhl ke kraji jámy. Eleanor pode mnou hrabala holýma rukama v hlíně a pomalu odkrývala pokroucenou kostru ženy. Mrtvá na sobě měla potrhané růžové šaty a já instinktivně vytušil, že je to paní Ellisová, že se konstábl Morris ve svých podezřeních nemýlil. Neutekla od manžela. Spíš ji zakopal poté, co se podhrabala pod altán a on ji zabil. A později, v návalu hrůzy a výčitek svědomí, zabil i sám sebe. Lebka paní Ellisové byla u nosu a úst mírně protáhlá, jako by náhlá smrt překazila nějakou děsivou proměnu.

Eleanor už mezitím odhrabala hlínu z malé rakve, tmavé a zdobené. Popadla páčidlo a začala zápolit s masivním zámkem, kterým Gray truhlu zajistil, než ji zakopal. Vyrazil jsem po žebříku. Už jsem byl skoro dole, když se ozvalo zapraštění a Eleanor s triumfálním výkřikem odklopila víko. Přesně jak popisoval Gray, v truhle ležely pokroucené ostatky s podivnou protáhlou lebkou. Už se zvedal prach a Eleanor se začal řinout z úst tenký červený pramínek. Její tělo sebou křečovitě škubalo, jako by jím otřásaly neviditelné ruce. Vypoulené oči se jí obrátily v sloup, takže z nich svítilo bělmo, a tváře se jí propadly, až se pod kůží jasně rýsovaly kontury lebky. Páčidlo jí vypadlo z prstů a já po něm skočil. Odstrčil jsem ji, zvedl jsem páčidlo nad hlavu a vrhl se k truhle. Zezdola na mě hleděla šedočerná tvář s obrovskýma temně zelenýma očima a dutinami namísto uší. Ostré zobákovité čelisti klaply a nestvůra se začala zvedat. Chytila se pařáty okrajů truhly a snažila se vztyčit; její tělo bylo výsměchem všemu, co je na ženách krásné.

Dech jí mrtvolně páchl.

Zavřel jsem oči a udeřil. Ozvalo se zavřeštění a lebka praskla s dutým, mokrým zvukem, jako když se rozkřápne meloun. Nestvůra se se zasyčením zhroutila zpátky a já přibouchl víko. Eleanor mi ležela u nohou v bezvědomí, mezi zuby se jí pomalu linuly poslední zbytečky rudé páry. Přesně jako to před lety udělal Gray, popadl jsem páčidlo a vklínil ho do zámku. Z truhly se ozývalo zběsilé bušení a páčidlo nebezpečně poskakovalo. Nestvůra bez ustání vřeštěla, vydávala táhlý vysoký kvil jako prasata na jatkách.

Přehodil jsem si Eleanor přes rameno a namáhavě jsem se vydrápal po žebříku nahoru. Bušení v truhle postupně utichalo. Odvezl jsem Eleanor do Bridesmouthu, kde jsem ji svěřil do péče místní nemocnice. Když se za tři dny probrala z bezvědomí, nepamatovala si nic o altánu ani o Lilith.

Ještě než ji propustili z nemocnice, zařídil jsem, abychom se natrvalo přestěhovali zpátky do Londýna, a Norton Hall jsem nechal zapečetit. A pak jsem jednoho slunného odpoledne přihlížel, jak dělníci zpevňují kraje jámy po altánu betonem vyztuženým ocelí. Další beton nalili dovnitř, plné tři vozy, až byla jáma zpola plná. Pak na ní začali stavět nový altán, větší a zdobnější, než býval jeho předchůdce. Stálo mě to půlku ročních příjmů, ale rozhodně se to vyplatilo. Nakonec, zatímco se Eleanor zotavovala u sestry v Bournemouthu, jsem se díval, jak dělníci umisťují do stavby poslední kameny a odvážejí své náčiní z trávníku.

„Paničce se ten původní altánek nelíbil, co, pane Merrimane?“ prohodil předák, když jsme si prohlíželi novou stavbu zalitou sluncem.

„Nedělal jí dobře,“ odvětil jsem.

Předák se po mně nechápavě podíval.

„Ženský jsou divný stvoření,“ dodal nakonec. „Kdyby bylo po jejich, za chvíli maj pod palcem celej svět.“

„Kdyby bylo po jejich,“ zopakoval jsem jako ozvěna. Jenže nebude, pomyslel jsem si. Přinejmenším dokud tady budu já.

ODŘÍZNUTI OD SVĚTA

Lorenzo Carcaterra

Vysoký muž se vsedě opíral o silnou skleněnou tabuli. Měl zavřené oči, třemi prsty pravé ruky držel štíhlou láhev zteplalého piva. V rádiu, které ševelilo kdesi vpovzdáli, se zrovna skupina Dixie Chicks propracovávala skladbou Give It Up Or Let Me Go. Muž se zhluboka nadechl, zamnul si levé koleno a pokoušel se ulevit si od bolesti, kterou nezmírnila dlouholetá léčba ani tři operace. Byl utahaný, nebavilo ho čekat, až se přežene sněhová bouře, trčet na letišti, kde to ještě před pár hodinami hlučelo a kypělo ruchem, zatímco teď se ozýval jen tlumený šramot úklidových čet a neklidné pochrupování cestujících, kteří tu taky uvízli.

Kdyby všechno šlo, jak má, už před čtyřmi hodinami by dorazil do Nashvillu, před třemi hodinami by měl hotovou práci a teď si mohl pochutnávat na uzených žebírkách s fazolemi. Místo toho tu dřepí v koutě baru, o němž ani neví, jak se jmenuje, a nechává se obsluhovat barmanem ve středním věku, kterému je dolévání sklenic ještě lhostejnější než lakrosový zápas v televizoru se staženým zvukem nad barpultem. Muž otevřel oči, pootočil hlavu a vyhlédl ze zamženého okna. Z nebe se zešikma sypal sníh, mohutné vločky se usazovaly na prázdných ranvejích a trupech odstavených boeingů. Letištní údržbáři stříkali na letoun American Eagle žlutou pěnu v marné snaze uchránit motory před zamrznutím. Vysoký muž se zase odvrátil, zvedl si láhev k ústům a dvěma mohutnými loky dorazil zbytek piva.

Dneska se nikam nepoletí.

„Nejspíš je to moje vina,“ ozval se vedle něj ženský hlas. „Stane se to vždycky, když někam letím. Sotva vytáhnu paty z domu, zkazí se počasí.“

Stála čelem k dlouhému oknu a dívala se, jak na skle přistávají vločky a kloužou po něm dolů, dlouhé blond vlasy jí zakrývaly půlku obličeje, o špičky černých bot si opírala šedou cestovní kabelu, Černý kožený kabát ke kolenům nijak nemaskoval štíhlou, pěkně tvarovanou postavu. Hlas měla hedvábně měkký a její bledá pleť odrážela matné světlo žárovek v baru i pronikavou zář reflektorů venku kolem ranvejí.

„Tak mi to koukejte vynahradit,“ opáčil vysoký muž.

Obrátila se k němu a v tmavých očích jí probleskla červeň jako kočce, na kterou míří kužel baterky. „Jak?“ zeptala se.

„Dovolte, abych vám koupil drink. V tomhle počasí, co jste s sebou přivezla, nám nezbývá než čekat. A na noviny už znova nemám náladu.“

Žena nohou odstrčila kabelu a rozepnula si kožený kabát. Přehodila ho přes prázdné opěradlo, odhodila si pramínky vlasů z očí, přitáhla si židli a posadila se naproti němu. „Dám si bourbon,“ řekla. „A k tomu sklenici vody s ledem a plátkem citronu.“

Pousmál se, vstal, sebral prázdnou láhev od piva a zamířil k barpultu. Žena se za ním dívala, pak se otočila k oknu a pozorovala zuřící bouři, poryvy sněhu a ledové krystalky vířící v horké záři reflektorů.

„Budete se muset smířit s citrónovou kůrou,“ řekl dlouhán a postavil pití na stůl. Posadil se a pozvedl směrem k ní orosenou láhev heinekenu. „Na zdraví,“ usmál se, mrkl na ni a zhluboka si přihnul studeného piva.

Žena přikývla, napila se bourbonu a s úlevou přivítala důvěrně známé pálení v hrdle a prsou. Opřela se a zadívala se přes stůl na svého společníka. Bylo mu tak mezi čtyřicítkou a padesátkou, byl v dobré kondici, tělo měl vypracované pravidelným cvičením, bílá značková košile se u krku a na zápěstích dala stěží dopnout. Opálená pohledná tvář, olivově zelené oči, husté černé vlasy. Gestikuloval a pohyboval se rozvážně, neuspěchaně, v řeči jeho těla nebylo ani stopy po stresu, zkrátka působil dojmem člověka, který se ve své vlastní kůži cítí pohodlně a sebejistě.

„Do jakého města to dneska večer nedoletíte?“ zeptal se.

„Do Los Angeles,“ odpověděla a mrkla na stříbrné hodinky od Tiffanyho na svém štíhlém zápěstí. „Za normálního počasí bych přistávala před dvaceti minutami.“

„A co tam?“

„Je tam teplo, palmy, hvězdy stříbrného plátna a oceán, kde se dá plavat,“ odvětila.

„Co z toho vás tam nejvíc táhne?“ zeptal se a naklonil se k ní blíž, v pravé ruce láhev s pivem.

„Všechno. A navíc tam mám domov, odkud můžu chodit na procházky na pláž, auto, které si rozumí s klikatými silnicemi v kopcích, a dvě kočky, co mě vždycky rády vidí.“

„Pláž, auto a dvě kočky,“ zopakoval muž. „Z toho se dá usoudit, že nemáte děti ani manžela.“

„Člověk nemůže mít všechno.“

„Záleží na tom, co se tím všechno míní,“ opáčil muž.

„Co tím míníte vy?“ zeptala se žena.

Napil se piva a pokrčil rameny. „Třeba zrovna tohle. Popíjet pivo, sedět naproti krásné ženě na vylidněném letišti. Vychutnávat si každý okamžik. Nemuset se krčit někde v rohu s mobilem, abych popřál dobrou noc dětem, co na ně nikdy nemám dost času, nebo poslouchal, jak manželka nadává kvůli nějaké prkotině, kterou jsem vůbec nepovažoval za problém a která je mi úplně fuk. Nemít hypotéku, účty, starosti. Zít tak, jako cestuju. Nalehko.“

„Na to člověk potřebuje peníze,“ podotkla žena. „Buď výnosnou práci, anebo bohatého tatínka, který mu to zaplatí. Co je váš případ?“

„Jestli mám někomu otevřít srdce, tak bych rád věděl komu,“ poznamenal muž a přívětivě se usmál.

„Můžete mi říkat Josephine,“ řekla žena, „ale líbit se mi to nebude. Příčilo se mi to, i když mě tak oslovovala máma. Většina lidí, co znám, mi říká Joey. Všem nám to vyhovuje víc.“

„Kdysi jsem znával jeptišku jménem Josephine,“ řekl muž. „Připadalo mi, že to jméno taky neměla dvakrát v lásce. Takže radši Joey.“

„A čí srdce že se to bude otevírat milé Joey?“ pronesla žena s úsměvem, který působil poněkud křečovitě. Skleničku bourbonu si přidržovala těsně u rtů.

„Já jsem Frank,“ představil se muž. „Stejně jako můj otec a dědeček. Moje rodina si potrpí na jednoduchost.“

„Vy taky – soudě podle toho, co jste říkal,“ podotkla Joey.

„Vcelku ano,“ připustil Frank. „Zabředat do komplikací se většinou nevyplácí.“

„Jenže občas není úniku,“ poznamenala Joey. „Komplikace se člověka neptají, jestli o ně stojí.“

„O důvod víc nepřihazovat k nim zbytečné další,“ řekl Frank. „Svět je plný horlivců, co se vyžívají v tom, že z jednoduchých věcí vyrábějí složité. Já se tomu snažím za každou cenu vyhnout.“

„V mojí branži takovým říkáme obhájci a soudci,“ řekla Joey.

„Takže tohle děláte v L. A., když se zrovna neprocházíte po pláži a nehrajete si s kočkami?“ zeptal se Frank. „Zápolíte s právem?“

„Zápolit s ním nemusím,“ řekla Joey. „Znám ho jak své boty.“

„Z toho vyplývá, že jste dobrá.“

„Z toho vyplývá, že jsem zatraceně dobrá,“ přitakala Joey.

„Špatná zpráva pro mizery,“ řekl Frank a obrátil do sebe poslední zbyteček piva.

„Ne, pokud za sebou umějí zamést stopy,“ opáčila Joey nevzrušeným věcným tónem. „Jenže to většinou neumějí, a právě proto s nimi mívám tu čest. Pokud nespáchají dokonalý zločin, naprosto dokonalý, musejí počítat s tím, že je u soudu rozcupuju na kousky.“

„Už jste se někdy s nějakým setkala?“ zeptal se Frank. „Myslím s dokonalým zločinem.“

„O několika jsem slyšela,“ odvětila Joey. Dlouze se napila bourbonu, olízla si kapičku ze spodního rtu a zhluboka se nadechla. „Ale setkala jsem se jenom s jedním.“

„Případ, na kterém jste pracovala?“

Zavrtěla hlavou. „Tenkrát jsem byla ještě na škole. V prvním ročníku na právech. Mladou dívku objevili mrtvou v ložnici. Bydlela ve druhém patře pětipatrového domu bez výtahu. Nikdo se tam nevloupal, dveřmi ani oknem. Nic se neztratilo, nikde žádné otisky, DNA, prázdné nábojnice. Nic, jenom mrtvá holka a tři kulky.“

„A kvůli tomu to podle vás byl dokonalý zločin?“ zeptal se Frank a předklonil se k ní blíž. „Člověk nemusí být génius, aby věděl, že za sebou nemá nechávat otisky, DNA a nábojnice. Stačí sledovat krimiseriály a číst detektivky.“

„Máte pravdu,“ přisvědčila Joey. „Dokonalé na tom bylo, že ho nikdy nechytili.“

„Policajti věnují případu jenom tolik času, kolik uznají za vhodné,“ namítl Frank. „Jsou jako obchodníci s auty. Nesnaží se prodat všechny vozy, ale jenom tolik, aby si udrželi práci.“

„Mluvíte, jako byste o tom hodně uvažoval,“ poznamenala Joey.

„Ani ne. Prostě taky patřím k těm, kdo se koukají na krimiseriály a čtou detektivky.“

„Povedlo se mi dostat k jejímu spisu,“ řekla Joey. „Policie odvedla slušnou práci, ale neměli se čeho chytit. K vraždě došlo uprostřed dne, kdy byla většina nájemníků pryč, v práci, ve škole, na nákupech nebo v posilovně. Ta mrtvá tam nebydlela dlouho, a tak neměla v domě moc přátel.“

„Jak se dostal dovnitř? Respektive jak se podle policajtů dostal dovnitř?“

„Dovnitř se dá dostat i jinak než násilím,“ řekla Joey. „Možná ho znala, i když o tom pochybuju. Možná ji přinutil, aby ho pustila do bytu, ale to se mi taky nezdá.“

„Jak se to teda podle losangeleského Sherlocka Holmese seběhlo?“ zeptal se Frank. Jeho úsměv teď byl chladnější, očima se zaklínil do Joeyiných.

„Myslím, že znal její denní program,“ odpověděla Joey. „Věděl, v kolik hodin vstává. V kolik si chodí zaběhat a jak dlouho jí to trvá. Jaký má rozvrh hodin a do které školní budovy na ně chodí. Nastudoval si její zvyklosti. Úmyslně si o ní všechno zjistil, aniž by se s ní potřeboval setkat.“

„Aby se s tímhle vším namáhal, musel by mít důvod,“ řekl Frank. „Anebo by mu ho někdo musel dát.“

„Najít důvody je vždycky hračka. Stačí zjistit, kde je hledat.“

„A na co jste přišla?“ vyzvídal Frank. „Když jste zjistila, kde hledat.“

„Že si její vraždu někdo zaplatil,“ řekla Joey. Prsty přejížděla po sklenici s vodou.

„Jestli jste se prohrabala až takhle hluboko, pak taky určitě víte, proč to udělal,“ poznamenal Frank. „Co jste zjistila – byla za tím citová záležitost, anebo něco neosobního?“

Joey dopila vodu a přistrčila prázdnou sklenici k Frankovi. „Mám v jednom kuse žízeň,“ prohlásila. „A mluvení to ještě zhoršuje. Skočil byste ještě pro jednu? Tentokrát na mě.“

„Vy vyprávíte,“ řekl, vstal a zamířil k baru, „takže já se postarám o osvěžení.“

Pozorovala ho, jak se opírá o dřevěný barpult a čeká, až barman sáhne pro další pivo a naplní další dvě sklenice, jednu bourbonem a druhou ledem a vodou. „Chtěla by tu vodu s citronem,“ slyšela ho říkat.

„A já bych chtěl vypadnout,“ opáčil barman a mrskl do skleničky s vodou tři spirálky citrónově kůry. „Poslední objednávky. Jestli ještě něco chcete, řekněte si teď. Za dvacet minut to tu balím.“

„Proč ten spěch?“ zeptal se Frank. „Přinejmenším do rána se lítat nebude. Nevyvážné odtud ani noha.“

„Já teda jo,“ prohlásil barman. „Nasednu do auta a jedu. Za dvacet minut.“

Frank donesl sklenice na stůl. „Platívalo, že barman je lepší než kdekterý cvokař,“ poznamenal. „Uměli naslouchat a víc jim na člověku záleželo, anebo se tak aspoň tvářili. Tenhleten se z kurzů barmanského umění nejspíš ulejval.“

„Možná patří k těm šťastlivcům, na které někde někdo čeká a bojí se o ně,“ namítla Joey.

Frank se s lahví piva v dlaních ohlédl po barmanovi. „Neřekl bych. Spíš bych tipoval, že my dva jsme jediná společnost, které se mu dneska večer dostane.“

„Někteří lidé se bez společnosti obejdou,“ podotkla Joey. „I bez rodiny. Třeba vy.“

„Zjednodušuje to život,“ řekl Frank. Stočil pohled zpátky k ní a postavil láhev na kraj stolu. „Jakmile vpustíte do svého radarového prostoru někoho dalšího, všechno se okamžitě zkomplikuje a většinou úplně zbytečně.“

„Vám nevadí vést takovýhle život?“ zeptala se Joey.

„Já nevím,“ řekl Frank. „Jaký život podle vás vedu?“

„Cestujete z města do města, od jedné práce k druhé,“ prohlásila Joey sebejistě. „Platí vám dobře, soudě podle vašeho oblečení a letenky do první třídy, co vám čouhá z kapsy.“

„Když už se člověk s něčím namáhá, mělo by mu to aspoň pořádně vynášet.“

„Jenže váš způsob života není pro každého,“ poznamenala Joey. „Aspoň myslím.“

„To není skoro žádný,“ namítl Frank.

„Ale určitě má něco do sebe. Jako každá dobrá práce.“

„Co ta vaše?“ zeptal se Frank. „Co má právničina do sebe, že vám nevadí vstávat kvůli ní ráno co ráno z postele?“

„Vědomí, že je můžu zarazit,“ odpověděla Joey. „I když jenom tu a tam.“

„Zarazit koho?“

„Ty parchanty na lavici obžalovaných,“ řekla Joey. „A ulevit těm, kterým ublížili. Sedí za mnou v soudní síni každý den, při každém případu. Jejich tváře se proces od procesu mění, ale pro mě vypadají všechny stejně. Ani je nepotřebuju vidět, abych věděla, co cítí, na co myslí, abych si uměla představit jejich smutek a všechny vyplakané slzy.“

„A když strčíte někoho za mříže, tak se jim uleví?“ zeptal se Frank.

„Moc ne. Ale aspoň se ta bolest ze ztráty milovaného člověka dál neprohlubuje. Zločin spáchaný na jednom člověku se vždycky dotkne mnoha dalších.“

„Mluvíte spíš jako oběť než jako právník,“ podotkl Frank.

„Člověk může být obojí,“ řekla Joey.

„Přemýšlíte někdy o člověku, kterého máte proti sobě?“ zeptal se Frank. „O tom, kterého se tak urputně snažíte odklidit za mříže?“

„Dnes a denně. O těch, co jsem pomohla uznat vinnými, i o těch, u kterých se mi to nepovedlo. I o tom jednom, kterého jsem nikdy neměla šanci pohnat před soud.“

„Co vidíte, když se na ně podíváte? Obtěžujete se někdy nahlédnout za ten tvrdý pohled, za tělo vypracované ve vězeňské posilovně a ruce položené na stole?“

„A kdybych to udělala?“ zeptala se Joey. „Co bych uviděla?“

„Záleží na tom, o koho jde a co byste hledala,“ řekl Frank. „Kdybyste se v sobě snažila vyvolat soucit, povedlo by se vám to hned. Každý chlap v oranžovém mundúru za sebou má pohnutou historii, kterou s největší radostí vypoví nebo prodá. Ale když budete pátrat po důvodech, proč skončil vedle státem přiděleného obhájce, pak možná objevíte i něco víc než jen smutný příběh.“

„Bude to stačit, abych zapomněla na oběť?“ zeptala se Joey. „Nebo mu odpustila, co provedl?“

„Když nebudete chtít, tak ne.“

„Nejsou všechny ty příběhy jako přes kopírák? Zneužívání v dětství, rodiče nikde anebo závislí na drogách, zločinecká dráha jako jediné východisko. Vynechala jsem něco?“

„Tohle platí v devíti případech z deseti,“ řekl Frank.

„A ten desátý?“

„Kluk má navenek slušné zázemí a starostlivou rodinu. Chodil do nejlepší školy ve městě, hrával dětskou baseballovou ligu a fotbal a každou neděli sedával vedle mámy v kostele. Míval dobré známky a po škole chodil na brigády, aby si vydělal na komiksy a sběratelské kartičky.“

„Hotová idylka,“ okomentovala to Joey; loktem se opírala o stůl a skleničku si držela u rtů.

„Opěvovaný americký způsob života,“ řekl Frank. „Ale jenom na povrchu. Když nejdete do hloubky.“

„A když ano?“ zeptala se Joey. „Co potom?“

„Potom možná uvidíte výjevy, které se vám líbit nebudou. Matku, co nosí na rodičovské schůzky až moc silnou vrstvu make-upu, aby nebylo poznat, že předešlý večer popíjela. Otce, který chodí domů pozdě v noci a jezdí na daleké služební cesty, o kterých se doma nemluví. Třinabité pistole v šuplíku otcova nočního stolku a pytle úhledně poskládaných bankovek skryté v podkroví pod hromadou zimních peřin.“

„A jak tohle všechno souvisí s tím, že dotyčný bez výčitek svědomí připraví někoho o život?“ zeptala se Joey.

„Taková život vás zatvrdí,“ odpověděl Frank. „Naučí vás zadupat v sobě cokoli, co by se byť jen vzdáleně podobalo citu k ostatním. Ještě než se ve světě rozkoukáte, naučíte se, že lidi nikdy nejsou tím, za koho se vydávají, a že i ti nejnevinněji vyhlížející v sobě něco tutlají. Stručně řečeno, pro člověka je snadné zlhostejnět. Ke všemu a ke všem.“

„I k obětem, které za ním zůstanou?“ zeptala se Joey.

„K těm především,“ řekl Frank. „Ty musejí zůstat tam, kam od podstaty patří. Stranou. Když v tom člověk opravdu umí chodit, pustí je z hlavy, jakmile skončí s prací a ztratí je z očí. A jejich jména zapomene stejně snadno jako včerejší počasí. Pohlíží na ně asi tak, jako vy pohlížíte na obžalovaného v soudní síni. Jsou pro něj tváří, kterou se snaží vypudit z mysli a zapomenout.“

Joey do sebe třesoucí se rukou naráz obrátila půlku bourbonu. Poprvé od svého příchodu začínala ztrácet nervy. V soudní síni pro ni bylo daleko snazší udržovat emoce pod kontrolou. Tam byla ona tím, kdo řídil chod věcí, anebo si připadala tak aspoň připadalo. Pokládala otázky a očekávala, že se jí dostane odpovědí, které chce a potřebuje slyšet. Jenže v tomhle stísněném a dusném baru na hony daleko od justičních paláců to bylo úplně jiné. Drsný muž naproti ní byl protivník, na jakého nenarazila za celé ty roky, co se věnovala trestnímu právu. Rychle vytušil její citlivá místa a ještě rychleji na ně zaútočil. A co víc, zjevně se tím slovním soubojem bavil, beze strachu čelil otázkám i odpovědím, které vyžadovaly.

Joey se znova napila, odložila skleničku na stůl a zamnula si ztuhlou šíji. Zvedla oči k Frankovi a přistihla ho, jak si ji prohlíží. „Takhle to dopadá, když člověk zapadne sněhem,“ prohodila ve snaze trochu odlehčit atmosféru, znovu se stát pánem situace.

„Počasí pod psa a studené pivo.“ Frank pozvedl skoro prázdnou láhev. „Vražedná kombinace.“

„Byl by z vás dobrý právník,“ řekla mu Joey.

„To jste určitě nevysoudila z mého oblečení,“ konstatoval. „Asi jsem udělal nějakou pitomost, která ve vás vzbudila ten dojem.“

„Umíte dobře argumentovat. Trefně se vyjadřujete a nedáváte najevo svoje pocity. Hlídáte si, aby se vám nic nevymklo zpod kontroly. To často bývá jediná cesta k vítězství.“

„Tohle neplatí jen pro právníky,“ podotkl Frank. „Totéž se dá říct o skoro každém povolání, co znám, dobrém i špatném. A existují profese, kde otevřený projev citů a upřímnost zabijí člověka rychleji než kulka.“

„Ale takhle se chovat dokážou jenom ti nejlepší,“ namítla Joey. S pocitem, že zase přešla do útoku, si ledabyle přehodila nohu přes nohu. „A dokonce i ti nejlepší občas uklouznou, třebas jen na vteřinku. A právě to jsou okamžiky, za které se platí nejdráž.“

„Když jste nejlepší – tím myslím opravdu nejlepší, ne že si to o sobě jenom myslíte anebo to tvrdíte –, pak si nesmíte žádné uklouznutí dovolit,“ řekl Frank. „Za žádnou cenu. Existují profese, kde jediné uklouznutí znamená konec.“

„Jenže občas se to stává,“ namítla Joey. „Bez ohledu na to, jak důkladně plánujeme, jak svědomitě se připravujeme, jak skálopevně si věříme, bez ohledu na to, jak jsme dobří. Prostě se to stává.“

„V soudní síni anebo v boxerském ringu možná,“ řekl Frank. „Tam se může štěstí přiklonit na kteroukoli stranu. Ale při jiné práci se prostě nesmí ponechat prostor náhodě.“

„Ledaže by byla šťastná,“ opáčila Joey a obdařila ho přívětivým úsměvem. Už se zase cítila ve své kůži, měla pevnou půdu pod nohama.

„Já na náhodu nikdy nespoléhám,“ prohlásil Frank a poklepal ukazováčkem o stůl, aby svá slova patřičně zdůraznil. „Nestojí to za to riziko.“

„A co tahle situace?“ zeptala se Joey. „Vy a já, jak tu sedíme a mluvíme spolu. Nebýt bouřky a dvou zrušených letů, nikdy by k tomu nedošlo. Tomu se říká náhoda. Aspoň podle mě.“

„Kdepak náhoda,“ zavrtěl hlavou Frank a mírně se pousmál. „Osud.“

„Že se potkáme?“ zeptala se.

„Že mě najdete,“ řekl Frank a z očí mu vyčetla, že o ní věděl, co je zač, ještě než se naproti němu posadila.

Opřela se, odvrátila se od něj a zadívala se ven, kde teď bouře zuřila plnou silou. „Od začátku jsem si byla jistá, že se to stane,“ zašeptala, ale dost hlasitě, aby to slyšel. „Vůbec jsem si nepřipouštěla, že bych vás nemusela najít.“

„Já taky ne,“ řekl Frank a upíral na ni pohled přes slabé světlo lampičky na stole. „Celou dobu jsem věděl, že jste mi v patách, že mě hledáte, vyptáváte se, že nikdy nejste dál než jeden dva kroky za mnou.“

Joey se na něj zase podívala a odstrčila sklenici s vodou stranou. „Nijak jste mi to neusnadnil,“ řekla. „Kdykoli jsem myslela, že už jsem blízko, vypařil jste se a za několik měsíců jste se vynořil v úplně jiném městě a nechal za sebou další stopu, kterou bylo třeba sledovat.“

„K tomu, čím se živím, patří nenechat se chytit,“ pokrčil rameny. „Stejně jako vědět, kdo po mně jde.“

„Jak dlouho o mně víte?“ zeptala se.

Frank do sebe obrátil zbytek piva a rozesmál se hlubokým tichým smíchem, při kterém se mu ve tváři skoro nedělaly vrásky. „Nejspíš jsem o vás věděl dlouho předtím, než jste se vy dozvěděla o mně. Třídní premiantka, jak na střední, tak na vysoké. Poradila jste si se studiem práv jako oheň se starou stodolou. Vyzkoušela jste si práci ve velkých firmách za velké peníze, ale nebyl to váš svět. Nebyla jste na to stavěná a nezavedlo by vás to tam, kam jste chtěla. Nestála jste o podílnictví v právnické kanceláři. Chtěla jste dostávat lidi za mříže a to se vám taky dařilo.“

„Mohl jste mi to zatrhnout,“ podotkla. „Zlikvidovat mě. Byla by to pro vás hračka.“

„Nic bych za to nedostal,“ řekl Frank. „Tak proč se namáhat.“

„A kolik jste dostal za zabití mojí sestry?“ zeptala se Joey. Samotnou ji překvapilo, jak je klidná, jak uvolněně se cítí a chová. Vždycky věřila, že tahle chvíle jednou přijde, ale nikdy se v myšlenkách nedostala až k ní, nikdy neuvažovala, co udělá, až ten moment nastane, co bude říkat.

„Jistý člověk ji považoval za hrozbu a zaplatil za její odstranění,“ řekl Frank. „Pro mě to byla prostě jen zakázka.“

„Kolik?“ nenechala se odbýt Joey. „Kolik peněz jste za moji sestru shrábl?“

„Patnáct tisíc,“ odpověděl Frank. „Plus náklady. Všechno v hotovosti a předem. To je obvyklá sazba, kterou si odnesete, když se rozhodnete riskovat pětadvacet let až doživotí.“

Joey se zhluboka nadechla, zápolila s představou sestřina obličeje, snažila se neslyšet její veselý smích, vymazat z paměti vzpomínku na její malůvky rozvěšené v předsíni rodičovského domu. Potlačila hněv, který v ní bobtnal, i hořkost stoupající hrdlem. Musí si udržovat odstup, nepodlehnout emocím, přenést se v myšlenkách ze zšeřelého liduprázdného baru do jasně osvětlené soudní síně. Má kořist na mušce, dostala ji na lavici svědků, odkud už jí neuteče. Teď stačí udělat to, co dělala během let už tolikrát – zasadit konečný úder. Dosáhnout verdiktu „vinen“ a vykonat ortel.

„Prý byla svědkem autonehody,“ řekla. „Domnívali se, že viděla dost, aby dokázala sestavit viníkův portrét, že možná dokonce zahlédla kus poznávací značky. Jenže se pletli. Šla směrem od té nehody, ne směrem k ní. Než se po nárazu otočila, oběť už byla po smrti a auto o blok dál.“

„Ale byla u toho,“ namítl Frank. „Byla jediná, koho se policajti obtěžovali vyslechnout. To někomu stačilo, aby mi zavolal.“

„Ten telefonát vůbec nebyl potřeba. Stačilo dostat se k policejní zprávě. Moje sestra byla pro vyšetřování slepá ulička. Nic policii neřekla, protože nic nevěděla. A stejně ji někdo nechal sprovodit ze světa. Nevinná holka musela umřít jen kvůli tomu, že se nějaký newyorský gangster bál, aby jeho feťáckého synáčka nesebrali za zabití.“

„Já si nevybírám, pro koho pracuju,“ řekl Frank. „Oni si vybírají mě.“

„Vybírají si vás, protože vědí, že odvedete prvotřídní práci,“ konstatovala Joey. „Že to uděláte čistě a v tichosti. A že bude skoro nemožné zločin s čímkoli spojit – ať už vystopovat vás, peníze nebo hlas na druhém konci telefonu.“

„Skoro nemožné, ale ne úplně,“ namítl Frank. „Jinak byste tu teď neseděla.“

„Já si vytkla za svůj životní cíl, že vás najdu. Podřídila jsem tomu všechno.“

„Věděl jsem, že se to stane,“ řekl Frank. „Celé ty roky jsem věděl, že po mně jdete a nic vás nezastaví.“

„Byly chvíle, kdy jsem si přála, abyste mě zastavil,“ přiznala a do hlasu se jí vloudil smutek. „Abyste to všechno ukončil. Kvůli sobě i kvůli mně.“

„O tom jsem vůbec neuvažoval.“

Joey se zhluboka nadechla a na okamžik zavřela oči. Tohle pro ni vždycky byla nejobtížnější součást výslechu – klást stručné, úderné otázky, které mají před očima porotců vykreslit tvář obětí. Udržet oběti naživu, zhmotnit je v soudní síni, kde často kraluje šarmantní obžalovaný s uhlazenými způsoby a chováním, to bylo na každém procesu to nejbolestnější. „Oběť je klíčová osoba, kterou porotci neuvidí, ale přitom je nutné, aby ji viděli,“ vysvětlil jí kdysi jeden starý soudce. „Pro porotu je hrozně snadné na oběť zapomenout. Úkolem žalobce je udržet ji naživu. Je potřeba dosáhnout verdiktu ‚vinen‘. Nic jiného nestačí.“

Barman vypnul němou televizi a zhasl namodralé světlo za řadami láhví. Díval se na Franka a Joey; muž ve středním věku se znavenou bezvýraznou tváří. Byl nevysoký, robustní, s mohutnými pažemi, které pokrývalo vybledlé tetování. Holá lebka se mu leskla krůpějemi potu a olejem. Ralph Santo byl typ člověka, co od života nic nečeká a nikdy se ve svém očekávání nezklame.

„Jak to, že vás pustila k sobě domů?“ zeptala se Joey. „Co jste jí namluvil, že vám uvěřila?“

„Proč o ní nemluvíte jménem?“ vrátil jí Frank otázku. „Není to jenom jedna oběť z mnoha. Je to vaše sestra.“

„Nezasloužíte si ho slyšet,“ sykla Joey nenávistně.

„Byla to dobrosrdečná holka,“ řekl Frank. „Jako spousta děcek v jejím věku. Namluvil jsem jí, že jsem ztratil doklady a potřebuju si někam zavolat. Dát vědět přítelkyni, aby pro mě zajela.“

„A ona vám uvěřila,“ konstatovala Joey.

„Uvěřila by mi většina lidí,“ řekl Frank. „Vy taky.“

„Co kdyby nebyla dobrosrdečná?“ zeptala se Joey. „Co kdyby prostě zavrtěla hlavou a šla dál anebo vám nabídla peníze na taxík? Co byste udělal?“

„Nestalo se to,“ řekl Frank. „Stává se to zřídka.“

„A co kdyby přece?“ naléhala Joey. „Zabil byste ji na ulici?“

„Jenom kdybych chtěl, aby mě chytili,“ odpověděl Frank. „A to jsem nechtěl.“

„Kdy to zjistila? Že vám ve skutečnosti nejde o telefon?“

„Proč to děláte?“ zeptal se Frank. „Víte všechno, co potřebujete. Vykašlete se na detaily. Bude se vám bez nich žít snáz. Ať už to dneska dopadne jakkoli.“

„Kdy to zjistila?“ zopakovala Joey, tentokrát zostra a neústupně, vztek v ní bublal těsně pod povrchem.

„Když jsme vešli do bytu, odvedla mě do mrňavé jídelny a otočila se ke mně, aby mi ukázala telefon. Tehdy uviděla zbraň.“

„Rozbrečela se? Volala o pomoc?“

„Ne,“ odpověděl Frank.

„Řekla vám vůbec něco?“

„Poprosila, abych ji neznásilňoval.“

„Takže proto jste to neudělal?“

„Sama dobře víte, že tahle otázka je bezpředmětná,“ řekl Frank. „Neznásilnil jsem ji, protože neznásilňuju nikoho. Byl jsem tam pracovně. Jakmile jsem práci vykonal, odešel jsem. Pokud vás to zajímá, nechtěl jsem jí způsobit bůhvíjakou bolest. Provedl jsem to nejlíp a nejrychleji, jak umím.“

„Řekla ještě před smrtí něco?“ zeptala se Joey.

„Ne. Jenom zavřela oči a čekala, co přijde.“

„Nenapadlo vás, že byste se na to vykašlal?“ zeptala se Joey. „Když jste viděl milou nevinnou holku, jak se krčí a čeká, až do ní napumpujete kulky, neměl jste chuť vypadnout odtamtud a na všechno se vykašlat?“

„Copak na mojí odpovědi záleží? Je jedno, na co jsem myslel a co jsem cítil. Záleží jenom na tom, co se stalo.“

„Tou vraždou jste si udělal jméno,“ konstatovala Joey. „Vzrostla po vás poptávka. Od té doby se vám pravidelně hrnou telefonáty a práce víc, než se dá zvládnout.“

„Řekněme, že mi to usnadnilo život.“

„A vy se pořád zlepšujete,“ řekla Joey. „Uběhlo dvacet let a nikdo se ani nepřiblížil tomu, aby vám nasadil želízka.“

„To byste chtěla vidět?“ zeptal se Frank.

„Před dvaceti lety by mi to možná stačilo. Ale teď už ne. Teď chci víc.“

„Kdybyste mě chtěla zabít, udělala byste to při první příležitosti,“ řekl Frank. „A ta se naskytla, když jste sem vstoupila, ještě než jste si objednala pití.“

„Ráda bych vás dokázala zabít,“ řekla Joey. „Ráda bych vytáhla zbraň a pálila, dokud by nebylo po vás. Ráda bych vám udělala totéž, co jste provedl mojí sestře. Ale oba víme, že nemůžu, a mluvit o tom je zbytečná ztráta času.“

„Urazila jste dlouhou cestu a čekala spoustu let, jen abyste ode mě slyšela, že jsem to udělal? To vám stačí?“

„Aby někoho odsoudili, je nejdřív potřeba shledat ho vinným,“ odvětila Joey. „A toho jsem se dočkala teprve teď.“

„Takže máte, co jste chtěla. Jsem vinen ve všech bodech obžaloby, vážený soude. Co teď? Zavolat policii vám nebude k ničemu. V tomhle počasí by je sem dostal leda tak teroristický útok, rozhodně ne dvacet let stará vražda, po které nikdo ani nevzdechne.

A letištní ostraha by nechytila ani vlastní prababičku, natož někoho, kdo má v utíkání takovou praxi jako já.“

„Teď už mi zbývá jenom jediné,“ řekla Joey. „A na to nepotřebuju policajty ani ostrahu.“

„Mám hádat?“ zeptal se Frank. „Anebo zkazíte překvapení a povíte mi to?“

„Čekala jsem na to přes dvacet let,“ řekla Joey. „Vynesu nad vámi rozsudek.“

„To je věc soudce,“ namítl Frank. „Že by vás povýšili a vy jste mi o tom neřekla?“

„V tomhle případě jsem tři v jednom,“ odvětila Joey. „Žalobce, porota i soudce naráz.“

„Doufám, že neslíznu veřejně prospěšné práce. To by se mi vůbec nelíbilo.“

„Ani pobyt ve vězení,“ ujistila ho Joey. „K tomu nemám pravomoc. A ani o to nestojím.“

„Takže co nám zbývá?“

Joey odstrčila židli, vstala a zabodla do Franka pohled. „Trest smrti,“ prohlásila. „Odsuzuji vás k smrti za vraždu mé sestry. Proti rozsudku není odvolání a těch dvacet let, co od spáchání zločinu uplynulo, vynahradí veškeré odklady popravy, které by vám mohly být uděleny.“

„Měl jsem jenom pár piv,“ řekl Frank a pokusil se úsměvem zmírnit tvrdost jejích slov. „To jako poslední jídlo za moc nestojí.“

„Tohle místo jste vybral vy,“ opáčila Joey a sebrala svůj černý kožený kabát. „Ne já. Ale zaplatím účet. Odsouzenec by měl platit jen a jen za svůj zločin.“

„Nedodržujete patřičné procedury,“ upozornil ji Frank. „Vždycky jsem vás považoval za puntičkářku. A vy mě teď odsoudíte k smrti, ani mi nedopřejete sprchu a čisté oblečení. Takovéhle lajdačení vám není podobné, paní žalobkyně.“

„Musím si vystačit s tím, co mám k dispozici,“ prohlásila Joey, přehodila si přes sebe kabát a sáhla po tašce. „Krom toho vypadáte, že ani jedno nepotřebujete. Ale o vaše ostatky bude postaráno, to už jsem zařídila.“

„Pohřeb, nebo kremace?“ zeptal se.

„To je katovo tajemství,“ odvětila Joey. Zvedla tašku, naposledy se po Frankovi podívala a obrátila se k odchodu.

„Jestli je profík, tak nejspíš obojí,“ řekl Frank, aniž by zvedl oči od stolu.

„Vy tyhle věci určitě znáte líp než já,“ řekla Joey a se sklopenou hlavou vykročila k otevřeným dveřím baru.

„Doufám, že se zase potkáme, paní žalobkyně,“ zavolal Frank za jejími zády.

Joey se zastavila a upustila tašku; slabý náraz, jak dopadla na zem, se rozlehl ozvěnou tichým liduprázdným barem. Zavřela oči a pevně zaťala ruce v pěst. „Bohužel ne, Franku,“ řekla a poprvé za celý večer ho oslovila jménem. „Tohle bylo naše první a poslední setkání. Už je mezi námi po všem. Případ je uzavřen.“

Frank přikývl. Ani se nepotřeboval rozhlížet, aby věděl, že jakmile vkročil do baru, ocitl se v dokonale nastražené pasti. Ani nepotřeboval slyšet blížící se tlumené kroky a cvaknutí devítimilimetrové zbraně, která mu nepochybně mířila zezadu do týla. Bylo mu jasné, že jeho útěk je u konce.

Vzhlédl k Joey, která k němu stála zády, nehybná, se skloněnou hlavou. Celé roky věděl, že je mu v patách, a říkal si, proč oba čekali až na tuhle noc, aby všechno rázně ukončili. V té chviličce ticha, než ho zasáhla první kulka, cítil jen klid a úlevu. Zvolil si tenhle život a teď si zvolil i jeho konec. Byl rád, že bude dílem Joey; věděl, že se Joey jednou odhodlá učinit poslední krok. Dalo by se říct, že tu zasněženou noc byli v baru dva lidé, kterým připadalo, že je někdo zbavil břemene.

Joey slyšela tři tlumené výstřely, pak Frankovo tiché zachrčení a žuchnutí, jak se svalil na stolek. Prázdná láhev od piva spadla na podlahu a roztříštila se. Joey tam stála, jako by jí nohy vrostly do podlahy, hlavu sklopenou. Kroky se teď přibližovaly jejím směrem.

„Hotovo,“ řekl barman a zastavil se u ní. „Je po něm.“

„Díky,“ hlesla.

„Dám to tu do pucu a zbavím se těla. Než se bouře přežene, nebude po něm ani stopy.“

„A po vás taky ne.“

„Nemám proč tu zůstávat,“ řekl barman. „Nenávidím bary a nenávidím letiště. Tohle není nic pro mě.“

Joey se shýbla a zvedla tašku. „Jak moc byl dobrý?“ zeptala se. „Nevíte náhodou?“

„Frank Corso byl ze všech nejlepší,“ prohlásil barman. „Nikdo na něj neměl. Koluje o něm historek, že by to vydalo na román na pokračování.“

„Ale vy jste ho dostal,“ podotkla. „Takže jste lepší než on?“

„Dostal jsem ho, protože mi to dovolil,“ odpověděl barman. „Věřte mi, kdyby si to nepřál, tak bych skončil pod hromadou sněhu já.“

„Proč by to dělal?“ nechápala. „Proč by se vzdával?“

„Třeba už ho tenhle život unavoval,“ řekl barman. „Občas se to stává. Anebo měl možná pocit, že vám to dluží. To se taky stává. Anebo v tom mohlo být něco jiného. Něco, co si chlap jako on nemůže dovolit.“

„Co?“

„Možná se do vás zamiloval. Jak jste po něm celé ty roky šla, dozvěděl se o vás tolik, co vy o něm. To lidi sblíží víc, než kdyby se dnes a denně vídali. Začnou vůči sobě něco cítit. Většinou je to nenávist. Ale v jednom případě z milionu se z toho vyvrbí láska.“

„Už se to nikdy nedozvíme,“ konstatovala Joey.

„Můžete si dole chytit taxíka,“ navrhl barman. „Taky sem jezdí autobus, ale na ten byste mohla čekat až do rána.“

„Já nikam nespěchám,“ řekla Joey a pomalu vyšla z příšeří baru do jasně osvětleného letištního terminálu, který po obou stranách lemovaly zavřené obchody. „Stejně nemám kam jít.“

SVĚDKYNĚ

J. A. Jánce

„Co s tím provedeš?“ zeptala jsem se.

Mindy Harshawová se vyhnula mému pohledu. Rýpala se vidličkou v salátu, ale nejedla. Spodní ret se jí třásl. „Co mám dělat?“ zeptala se nešťastně.

Před rokem jsem jí byla svědčit na svatbě. Tehdy přímo zářila štěstím. Když jsem se s ní a s naší společnou kamarádkou Stephanií po pár měsících sešla na kafe ve Starbucks, všechno nadšení bylo to tam. Byla neobvykle zamlklá a schovávala se za obrovskými slunečními brýlemi. Tvrdila, že má zánět spojivek. Když jsem si ji teď vyslechla, říkala jsem si, že celý ten zánět spojivek byl jenom povídačka. Ta žena, co seděla naproti mně u stolu, se ani za mák nepodobala mojí dlouholeté kamarádce a někdejší rozzářené novomanželce.

Když vklouzla do boxu a posadila se, pohled na ni mě šokoval. Byla skleslá a pobledlá a připadalo mi, že zhubla víc, než je zdrávo. Neřekla jsem nahlas: „Proboha, Min, vypadáš příšerně!“, ačkoli jsem to asi udělat měla. Ale když mi pověděla aspoň něco málo o tom, co se děje, už jsem neváhala a otevřeně jsem jí sdělila svůj názor.

„Dej tomu parchantovi kopačky,“ poradila jsem jí. „Nejsi první Popelka, co se po líbánkách probrala a zjistila, že si místo prince vzala ropuchu.“

Mindy si povzdechla. „S tebou a Jimmym to tak nedopadlo.“

Měla pravdu. Coby osmatřicetiletou „ženskou na ocet“ mě jednou ve foyeru divadla představili Jamesi Drurymu. Šli jsme na Zuřivé hospodyňky, původní seattleský muzikál o partě frustrovaných mamin, co si založí rockovou skupinu a všem vytřou zrak hitem Sežerte si svý podělaný vločky. Já tou dobou žádná hospodyňka nebyla, a tak se mi tam moc nechtělo, ale jedna kamarádka z práce mě přemluvila. Jamese do divadla vytáhl kolega z banky, kde pracoval. Jakmile jsme se potkali, přeskočila mezi námi jiskra. Šlo to ráz na ráz. Ani jeden jsme za sebou neměli manželství a kamarádi včetně Mindy nad našimi překotnými námluvami nestačili vrtět hlavou. Prožili jsme s Jimmym jedenáct báječných let, než jednoho dne opilý řidič řítící se v protisměru po mostě 1-90 ukončil Jimmyho život a rozboural můj.

Od té doby uběhly tři roky. Bolest nepolevovala, ale Jimmyho smrt už přece jen patřila minulosti, takže když mě Mindy poprosila, abych jí šla na svatbě za svědkyni, s radostí jsem souhlasila. Znala jsem se s Mindy Crawfordovou od základní školy. Na střední a na vysoké ji to vždycky táhlo ke špatným týpkům – k agresorům, k cvokům žijícím na hraně, k svalnatým sportovcům, co jim to strašně sekne v džínách a tričku, ale v horních patrech mají vymeteno. Ale jak se blížila její svatba s Lawrencem Milesem Harshawem III., říkala jsem si, že tentokrát udělala terno.

Larry byl boháč, fešák a inteligentní chlap – a ne nutně v tomhle pořadí. Peníze pochopitelně nejsou všechno, ale těšilo mě, že Mindy po letech, kdy šetřila každý cent, konečně nebude muset žít z ruky do pusy. Vypadalo to, že Larry je do ní blázen. Právě proto jsem teď na něj měla takový vztek. Oblafl nejen Mindy, ale i mě. Mindy aspoň měla výmluvu – byla do něj zamilovaná. Já se posledních pětadvacet let živím jako výchovná poradkyně na střední škole, a tak jsem nemohla překousnout pomyšlení, že jsem mu skočila na špek. Za dvě a půl dekády práce s utrápenými děcky jsem se dozvěděla o domácím násilí víc, než je mi milé. Dělalo mi starosti, že Mindy vůbec nedochází, v jaké bryndě se ocitla.

„Co podle tebe mám dělat?“ zeptala se.

„Probereme si, cos mi řekla,“ navrhla jsem. „Čte ti poštu, prohlíží e-maily. Poslouchá telefonní hovory, a kdykoli někam jedeš autem, kontroluje tachometr. O čem to podle tebe vypovídá?“

„Chce mě mít jenom pro sebe?“ pípla Mindy nesměle.

„A nejen to,“ dodala jsem, „chce tě dostat do izolace. Odříznout tě od všech známých. Divím se, že ti dovolil jít se mnou na oběd.“

„Byl to momentální nápad,“ přiznala Mindy. „Neřekla jsem mu o tom.“

Nebo sis spíš neřekla o dovolení, pomyslela jsem si.

Zničehonic jsem si připadala mnohem starší a životem protřelejší než na svých dvaapadesát let, kdežto Mindy mi připadala jako neviňátko – děcko ztracené v černém lese. Práce se vzdorovitými teenagery mě naučila, že s udílením rad to daleko nedopracuju. Když chci studentům, co za mnou přicházejí, skutečně pomoct, musím je přimět, aby sami porozuměli svým trablům a obtížím. Mindy sice nebyla student, ale platilo pro ni totéž. Jestli si má pomoct, musí se podívat zpříma do očí tomu, co se v jejím životě a manželství děje. Uvědomit si problém je první krok k jeho vyřešení.

„Viděla jsem, jak se Larry Harshaw chová na veřejnosti,“ řekla jsem. „Působí jako dokonalý džentlmen. Jaký je v soukromí?“ Po mé otázce následovalo dlouhé, úzkostné mlčení. „Tak co?“ pošťouchla jsem ji. „Povíš mi to?“

„Moc mile se nechová,“ špitla Mindy.

„Co tím myslíš?“ zeptala jsem se. „Nadává ti, že jsi pitomá, nebo tak něco?“

Mindy přikývla. „A taky, že to neumím s penězi.“

„Jak to?“

„Že si prý pořádně nehlídám šekovou knížku.“

„Min, za čtyřicet let, co se známe, sis vždycky nějak poradila. Přečerpala jsi někdy úvěrový limit?“

„Ne.“

„No tak vidíš. Je to úplná pitomost. Co dál?“

„Nejde jenom o hospodaření,“ řekla Mindy. „Myslí, že jsem si ho vzala kvůli penězům, i když to není pravda. Když jsme se zasnoubili, kamarádi do něj hučeli, ať uzavřeme předmanželskou smlouvu. Klidně bych ji podepsala, ale řekl mi, ať neblázním. Že mě miluje a rád se se mnou podělí o všechno, co má.“

Řečičky, pomyslela jsem si.

„Takže si to shrneme,“ řekla jsem. „Zachází s tebou doma jako s vězněm. Kontroluje ti příchody a odchody. Uráží tě. Ještě něco?“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Mindy.

„Ublížil ti někdy?“

„Ublížil mi na duši,“ odvětila Mindy.

„Uhodil tě někdy? Ubližuje ti fyzicky?“ nedala jsem se odbýt.

„Ne tak docela.“

„Jak to myslíš?“

„Před pár týdny jsme si vyjeli na běžky k jezeru Kachess,“ odpověděla pomalu. „Blížila se sněhová bouře a na mě padl příšerný pocit, že mi ujede a nechá mě tam samotnou. Že mě tam nechá umrznout.“

„Cos udělala?“

„Řekla jsem mu, že jsem si pohmoždila kotník, a odmítla jsem vystoupit z auta.“

Přeběhl mi mráz po zádech. Nepochybovala jsem, že Mindy tenkrát nějaký podprahový pud sebezáchovy zabránil postavit se na lyže a jen díky tomu přežila a může mi teď vykládat tuhle historku, ze které naskakuje husí kůže.

„Nikdy tě neuhodil?“ zeptala jsem se. „Nedal ti facku ani do tebe nevrazil?“

Mindy zavrtěla hlavou. „Ne, to ne.“

Ale měla na sobě svetr s rolákem. A s dlouhými rukávy. Vím toho o domácím násilí dost. Vím, jak vychytrale si násilníci počínají, aby nebylo vidět žádné modřiny. Taky vím, jak je pro ženy těžké přiznat, že je někdo bije. Domnívají se, že si za to můžou samy, a že když připustí, co se děje, nepřímo se přiznají ke své vlastní vině.

„Potřebuješ od něj vypadnout,“ řekla jsem tiše. „Potřebuješ vypadnout, než se to ještě zhorší. A že se to zhorší, na to vem jed.“

„Nemůžu,“ povzdechla si Mindy. „Vždyt jsem sotva rozposílala poděkování za svatební dary.“

„Na svatební dary se vykašli. Nenech se takovou blbinou brzdit…“

Mindy se rozezvonil mobil. Vyštrachala ho z kapsy. „Ahoj, miláčku,“ pozdravila až moc zvesela. „Jo. Zaskočila jsem si na oběd. Hned budu doma.“ Ukončila hovor a obrátila se ke mně: „Promiň, už musím jít.“ Vytáhla z peněženky dvacetidolarovku a položila ji na stůl vedle téměř netknutého salátu.

„Vodí tě na vodítku jako pejska,“ podotkla jsem. „Tancuješ, jak píská.“

„Já vím,“ povzdechla si. „Ale stejně musím jít.“ A odešla.

Ještě pár minut jsem tam zůstala sedět, pak jsem zaplatila a odjela domů. Než mi Mindy to zamračené sobotní dopoledne zavolala a vytáhla mě na oběd, zrovna jsem se v garáži probírala Jimmyho věcmi. Donekonečna jsem to odkládala. Nejdřív proto, že to bylo příliš bolestné. Pak proto, že jsem byla utahaná. Ale teď, po třech letech, už bylo načase. V létě jsem se chystala trochu cestovat. Takže jsem si potřebovala udělat v garáži místo na svého nového nablýskaného brouka.

Jenže potom, co jsem si vyslechla od Mindy, jsem se vracela ke svému úkolu s těžkým srdcem a hlavou plnou starostí. Jimmy koupil tenhle domek pět let předtím, než jsme se potkali. Tehdy to byla barabizna, ale hned se pustil do renovace. Obrousil a znovu natřel krásné staré parketové podlahy. Obnovil štukované římsy pod stropem. Zlikvidoval staré rozvody a skříňky a nahradil je modernějšími, které vyrobil sám. Když jsme se vzali, prodala jsem svůj byt v centru a nastěhovala se k němu. Teď jsem se všech jeho truhlářských nástrojů měla zbavit. A taky přebrat oblečení.

Pár měsíců po pohřbu se do Seattlu vrátili moji rodiče. Máma trvala na tom, že Jimmyho oblečení zabalí do krabic, a přiměla tátu, aby ho odnosil do garáže. „Musíš za minulostí udělat tlustou čáru,“ radila mi. Nejradši by hned odvezla všechno charitě, ale zarazila jsem ji, že si to chci sama přebrat. A taky že jsem chtěla. Hned ve druhé krabici, která mi přišla pod ruku, ležela navrch igelitka se smokingem, který měl Jimmy na sobě při svatbě. Ten pohled jsem neunesla. Rozbrečela jsem se. Už zase. Ale pak jsem se obrnila a vrátila se k rozdělané práci. Odložila jsem smoking na hromadu, která připadne charitě, a třídila jsem dál.

James Drury si počínal tak starostlivě, až to bylo k nevíře. Jak jsem se probírala jeho oblečením – většinou bylo ještě v igelitových pytlích z čistírny –, zase se mi po něm začalo hrozně stýskat. Teprve když jsem ho ztratila, vyšlo najevo, jak hrozně mu na mně záleželo. Zanechal po sobě životní pojistky, o kterých jsem neměla nejmenší tušení. Jedna pokryla hypotéku. Z druhé mi zůstalo dost, abych mohla seknout s učením, jakmile budu mít nárok na odchod do penze, a nemusela přesluhovat, když se mi nebude chtít.

A přesně takové životní jistoty jsem přála i Mindy. Věřila jsem, že konečně našla člověka, který ji bude mít upřímně rád a dá jí pocit bezpečí. Kontrast mezi její a mojí situací byl propastný – a hrozně smutný.

Často se stává, že odhodlávat se k něčemu, je mnohem horší než se do toho prostě a jednoduše dát. V šest večer byl úkol, který jsem celé roky odkládala, protože mi připadal nad moje síly, v podstatě hotový. Napěchovala jsem do popelnice, co se do ní vešlo, a připravila hromadu naditých černých pytlů k odvozu do charity. Zavolala jsem Donu Williamsovi, kolegovi učiteli z Franklinovy střední školy, a ten mi nadšeně slíbil, že se u mě zítra zastaví s dodávkou a odveze si všechno nářadí, kterého se chci zbavit. Když jsem sluchátko pokládala, zničehonic jsem si vzpomněla na zbraně. Ne na Jimmyho zbraně, ten žádné neměl. Na zbraně Larryho Harshawa.

Viděla jsem je při zásnubním večírku. Larry mě prováděl svým rozlehlým domem nad Elliottovou zátokou v Magnolii, půvabné staré čtvrti. Zavedl mě do pracovny obložené dřevem, kde měl v zamčené vitríně vystavenou rozsáhlou sbírku střelných zbraní. Na stole stál zarámovaný dopis od Asociace držitelů střelných zbraní, ve kterém Larryho chválili za mnohaleté věrné členství. Ráznými tahy ho podepsal sám někdejší prezident asociace Charlton Heston.

Znala jsem tehdy Larryho Harshawa jen kratičce. Zasnoubil se s jednou z mých nejlepších kamarádek. Chtěla jsem na něj udělat dojem, a tak jsem o jeho sbírku projevovala větší zájem, než jsem ve skutečnosti cítila. Od onoho večera už jsem v Larryho pracovně nikdy nebyla. Ale teď se mi všechny ty hrozivé zbraně vybavily. A zděsila jsem se při pomyšlení, že má nejspíš i další, které mi neukázal. Co když…

Chňapla jsem po telefonu a vytočila číslo Mindyina mobilu. Nezvedala to a já jsem jí nechtěla nechávat vzkaz. Příští půlhodinu jsem bloumala po domě a dumala, co si mám počít. Neměla bych zavolat na policii? Ale co bych jim řekla? Že mám strach, že se mojí kamarádce něco stane – že se jí manžel možná pokusí ublížit? Neměla jsem jediný důkaz.

Nakonec jsem to nevydržela, nasedla jsem do volkswagenu a zamířila k Harshawovým. Jako u všech domů na pobřeží všude na světě, i u tohohle plnilo průčelí především vyhlídkovou funkci. Dovnitř se vstupovalo zadem, brankou z úzké uličky. Když jsem vystoupila z auta, zaslechla jsem z otevřených dveří garáže hlasy. Aniž bych za sebou zabouchla dvířka, zůstala jsem stát a naslouchala.

„No tak, Wesi,“ říkala Mindy, „snaž se pořádně. Popadni mě za ramena a vší silou zmáčkni. Potřebujem modřiny, aby byly vidět. A pak mi vraž jednu do obličeje. Štěstí, že jsi levák stejně jako Larry.“

Škubla jsem sebou, když jsem zaslechla tupý úder. Ale Mindy to zřejmě nestačilo.

„Ještě jednou,“ poručila. „Až do krve.“

Ozvala se další rána, pak si mužský hlas posteskl: „Krucinál, teďka to mám i na košili.“

„Proboha, Wesi! Ani ve snu by mě nenapadlo, že jsi taková bábovka. Ještěže nebudeš muset zmáčknout kohoutek. Postarám se, aby se moje krev ocitla na košili i Larrymu, to si piš. Teď zmiz. Každou chvíli se vrátí. Nechci, aby ses tu motal, až dorazí.“

„Víš jistě, že to klapne?“

„To víš, že jo,“ ujistila ho Mindy. „Jakmile se na mě sesypou poldové, pošlu je za Francine. Po tom, co jsem jí dneska odpoledne navykládala, to stoprocentně uhraju na sebeobranu.“

Za Francine! Za mnou! Navěšela mi bulíky na nos. Larry Harshaw se ji nechystá zabít. Je to přesně naopak a já mám být korunní svědkyně – na straně obhajoby.

Pár vteřin jsem zůstala stát, jako by mi nohy vrostly do země. Konečně jsem se zmohla na pohyb. Naskočila jsem do auta, zabouchla dvířka, nastartovala a úprkem jsem se rozjela dolů z kopce. Bála jsem se, aby mě Wes nesledoval, a tak jsem kousek před výjezdem na hlavní silnici, zabočila na čísi příjezdovou cestu. Pár vteřin na to kolem mě prohučela dodávka Dodge Ram, která předtím parkovala před Mindyinou garáží. Na konci uličky zastavila a zdálo se mi, že se řidič rozhlédl oběma směry. Zatajila jsem dech, ale nejspíš si nevšiml, v jakém voze odjíždím. Anebo mě teď nezahlédl parkovat opodál. Připadalo mi, že tam stojí celou věčnost, než konečně vyjel na hlavní ulici a zamířil pryč. Nedohlédla jsem na jeho poznávací značku a rozhodně jsem ho nehodlala sledovat, abych si ji přečetla.

Užuž jsem chtěla zavolat tísňovou linku, když se po hlavní ulici přiblížilo další auto a blinkrem naznačilo, že se chystá zahnout do uličky. Se sevřeným srdcem jsem si uvědomila, že je to cadillac Larryho Harshawa. Otočila jsem klíčkem v zapalování a vycouvala z příjezdovky. Rozjela jsem se za Larrym do kopce a blikala na něj reflektory. Na půl cestě nahoru zastavil a vystoupil z vozu.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zavolal na mě. „Děje se něco?“

„Ano, to se tedy děje,“ opáčila jsem. „Jsem Francine – Francine Druryová, vzpomínáte? Potřebuju s vámi mluvit, Larry. Je to důležité.“

„Tak pojeďte ke mně domů,“ navrhl. „Popovídáme si tam.“

„Ne,“ zarazila jsem ho naléhavě. „Tam jít nemůžeme.“

„Proč ne? Co se děje? Jde o Mindy? Panebože, nestalo se jí nic?“

„Poslouchejte, Larry. Mindy se nic nestalo, ale má milence. Chystají se vás zabít a uhrát to na sebeobranu. Před chviličkou jsem je slyšela, jak se o tom baví.“

„Zabít?“ zopakoval Larry. „Děláte si legraci? Mindy mě má ráda a neublížila by ani mouše. Co to melete? Jak vás taková pitomost vůbec napadla? Nepila jste náhodou, Francine?“

„Ne!“ ohradila jsem se. „Stála jsem před brankou. Slyšela jsem je, jak spolu mluví v garáži – Mindy a kdosi jménem Wes.“

„To byl určitě Wes Noonan,“ řekl Larry bez zaváhání. „Abyste věděla, Wes je můj dobrý přítel. Tohle všechno je jenom nějaké hloupé nedorozumění. Pojeďte ke mně domů, Francine. Promluvíme si o tom, dáme si jednu dvě skleničky, a až si všechno vyjasníme, určitě se tomu všichni společně zasmějeme.“

„Neslyšíte, co vám povídám?“ naléhala jsem zoufale. „Mindy vás chce zabít a narafičit to, jako že jste ji napadl.“

„To by neudělala,“ prohlásil Larry Harshaw. „A teď pojďte. Začíná pršet. Nechce se mi tu stát, dohadovat se s vámi a moknout. Jedete se mnou, nebo ne?“

„Ne,“ řekla jsem. „Nejezděte tam, prosím vás.“

„Jedu,“ prohlásil. A taky to udělal.

Hrábla jsem do auta, popadla mobil a vytočila tísňovou linku. „Policie státu Washington,“ ozvalo se na druhém konci. „Mluvte.“

„Jmenuju se Francine Druryová,“ představila jsem se. „Jsem ve čtvrti Magnolia, v Seattlu. Chystá se tu vražda.“

Ještě než jsem jim stačila nadiktovat Mindyinu adresu, zaslechla jsem vzdálené výstřely. Prásk, prásk. Pauza a potom třetí rána. „Panebože!“ vykřikla jsem. „Pospěšte si, prosím vás. Už to udělala. Zastřelila ho. Pošlete sem sanitku!“

Zůstala jsem tam stát a celá roztřesená jsem se ještě pořád opírala o střechu brouka, abych se vůbec udržela na nohou, když se kolem mě prohnala sanitka a dvě modrá policejní auta se zapnutými majáčky a ječícími sirénami. Ještě nikdy v životě jsem si nic tak nevyčítala. Kdybych ho byla bývala přiměla, aby mi uvěřil…

Za mnou zastavilo třetí policejní auto a vystoupil z něj uniformovaný policista. „Paní Druryová?“ zeptal se. „To vy jste volala na tísňovou linku?“

„Ano,“ vymáčkla jsem ze sebe. „To jsem já.“ Pak jsem se rozbrečela. „Všechno je to moje vina,“ popotahovala jsem. „Slyšela jsem ji, jak říká, že ho zabije. Snažila jsem se ho varovat, ale neposlouchal mě, a teď je mrtvý.“

V policistově vysílačce zapraskalo. Slyšela jsem nezřetelný hlas, ale slova jsem nepochytila. „Posaďte se prosím,“ přesvědčoval mě policista. „Donesu vám vodu.“

Poslechla jsem ho. Byla jsem příliš zesláblá, než abych se zmohla na odpor, a tak jsem si prostě jen sedla, jak mi řekl. Na ulici přibývalo lidí, trousili se ze sousedních domů, pokoušeli se zjistit, co se stalo, o co tady kráčí.

Za chvilku se shora z kopce přiřítila sanitka. Zvědavci se rozestoupili, aby mohla projet.

„Vezou toho muže,“ objasnil mi policista a podal mi láhev vody. Na jmenovce měl napsáno seržant Lowrey. „Postřelila ho. Zásah do ramene, nic vážného. Jedou s ním do nemocnice Harborview. Vylíže se z toho.“

„A Mindy?“ zeptala jsem se. „Co je s ní?“

Seržant Lowrey vytáhl zápisník. „Tak se jmenuje? Mindy, a jak dál?“

„Mindy Harshawová,“ odpověděla jsem. „Co je s ní?“

Lowrey potřásl hlavou. „Když jí to nevyšlo podle očekávání, obrátila zbraň proti sobě.“

„Chcete říct, že je mrtvá?“ vykoktala jsem. „Že se zabila?“

Seržant Lowrey přikývl. „Bohužel ano. Doufám, že to nebyla vaše kamarádka.“

„Věřila jsem, že ano,“ odvětila jsem tiše. Jen tak tak jsem zadržovala slzy. „Jenže to jsem byla na omylu.“

SLABOST

Ian Rankin

Po večerech si Dennis Henshall obvykle brával práci s sebou domů.

Nikdo o tom neměl ani tušení. Dennis odhadoval, že většině ostatních vězeňských dozorců by to stejně bylo jedno. Beztak ho měli za podivína kvůli tomu, jak většinu dne proseděl v kanceláři a probíral se dopisy, u ruky pravítko a žiletku. S žiletkami musel zacházet opatrně; to patřilo k zásadám práce. Schovával je pod zámkem, kam se k nim nemohly dostat ani nejšikovnější prsty. Kdykoli ráno šuplík odemkl, přepočítal je a pak si jednu vzal, pokaždé jenom jednu. Když se ztupila, odnesl si ji s sebou domů a vyhodil ji do koše v kuchyni. Šuplík stolu v kanceláři měl po zbytek dne zamčený a dveře taky zamykal, pokud zrovna nebyl uvnitř. I když si jen na dvě minuty odskočil na záchod, stejně za sebou zamkl a žiletku schoval do stolu, který zamkl taky.

Opatrnosti není nikdy nazbyt.

Registračku měl zajištěnou svislou kovovou tyčí spojující držadla všech čtyř zásuvek. Když u něj byl poprvé na návštěvě ředitel věznice, nijak to dodatečné bezpečnostní opatření nekomentoval, ale při hovoru s Dennisem se neudržel a co chvíli k vysoké zelené skříni zajel pohledem.

Ostatní dozorci Dennise podezírali, že tam něco schovává – nejspíš pornočasopisy a whisky. Že se zavírá v kanceláři, jednu ruku na hrdle láhve, druhou v kalhotách. Nesnažil se jim to vyvracet, docela se mu líbilo, že si pro něj vymýšlejí druhý život. Ve skutečnosti registračka skrývala jenom abecedně řazenou korespondenci; dopisy spojující vězně s jejich přáteli a milovanými venku na svobodě. Byly to dopisy označené zkratkou N – nedoručitelné. Dopis si tohle označení vysloužil, pokud příliš detailně popisoval vězeňské procedury nebo obsahoval výhrůžky. Nadávky a sexuální obsah se tolerovaly, ale dopisy většinou bývaly poměrně zdrženlivé, jakmile si pisatelé uvědomili, že je Dennis coby vězeňský cenzor před odesláním čte.

Byla to jeho práce a vykonával ji svědomitě. Podtrhával pravítkem problematické věty a pak se pouštěl do práce s žiletkou. Vyříznuté pasáže ukládal do registračky, lepil je na archy papíru a připisoval k nim komentáře: datum, jméno vězně, důvod cenzury. Ráno co ráno na něj čekala nová várka doručené pošty; po odpoledních kontroloval poštu k odeslání. Na obálkách už byly adresy i známky, ale zalepit se nesměly, dokud Dennis neschválí jejich obsah.

Doručenou poštu otvíral dřevěným perořízkem, který si koupil v krámku s kuriozitami na Cockburn Street. Nožík pocházel z Afriky, vyřezávaná rukojeť měla tvar protáhlé hlavy. Taky ho dával pod zámek, kdykoli opouštěl kancelář. Ta místnost nesloužila jako kancelář odjakživa. Odhadoval, že dřív tu býval skladovací kamrlík. Čtverec o stěnách s bídou dva a půl metru, vysoko v jedné zdi dvě zamřížovaná okna. V rohu naproti registračce byly kovové stoupačky a jimi se nesly zvuky zvenčí – nesrozumitelné hlasy, úsečné příkazy, třeskot a chrastění. Dennis si na stěnu pověsil dva plakáty. Na jednom se vyjímalo pusté a prázdné údolí Glencoe – nikdy tam nebyl, i když si v jednom kuse sliboval, že se tam zajede podívat –, na druhém byla fotografie rybářské vesničky v East Neuk, pořízená z přístavní hráze. Dennis měl oba obrázky stejně rád. Když se na ně díval, mohl se v duchu přenést na divokou Vysočinu nebo do přímořského ráje a aspoň na chviličku si oddechnout od zvuků a pachů edinburské věznice.

Pachy byly nejhorší poránu, kdy se nevětrané cely otevřely, všechno to škrábání a říhání, jak se nemytí vězni šourali na snídani. Málokdy byl s těmi muži v kontaktu – tedy v osobním kontaktu –, ale přesto měl pocit, že je zná. Znal je z dopisů, které se hemžily neobratnými větami a hrubkami, ale navzdory tomu byly výmluvné, občas dokonce působivé. Dej za mě dětem velikou pusu… Snažím se vzpomínat jenom na hezký chvíle… Každej den, kdy nejsem s tebou, jako by se ze mě odrolil další kus… Až odtud vypadnu, začnem znova od začátku…

Až odtud vypadnu… Spousta dopisů se točila kolem onoho magického momentu, kdy se zapomene na někdejší chyby a bude možné začít znova. Dokonce i protřelí kriminálníci, kteří strávili víc času za mřížemi než na svobodě, se dušovali, že už nikdy nešlápnou vedle, že budou sekat dobrotu. Zase prošvihnu naše výročí, Jean, ale v myšlenkách jsem s tebou pořád… Chabá útěcha pro manželky jako Jean, jejíž vlastní dopisy čítaly deset dvanáct stránek a byly napěchovány každodenními útrapami rodiny bez živitele. Johnny nám zvlčíl, Tame. Doktor tvrdí, že mi to ještě přitěžuje. Potřebuje tátu a já zatím jenom polykám víc a víc prášků…

Jean a Tam. Jejich životní příběh se před Dennisem odvíjel jako nekonečný televizní seriál. Psali si každý týden, ačkoli Jean manžela navštěvovala skoro stejně pravidelně. Dennis si občas návštěvníky prohlížel při příchodu a snažil se mezi nimi rozpoznat pisatele dopisů. Pak je pozoroval, jak se usazují k tomu či onomu stolku, spojoval si vězně s jejich blízkými. Tam a Jean se vždycky drželi za ruce, nikdy se neobjali ani si nedali pusu, vypadali, jako by je nevázanější chování ostatních téměř uvádělo do rozpaků.

Dennis jejich dopisy cenzuroval jen výjimečně, dokonce většinou přimhouřil oko, i když se v nich vyskytlo něco povážlivého. Vlastní žena ho opustila, bylo to už přes deset let. Pořád měl na krbové římse několik jejích fotografií. Na jedné se s ním držela za ruku a usmívala se do objektivu. Díval se třeba na televizi nebo vysedával v křesle a popíjel pivo a vtom mu oči zničehonic zabloudily k té fotografii. Stejně jako Glencoe a přístavní vesnice ho ten snímek dokázal přenést do jiných míst. V takových chvílích se vždycky zvedl a došel k jídelnímu stolu, kam si rozkládal dopisy.

Nenosil si domů veškerou korespondenci, jen tu, která se týkala vztahů, co ho zajímaly. Pořídil si fax, co fungoval i jako kopírka – prodavač mu vysvětlil, že ho to vyjde laciněji než pořizovat si běžnou kopírku. Vyndal dopisy z kožené brašny a jeden po druhém je strkal do přístroje. Příští den odnesl originály zpátky do kanceláře. Věděl, že si nepočíná správně, že by to ředitele rozezlilo nebo přinejmenším zklamalo. Ale neviděl v tom nic špatného. Nikdo jiný ty dopisy číst nebude. Má je jenom pro sebe.

Jeden nedávný přírůstek do věznice byl obzvlášť zajímavý exemplář. Psal několikrát denně – zjevně neměl nouzi o peníze na známky. Jeho dívka se jmenovala Jemma, byla těhotná, ale o děcko přišla. Tommy si vyčítal, že za to může, že potratila ze šoku, když ho zatkli. Dennis se s Tommym ještě neviděl; napadlo ho, že by měl toho kluka aspoň trochu utěšit.

Ale neudělá to. Nebude se do ničeho plést.

Před několika měsíci zaujal Dennise jiný vězeň, jmenoval se Morris. Psal jeden nebo dva dopisy týdně – vášnivé milostné dopisy. A Dennis měl dojem, že pokaždé jiné ženě. Jednou mu Morrise někdo ukázal ve frontě na snídani. Nevypadal nijak extra; hubeňour s křivým úsměvem.

„Chodí za ním někdy návštěvy?“ zeptal se Dennis jednoho z dozorců.

„Si děláš srandu, ne?“

Dennis jen pokrčil rameny. Mátlo ho to. Zeny, kterým Morris psal, byly všechny z města. Proč by za ním nezajely na návštěvu? V záhlaví každého dopisu stála jeho adresa a vězeňské číslo.

A pak jednou ředitel Dennise požádal, ať za ním zaskočí do kanceláře, a tam mu sdělil, že Morris má od téhle chvíle zakázáno posílat jakékoli dopisy. Vyšlo najevo, že ten chlívák si vybírá jména z telefonního seznamu, píše úplně cizím ženám a barvitě jim líčí svoje sexuální fantazie.

Dozorci se tomu potom chechtali. „Kdyby ho nechali bejt, nakonec by třeba měl štígro,“ prohodil jeden. „Některý ženský jsou po drsnejch muklech celý divý…“

No ovšem, drsný mukl. Tech tu byla spousta. Ale jasnou jedničkou mezi nimi byl Paul Blaine. Blaine obyčejné zlodějíčky a feťáky přečníval o několik tříd a přehlížel je jako lány. Když procházel vězeňskými chodbami, obestíralo ho cosi jako neviditelné magnetické pole, takže se k němu nikdo neodvážil přiblížit, pokud mu to Blaine sám nedovolil. Měl svého „prvního důstojníka“ jménem Chippy Chalmers, ten se v jednom kuse ochomýtal kolem a připomínal ostatním, aby se drželi zpátky. Ne že by snad Blaine potřeboval opatrovníka. Měřil sto devadesát čísel, měl široká ramena a ruce míval pořád zpola zaťaté v pěst. Ať dělal cokoli, dělal to pomalu, rozvážně. Nepřišel si sem nadělat nepřátele nebo provokovat dozorce. Chtěl si odpykat trest a vrátit se do svého impéria, které na něj venku čekalo.

Od chvíle, kdy do vězení vkročil, se stal přirozeným vůdcem. Všechny gangy a frakce kolem něj našlapovaly po špičkách a projevovaly mu úctu. Měl si odsedět šest let – dostali ho za daňové úniky a podvod. Nejspíš ho propustí za něco málo přes tři roky a z toho už si pár měsíců odkroutil. Od nástupu do vězení trochu pohubl, ale jen mu to prospělo, přestože se mu do tváří vkradl popelavý odstín; získaly stejnou barvu jako tváře všech ostatních vězňů, „nachytaly vězeňský bronz“, jak se říká. Kdykoli za ním přijela na návštěvu manželka, nahrnulo se na chodbu víc dozorců než obvykle – ne že by čekali, že se něco semele, ale zkrátka proto, že Blaine si vybral dobře.

„Tak dobře, až to bolí,“ zašeptal Dennisovi jeden dozorce a potutelně na něj mrkl.

Jmenovala se Selina. Bylo jí devětadvacet, o deset let míň než Blainovi. Když se o ní dozorci při snídani vybavovali nad čajem a sendviči, musel si Dennis zapečetit ústa. Věděl o ní totiž mnohem víc než kdokoli z nich.

Věděl o ní skoro všechno.

Bydlela v Bearsdenu, honosném předměstí Glasgow, a navštěvovala manžela jednou za čtrnáct dní, ne každý týden, přestože to za ním měla jen slabých čtyřicet mil. Ale pilně mu psala. Na každý jeho dopis připadlo pět jejích. A o čem teprve psala…

Chybí mi tvoje nádherné erekce, miláčku. Oželím celou naši idylku, cituplné elektrizující mazlení, ale tvé erekce ne. Kdybys tu byl, jezdila bych na tobě až do rána…

Dlouhé pasáže v podobném duchu se střídaly s líčením každodenních událostí a klípků: V sobotu ráno dorazila Elaine. Cistě náhodou lan zavolal a chtěl vyvenčit auto, tak šli spolu.

Tyhle útržkovité dojmy se Dennisovi líbily stejně jako důvěrnější pasáže, protože mu poskytovaly představu o Selinině životě. K jednomu z prvních dopisů dokonce přiložila svoji fotku, pózovala na ní v tílku a minisukni, hlavu nakloněnou ke straně, ruce v bok. Později došlo i na další snímky. Dennis si je zkoušel okopírovat, ale fax si s nimi nedokázal poradit, tak je odnesl do trafiky a ofotil si je na kopírce tam. Kopie byly zrnité, za moc nestály. Ale stejně si je přidal do sbírky.

Včera v noci jsem se v posteli snažila masturbovat, ale nebylo to ono. Jak by taky mohlo? Měla jsem vedle sebe na polštáři tvoji fotku, ale originál bych mnohem radši. Doufám, že tě ty obrázky, co ti posílám, aspoň trochu rozveselí. Jinak se toho moc nestalo. Fred asi ještě nepřijel. Mešká a Myru to otravuje.

Jindy si stěžovala, jak je těžké vyjít s penězi. Ještě si nenašla práci, ale pokračuje v hledání. Dennis se trochu pošťoural v minulosti a objevil novinové zprávy, ve kterých se mluvilo o tom, že „policii se nepodařilo nalézt Blainovy miliony“. Miliony? Tak proč si Selina stěžuje?

Když měla zase přijít na návštěvu, Dennis požádal dozorce, ať mu dá vědět. Cestou do návštěvní místnosti byl kapku nervózní – sám netušil proč. Už tam byla, seděla zády k němu, nohy přehozené přes sebe, sukně jí končila vysoko na stehnech a odhalovala opálená, vypracovaná lýtka. Přiléhavé bílé tričko a přes něj růžový kašmírový svetřík. Blond vlasy, hotová záplava, přehozené přes jedno rameno.

„To je ale kus, že jo?“ zakřenil se dozorce.

Ještě lepší než na fotkách, chtělo se Dennisovi dodat. Pak postřehl, že se na něj Blaine dívá, a odvrátil pohled právě včas, protože Selina se ohlédla, aby zjistila, co zaujalo manželovu pozornost.

Kvapně se odebral zpátky do kanceláře. Když za pár dní procházel chodbou, narazil na Blaina s Chalmersem. Šli proti němu.

„Kočka, co?“ prohodil Blaine.

„Cože?“

„Moc dobře víte, o kom mluvím.“ Blaine se zastavil přímo před ním a měřil si ho od hlavy k patě. „Asi bych vám měl poděkovat.“

„Za co?“

Pokrčil rameny. „Vím, co jsou bachaři občas za parchanty. Někteří by si ty fotky nechali…“ Odmlka. „Prý nejste žádný mluvka, pane Henshalle. To je dobře. Vážím si toho. Ty dopisy…, vídá je kromě vás ještě někdo?“

Dennis zavrtěl hlavou. Podařilo se mu neuhnout očima.

„To je dobře,“ zopakoval gangster.

S těmi slovy se odporoučel. Chalmers, který klusal půl kroku za ním, se po Dennisovi zavile ohlédl.

Další šťourání v minulosti: Blaine měl opletačky se zákonem už od školních let. V šestnácti se stal vůdcem gangu a terorizoval betonová předměstí Glasgow. Skončil ve vězení za to, že pobodal kluka z nepřátelského gangu, pak témuž osudu sám unikl jen o vlásek, když se namočil do vraždy syna jiného gangstera. Tou dobou už byl chytřejší a míň zranitelný, měl celý regiment „pěšáků“, kteří chodili bručet místo něj. Jak rostla jeho pověst, nepotřeboval už nikoho mrzačit a nikomu vyhrožovat; měl na to jiné, zatímco sám nosil spořádaný oblek, trávil dny v kanceláři a naoko vedl taxikářskou firmu, bezpečnostní agenturu a několik dalších podniků.

Selina se objevila na scéně nejdřív jako jeho recepční, brzy nato sekretářka, pak ji povýšil na svou osobní asistentku a nakonec se s ní oženil; mohutná oslava před davy lidí, jako vystřižená z Kmotra. Ale Selina nebyla žádná hloupá blondýna; pocházela z dobré rodiny, vystudovala vysokou školu. Čím víc o ní Dennis přemýšlel, tím míň se mu chtělo věřit, že se rozplývá nad „cituplným elektrizujícím mazlením“. Tohle je určitě taktika. Chce si Blaina omotat kolem prstu, a tak ho krmí sentimentálními bláboly. Proč? Odpověď mu nabídl jistý bulvární pisálek: Disponuje zdrcující kombinací chytrosti a krásy, a navíc ji proškolil mistrovský manipulátor – že bychom měli tu čest s jednou z oněch gangsterských milenek schopných vyvolat přestřelku a bez úhony vyváznout z křížové palby?

Dennis seděl u jídelního stolu a dumal o tom. Vytáhl Selininy fotografie a dumal dál. Jídlo mu na talíři stydlo, ani si nepustil televizi, jen si pročítal její dopisy jeden po druhém. V duchu ji viděl, opálené nohy, vlasy přes ucho. Průzračné, nevinné oči, tvář, která k sobě přitahuje pohledy všech kolem.

Chytrost a krása. Přihoďte k tomu manžela a vyjde vám Kráska a zvíře. Dennis se přinutil nasoukat do sebe aspoň trochu jídla z mrazničky a začal odpočítávat hodiny do víkendu.

V sobotu ráno zaparkoval u chodníku naproti jejímu domu. Čekal něco honosnějšího. Noviny označovaly její dům jako „sídlo“, ale ve skutečnosti to byl prachobyčejný patrový rodinný domek, nejspíš ze šedesátých let. Prostranství před domem bylo vydlážděné, takže na něm vzniklo několik parkovacích míst. Skvěl se tam sportovně vyhlížející stříbrný mercedes. Vedle něj stálo větší auto přehozené nepromokavou plachtou. Dennis odhadoval, že patří Blainovi a přikryté čeká na jeho návrat. Ve všech oknech visely záclony a za nimi nebylo ani stopy života. Dennis se mrkl na hodinky – ani ne deset. Čekal, že si Selina o víkendu přispí; dělala to většina lidí, co znal. On sám se zásadně budil před svítáním a nedokázal znova usnout. Dneska ráno si zašel do kavárny kousek od domova, četl si tam noviny, popíjel čaj a přikusoval k němu toast s džemem. Jak tu teď čekal, přišla na něj zase žízeň a nadával si, že si s sebou nevzal láhev, možná i pár sendvičů a něco ke čtení. Jeho vůz nebyl na ulici jediný, ale bylo mu jasné, že jestli tu bude sedět celé dopoledne, lidem začne vrtat hlavou, co tu pohledává. Ale třeba jim to nepřijde zvláštní; třeba jsou zvyklí na reportéry a tak.

Protože neměl nic lepšího na práci, pustil si rádio. Vyzkoušel osm nebo devět stanic, pak zůstal u jedné, na které hráli klasickou hudbu a mezi skladbami moc neřečnili. Musel čekat další hodinu, než se konečně začalo něco dít. Před domem zastavilo auto a třikrát zatroubilo. Bylo to staré vybledlé volvo. Vystoupil z něj muž střední postavy s vlasy ulízanými z čela. Na sobě měl černou polokošili, černé džíny a tříčtvrteční černý kožený plášť. A sluneční brýle, přestože nebe bylo břidlicově šedé. Byl opálený, nejspíš zásluhou solária. Otevřel si branku, došel k domu a zabušil na dveře pěstí. Něco mu trčelo z pusy. Dennisovi to připadalo jako koktejlové brčko.

Selina už na sobě měla bundu, džínovou se stříbrnými cvočky. K tomu těsně přiléhavé bílé kalhoty. Dala návštěvníkovi pusu na tvář a zavrtěla se, když se ji pokusil vzít kolem pasu. Ohromně jí to slušelo a Dennis si uvědomil, že se mu zrychlil dech. Snažil se nesvírat volant tak křečovitě. Když vykročili po cestičce k silnici, stáhl si okénko, aby pochytil, o čem si povídají.

Muž se k Selině naklonil a cosi jí zašeptal. Plácla ho po rameni.

„Frede!“ vyjekla. Muž jménem Fred se uchechtl. Selina se podívala na jeho auto a zavrtěla hlavou. „Vezmem si medáka.“

„Co se ti na tomhle nelíbí?“

„Je to kraksna, Frede. Když chceš vytáhnout holku na nákupy, potřebuješ parádnější bourák.“

Vrátila se domů pro klíčky, Fred zatím otevřel bránu. Pak oba nasedli do Selinina mercedesu. Dennis se ani nesnažil skrývat. Možná v skrytu duše chtěl, aby si ho všimla, aby věděla, že má obdivovatele. Ale byl pro ni vzduch, byla zcela pohroužená do hovoru s Fredem. Fred?

Fred asi ještě nepřijel…

Jenže Fred nebyl pryč; byl tady. Proč lhala? Možná aby manžel nepojal podezření.

„Potvúrka,“ zašeptal si pro sebe Dennis a vyrazil za stříbrným vozem.

Selina se hnala jako drak, ale ulice byly směrem do města ucpané, plné lidí vyrážejících za sobotními nákupy, a tak Dennisovi nedělalo potíže udržovat mercedes na dohled. Sledoval ho až do obchodního centra za Sauchiehall Street. Selina ve třetím patře parkoviště čekala, až z parkovacího místa vycouvá jakási žena a uvolní jí ho. Dennis té chvilky využil a vyjel o patro výš, kde bylo volných míst habaděj. Zamkl vůz a sešel do nižšího patra právě včas, aby zahlédl, jak Selina s Fredem vcházejí do obchodního domu.

Chovali se jako zamilovaný pár – Selina si zkoušela nejrůznější kombinace oblečení a Fred přikyvoval nebo krčil rameny. Po hodině už se tvářil otráveně a hodně netrpělivě. Přesunuli se z obchodního domu k butikům na protější straně George Square. Tou dobou už Selina nesla tři tašky a Fred další čtyři. Snažila se ho přemluvit, ať si koupí hnědou semišovou bundu, ale nekoupil si nic. Všechno to bylo jen pro ni a Dennis postřehl, že platí ze svého. Odhadoval, že utratila několik set liber; odmotávala je z ruliček bankovek po kapsách.

A to si Blainovi stěžuje, že je na tom s financemi bídně…

Zašli si na oběd do italské restaurace. Dennis se rozhodl, že je načase dopřát si pauzu. Zaběhl si do hospody na záchod, potom si koupil sendvič, láhev pití a večerní vydání novin.

„Co blbneš?“ ptal se sám sebe, když sendvič rozbaloval. Ale pak se usmál, protože ho to bavilo. Bavil se líp než kteroukoli jinou sobotu v poslední době. Když se vynořili z restaurace, Fred vypadal, jako by se posilnil něčím víc než jen nějakou tou skleničkou vína. Přehodil Selině ruku kolem ramen, až přitom upustil tašky. Pak už si dával větší pozor. Zamířili zpátky k parkovišti. Dennis se pověsil mercedesu na paty, ale brzo mu došlo, že jedou do Bearsdenu, že výprava je u konce. Když míjel Selinin dům, auto už stálo na příjezdové cestě. Ohlédl se a s leknutím postřehl, že se na něj Selina dívá. Přimhouřila oči, jako by se snažila někam si ho zaškatulkovat. Pak zabouchla dvířka, otočila se a pomohla namazanému Fredovi do domu.

Když Dennis ředitelově sekretářce paní Beetonové vysvětlil, proč složku potřebuje, byla laskavost sama.

„V dopisech z poslední doby se opakovaně zmiňují o komsi jménem Fred. Chci si prověřit, jestli by nás neměl zajímat.“

To paní Beetonové stačilo, aby mu vyhledala a předala spis Paula Blaina. Dennis jí poděkoval, odebral se do kanceláře a zamkl za sebou. Složka byla naditá; nepřipadalo v úvahu, že by si všechno ofotil. A tak se místo toho posadil a pohroužil se do čtení. Na Freda narazil za chviličku. Frederick Hart formálně šéfoval Blainově taxikářské firmě. V minulosti měl maléry, protože zastrašoval konkurenci a pokoušel se ji vytlačit z lukrativních stání a tras. Celil žalobě, ale neodsoudili ho. O ženě jménem Myra nepadla nikde ani zmínka, ale Dennis našel, co hledal, v jednom novinovém výstřižku. Fred byl ženatý a měl čtyři děti v pubertě. Bydlel v obrovském domě obehnaném dvoumetrovou zdí. U článku byla dokonce i Fredova zrnitá fotografie, vypadal na ní o poznání mladší, se zamračeným výrazem vycházel z budovy soudu.

„Nazdárek, Frede,“ zašeptal Dennis.

Když dorazil další dopis od Seliny, Dennisovi se rozbušilo srdce, jako by byl adresován jemu, a ne Selininu manželovi. Přičichl k obálce, prohlížel si ručně psanou adresu, dával si načas s otvíráním. Rozložil dopis – jediný list papíru, popsaný z obou stran.

Pustil se do čtení.

Je mi tu bez tebe čím dál víc smutno. Občas se u mě zastaví Myra a chodíme spolu po nákupech. Lhářka.

Celé dny trčím doma a nevystrčím ani nos, takže aspoň vím, jaké to je sedět v chládku.

Dennis by tipoval, že Selina toho moc nenasedí; spíš vylehává pěkně rozhicovaná v posteli – a věděl s kým.

Začal po večerech jezdit do Bearsdenu. Občas zaparkoval o pár ulic dál a tvářil se jako místní, který si vyšel na procházku; procházel kolem jejího domu, občas se u něj zastavil a předstíral, že se dívá na hodinky, zavazuje si tkaničku nebo mluví do mobilního telefonu. Když bylo ošklivo, prostě jen seděl v autě nebo popojížděl kolem. Brzo se v Selinině čtvrti vyznal, dokonce začal poznávat její sousedy. Oni na oplátku poznávali jeho anebo jim jeho obličej přinejmenším začínal připadat povědomý. Už pro ně nebyl cizí, takže se zbavili podezíravosti. Možná se domnívali, že se nedávno přistěhoval. Začali mu kývat na pozdrav, usmívat se na něj, občas s ním prohodili pár slov. A pak jednou večer, když vjel do Selininy ulice, spatřil ceduli NA PRODEJ. Ze všeho nejdřív mu prolétlo hlavou: Koupím si to! Koupím si ten dům a budu jí pořád nablízku! Jenže vzápětí mu došlo, že ta cedule stojí na Selinině vlastní příjezdovce. Jestlipak o tom Blaine ví? Dennis tipoval, že ne; v dopisech o ničem nepadla ani zmínka. Pochopitelně to mohli probírat, když za ním přijela na návštěvu, ale podezíral ji, že je to další tajemství, které před manželem tutlá. Ale proč dům prodává? Že by vážně měla finanční potíže? A jestli ano, jak to, že má plné kapsy bankovek? Dennis zastavil u chodníku, opsal si z cedule telefonní číslo a zavolal na ně z mobilního telefonu, ale hlas na záznamníku ho pouze informoval, že realitní kancelář otevírá v devět ráno.

Následující den jim hned v devět zavolal znovu a prohlásil, že se zajímá o koupi toho domu. „Myslíte, že ho chtějí prodat rychle?“ vvzvídal.

„Jak to myslíte?“

„Jenom jsem si říkal, jestli by se o ceně dalo smlouvat, pokud by šlo o slušnou nabídku.“

„Ten dům se prodává za pevnou cenu, pane.“

„To obvykle znamená, že se s prodejem spěchá.“

„Nepochybuji, že se prodá. Pokud o něj máte zájem, doporučuji vám, abyste si ještě na tenhle týden domluvil prohlídku.“

„Prohlídku?“ Dennis si hryzal spodní ret. „Dobrý nápad.“

„Na večer to jeden člověk odvolal, jestli se vám to hodí.“

„Dneska večer?“

„V osm hodin.“

Dennis zaváhal. „V osm hodin,“ zopakoval.

„Výborně. Jmenujete se…?“

Ztěžka polkl. „Denny… Frank Denny.“

„Můžete mi na sebe dát nějaké spojení, pane Denny?“

Dennis se potil. Nadiktoval číslo svého mobilního telefonu.

„Báječně,“ řekla žena. „Pan Appleby vás po domě provede.“

„Appleby?“ zamračil se Dennis.

„Náš zaměstnanec,“ objasnila žena.

„Majitelé u toho nebudou?“ zeptal se Dennis a mírně se mu ulevilo.

„Některým prodávajícím to takhle vyhovuje víc.“

„Dobře…, dobře. Takže v osm.“

„Nashledanou, pane Denny.“

„Díky.“

Po zbytek dne byl jako omámený. Marně se pokoušel pročistit si hlavu, až se nakonec uchýlil k procházce po věznici; nejdřív zašel na dvůr, pak bloumal chodbami. Znal se s některými strážnými – nedělal cenzora odjakživa. Dřív býval dozorce stejně jako ostatní; pracoval na směny a o víkendech, musel se smiřovat se zápachem ze záchodů a z kuchyně. Někteří kolegové mu tvrdili, že dělá hloupost, když se přihlásil na uprázdněné místo cenzora, protože se tím připraví o přesčasy.

„Bude mi to vyhovovat,“ vysvětloval jim. A ředitel mu dal za pravdu. Ale teď si tím Dennis přestával být jistý. Jak se vlekl po kovových schodech do patra, měl hlavu jako na kolotoči. Věděl, kam ho nohy nesou, ale nedokázal se zarazit. Chalmers se celou svou nezanedbatelnou vahou opíral o vybílenou cihlovou zed a střežil otevřené dveře vedle. Za nimi si naznak na pohovce hověl Blaine s rukama pod hlavou.

„Jak se vám dneska daří, pane Henshalle?“ zavolal na Dennise a ten si s překvapením uvědomil, že se u dveří zastavil. Zkřížil ruce na prsou a tvářil se, jako by sem zašel na návštěvu úmyslně.

„Dobře. A vám?“

„Abych pravdu řekl, nic moc.“ Blaine si poklepal rukou na hruď. „Pumpa už mi neslouží jako zamlada. Ale to by mohl říct každý, co?“ Blaine se usmál a Dennis se snažil nehnout ani brvou. „Musí to být paráda, když vám skončí šichta a můžete odtud vypadnout. Zaskočit si do hospody na pivko…, nebo zamířit přímo domů, za ženuškou.“ Blaine se zarazil. „Promiňte, zapomněl jsem. Od vás žena odešla, viďte? Byl v tom nějaký jiný chlap?“

Dennis neodpověděl. Místo toho mu otázku vrátil: „A co vaše žena?“

„Selina? To je hotový poklad. Vždyť sám víte…, prochází vám rukama všechno, co napíše.“

„Nechodí na návštěvy tak často, jak by mohla.“

„No a co? Jsem radši, když sem nechodí. Tohle místo se člověku zažere pod kůži – nestává se vám, že když se vrátíte večer domů, pořád cítíte ten odér? Chtěl byste, aby sem chodila žena, kterou milujete?“ Zase si podepřel hlavu a zadíval se na strop cely. „Selinu nejvíc ze všeho baví sedět doma a luštit hádanky a křížovky. Má jich plné časopisy. Křížovky, to je její.“

„Vážně?“ Dennis měl co dělat, aby se nad takovou představou Seliny nerozesmál.

„Zvlášť takové ty, jak se jim říká… akrobaty?“

„Má ráda akrobaty?“ Na to by Dennis vsadil boty.

Blaine zavrtěl hlavou. „Nějak tak to zní. Říkám vám, je hotový poklad, věřte mi.“

„Věřím.“

„A co vy, pane Henshalle? Už to bude nějaký pátek, co vám žena dala vale – našel jste si nějakou jinou?“

„Do toho vám nic není.“

Blaine se ušklíbl. „Neznám chlapa, co by pro Selinu neměl slabost,“ zavolal za Dennisem, který už se obrátil k odchodu.

Na to bych vzal jed, pomyslel si Dennis. Možná to netáhne jen s Fredem. Možná jí výlety po nákupech financují i jiní. Anebo rozhazuje manželovy peníze, aniž by o tom věděl. A teď se mu chystá ufrnknout a vzít si všechno s sebou. Dennisovi něco došlo: Teď ji má ve své moci, ví na ni věci, které by si určitě nepřála Blainovi prozradit. Když na to přijde, má ve své moci i Freda. To pomyšlení ho po zbytek procházky hřálo u srdce.

„Pan Denny?“

„Ano, to jsem já,“ přitakal Dennis. „A vy musíte být pan Appleby.“

„Pojďte dál, jen pojďte dál.“

Pan Appleby byl drobný obézní chlapík, kterému táhlo na sedmdesát, v úpravném obleku, s věcným profesionálním vystupováním. Poprosil Dennise, ať se v úzké předsíňce zapíše na seznam, pak se ho zeptal, jestli chce informační leták. Dennis odvětil, že ano, a dostal tištěnou brožurku – čtyři stránky barevných fotografií domu, s detailním popisem vnitřního zařízení i pozemku.

„Chcete, abych vás domem provedl, nebo se radši podíváte sám?“

„Vystačím si sám,“ odpověděl Dennis.

„Kdybyste se chtěl na cokoli zeptat, čekám tady.“ Pan Appleby se posadil do křesla v předsíni, zatímco Dennis předstíral, že studuje brožurku. Zašel do obýváku a ohlédl se, jestli na něj není z předsíně vidět. Pak se začal rozhlížet kolem. Nábytek byl nový, ale nevkusný: křiklavě oranžová pohovka, obrovský televizor a ještě větší domácí bar. Stojan přecpaný magazíny a novinami. Dennis si povšiml, že mezi nimi nechybí křížovkářské časopisy, takže Blaine měl možná přece jen trochu pravdy. Nikde žádné fotografie, žádné vzpomínky na dovolené v zahraničí. Směska dekorací, které nejspíš pocházely z nějakého velkého luxusního obchodu: štíhlé vázy, těžítka, svícny. Dennis se vrátil do předsíně, usmál se na pana Applebyho a zamířil do kuchyně. Jedna zed byla probouraná, takže z kuchyně vedly skleněné dveře do jídelny, odkud se dalo dalšími prosklenými dveřmi projít dozadu na zahradu. „Kuchyňská linka od Nijinského“, stálo v brožurce spolu s poznámkou, že součástí prodeje jsou i všechny spotřebiče, závěsy a podlahové krytiny. Ať už měla Selina namířeno kamkoli, nic si s sebou nebrala.

Krom toho byla v přízemí ještě přecpaná komora, toaleta a místnůstka, kterou leták označoval za „čtvrtou ložnici“, ale momentálně sloužila jako skladiště: kartónové krabice, ramínka s ženským oblečením. Dennis přejel rukou po jedněch šatech, zamnul lem mezi prsty. Pak do látky zabořil nos a vdechoval slaboučké stopy jejího parfému.

V horním patře byly tři ložnice, hlavní se honosila „zařízením od Ballarda“. Byla to vůbec největší místnost v domě a jediná, která skutečně sloužila jako ložnice. Dennis otvíral šuplíky a dotýkal se Selinina oblečení. Otevřel skříň, opájel se pohledem na její šaty, sukně a blůzy. Pochopitelně tu nechybělo ani Blainovo oblečení: obleky drahé už od pohledu, proužkované košile s manžetovými knoflíčky. Jestlipak je Selina před odjezdem vyhází? dumal Dennis.

Zbývající dva pokoje zřejmě sloužily jako „jeho“ a „její“ pracovna. V té jeho: štosy knih – většinou detektivky a válečné romány plus životopisy sportovců –, stůl zavalený papíry a přehrávač s alby Glena Campbella, Tonyho Bennetta a dalších.

Selinina pracovna byla z úplně jiného soudku: další křížovkářské časopisy, všude vzorně uklizeno. V jednom rohu stál nepoužívaný pletací stroj, ve druhém houpací křeslo. Dennis vytáhl z poličky fotoalbum, listoval jím a zastavil se u fotografií z pláže; Selina v růžových bikinách se na nich koketně usmívala do objektivu. Dennis se ohlédl; když slyšel, jak pan Appleby v předsíni kýchl, pak jednu fotku vytáhl a strčil si ji do kapsy. Cestou dolů po schodech si zase prohlížel brožurku.

„Překrásný rodinný domek,“ poznamenal pan Appleby.

„To máte pravdu.“

„A za pevnou cenu. Budete si muset pospíšit. Vsadil bych se, že do zítřka do čtyř odpoledne bude prodáno.“

„Myslíte?“

„Vsadil bych boty.“

„No, já se na to vyspím,“ řekl Dennis. Uvědomil si, že má ruku zastrčenou v kapse.

„Dobrý nápad, pane Denny,“ odsouhlasil mu to průvodce a otevřel mu dveře.

Když se Dennis ráno vzbudil, byla všude kolem něj.

Předešlý den se zastavil v obchodě, který měl otevřeno pozdě do večera, a zašel k barevné kopírce. Rozhodl se netroškařit – pořídil si dvacet kopií. Na prodavači bylo vidět, že má na jazyku spoustu otázek, ale udržel zvědavost na uzdě.

Dennis měl Selininy fotky na posteli, na gauči, rozložené na jídelním stole. Jedna se dokonce válela v předsíni na podlaze, kam mu vypadla. Originál si s sebou vzal do práce a zamkl si ho do stolu. Odpoledne mu během návštěvních hodin kdosi zaklepal na dveře. Dennis došel odemknout. Na chodbě stál jeden z dozorců se založenýma rukama.

„Půjdeš se mrknout na divadýlko?“

„Hádám, že právě dorazila paní Blainová,“ okomentoval to Dennis. Snažil se mluvit klidně, ale srdce mu zběsile tlouklo.

Dozorce rozhodil ruce. „Podívaná začíná,“ zakřenil se.

K Dennisově překvapení nepřišla Selina sama. Vzala s sebou Freda. Oba seděli naproti Blainovi, většinu mluvení obstarávala Selina. Dennise to znechutilo, ale stejnou měrou ji musel i obdivovat. Chystá se dát manželovi kvinde a na poslední schůzku si s sebou přivede chlapa, co jí po nocích zahřívá postel. Zahrává si s ohněm. Až to Blaine zjistí, rozběsní se do nepříčetnosti – a má na svobodě spoustu přátel. Dennis nevěřil, že by Selině dokázal ublížit – očividně ji miloval až za hrob. Ale Fredovi… Fred to bude mít horší. Mohl by si gratulovat, kdyby jen přišel o život. A přitom tu klidně sedí, ruku ležérně přehozenou přes opěradlo židle, jako by se nechumelilo. Prostě zajel navštívit svého zaměstnavatele, svého kamaráda; přikyvuje, kdykoli se na něj Blaine uráčí promluvit, udržuje mezi sebou a Sehnou patřičnou vzdálenost, aby Blaine nic nevyčetl z řeči těla. Možná mu vypráví o své údajné cestě a o návratu k Myře.

Dennis si uvědomil, že Freda nenávidí, ačkoli ho vůbec nezná. Nenávidí ho za to, kdo je a čím je, nenávidí ho, protože si očividně vydělává balík, a přitom jezdí starou kraksnou. Nenáviděl ho za to, jak tenkrát v Glasgow vzal Selinu kolem ramen. Nenávidí ho za to, že má víc peněz a nejspíš i víc ženských, než na kolik se kdy zmůže on sám.

Krucinál, proč se s ním Selina zahazuje? Nedává to smysl. Leda…, ledaže by potřebovala někoho, kdo si to za ni odskáče, až zmizí, obětního beránka, na kterém si Blaine bude moct vybít vztek. Dennis se v duchu usmál. Že by skutečně byla tak vypočítavá, tak mazaná? Ani na vteřinu o tom nezapochyboval. Ano, určitě si s Fredem pohrává, balamutí ho stejně jako manžela. Dokonalý plán.

Až na jeden detail: Dennis o všem ví. Uvědomil si, že hledí do prázdna. Když zamrkal a zaostřil pohled, zjistil, že se Selina otočila a dívá se na něj. Přimhouřila oči a slabounce se usmála.

„Pro koho z nás asi byl ten cukrblik?“ utrousil dozorce vedle Dennise. Dennis nebyl na pochybách. Poznala ho, možná si dokonce vzpomněla, že ho viděla projíždět kolem svého domu. Zase se obrátila, řekla něco manželovi a Fred se ohlédl a zpražil okounějící dozorce pohledem.

„O ó, klepu se strachy,“ zamumlal strážný vedle Dennise a uchechtl se. Jenže Fred se nedíval na něj; díval se na Dennise.

Blaine celou dobu civěl na stůl, pomalu pokyvoval hlavou, prohodil pár slov k manželce, ta přikývla. Když se přiblížil konec návštěv, objala Blaina vřeleji než jindy. Sbohem a šáteček, pomyslel si Dennis. Dokonce manželovi ještě zamávala a poslala mu polibek, než se na klapajících pěticentimetrových podpatcích odporoučela. Fred se rozhlédl po místnosti, po ostatních ženách kolem, a vypjal ramena, jako by mu dělalo dobře, že odchází s tou nejprvotřídnější.

Dennis se vrátil do kanceláře a sáhl po telefonu.

„Bohužel voláte pozdě,“ dozvěděl se. „Ráno jsme ten dům prodali.“

Zavěsil. Vyrazila na cestu… Možná už ji nikdy neuvidí. A nic s tím nezmůže, nebo snad ano? Třeba ano.

Půl hodiny nato vyšel z kanceláře a jako vždycky za sebou zamkl. Procházel věznicí, až došel k otevřeným dveřím Blainovy cely. Chalmers byl jako obvykle na stráži.

„Návštěva, šéfe,“ zavrčel. Blaine seděl na posteli, ale když spatřil Dennise, zvedl se.

„Co to o vás slyším, pane Henshalle? Zdá se, že jste se do Seliny nějak zakoukal. Všimla si, že máte ve zvyku projíždět se kolem jejího domu.“ Blaine k němu o krok přistoupil, mluvil humorným tónem, ale tvář měl jako vytesanou z kamene. „Co vás to napadlo? Vaši zaměstnavatelé by z toho určitě neměli radost…“

„Asi se spletla.“

„Myslíte? Zapamatovala si typ a barvu auta – zelený Vauxhall Cavalier. Pořád vám to nic neříká?“

„Spletla se.“

„Když myslíte. Jak jsem vám říkal, spousta chlapů na ni má zálusk, ale nezacházejí do takových extrémů jako vy, pane Henshalle. Sledoval jste ji? Šmíroval jste u jejího baráku? Ten dům patří i mně. Jak často jste to dělal? Ochomýtal se kolem…, nakukoval za závěsy…“ Blainovi se nahrnula krev do tváří a roztřásl se mu hlas. Dennisovi došlo, že se ocitl mezi těmi dvěma, Blainem a Chalmersem, a nikde v dohledu není žádný dozorce.

„Nejste tak trošku uchyl, pane Henshalle? Trávíte celé dny zamčený v tom svém kamrlíku, pročítáte si zamilované dopisy…, staví se vám z toho, co? Vlastní ženu nemáte, a tak čenicháte kolem cizích. Co by tomu asi řekl ředitel, co myslíte?“

Dennis vypěnil. „Ty pitomče! Copak nevidíš, co se ti děje přímo pod nosem? Rozhazuje tam venku tvoje prachy a šoustá s tvým kámošem Fredem. Viděl jsem je spolu. Teď prodala barák a pakuje se. Právě jsi svoji drahou polovičku viděl naposled, Blaine, jenže jsi takovej vůl, že ti to nedochází!“

„Lžeš.“ Blainovi na čele vyrazily krůpěje potu. Tvář mu skoro zfialověla, přerývaně dýchal.

„Podvádí tě od chvíle, co tě šoupli do lochu,“ chrlil ze sebe Dennis. „Namlouvá ti, že má hluboko do kapsy, a přitom rozhazuje napravo nalevo v každým krámě s hadry. Jezdí na nákupy s Fredem, pokud to náhodou nevíš. Nosí jí tašky, nosí jí je až domů. Tráví s ní hodiny.“

„Lžeš!“

„Brzo se přesvědčíš. Zavolej domů, ověř si, jestli už odpojili telefon. Nebo si počkej, jestli za tebou zase přijde na návštěvu. Garantuj u ti, že se načekáš…“

Blainovy ruce proti němu vylétly a Dennis uskočil. Ale Blaine ho nechtěl udeřit, potřeboval se chytit. Dennis přesto vykřikl. Blaine se svezl na kolena, rukama se Dennise křečovitě držel za uniformu. Chalmers volal o pomoc, chodbou se rozlehl dusot běžících nohou. Blaine chrčel, chytil se za hruď, svalil se na záda a škubal nohama. A vtom si Dennis na něco vzpomněl: Pumpa už mi neslouží jako zamlada…

„Asi dostal srdeční záchvat,“ řekl, když se přiřítil první z dozorců.

Než ředitel požádal Dennise o jeho verzi událostí, měl Dennis dost času rozmyslet si, co řekne. Šel kolem…, zastavil se na kus řeči… a Blaine najednou zkolaboval.

„Chalmers tvrdí totéž,“ přitakal ředitel a Dennisovi spadl kámen ze srdce. I když Blaine to možná vylíčí jinak – pokud ovšem přežije.

„Vylíže se z toho?“

„Z nemocnice nám každou chvíli dají vědět.“

Blaina obratem odvezli do Západní všeobecné. Chalmers zůstal s vyjeveným výrazem stát ve dveřích cely. Vypadlo z něj jen: „Možná už ho nikdy neuvidím…“

Dennis se zavřel v kanceláři a ignoroval klepání na dveře; beztak to byli jen dozorci, dychtiví vyslechnout si, co se seběhlo. Vytáhl fotografii Seliny v růžových bikinách. Možná jí to teď vyjde, všechno se jí podaří podle představ. A to díky němu, Dennisovi.

Což se Selina nejspíš nikdy nedozví.

Když se mu pracovní doba chýlila ke konci, znova si ho zavolal ředitel. Dennis tušil, že přijdou špatné zprávy, ale takovýhle šok nečekal.

„Blaine utekl.“

„Cože?“

„Uprchl z nemocnice. Nejspíš to od začátku byla bouda. Čekali na něj muž a žena převlečení za zdravotní sestru a za sanitáře. Jeden z chlapů z ostrahy skončil s otřesem mozku, druhý přišel o několik zubů.“ Ředitel k Dennisovi vzhlédl. „Převezl vás, hajzl, převezl nás všechny. Neměl žádný srdeční záchvat. Dneska za ním přijeli na návštěvu manželka s nějakým chlapem. Nejspíš dolaďovali poslední přípravy.“

„Ale já…“

„Ocitl jste ve špatný čas na špatném místě, Henshalle. Brali jsme ten jeho tyátr tak vážně, protože jste u něj byl vy – zaměstnanec věznice.“ Ředitel se vrátil k papírování. „Mizerně jste si to načasoval, jen co je pravda… a nám všem z toho teď jde hlava kolem.“

Dennis odvrávoral zpátky do kanceláře. Ale vždyť… To přece není možné. Sakra… Celý popletený seděl v kanceláři ještě dlouho po skončení pracovní doby. Dojel domů automaticky jako robot. Sesul se do křesla. Dostalo se to do večerních zpráv: dramatický útěk z nemocničních nosítek. Takže tohle celou dobu plánovali – prodat dům a udělat za sebou tlustou čáru, bud jen oni dva, anebo společně s Fredem. Fred byl spojenec, ne milenec. Vymýšleli se Selinou, jak dostat jejího manžela na svobodu. Dennis vytáhl kopie Selininých dopisů Blainovi, znovu si je pročítal a hledal, jestli něco nepřehlédl.

Ne, ovšemže ne. Nejspíš si to naplánovali během návštěv. Riskovali, že je někdo uslyší, že jim něco odečte ze rtů. Ale museli to tak udělat. Jak jinak… Dennis už tu nevydržel sedět obklopený jejími dopisy a fotografiemi, pohroužený do vzpomínek na ni: na ten výlet po nákupech, na její dům, oblečení…

Zašel si do svého oblíbeného baru a objednal si whisky a pivo. Obrátil do sebe panáka jedním rázem a zbyteček nalil do sklenice s pivem.

„Den blbec, Dennisi?“ zeptal se ho jeden ze štamgastů. Dennis se s ním znal; tedy znal jeho křestní jméno. Tommy. Chodil sem popíjet stejně dlouho jako Dennis. Ale Dennis o něm věděl všehovšudy jen to, jak se jmenuje a že se živí jako instalatér. Je k nevíře, jak málo se lidé mohou znát.

Ale přece jen o něm věděl ještě něco: Tommy měl rád křížovky. Křížovky a hádanky. Byl kapitánem zdejšího křížovkářského týmu a trofeje za barem svědčily o jeho šikovnosti. Zrovna se pilně prokousával hlavolamy na oddechové stránce v novinách. Už měl vyluštěné obě křížovky a zápolil s něčím dalším. Selina a její křížovky…

Křížovky…, a co že to Blaine ještě zmiňoval? Akrobaty?

„Tommy,“ zeptal se Dennis, „existuje nějaká křížovka nebo hádanka, které se říká akrobat?“

„Ne, žádnou takovou neznám.“ Tommy se ani neobtěžoval zvednout hlavu od novin.

„Tak nějaký podobný název.“

„Možná akrostich.“

„Co to je?“

„Když máš řetězec slov a z každýho vezmeš první písmeno. Hodně se to používá při šifrování.“

„První písmeno…“

Tommy vzhlédl a chtěl mu to vysvětlit, ale Dennis už byl na půl cestě ke dveřím.

Chybí mi tvoje nádherné erekce, miláčku. Oželím celou naši idylku, cituplné elektrizující mazlení, ale tvé erekce ne…

A v tom ukryté slovo „nemocnice“. Dennis civěl na výsledky své práce, svého několikahodinového snažení. Ve spoustě dopisu se žádné zašifrované zprávy neskrývaly. Kde byly, tam je většinou zapasovala do pikantních pasáží, aby si jich nikdo nevšiml; správně předpokládala, že každý čtenář – Dennise nevyjímaje – bude hltat lechtivý obsah a vyžívat se v něm.

V sobotu ráno dorazila Elaine. Cistě náhodou lan zavolal a chtěl vyvenčit auto, tak šli spolu.

Zatímco Dennis hloubal, co jsou Elaine a lan zač, a dohadoval se, jestli spolu něco mají, Selina posílala manželovi další vzkaz: „srdeční záchvat“. Převezla ho. Vůbec nic netušil.

Fred asi ještě nepřijel. Mešká a Myru to otravuje.

„Fajn. Mám to.“

Co má? Našla peníze, co jiného; další balík Blainových peněz. Dávkoval jí je nejspíš kapku po kapce, aby měl jistotu, že si ji udrží a že Selina nerozhází všechno najednou. Ve svých dopisech jí zřejmě posílal zašifrované vzkazy, kde peníze najde. Nenápadně roztroušené narážky. Blainovy dopisy byly těžkopádnější než Se-lininy. Dennis by si možná těch ukrytých vzkazů všiml, kdyby v jednom kuse nemyslel na Selinu.

Byl jí úplně posedlý. Ty fotky…, všechny ty sexy větičky…, to všechno mělo odvést jeho pozornost, aby si nevšiml šifry.

A teď je Selina pryč. Jednou provždycky. Hra skončila. Bude se muset vrátit k Jean a Tamovi a ostatním pisatelům, zpátky na pevnou zem.

Buď tohle, anebo ji zkusit vystopovat. Jak se na něj usmála, skoro spiklenecky…, jako by se bavila tím, jakou roli Dennis v celé té šarádě hraje. Jestlipak napíše další dopis – tentokrát jemu? A pokud ano, vyrazí Dennis za ní a bude cestou luštit skryté indicie?

Teď mu nezbývá než čekat.

TŘETÍ DO PARTY

Jay Mclnerney

Stěží by to dokázal přesně popsat, tu chut osmé či deváté cigarety za den, onu směs ozonu, světlého tabáku a obvyklé večerní sklíčenosti na jazyku. Ale pokaždé ji poznal. Byla to chuť ztracené lásky.

Alex začal znova kouřit, kdykoli se rozešel se ženou. Když se zamiloval, tak s kouřením přestal. Jakmile láska umřela, zase si zapálil. Částečně to byla čistě fyzická reakce na stres, částečně se to dalo chápat jako metafora – náhražka jedné závislosti jinou. A byla v tom i nezanedbatelná dávka symboliky – těšila ho romantická image osamělce, který stojí na mostě uprostřed cizího města, kožené sako rozepnuté napospas živlům, a chrání si rukou plamínek cigarety.

Představoval si, jak kolemjdoucí hloubají, jaký žal ho asi trápí, když ho tam vidí postávat na Pont des Arts, promoklého, záhadného a nepřístupného. Když se na sebe podíval jejich očima, pocit ztráty se zdál ještě intenzivnější – když se na sebe podíval očima těch chodců s večerními bagetami, s průvodci od Michelina a paraplaty, choulících se v březnové slotě, v mlze a mrholení.

Když to s Lydií skončilo, rozhodl se odjet do Paříže nejen proto, že se tam dobře kouří, ale taky proto, že mu připadala jako vhodné dějiště. V tomhle městě byl jeho smutek dojímavější, malebnější. Dost na tom, že ho Lydia opustila, jenže celou věc ještě zhoršovalo, že na vině byl on sám; trpěl zároveň žalem oběti i výčitkami provinilce. Nicméně chuť k jídlu neztratil; žaludek dotíral jako teriér dožadující se večerní procházky v blaženém nevědomí o tom, že rodina drží smutek. Trpět v Paříži se zdálo povznášející, ale jen pitomec by tu hladověl.

Stál uprostřed mostu nad řekou a rozhodoval se, kterým směrem se vydá. Předešlý večer jedl v bistru, které se mu na první pohled zdálo dostatečně pochmurné a autentické, aby se hodilo k jeho náladě, ale pak zjistil, že je tam narváno povykujícími Američany a Němci v oblečení vhodném leda tak do tělocvičny nebo do tropů. A tak teď zamířil do hotelu Coste, kde Američané aspoň budou módně blazeovaní a odění v odstínech šedé a černé.

Když dorazil, v baru bylo plno a samozřejmě zrovna neměli žádný volný stůl. Hosteska, hezká útlá Asiatka se západolondýnským přízvukem, si ho pochybovačně změřila. Nebyla v tom tradiční pařížská povýšenost, nadřazenost maitre ďhótel z tříhvězdičkové restaurace; působila spíš jako palácová stráž onoho univerzálního, hranice neznajícího společenství, do kterého patří rockové hvězdy, modelky, módní návrháři, herci a režiséři – a spolu s nimi i ti, kdo je fotografují, píší o nich a spí s nimi. Jakožto umělecký ředitel reklamní agentury se Alex pohyboval na periférii tohoto světa. V New Yorku ho znala spousta dveřníků a vrchních, ale tady mohl doufat leda v to, že vypadá na příslušníka správné kasty. Hosteska váhala, ale její výraz vzbuzoval mírnou naději, že se miska vah přikloní na jeho stranu. Náhle jí v úzkých očích prokmitlo poznání. „Promiňte, nepoznala jsem vás,“ usmála se. „Jak se vám daří?“ Alex tu byl dosud jen dvakrát, během svého pobytu před několika lety; připadalo mu nepravděpodobné, že by si ho pamatovali. Na druhé straně dával velkorysé spropitné a taky věřil, že vypadá celkem k světu.

Odvedla ho ke stolku pro čtyři, malému, ale na prominentním místě. Aby si vylepšil šanci, že mu najde místo, řekl jí předtím, že ještě někoho čeká. „Hned k vám pošlu číšníka,“ ujistila ho. „Dejte mi vědět, kdybych pro vás mohla ještě něco udělat.“ Usmála se tak vstřícně, že skoro začal přemýšlet, jakým drobným požadavkem by se jí zavděčil.

Když přišel číšník, byl stále ještě ve velkomyslné náladě, a tak si poručil láhev šampaňského. Prolétl pohledem místnost. Ačkoli poznával některé štamgasty – robustního amerického romanopisce z Montany, kostnatého zpěváka britpopové kapely –, nezahlédl nikoho, koho by opravdu znal v onom staromódním smyslu slova. Plný sebelítosti nad svým osaměním si prohlížel menu a rozjímal, proč vlastně nikdy nevzdal Lydii do Paříže. Teď toho litoval, kvůli ní i kvůli sobě; sám si cestování tolik neužíval.

Myslel si, že ji má jistou – a v tom tkvělo jádro problému. Proč to pokaždé dopadne takhle?

Když vzhlédl, spatřil u dveří mladou dvojici; rozhlíželi se po lidech kolem. Žena byla k nepřehlédnutí – vysoká kráska neurčitelné rasy. Vypadali dezorientované, jako by přišli na večírek a zjistili, že se přestěhoval někam jinam. Žena se setkala s jeho pohledem – a usmála se. Alex jí úsměv opětoval. Zatahala svého společníka za rukáv a kývla směrem k Alexovu stolu.

Vzápětí se k němu blížili.

„Nevadilo by vám, kdybychom si na chvilku přisedli?“ zeptala se žena. „Nemůžeme najít přátele.“ Nečekala na odpověď, posadila se vedle Alexe a využila toho pohybu, aby předvedla holá snědá stehna v celé jejich délce.

„Frederic,“ představil se muž a potřásl si s ním rukou. Tvářil se rozpačitěji než jeho společnice. „A tohle je Tasha.“

„Jen se posaďte, prosím,“ řekl Alex. Instinkt mu zabránil prozradit jim vlastní jméno.

„Co děláte v Paříži?“ zeptala se Tasha.

„Nic zvláštního, jenom jsem potřeboval vypadnout.“

Dorazil číšník s šampaňským.

Alex požádal o dvě další skleničky.

„Myslím, že máme společné přátele,“ prohlásila Tasha. „Ethana a Fredérique.“

Alex nezávazně přikývl.

„Miluju New York,“ prohlásil Frederic.

„Už není to, co býval,“ opáčila Tasha.

„Chápu, jak to myslíte,“ přitakal Alex. Zajímalo ho, kam to všechno povede.

„Ale stejně,“ stál na svém Frederic, „je lepší než Paříž.“

„Jak se to vezme,“ utrousil Alex.

„Jediné město v Evropě, které za něco stojí, je Barcelona,“ řekl Frederic.

„A Berlín,“ dodala Tasha. „Dneska už ne.“

„Znáte Paříž dobře?“ zeptala se Tasha. „Nic moc.“

„Můžeme vám ji ukázat.“

„Stojí za hovno,“ prohlásil’Frederic.

„Najde se tu pár nových podniků,“ oponovala, „kde není nuda.“

„Odkud jste?“ zeptal se dívky Alex ve snaze někam zařadit její exotický zevnějšek. „Žiju v Paříži.“

„Když zrovna není v New Yorku.“

Vypili láhev šampaňského a objednali si další. Alex byl rád, že má společnost. Co víc, líbilo se mu, že ho mají za někoho jiného. Pomyšlení, že si ho s někým pletou, bylo neuvěřitelně osvobozující. A fascinovala ho Tasha, která s ním zcela nepokrytě flirtovala. Několikrát, když chtěla něco zdůraznit, mu stiskla koleno; chvílemi se škrábala na levém ňadru. Roztržitost, anebo úmyslná provokace? Alex nebyl s to odhadnout, jestli spolu s Frederikem něco mají. Náznaky poukazovaly oběma směry. Francouz ji bedlivě pozoroval, ale přitom se nezdálo, že by mu její flirtování vadilo. V jednu chvíli prohodila: „Frederic a já jsme spolu kdysi chodili.“ Čím déle se na ni Alex díval, tím víc ho vzrušovala. Představovala dokonalý koktejl různých ras; její rysy uspokojivě odpovídaly univerzálnímu ideálu krásy, ale zároveň si uchovaly vzrušivou exotičnost.

„Vy Američani jste příšerní puritáni,“ prohodila. „Takový povyk jen kvůli tomu, že se váš prezident orálně povyrazil.“

„To nesouvisí se sexem,“ namítl Alex a uvědomil si, že mu do tváří stoupá červeň. „Je to pravičácký komplot.“ Rád by působil odvázané a břitce, ale bůhvíproč to vyznělo spíš defenzivně.

„Všechno souvisí se sexem,“ prohlásila a hleděla mu přímo do očí.

Vyprovokován tou poznámkou a povzbuzen Veuve Clicquot, které mu kolovalo v žilách jako radioaktivní izotopy, jí přejel rukou po vnitřní straně stehna až k místu, kde končila přiléhavá minisukně. Aniž by z něj spustila oči, pootevřela ústa a jazykem si navlhčila rty.

„Tohle je na hovno,“ řekl Frederic.

Alex si byl jist, že Frederic nemohl jeho ruku vidět, ale přesto to prohlášení vyznělo znepokojivě neurčitě. „Podle tebe je na hovno všechno.“

„Taky že je.“

„Jsi přes hovna expert.“

„Umění už neexistuje. Jen samý sračky.“

„Hlavně že se shodneme,“ ušklíbla se Tasha.

Debata ohledně večeře: Frederic chtěl jít do baru Buddha, Tasha chtěla zůstat. Dospěli ke kompromisu, objednali kaviár a další láhev šampaňského. Když personál přinesl účet, Alex si v poslední chvíli uvědomil, že by neměl platit kreditní kartou. Jestli si chce uchovat svou záhadnou novou totožnost, bude lepší zaplatit v hotovosti. Zatímco odpočítával bankovky, Frederic zaujatě zíral kamsi do dáli s výrazem člověka zběhlého v umění ignorovat účty. Alexovi prolétla hlavou nepříjemná myšlenka, že ho využili. Možná to dělají běžně, předstírají, že se znají s cizím člověkem u dobrého stolu. Než si to stačil zevrubněji promyslet, popadla ho Tasha za paži a odváděla ho ven do noci. Tlak její ruky a vůně její pleti byly opojné. Rozhodl se počkat, co se z toho všeho vyvrbí. Vždyť koneckonců nemá nic lepšího na práci.

Frederikovo auto zaparkované o pár bloků dál nevypadalo na to, že by mohlo jezdit. Maska chladiče byla promáčknutá, jeden reflektor trčel do strany v úhlu pětačtyřiceti stupňů. „Nebojte se,“ uklidňovala Alexe Tasha. „Frederic je skvělý řidič. Bourá, jen když se mu zachce.“

„A chce se vám dneska?“ zeptal se ho Alex.

„Dneska se mi chce tancovat,“ opáčil. Začal si prozpěvovat Bowieho Leťs Dance a bubnoval rukama na volant. Alex se usadil na zadním sedadle.

V Le Bain Douche bylo poloprázdno. Jediný, koho poznali, byl Bernard Henri Levy. Buď přišli příliš brzy, anebo se o pár let zpozdili. Konverzace sklouzla do francouzštiny a Alex všemu nerozuměl. Tasha ho dočista uchvátila; dotýkala se jeho paže a co chvilku i svého perfektního levého ňadra, a Alexe lehce znervózňovalo, co na to Frederic. V jednu chvíli mezi těmi dvěma propukla ostrá hádka, které nerozuměl. Frederic se zvedl a odešel.

„Poslyš,“ řekl Alex, „nechci dělat problémy.“

„Žádné neděláš.“

„Chodíš s ním?“

„Bývávalo. Teď už jsme jen kamarádi.“

Přitáhla ho k sobě a políbila, pomalu prozkoumávala jazykem vnitřek jeho úst. Náhle se odtáhla a zadívala se na ženu v bílém koženém sáčku, které tančila poblíž sousedního stolu.

„Velká prsa jsou nádherná,“ prohlásila a pak ho s novou vervou políbila.

„Nádherná jsou ta tvoje,“ opáčil.

„To jsou, ale velká ne.“

Když se Frederic vrátil, zdálo se, že už má lepší náladu. Položil na stůl hrst bankovek. „Jdeme,“ prohlásil.

Alex nechodil po klubech už několik let. Co se s Lydií sestěhovali do jedné domácnosti, ztratily pro něj kluby přitažlivost. Teď cítil, jak se staré vzrušení vrací – radostné očekávání lovu, pocit, že noc skrývá tajemství, která čekají na odhalení. Tasha mluvila o komsi v New Yorku, koho by měl Alex znát. „Když jsem ho viděla naposled, zrovna úporně mlátil hlavou o zeď a já mu říkala: ‚Michaeli, fakt bys měl s těma drogama praštit.‘ To bylo před patnácti lety.“

První zastávkou byl taneční sál na Montmartru. Na pódiu vyhrávala kapela celkem přijatelnou verzi Smells Like Teen Spirit. Zatímco u baru čekali na pití, Frederic zuřivě bušil do imaginární kytary a halekal refrén: „Tak jsme tady, pobavte nás.“ Když do sebe hodili koktejly Cosmopolitan, přesunuli se na parket. Mluvit se v tom rámusu nedalo.

Kapela spustila Goddamn the Queers. Tasha dělila svou pozornost mezi oba; během mimořádně mizerného provedení Champagne Supernova šťouchala do Alexe pánví. Zavřel oči, objal ji oběma rukama a přestal vnímat, kde je nahoře a kde dole. Co to drží v dlaních? Jsou to její prsa, anebo zadek? Strčila mu do ucha špičku jazyka a jemu se vybavila kobra vztyčující se z proutěného košíku.

Když otevřel oči, uviděl Frederika a nějakého dalšího muže, jak spolu hovoří na okraji parketu a pozorují ho.

Vytratil se na toaletu a pro další pivo. Když se vrátil, Tasha a Frederic spolu tančili ploužák na jakousi francouzskou baladu a měli se k sobě. Rozhodl se odejít, aby minimalizoval svoje ztráty.

Ať už s ním hráli jakoukoli hru, najednou se cítil příliš unaven na to, aby v ní pokračoval. Náhle Tasha pohlédla přes místnost a z parketu mu zamávala. Prokličkovala k němu mezi tanečníky a Frederic ji následoval. „Jdem,“ zahulákala.

Venku na chodníku byl najednou Frederic přátelskost sama. „Člověče, asi si musíš myslet, že Paříž je totálně na hovno.“

„Dobře se bavím,“ ujistil ho Alex. „Nedělej si hlavu.“

„Ale já si ji dělám, člověče. Je to věc cti.“

„Jsem v pohodě.“

„Co takhle schrastit tet,“ navrhla Tasha. „V Paříži jsou všechny drogy na hovno.“

„Já drogy nepotřebuju,“ namítl Alex.

„Nechci se zhulit,“ prozpěvoval Frederic, „a nechci se nezhulít.“

Strhla se hádka, kam jít teď. Tasha prosazovala místo, které se zřejmě jmenovalo podle filmu Rychleji, drahoušku! Zub! Zabl Frederic prohlašoval, že tam už bude zavřeno. Naléhal, ať se jde do UEnfer. V autě hádka pokračovala. Nakonec přejeli řeku a o chvíli později váhavě zastavili u mrakodrapu Montparnasse.

Oba dveřníci Alexovy společníky vřele uvítali. Sestoupili po schodech do prostoru tonoucího v purpurovém světle, jehož zdroj Alex nedokázal určit. Přes tanečníky se přelévalo pulzování bubnů a basové riffy. Tasha popadla Alexe za opasek a táhla ho k vyvýšenému místu nad parketem, které vypadalo jako zóna vyhrazená prominentním návštěvníkům.

Hovořit se prakticky nedalo, což byla svým způsobem úleva. Alex se seznámil s několika lidmi, či spíše pokývl na pozdrav několika lidem, kteří na oplátku pokývli jemu. Jakási Japonka mu cosi hulákala do ucha, připadalo mu, že směsicí několika jazyků, a později se vrátila s katalogem příšerných kreseb. Listoval jím a pokyvoval hlavou. Zřejmě to měl být dárek. Mnohem víc uvítal, když mu nějaký muž podal láhev čiré tekutiny bez viněty. Trochu si nalil do skleničky. Chutnalo to jako domácí pálenka.

Tasha ho odvlekla na parket. Ovinula ho pažemi a vsála si jeho jazyk do úst. Když se začínal bát, že mu ho úplně vyrve, tvrdě ho do něj kousla. Okamžitě ucítil krev. Možná právě tohle chtěla, protože ho dál líbala a přitom na něj dorážela pánví. Vášnivě mu sála jazyk. Představoval si, že ho nakonec vsaje celého. V té představě se mu zalíbilo. Aniž by spustil pozornost z Tashy, náhle si vzpomněl na Lydii a tu dívku před Lydií a tu dívku po Lydii, tu, se kterou jí zahýbal. Jak je to možné, nechápal, že v něm touha po jedné ženě vždycky probudí touhu po všech ostatních, které kdy měl?

„Vypadnem odtud,“ křikl, bez sebe vášní. Tasha přikývla, vysmekla se mu a pustila se opodál do tance sama. Alex ji pozoroval, pokoušel se pochytit a napodobit její rytmus, ale pak to vzdal a popadl ji do náruče. Vnikl jí jazykem mezi zuby a zaskočila ho bolest, kterou mu působilo čerstvé poranění. Naštěstí ho tentokrát nekousla; naopak se odtáhla. Najednou si razila cestu zpátky k prominentní zóně, kde Frederic diskutoval s barmanem. Zdálo se, že se hádají. Jakmile Frederic zahlédl Tashu, popadl z barpultu láhev a mrštil jí Tashe pod nohy, kde se roztříštila.

Zařval cosi nesrozumitelného a vyrazil po schodech nahoru. Tasha se chtěla rozběhnout za ním.

„Nechoď,“ zadržel ji za paži Alex.

„Mrzí mě to,“ řekla a odstrčila mu ruku. Jemně ho políbila na rty.

„Řekni sbohem,“ poručil jí.

„Sbohem.“

„Řekni moje jméno.“

Tázavě na něj pohlédla a pak se nevesele usmála a pohrozila mu prstem, jako by chtěla říct „málem jsi mě nachytal“.

Díval se za ní, jak mizí po schodech; její dlouhatánské nohy se zdály být tím delší, čím víc se vzdalovaly.

Hodil do sebe dalšího panáka té čiré tekutiny, ale celá scéna mu najednou připadala nevkusná a plytká. Bylo něco málo po třetí. Když odcházel, Japonka mu do ruky vtiskla hrst propagačních letáků nočního klubu.

Venku na chodníku se pokoušel dát se dohromady. Vykročil směrem k St. Germain. Uvědomil si, že v New Yorku je teprve deset, a nálada mu stoupla. Zavolá Lydii. Najednou věřil, že ví, co jí říct. Zrychlil krok a vtom si všiml pruhu světla, který se pomalu posouval po zdi vedle něj; otočil se a ocitl se tváří v tvář Frederikovu omlácenému renaultu kličkujícímu ulicí za ním. „Nastup si,“ zavolala na něj Tasha.

Pokrčil rameny. Ať se stane cokoli, je to lepší než jít pěšky. „Frederic se chce mrknout do jednoho nočního zapadáku.“

„Mohli byste mě vysadit u hotelu?“

„Nebud otrava.“

Pohled, který po něm vrhla, v něm zase probudil tu zběsilou vášeň z parketu; štvalo ho nechat se takhle vláčet z jednoho místa na druhé, ale touha nakonec zvítězila nad hrdostí. Říkal si, že si koneckonců zaslouží odměnu, a byl si vědom, že je svolný prakticky ke všemu, jen aby ji získal. Vydrápal se na zadní sedadlo. Frederic vytočil motor do obrátek a vyšlápl spojku. Tasha se po Alexovi ohlédla, sešpulila rty v náznaku polibku a zase se vrátila pohledem k Frederikovi. Mezi jejími rty se objevil jazyk a pomalu zmizel ve Frederikově uchu. Když Frederic zastavil na světlech, posunula se k němu blíž a naplno ho políbila na ústa. Alex si uvědomil, že je součástí jejich hry, že tohle je uspořádání, které mu navrhují. A náhle si vzpomněl na Lydii, na to, jak jí tvrdil, že jeho nevěra se vztahem k ní nijak nesouvisí, jak se to říkává vždycky. Copak by pochopila, že zatímco pod sebou drtil jinou ženu, měl v srdci jen a jen ji, Lydii?

Tasha zničehonic přelezla na zadní sedadlo a začala líbat jeho. Vrazila mu svůj neposedný jazyk do úst a sjela mu rukou k rozkroku. „Ale ale, odkudpak se tohle vzalo?“ Skousla mu lalúček mezi zuby a rozepnula mu poklopec.

Když mu vnikla rukou do slipů, Alex zasténal. Podíval se na Frederika, který se ve zpětném zrcátku díval přímo na něj…, a jak se zdálo, řídil tím rychleji, čím víc pozornosti věnoval zrcátku. Tasha mu klouzala dolu po hrudi a jazykem mu čechrala chloupky. V návalu intenzivních smyslových vjemů utonul i matný pocit nebezpečí. Tiskla mu penis rukou a pak ho najednou měla v puse a on se nezmohl na to, aby zakročil. Nezáleželo mu na tom, co bude dál, jen když Tasha nepřestane. Nejdřív sotva cítil dotek její rtů, rozkoš spočívala spíš v předtuše toho, co přijde. Konečně ho jemně škrábla zuby. Alex zasténal, a jak auto nabíralo rychlost, sesouval se na sedadle níž.

Tlak jejích rtů byl čím dál panovačnější. „Kdo jsem?“ zašeptal. A o minutu později: „Řekni mi, kdo podle vás jsem.“

Její odpověď, ačkoli nesrozumitelná, z něj vyloudila další sten rozkoše. Pohledem do zpětného zrcátka zjistil, že je Frederic pozoruje, visí pohledem na zadním sedadle, přestože auto nabírá rychlost. Když prudce přeřadil na čtyřku, Alexovi to trhlo hlavou, až se bezděčně kousl do jazyka sám. Zuby se mu zaryly do čerstvé rány jako nůž.

Náhlý impulz ho přiměl vytáhnout penis Tashe z úst těsně předtím, než Frederic dupl na brzdu a auto se zběsile roztočilo.

Neměl ponětí, kolik času uteklo. Havárie se odehrála zdánlivě pomaloučku, auto vířilo jako padající lístek, jako by vůbec nic nevážilo, až tu iluzi roztříštil náraz na zábradlí. Pokoušel se na to všechno rozpomenout, jak tam seděl zkroucený jako hadí muž na zadním sedadle a pokoušel se provést inventuru svých tělesných součástí. Vládlo mírumilovné, nedělní ticho. Nikde ani náznak pohybu. Tvář ho bolela a uvnitř krvácela, jak narazil na opěrku sedadla před sebou. Zrovna když se začínal bát, že ztratil sluch, uslyšel vedle sebe zasténat Tashu. Úlevu nad tím, že přežil, vystřídal vztek, když zahlédl, jak se vepředu na palubní desce pohnula Frederikova hlava, a uvědomil si, co všechno se mohlo stát.

Vyškrábal se z auta, odpotácel se na druhou stranu, rozrazil dvířka a bez servítků vytáhl Frederika na chodník. Ten tam zůstal ležet a zmateně pomrkával, na čele řeznou ránu.

„Co mělo tohle všechno znamenat?“ vyjel Alex.

Francouz sebou škubl a zamžikal, pak si strčil prst do pusy a kontroloval si zuby.

Alex ho zuřivě nakopl do žeber. „Kdo podle vás sakra jsem?“

Frederic se zasmál a zvedl k němu zrak. „Jsi prostě chlap. Nikdo zvláštní.“

Cestou zpátky do hotelu se zase přistihl, že myslí na Lydii. Podlitina na lícní kosti ho bolela; když Frederic narazil do zábradlí, udeřil se o okénko. Kouř z cigarety ho neodbytně upozorňoval na poraněný jazyk. Ale byl vděčný, že vyvázl jen s drobnými zraněními. Než auto konečně přistálo na chodníku, otočilo se o 180 stupňů a prorazilo si o obrubník pneumatiku. Alex je tam nechal, odešel beze slova, i když za ním Tasha cosi volala.

Když ho tehdy Lydia přistihla, když už nemohl zapírat svoje zálety s Tracey, řekl jí, že to s jeho vztahem k ní nijak nesouvisí – jak se to říkává vždycky –, ale nebyla to pravda. Všechno to bylo kvůli ní. I když jí lhal a snažil se svůj prohřešek tajit, celou dobu vlastně chtěl a potřeboval, aby se o něm dozvěděla. Všechno to bylo o zradě, o tom nejkrajnějším činu ve vztahu dvou lidí. A ona byla jednou polovinou té rovnice. Jak by jí mohl vysvětlit, že zatímco se miloval s jinou, byl celým srdcem jen u ní, u Lydie? Že to bylo něco jako řítit se s autem proti zdi. Že okamžik před nárazem člověk nejintenzivněji prožívá lásku k tomu, co právě ztrácí.

POSLEDNÍ POLIBEK

S. J. Rozan

Jak si smýval její krev z rukou (byla přilnavá a lepkavá, pak se v horkém proudu rozpustila, z prstu mu stékaly rudé pramínky a narůžovělá voda mizela v odtoku), vzpomínal na jejich první polibek. Byl do ní blázen už předtím a ten polibek v něm zažehl hotový požár. Lišil se ode všech, které následovaly, svou novotou; nerozpalovala ho při něm jen její tělesná blízkost a kořeněná slaná chuť, ale taky neokoukanost toho vjemu, vzrušující a téměř nezvladatelné vědomí, že překročili práh.

Hebkost i palčivost toho polibku se mu v uplynulých měsících vracely každou chvíli, ať už byl sám nebo s ní, občas dokonce i když ji líbal; ten první polibek zastínil všechny ostatní. Mohl si tu vzpomínku oživit úmyslně a taky to často dělal, ale vzrušení bylo mnohem silnější, když na něj nečekaně zaútočila ze zálohy jako zrovna teď. Občas ho to natolik vykolejilo, že zavrávoral a musel se něčeho zachytit, aby neupadl.

„Dneska ne,“ řekla tu první noc. Lehoučké dotyky konečků prstů mu rozpalovaly kůži, její rty letmo polaskaly jeho, pak se oddálily a vzápětí se k němu přimkly tak naléhavé, že na okamžik uvěřil, že si to rozmyslela a přece jen k tomu dojde dnes. Jenže pak se odtáhla, usmála se a neřekla „ne“ – jen „dneska ne“.

Myslela si, že když ho odmítá, má nad ním navrch. Kdepak. Nevyčkával proto, aby jí vyhověl, ale proto, že čekání utahovalo smyčku, vybičovávalo horečku.

A právě čekání mělo na svědomí tohle: že mu ten polibek – po několik dní to jediné, z čeho se mohl těšit – zaplavil mysl i tělo, prosákl mu až do morku kostí. A v určitých chvílích, naprosto nečekaně, ten vjem zesílil, narostl a přelil se přes něj jako vlna přes skalisko.

Třeba právě teď.

Tentokrát se k němu poprvé přidala bolest. Nebyla úplně nepříjemná, přinášela s sebou něhu, zjemňovala ostré hrany. Mísila se s lítostí: Vzpomínky byly to jediné, co měl na zpočátku, a byly to jediné, co mu zbývalo teď, když byla po smrti.

Muselo k tomu dojít.

Sama si to přála.

On to na rozdíl od ostatních pochopil. Jasně si o to říkala – a když o tom mluvila s ním, tak s ostatními nepochybně taky. Ale připadalo mu to jako nadsázka a stejně to určitě brali i ostatní. Teprve později, když přestřihla vlákno, spustila na něj sít a sama s úsměvem poodstoupila, pochopil, kdo tu ve skutečnosti má být obětí.

Ne on, ale ona sama.

Litoval, že ji neprohlédl dřív, ale nestalo se. Byl sice bystřejší než ostatní a rozhodně bystřejší než ona, ale pořád byl jenom muž. Když za ním přišla, zatoužil po ní. Když se k němu naklonila pro ten první polibek, nevnímal nic než přísliby a pýchu.

Přišla za ním jako klientka. Stejně jako za všemi ostatními, ale o tom tehdy neměl tušení.

„Doteď byl mým advokátem Jeffrey Bettinger,“ řekla odměřeně a posadila se do křesla u něj v kanceláři. Měla na sobě měkký vlněný kostým stejné mahagonové barvy jako vlasy a pod ním blůzu o odstín tmavší než její alabastrová pleť. Tváře měla zčervenalé chladem. Když si přehodila nohu přes nohu, z její boty spadl na koberec krystalek tajícího ledu. Nasadil masku zdvořilého zájmu, ačkoli ve skutečnosti ho zajímalo jen to hedvábí a vlna a tvary skryté pod nimi.

Už ji předtím s Bettingerem viděl a spolu s ostatními žasl, jak může krasavice, která jako by vystoupila ze zářivé olejomalby, sedět nad skleničkou s nezáživným Bettingerem připomínajícím vybledlou, rozostřenou fotografii. Tehdy nevěděl, že je Bettingerova klientka, neměl ani ponětí o Cramerovi, Robbinsovi a Suttonovi. Netušil, o co jí jde a co provádí. Ale ani poté, co se dozvěděl pravdu, nemohl by s čistým svědomím tvrdit, že by se býval v čemkoli zachoval jinak.

Na tu první schůzku si s sebou přinesla v kůži vázané portfolio s droboučkým stříbrným zámkem. Cenné papíry, prohlásila. Od něj jako od advokáta nepožaduje, aby s nimi cokoli podnikal; pouze ho zplnomocňuje, aby v případě její smrti rozlomil zámek a řídil se instrukcemi uvnitř. Prozatím ať portfolio prostě jen zamkne do sejfu v kanceláři. Má přece sejf, že ano?

Samozřejmě. Převzal od ní desky a svou rukou na okamžik prodlel na její a pomalu vdechoval její sytou letní vůni.

Odpočátku se choval jako zcela profesionální právník. To, co se mezi nimi odehrávalo – zprvu jen v jeho představách, ale brzy i během skutečných dnů a nocí –, mu nikdy nepřekáželo v práci, jak by se to mohlo stát někomu slabšímu. Právě proto možná dala vale Bettingerovi, říkal si; Bettinger byl bábovka. Nejspíš jí nikdy nic neporadil, nechal se od ní vodit jako pejsek na vodítku. Zato on sám byl z jiného těsta: Oponoval jí, dohadoval se s ní, a kdykoli po něm chtěla, aby prodal nemovitost za nesmyslně nízkou cenu nebo sepsal dodatek k závěti, kterým by odkázala majetek na nějaké pofiderní účely, nabízel jí alternativní řešení. Opakoval jí, že je sice bohatá, ale že žádné bohatství není bezedné, pokud se mu nevěnuje náležitá, téměř manželská péče.

Hořce se zasmála – to kvůli tomu slovu „manželská“. Její manžel býval právník, chladnokrevný bídák, který jí nedovolil děti ani kamarády, omezoval ji a bil, dělal jí ze života peklo. Nejednou jí vyhrožoval, že jestli ho bude provokovat, zabije ji, a ona si vyčítala, že se nikdy nezmohla na to, aby ho k tomu dohnala nebo to udělala vlastnoručně. Spřádala proti němu intriky jen v nejčernějších fantaziích; bez mrknutí oka přiznala, že chvílemi nejspíš byla úplně nepříčetná, že ji izolace, bolest a strach doháněly k šílenství.

„Pokusila ses o to někdy?“ zeptal se jí; při jejích slovech v něm narůstala touha, v duchu si ji představoval roztřesenou a posetou modřinami, jak se krčí před výhrůžnou postavou.

„Zabít ho? Umřel.“ Z jejího hlasu zaznívalo pohrdání. „Umřel, než jsem posbírala kuráž zabít kteréhokoli z nás.“

Manželova nenadálá smrt ji prý překvapila a bohatství, které po něm zdědila, je to jediné, co jí přináší potěšení. (Při tom posledním slově se mu rozhořely tváře a vzpomínky se mu úprkem vrátily k předešlé noci, k žáru jejich polibků, k zrychlujícím se pohybům jejich spojených těl.) Významně se odmlčela. Pak se usmála, a aniž by cokoli dodala nebo zmínila jakékoli výjimky, prohlásila, že bude manželovy peníze utrácet, jak se jí zlíbí.

Nic na to neřekl. Přešel přes místnost, zavřel dveře a pomiloval se s ní přímo na koberci v kanceláři.

Při milování dělala všechno, co si přál, ať to bylo jakkoli podivné, bolestné či ponižující. Naproti tomu, pokud šlo o pracovní záležitosti, nikdy ji k ničemu nepřiměl, ať se jí sebevíc vemlouval či naléhal. Ale pokaždé se o to aspoň pokusil, protože si nehodlal nechat nasadit obojek s vodítkem.

Jak teď uklízel a opájel se vzpomínkou na ten první polibek, začaly na něj dotírat i další vzpomínky; nepřivolal je úmyslně, ale vítal je. Když balil její tělo do deky, aby je odvezl do kopců a pohřbil na místě, které mu sama ukázala a o kterém tvrdila, že ho má hrozně ráda, slyšel v duchu její hlas, zadýchaný šepot, který ho mrazil v zádech jako led. Když čistil pokoj, měďnatý pach krve se přetavil v její parfém s vůní divokých květů. Nikdo ji tu nebude hledat, nikdo sem do tohohle úžasně odstrčeného a opuštěného domu za řekou nepřijde. Ale byl od přírody opatrný. Smyl krvavé skvrny, převrátil matraci.

Nic je nenutilo vytrácet se do tajného útočiště, ale oba to vzrušovalo. Byli nezadaní, dospělí, klidně se spolu mohli ukazovat jako milenci v pravé poledne na hlavní třídě. Ale objevila ten dům, a když se mu o něm zmínila u stolu v motorestu a přitom mu chodidly v punčochách hladila lýtko, shodli se, že bude lepší vystupovat na veřejnosti pouze jako advokát a klientka.

Skončil s úklidem a drhnul si ruce ručníkem. Rozehřáté dlaně v něm vyvolaly vzpomínky na její pleť, hebkou jako samet a vždycky hřejivější, než byla ta jeho, jako by žila uprostřed horečnatého oblaku, v soukromých žhavých tropech, odkud se k němu natahovala.

Tehdy si myslel, že se k němu natahuje s láskou. Jenže to byl na omylu.

Minulý týden za ním přišla do kanceláře bez ohlášení, posadila se znovu do toho samého křesla (tentokrát byla zbrocená potem, byl vlhký, parný den) a oznámila mu, že je nespokojená. Nespokojená? Tak co měly znamenat všechny ty blažené steny, ten zběsilý tlukot srdce, ty tiché vzdechy?

„Máte vyhazov,“ prohlásila. „Už o vaše služby nestojím.“

„Co je to s tebou?“ sykl rozčileně, přešel přes místnost a zabouchl dveře.

Okamžitě se zvedla a zase je otevřela. „Vezmu si svoje papíry, když dovolíte.“ Zůstala stát a hlavou kývla směrem k sejfu. „Co se…“

„Mám schůzku s panem Dreyerem. Z advokátní kanceláře Dreyer a Holt.“ Z jejích slov opadávaly střípky ledu; připomnělo mu to její boty tehdy při prvním setkání. Podívala se na hodinky. „Pokud mi ty papíry odmítnete vydat, budu to muset doplnit do stížnosti adresované policii a etické komisi.“

Nevěřil vlastním uším. „Do stížnosti?“

„Ano. Zadržování cizích dokumentů jí přidá na závažnosti. Domnívám se, že dokonce i právníci chápou rozdíl mezi zneužitím klientky – sexuálním a profesionálním – a jednoznačnou krádeží.“

Stál tam jako opařený a nezmohl se na slovo.

Povytáhla obočí. „Svádět vdovu, abyste odvrátil její pozornost od špatných rad hraničících s přestoupením zákona, to je dost dobrý důvod pro podání stížnosti, nezdá se vám? Na některých vašich transakcích jsem prodělala tisíce. Máte vyhazov. Ode dneška za týden předám podnět policii a advokátní komoře.“

Během jejich společných nocí nechodila daleko pro obscenity. Ta neslušná slova, která mu horce šeptala do ucha, ho nešokovala, ale naopak rozjařovala. Zato ty odlidštěné fráze, které teď pronášela ledovým tónem, mu svou neslušností braly dech.

„Ty transakce… Vždyť jsi to všechno sama chtěla. Já se ti to pokaždé snažil rozmluvit. Mám o tom doklady…“

„Nepochybně antidatované.“

„Ne! Víš přece…“

„Vím jedno – ať vás z něčeho usvědčí nebo ne, po tom, co s vámi skončím, už se na vás žádná bohatá vdova nikdy neobrátí.“

Vtom zabzučel interkom; sekretářka mu oznamovala, že dorazil klient objednaný na desátou hodinu. Celý zmatený a dezorientovaný otevřel sejf a podal jí portfolio vázané v kůži.

Otočila se a odešla.

V noci skoro nespal a následující noc na tom nebyl o moc líp. Toužil po ní, tonul ve zmatku a k tomu všemu se ještě přidal strach, který podemílal všechny jeho snahy vypudit ji z mysli. Ani za dva dny se nevzpamatoval ze šoku. A to mu přineslo štěstí.

Udělal něco neobvyklého, odešel z kanceláře brzy odpoledne – vůbec se nemohl soustředit na práci – a zamířil do hostince s dřevěným táflováním, kam právníci s oblibou chodili smlouvat, hádat se a zapomínat.

„Vypadáš pod psa,“ uvítal ho barman Sammy, jako by to snad potřeboval od někoho slyšet. Potřásl hlavou a nijak to nekomentoval. Sammy věděl, co se od něj čeká: nalil mu drink a poskytl útěchu. „Aspoň na tom nejsi tak mizerně jako Bettinger.“ Kývl bradou směrem k lidské trosce v rohu. „Vyšetřují ho, slyšels o tom? Má na krku etickou komisi a policii.“

Dlouze se zadíval na nehybného Bettingera; spolu s žárem skotské si v něm pomalu propalovalo cestu pochopení. Sebral z baru svou druhou sklenici a zamířil k Bettingerovi. Koupil mu pití, pak ještě jedno a zasmušilý Bettinger s očima upřenýma do sklenice ginu mu v trhaných větách huhlaných ztěžklým jazykem a každou chvíli opepřených zavrčením „ta svinská černá vdova“ osvětlil, o co tady kráčí.

Narafičila to na ně. Těsně před ním si to odskákal Bettinger, ale už předtím tu byli další, Cramer, Robbins a Sutton. Každý ji hrdinsky zachránil ze spárů předchozího neschopného advokáta (o stížnostech a žalobách, které podala, se nikomu z nich neobtěžovala zmínit). Po každém chtěla, aby uzavíral nevýhodné obchodní smlouvy, prodával pod cenou a nakupoval předražené. A námitky vždycky umlčela svým štědrým tělem v tom opuštěném domě.

Všechny je zničila.

Rozcitlivělý Bettinger mu vyjadřoval účast, dušoval se, že tu mrchu nenávidí, předstíral vztek a přísahal jí pomstu. Ale bylo nad slunce jasnější, že kdyby teď vkročila do hostince, kde seděli, připlazil by se k ní po kolenou.

Nechal ho tam utápět se v sebelítosti, procházel se houstnoucím šerem a přemýšlel. Jak šedá obloha černala, hlavou mu táhlo: Vždycky podala stížnost až týden poté, co odpálila bombu a vyměnila advokáta. Jak si na nebi prorážely dírky hvězdy, uvažoval o sebeznechucení v jejím hlase, když mu vyprávěla, jak se jí nepovedlo zachránit se před manželovou brutalitou tím, že by si vzala život. Jak ulice kolem něj utichaly, znovu ji slyšel říkat, že utrácet dědictví po manželovi je to jediné, co jí přináší potěšení.

A pochopil, co ostatním unikalo: na koho je ve skutečnosti nastražena ta past, kdo je ve skutečnosti zamýšlenou obětí.

A tak udělal, co si přála. Zavolal jí a zeptal se, jestli už proti němu sepsala stížnost a zažalovala ho. Prý ještě ne. Požádal ji, ať se s ním sejde v domě za řekou. „Abychom si o tom promluvili,“ vysvětlil. Souhlasila a hlas se jí chvěl očekáváním.

A teď, téhle noci, jí poskytl, v co doufala, uspokojil její touhu.

Touhy. Když spatřil reflektory jejího vozu, došel ke dveřím. Jakmile vkročila na zápraží, kde na ni čekal, ucítil z ní žár. Zastavili se a spolu s nimi se zastavil čas, dokud se k němu mlčky nepřimkla svým tělem, svými rty. Odvedl ji k posteli. Beze spěchu ji svlékl, blůzu, sukni, hedvábné spodní prádlo, a připoutal ji k pelesti stříbrnými želízky, která mu přinesla v prvních dnech, co se znali. Pomalu se s ní miloval, rukama, rty, jazykem, pozvolna ji dovedl k vyvrcholení a dosáhl ho spolu s ní. Potom však neodemkl pouta a ona ho o to ani nepožádala. Něžně ji objímal a hladil po vlasech a ona tam nehybně ležela se zavřenýma očima a pootevřenými rty.

Pak vstal a zavázal jí oči. Slabě se usmála. Naposledy ji políbil. Zaplavily ho chutě, vůně a vzrušení z jejich prvního polibku, přelily se přes něj jako mořská vlna. Pak se zase usadily a daly vyniknout hebké osudovosti toho posledního.

Úplně posledního.

Všechny, Bettingera i ty ostatní, se k tomuhle pokoušela dohnat, doufala, že ji někdo z nich vysvobodí. Pohroma, která je postihla, byla trestem za to, že byli slaboši.

Na rozdíl od něj.

Čepel se zaleskla, když jí vrazil nůž do srdce.

Vzepjala se proti němu jakoby v rozkoši. Nevykřikla, jen tiše zasténala stejně jako předtím ve vrcholném okamžiku blaha.

Spálil její oblečení v kamnech, pouzdro s doklady přibalil k jejímu tělu, položil ji do auta na zadní sedadlo. Dojel do kopců nad městem, vykopal jí mezi stromy hrob a pod nebem posetým hvězdami se s ní rozloučil.

Auto odstavil hluboko v lesích, pěšky se vrátil k domu pro svoje vlastní, odjel domů a tvrdě usnul.

Příštího rána mu šla práce v kanceláři nebývale od ruky a odpoledne jakbysmet. Rozhodl se, že zajede do hostince v centru a koupí Bettingerovi drink. Bettinger mu koneckonců prokázal obrovskou službu. On jemu pochopitelně taky, a zrovna tak Cramerovi, Robbinsonovi a Suttonovi, i když se nikdy nedozvědí, komu by měli poděkovat. Bez žalobce proti nim nikdo proces nepovede. Takže je taky osvobodil.

Už byl na odchodu, když dorazila policie. Bez otálení ho zatkli za vraždu.

„Zavolal nám její právník.“

Stěží se zmohl na slovo. „Paul Dreyer?“

Detektiv mu objasnil, jak se všechno seběhlo. Předešlý večer nechala Dreyerovi zprávu, že se mu ráno do deseti ozve. Pokud by se neozvala, tak ať otevře portfolio, které si k němu uložila do sejfu. Neozvala se, a tak se Dreyer zařídil podle jejích pokynů a rozlomil zámek. Uvnitř našel popis cesty k domu za řekou a k místu v kopcích a žádost, ať úřady prošetří transakce, které pro ni uskutečnil její předchozí právník. Ve vzkazu stálo, že to neví jistě, ale má dojem, že ji podváděl. Chystá se onomu advokátovi – byl zároveň i jejím milencem – vzepřít. A má z té konfrontace strach, to ve vzkazu stálo taky.

Advokát nebyl uveden jmenovitě.

Ale svému současnému právníkovi prozradila, kdo ji zastupoval před ním.

Policisté za sebou měli rušné dopoledne. Našli dům, její tělo, vůz. Objevili její krev na převrácené matraci. A jeho otisky. Odvedli ho.

Když vyšli ven na chodník, zaútočily na něj ze zálohy chutě, vůně a vzrušení z toho prvního polibku. Opřely se do něj tak prudce, že zavrávoral, a protože měl na rukou želízka a nemohl se ničeho zachytit, upadl.

ZRÁDNÁ VLNA

Anne Perry

Tonia řídila, Kate seděla vepředu vedle ní a klábosily spolu o trase cesty, takže Susanna si mohla nerušeně prohlížet nádherné pobřeží a azurovou modř oceánu rozprostírající se k západnímu obzoru. Ne že by bylo potřeba rozebírat, kudy pojedou. Prostě z Astorie mířily podél pobřeží na jih, těch přibližně dvacet mil k domku na pláži, kde měly společně strávit příštích několik dní.

Bylo jaro roku 1922 a od války se spolu moc často nevídaly. Amerika se do konfliktu sice zapojila až ke konci, ale stejně jim všem razantně zasáhl do života. Ozvuky válečných událostí v Evropě dolehly dokonce až na oregonské pobřeží. Ani s návratem míru už společnost nikdy nebude jako dřív.

Je vůbec „mír“ vhodné slovo? Susanna se dívala na třpytivou hladinu Pacifiku, zatímco auto pomalu zdolávalo táhlý kopec. Nalevo rostly borové lesy táhnoucí se až do vnitrozemí, zásobárna dřeva, na kterém zbohatla nejedna rodina včetně té její; na severu široká Columbia River se zdánlivě nevyčerpatelným množstvím lososů, jimiž zásobovala konzervárny a ty je vyvážely do celého světa. Ale „mír“? To je něco niternějšího, a jak se tak Susanna dívala na svoje sestry vpředu – Tonia, zdvořilá a hrdá, potlačovala všechnu svou bolest důsledným sebeovládáním; Kate dala smutku každou chvíli průchod v podobě vzteklého výbuchu –, nepřipadalo jí slovo „mír“ jako to pravé.

„Těžko se dá čekat, že nám vydrží takhle pěkné počasí,“ podotkla Kate a pootočila se, aby viděla na moře. Pobřeží bylo úchvatné; rozeklané skály a útesy, tříštící se vlny, bílá pěna odrážející sluneční světlo.

„To se ví, že ne,“ přitakala Tonia kousavě. „Nic netrvá věčně.“

Kate zůstala odvrácená. „Takže bychom si ho měly užít, dokud to půjde. Trochu deště nezaškodí – jenom nesnáším, když je několik dní šedivo od obzoru k obzoru. Ani bouřka by mi nevadila, občas bývá nádherná.“

„To jsi celá ty,“ prohodila Tonia, na chvilku sundala ruku z volantu a odhrnula si vlasy. Měla je ostříhané nakrátko podle nové módy. Byly tmavé a krásné, podtrhovaly její výrazné rysy.

„Co tím chceš říct?“ zeptala se Kate podezíravě.

„Že máš ráda bouřky, co jiného,“ odvětila Tonia s nepatrným úsměvem. „Hromy, blesky, hrozící nebezpečí. Nebo snad ne? Zelektrizovaný vzduch.“

„Mám ráda vítr a moře,“ řekla Kate, jako by vážila každé slovo, protože vytušila, že by měla být ve střehu.

Tonia se pousmála, tajnůstkářsky, jako by věděla víc, než dává najevo.

„Schválně jestli uvidíme velryby,“ vložila se mezi ně Susanna. „Touhle roční dobou připlouvají na sever.“

„Jestli jsi ochotná trčet na břehu a vyhlížet je, tak určitě,“ opáčila Tonia. „Koukání ti odjakživa šlo.“ Jako by chtěla ještě něco dodat, ale v poslední chvíli si to rozmyslela.

Susanna znervózněla, ani sama nevěděla proč. Odjakživa Toniu obdivovala, vzhlížela k ní s téměř posvátnou úctou. Tonia byla krásná a chytrá, bylo jí třiatřicet, zatímco Kate devětadvacet a Susanně dvacet pět. Právě Tonia se vdala za úžasného, šarmantního Ralpha Bessemera. Že to ale byla svatba jaksepatří! Zúčastnili se jí všichni, kdo v Astorii něco znamenali; dobře se bavili, předváděli se, v skrytu duše žárlili, ale nedávali to na sobě znát. Byl to sňatek peněz s penězi. Pochopitelně. Antonia Galwayová byla pro Ralpha perfektní nevěsta – díky svému zevnějšku, sebejistému vystupování a dědictví měla všechno, co si mohl přát, a nejenže opětovala jeho lásku, ale také mu mohla pomoci naplnit jeho ambice.

Jenže to bylo před lety. Teď byl Ralph po smrti a ani Kate, ani Susanna se nevdaly, aspoň zatím ne.

Už byly skoro na místě. Dům na pláži patřil rodině celé roky a rodiče sem před válkou často jezdili. To místo překypovalo vzpomínkami, většinou šťastnými. Po smrti rodičů sem sestry zavítaly zřídkakdy, ale to jen proto, že je zaměstnávala spousta jiných věcí.

Tonia odbočila ze silnice na příjezdovou cestu a za pět minut zaparkovaly před malým dřevěným domem, ani ne sto metrů od táhlého svahu sklánějícího se k písčité pláži. Kolem tu a tam stály osamělé stromy, pokroucené borovice, které si troufly čelit větru a zimě. O kus výš nad domem rostly rododendrony, šarlatová a ametystová záplava na pozadí lesa. Byly zdivočelé, ale kdysi je tam musela vysázet něčí ruka.

„Neseď jako pecka, Susanno!“ řekla Tonia zostra. „Musíme vybalit!“

Susanna se vytrhla ze zamyšlení a poslechla. Každá z nich s sebou vezla kufr s oblečením, silné sukně a kabáty chránící proti větru, pevné boty, teplé vlněné šaty a něco na noc. Krom toho pochopitelně krabice s jídlem, ložní prádlo, ručníky, čisticí prostředky. Ať dům po jejich odjezdu vypadá přesně, jako když sem přijížděly! A taky knížky, skládačku a ruční práce, pro Kate vyšívání, pro Toniu háčkování, pro Susannu šití. Možná se k nim vůbec nedostanou; záleží na počasí. Jakkoli to bylo mrzuté pomyšlení, klidně jim může celý týden propršet.

Odnosily bedny dovnitř, všechno vybalily a uklidily, ustlaly postele, zatopily v krbu v obývacím pokoji a v kuchyňském sporáku, aby si měly kde uvařit a ohřát vodu. Se sháněním dříví na zátop nikdy nebyla sebemenší potíž, bylo tu tolik naplaveného dřeva, že by jim vystačilo do konce života. Tahat ho k domu a štípat je sice mužská práce, ale jak se ukázalo během války, ženy taky zvládnou ledacos, když není zbytí.

„Ráda bych se zašla před jídlem projít na pláž,“ řekla Kate. Stála u velkého okna v obýváku a vyhlížela přes hustou trávu k pobřeží. Byl odtud výhled na skalnatý výběžek na jihu, na dlouhý záliv zakusující se do pevniny na severu a na klidnou plochu laguny, kam ústila malá říčka, než si našla cestu do moře. Hladina byla nehybná, na bleděmodrém nebi plachtily volavky; vykroužily několik elegantních rozmáchlých oblouků a pak přistály kdesi mimo dohled.

„Prima nápad,“ souhlasila Susanna. Toužila cítit pod nohama ztvrdlý písek, vyrazit si před spaním na procházku. Astoria byla sice také u vody, jenže jakkoli byla řeka Columbia mohutná, pořád to byla jen řeka, postrádala nespoutanou sílu a vitalitu oceánu. Tady do pobřeží neustále narážely vlny, dokonce i v bezvětrných dnech. Díky tvaru dna se zvedaly, dělaly se na nich hřebínky a tříštily se v záplavě bílé pěny, pořád a pořád dokola, takže kam až oko dohlédlo, byla voda bílá, vzpínala se vstříc modrému nebi a vrhala se na pláž. Jestli byl někde oceán opravdu živý, pak tady.

Tonia na znamení souhlasu sáhla po kabátu a všechny tři vyšly ven, jedna vedle druhé kráčely trávou, pak opatrně sestoupily po svahu na kamenitý pruh, propletly se mezi naplaveným dřevem, až konečně dorazily na písečnou pláž. Byl odliv, takže se jim k procházce nabízel široký pás pobřeží. Foukal mírný vítr a vlny se tříštily v neutuchajícím, burácivém, a přesto konejšivém rytmu.

Kate nastavila obličej větru, ten jí z něj odfoukl tmavě kaštanové vlasy a odhalil linie tváří a čela, čistě řezané a podivně zranitelné, jako by zakusila nesmírnou bolest a stále ji v sobě nosila.

Tonia teď šla trochu napřed, s pohledem upřeným na moře. Susannu by zajímalo, jestli na Kate vidí totéž co ona. Dokáže z ní vycítit vinu, nebo jen zlost? Má aspoň matné tušení, kolik žalu v sobě Kate ukrývá? Ralph zemřel už víc než před rokem, jenže ta bolest byla pochopitelně starší. Nešlo zapomenout na ty dva roky předtím, které strávil ve vězení. Jak se člověku může rozpadnout svět během jediného týdne! Přinejmenším Kate a Tonie se rozpadl.

Susanně se rozpadal pozvolna, plíživě chátral, zhoršovalo se to den za dnem, až už to bylo k nevydržení. Jenže to sestry netušily. Šly teď kus před ní, vlasy jim poletovaly, sukně se jim lepily k nohám; vítr sice nebyl nijak zvlášť silný, ale přece jen ho celou cestu z Japonska až sem nemělo co zmírnit.

Susanna se sehnula a sebrala mušli zvanou písečný dolar, dokonale neporušenou. Jen málo věcí je skutečně tak dokonalých, jak se na první pohled zdají. Ralph jí kdysi taky připadal dokonalý. A Tonie a Kate jakbysmet. Jestlipak se jim všem v duchu vysmíval – všem třem sestrám?

Kdysi jí připadalo, že Ralph má ten nejlepší a nejosobitější smysl pro humor, že jeho smích dokáže vyléčit všechny drobné škrábance a oděrky života, že díky němu na nich člověku přestane záležet a může se jim zasmát – a pustit je z hlavy. Jenže kdysi věřila spoustě hloupostí.

Zase písečný dolar odložila, opatrně, aby se nerozbil. Kolem se povalovaly i jiné mušle, většinu jich neznala jménem. Znala střenky a věděla, že si na ně musí dávat pozor; jejich hrany dokážou říznout pořádně hluboko. Některými většími by se klidně dal podříznout krk, takovými těmi, co bývají při odlivu v jezírkách na skalním výběžku.

Šly asi šest metrů od kraje vody, kde se vlny zastavovaly a po kratičkém zaváhání se vracely zpátky do hlubin oceánu. Písek byl mokrý, ale Susanna nevěděla úplně jistě, jestli je příliv nebo odliv. Kate šla nejblíž moři, vedle ní Tonia. Stíny se dloužily, bylo čím dál chladněji, slunce zlatilo hory bílé pěny.

A pak se zničehonic jedna vlna nezastavila, hrnula se po písku pořád dál, rychle a nezadržitelně, a než se Kate nadála, měla ji až po kolena a sukni a boty promáčené. Tonia ji zahlédla včas a v poslední chvíli utekla, až za ní sukně vlála.

Vlna zase ustoupila a div přitom Kate nepodrazila nohy. Kate odklopýtala stranou, sukně nasáklá ledovou vodou se jí plácala kolem kotníků.

Tonia teatrálně vykulila oči. „Zapomnělas na zrádné vlny, co?“ rýpla si.

„Jsem promočená skrznaskrz!“ rozběsnila se Kate. „Boty, sukni, všecko! Taky jsi mě mohla varovat! Nebo mi aspoň uhnout z cesty!“

Tonie vylétlo obočí vzhůru. „Varovat tě? Moje milá, znáš oregonské pobřeží stejně dobře jako já! Jestli jsi tu vlnu nepostřehla, tak jen proto, že sis nedávala pozor, toulala ses v myšlenkách bůhvíkde. A v cestě jsem ti nepřekážela. Pláž je dost široká pro nás všechny.“

„Všimla ses jí a stačila jsi utéct!“ osopila se na ni Kate. Z obličeje jí ještě pořád sršel vztek. „Já bych tě varovala!“

Tonie se objevil na rtech náznak úsměvu. „Vážně, Kate?“

„Co je tohle za otázku?“ utrhla se Kate. „To přece dá rozum!“

„Kdo ví,“ Tonia se odvrátila.

Susanna čekala, že Kate Tonie oplatí dalším šlehem, ale ta tam jen nehybně stála a zmáčená sukně se jí lepila k nohám. Ve větru musela studit jako led. Dívala se za Toniou, jak odchází, a v jejím výrazu byl patrný stud a možná i náznak klíčícího strachu.

Susanna se zhluboka nadechla; cítila, jak jí tluče srdce. Věděla, co Kate táhne hlavou, jako by to Kate vyslovila nahlas; uměla si představit tu hrůzu a stud. Ale Kate si tehdy přesto počínala tak, jak si počínala, jako by si nemohla pomoct. Ralph byl Toniin manžel, šarmantní, vtipný, ambiciózní, měl zálusk na senátorské křeslo a jednou, v nepříliš vzdálené budoucnosti, možná i na post guvernéra.

Teď se Kate bála, že Tonia ví, co se dělo, nebo to aspoň tuší. Je to tak? Naznačovala svými slovy právě tohle? Anebo ji jen drásá smrt blízkého člověka, osamění a raněná pýcha, že Ralph klesl tak hluboko? A Kate jí neprávem přičítá postranní motivy, protože pořád cítí v ústech pachut vlastní zrady?

Tonia se sehnula a zvedla mušli. Asi byla hezká, protože si ji strčila do kapsy. Pak se ohlédla po Kate. Susanny si vůbec nevšímala, jako by byla racek nebo jiná součást krajiny, která sem sice patří, ale je naprosto bezvýznamná.

Susanna se neurazila, jen v ní na chviličku zahlodal pocit, že ji odstrkují. Pak se jí ale ulevilo. Jestli Tonia někoho z něčeho podezírá, pak jenom Kate. To, že ji Kate zradila, bylo samozřejmě špatné, ať se na to člověk díval jakkoli. Ale dalo se to pochopit – a jak snadno! Susanně se vrátily vzpomínky na Ralpha, zaplavily ji, jako by ji ve svém objetí sevřel slaný mořský vítr, ovládly její smysly, propálily se jí do úst, do plic, do mozku. Mučivé, ale zároveň nekonečně líbezné. Ano, měla pro Kate pochopení, každá žena by ji chápala, jakkoli by ji třeba zároveň odsuzovala.

Odsuzovali by ostatní i Susannu? Spatřovali by v jejím jednání čin odvržené ženy, malicherný projev žárlivosti a pomsty?

Pletli by se. Ale vědomí, že by si to o ní mohli myslet, ji přesto zraňovalo, zařezávalo se jí až do morku kostí. Nepomohlo by jí, kdyby cizí lidé rozuměli tomu, jak hrozně těžké to pro ni bylo, jak mučivé rozhodování podstupovala, jak musela bojovat sama se sebou, vybírat si mezi zradou druhých, nebo sebe samé a všech svých zásad. Potřebovala pochopení hlavně od svých blízkých.

A v hloubi duše věděla, že přinejmenším Tonia by to nikdy nepochopila. Milovala Ralpha s přímo majetnickým zanícením. Zčásti v tom možná hrála roli ctižádost – viděla, jaké možnosti se mu otevírají a jak dychtí chopit se jich – a ještě víc v tom asi bylo vlastnické pýchy. Nejšarmantnější, nejinteligentnější, nejlépe oblékaný chlap v celé Astorii patřil jen a jen jí. Ze všech elegantních žen z dobrých rodin, které na něj měly spadeno, si vybral právě ji. Ale byla v tom i pořádná porce prostých lidských citů, smích, vřelost, touha milovat a být milována, tlukot srdce, když zaslechla jeho kroky, hřejivý pocit štěstí, když se na ni usmál, jeho hlas, který slýchala, i když s ní zrovna nebyl, živé vzpomínky na jeho smích. Ne, Tonia by Susannino jednání nikdy nepochopila a nikdy by jí neodpustila. Zaplaťpánbůh, že nic neví.

Když na to tak přijde, Kate by jí taky neodpustila. Bylo to nad slunce jasnější. Rozlítilo by ji to až do krajnosti, přestože se sama dopustila zrady. Nespatřovala by za Susanniným jednáním vášnivé rozhořčení, které je sice špatné, ale prominutelné. Vyložila by si ho jako chladnokrevnou pomstu – i když tak to přece vůbec nebylo! Neměla na vybranou!

Ale Kate zaplaťpánbůh taky nemá o ničem ani potuchy. Poprvé od Ralphovy smrti spolu byly všechny tři pohromadě a samy, měly tu strávit pět dní a přitom si po celou dobu pečlivě střežit svá tajemství. Budou si spolu povídat a usmívat se, jako by se nechumelilo, jako by neexistovaly žádné lži, žádná skrývaná zloba a bolest. Ceká je skutečná zkouška ohněm!

Vracely se zpátky k domu, vítr jim teď foukal do zad a byl čím dál studenější. Jak slunce klesalo k obzoru, kreslilo na hladině oslnivou stezku a zapalovalo kadeřavé hřebeny vln plamenem. Burácivý rachot vln nepolevoval, ale působil podivně uklidňujícím dojmem, jako by to oddechovala sama země. Všechny tři už se radši držely dál od vody, aby je zase nezaskočila nějaká zrádná vlna.

Susanna na tu vlnu nemohla zapomenout, když viděla Kate, jak zápolí s přilnavou mokrou látkou. Sukně ji musela hrozně studit do nohou, ale Kate už si ani slůvkem nepostěžovala.

Příštího rána bylo teplo a jasno. Touhle roční dobou se nedalo spolehnout, že počasí vydrží, a tak když Tonia navrhla, že si vyjedou po pobřežní silnici kus na jih a projdou se v borovém hájku na dalším mysu, Kate i Susanna souhlasily.

Po snídani vyrazily, Tonia jako obvykle usedla za volant. Cesta trvala půl hodiny. Tlachaly o společných známých, o rozbité silnici, dokonce i o politice, třeba o situaci v Evropě, která se snažila otřepat ze čtyřleté pustošivé války, jež si vyžádala životy víc než deseti milionů lidí a bůhvíkolik dalších zmrzačila. Bylo to smutné téma, ale bezpečné. Nebylo v něm nic osobního, nic, co by jitřilo jejich vlastní podebrané rány.

Zaparkovaly a vyšly po příkré stezce zalité sluncem nahoru nad moře. Zaslechly pronikavý jasný zpěv vlhovce a za chvilku ho zahlédly sedět na větvi; na křídlech měl krásně vidět zářivě červené skvrnky. Zrovna kvetl divoký zimolez a vzduch prosycovala vůně borového jehličí, která stejně jako vyhlídka na moře zaháněla všechny nepříjemné myšlenky a vzpomínky.

Vyhlížely, jestli v dálce nezahlédnou velryby, bílý vodotrysk nad modrou hladinou, který by upozorňoval na jejich přítomnost. Dole pod nimi se o písek bez ustání tříštily bílé vlny, pohled na ně bodal do očí, vítr z nich rozfoukával mlhu vodní tříště.

„Nádhera,“ pronesla Kate s úsměvem. „Nic krásnějšího jsem v životě neviděla.“

„Působí to tak,“ souhlasila Tonia. „Zvlášť takhle seshora. Ale zdání často klame, Kate. To bys měla vědět.“

Kate se k ní podrážděně obrátila. „Kam tím míříš? Špičkuješ jenom kvůli tomu, že mě včera večer zaskočila ta vlna? Mohla zaskočit kohokoli, kdo by šel nejblíž k vodě. Čirou náhodou jsem to byla já.“

„Takhle bereš život?“ Toniin úsměv byl jako z ledu. „Žádné příčiny a následky, žádná zodpovědnost? Všechno je prostě jen čirá náhoda?“

Kate probleskla v očích zlost. „Nepřeháníš trochu? Zmáčela mě vlna a z toho vyplývá, že celá moje životní filozofie se zakládá na nezodpovědnosti? Klidně bych ti mohla vmést do tváře, že jsi utekla, aniž bys mě varovala, což znamená, že celý život utíkáš před problémy a necháváš ostatní trpět!“

„Těmi ostatními myslíš sebe?“ zeptala se Tonia pobaveně. „A víš jistě, že mluvíš o mně? Susanna se taky nezmáčela. Celou dobu se držela dál od vody.“

„Klobouk dolů!“ odsekla Kate sarkasticky. „Taková prozíravost! Taková odvaha!“

Mluví ty dvě o vlně, anebo o něčem jiném? Do Susanny se i na slunci dala zima. Že by Tonia všechno věděla a takhle to Kate dávala najevo? Bude celý týden trousit štiplavé narážky, až to Kate se svou prudkou náturou nevydrží a vypění, až to mezi nimi skončí otevřenou roztržkou a tu Tonia nějak vyhraje?

Aby ji nevyhrála! Vždyt Tonia byla Ralphova manželka! Kdežto Kate byla jeho milenka. To se nedá nijak ospravedlnit, morálně ani společensky. Obě si vymění jedovatosti, dají průchod vzteku a to jim možná poskytne dočasnou úlevu, jenže pak už nedokážou zapomenout, nedokážou se vrátit zpátky. Tonia označí Kate za zlodějku, možná i za děvku, vyčte jí, že zradila všechno, co znamená pojem rodina.

Kate podotkne, že Ralph si Toniu sice vzal, ale omrzela ho, a tak se uchýlil k ní. To ji, Kate, miloval. S tím se nedá nic dělat. Tonie nezbývá než pohlédnout pravdě do očí. Už je to tak.

Susanně bylo líto obou. Obě ho milovaly, každá svým způsobem, a každá z nich věřila, že Ralph miluje právě ji.

A obě se pletly! Jediný rozdíl spočívá v tom, že Tonia to ví, ať už se to dozvěděla jakkoli. Kate to ještě neví. Neví, že Ralph Bessemer nemiloval nikoho. Že byl arogantní, ambiciózní parchant, co využíval ostatní k tomu, aby ukojil svoje choutky – i tělesné, to se ví, ale hlavně svůj hlad po moci, slávě, penězích a nekonečném obdivu.

Susanna to ví! Ví nade vši pochybnost, že je to tak. Tonia možná někde v koutku srdce pořád věří, že ten proces byl nespravedlivý, že se Ralph nedopouštěl žádných krádeží, žádné dlouhodobé korupce, aby získal politické postavení, po kterém prahl. A které možná bylo tím jediným, po čem v životě doopravdy toužil. Zeny představovaly jen příjemný způsob dosažení cíle; jako vydatné jídlo, díky kterému člověk zdolá náročnou cestu.

Miloval vůbec někdy Toniu? Anebo pro něj byla prostě jen výhodná partie? Miloval Kate, anebo se prostě jen bavil, dělalo mu dobře podvádět panovačnou, majetnickou manželku a vysmívat se jí za zády?

Susanna dobře ví, proč přišel za ní! Přinejmenším teď už to ví. Ze začátku věřila, že ji miluje. Když tu teď stála v křišťálovém vzduchu nad rozbouřenými vlnami, obklopená vůní borovic a zimolezu, vzpomněla si, jak nádherné a opojné byly ty první týdny, kdy kudy chodila, tudy snila o jeho úsměvu, jeho hlas roztáčel její představivost na plné obrátky a z dotyku jeho rukou se jí pokaždé rozbušilo srdce a krev se jí rozproudila v žilách.

Ale byl si až moc jistý sám sebou! Požádal ji o pomoc příliš brzy. Dvě sestry si podmanil, a tak nepochyboval, že se mu to povede i do třetice. Chtěl ji jen využít, nic víc. Bankovní úředníci jí důvěřovali, nic jí nebránilo dohodit mu informace, které chtěl. Jenže ona na něj místo toho nastražila past.

Nikdo o tom pochopitelně neví. Tonia netuší, že Susanna poradila policii, kde mají hledat, a tím jim umetla cestu. Domnívá se, že na všechno přišel ten mazaný detektiv Innes. Tomu tehdy lichotilo, že se mu přičítají zásluhy za to, že v prominentní osobnosti, jakou byl Ralph Bessemer, odhalil korupčníka a postaral se o jeho pád. Uchránil senát před ostudou a dočkal se povýšení.

Kate si pochopitelně myslí totéž. Je emocionální, zábavná společnice, vznětlivá, občas dobrosrdečná, často jedná neuváženě. Ale hlavně je nezáludná. Nenapadlo by ji nahlížet za oponu věcí, které se jeví jasné.

Pomalu se vracely zpátky do stínu borovic. U cesty rostlo ostružiní.

„Na podzim si tu budeme moct natrhat ostružiny,“ prohodila Tonia. „To si dáš, Kate! Jenom pozor na trny. Můžou tě ošklivě podrápat, až do krve. A když máš smůlu, může se ti do ran dostat infekce.“

„Dám si pozor,“ ucedila Kate.

„Vida – že už by ses poučila?“ Tonia se po ní krátce ohlédla, ve tváři ledový výraz, pěstěné oblouky obočí povytažené.

„Při trhání ostružin si vždycky dávám pozor,“ odsekla Kate.

„To je fakt,“ přitakala Tonia. „I při trhání jiného ovoce. Vždycky se ti daří urvat si, co chceš, a vyváznout bez škrábance.“ Zase se odvrátila.

Kate zaváhala uprostřed kroku. Teď už si nejspíš stejně jako Susanna byla jistá, že Tonia o všem ví. Pohrává si s ní jako kočka s myší, naznačuje, a přitom nic neříká, zasazuje jí drobné rány, čeká, až se Kate neudrží a vyprovokuje otevřenou hádku.

A co pak? Křik, vzájemné obviňování, zoufalství, pocity viny? Chce Tonia, aby Kate zakusila hořký, sžíravý stud odhaleného zrádce? Ničemu by to neprospělo. Na tom, co Ralph prováděl, se stejně nic nezmění a jeho už stejně nic nevzkřísí, takže nebude moci žádnou z nich milovat ani podvádět.

Ale tohle Susanna nemůže Tonie říct, aniž by se sama prozradila.

Mlčky se vrátily k autu a nasedly. Zpáteční cesta slunečným dnem mohla být nádherná, jenže pro ně všechny už se pro dnešek zamračilo. Tonia celou cestu i během oběda trousila dvojsmyslné poznámky a Kate byla čím dál vzteklejší. Dvakrát po ní na oplátku vyrukovala, jenže její šlehy podbarvovalo vědomí vlastní viny. Susanna to na ní viděla – záblesk hněvu ve tváři, dobře mířenou břitkou odpověď na jazyku –, ale Kate se pokaždé s vypětím všech sil ovládla, protože si uvědomovala, že Tonia má k ublíženosti důvod, že má v podstatě plné právo mstít se.

Ale stud jí nebude svazovat jazyk donekonečna. To bylo Susanně jasné. Jestlipak s tím počítá i Tonia?

Po obědě měly spoustu práce, umýt nádobí, připravit jídlo na večer, přinést a naštípat dříví. V půlce odpoledne Kate oznámila, že se půjde projít kolem laguny a vyhlížet volavky a že by nejradši šla sama.

Susanna se obrátila k Tonie. „Já bych si ráda zašla ještě jednou na pláž. Půjdeš taky?“ Třeba se jí podaří Toniu přesvědčit, aby s tím provokováním přestala.

„No jasně,“ souhlasila Tonia. „Báječný nápad.“

Susannu to překvapilo a potěšilo. Možná to ani nebude tak obtížné.

Bylo o něco chladněji než včera, ale pořád příjemně, moře ustoupilo ještě víc, takže měly na písčitém okraji pláže spoustu místa.

Tonia se usmívala. Ramena měla ztuhlá a kráčela spíš prkenně než uvolněně, ale přesto to byl oproti ránu pokrok. Že by už nehodlala zacházet dál?

Susanna váhala, jestli s tím má vůbec začínat. Ale možná teď má jedinečnou šanci. Další tři dny těchhle zahořklých narážek nevydrží. Nezvládne to, aniž by se sama prozradila.

„Tonio?“

„Ano?“ Zastavily se a dívaly se na zčeřenou vodu. „Vážně se musíš Kate kvůli té vlně posmívat? Copak na tom záleží?“

Tonia si zamyšleně skousla ret a pak se po Susanně ohlédla. „Snažíš se mi naznačit, že mám zapomenout na minulost a myslet jenom na přítomnost a na budoucnost?“ Přimhouřila oči a napjatě čekala na odpověď, ve tváři naprosto neproniknutelný výraz.

„Tak dalekosáhle jsem to nemyslela,“ opáčila Susanna a okamžitě si uvědomila, že vypustila z úst lež, a ne moc dobrou. Tonia jí nevěří. Ví, že přesně tak to myslela. Udělala další neohrabaný pokus: „Nejde jenom o tu vlnu a o ty…, o ty ostružiny. Mluvíš, jako bys…“

Nevěděla, jak načatou větu dokončit.

Tonia se usmívala, ne však vřele, nýbrž pobaveně a nedočkavě, jako by přesně tušila, kam Susanna míří, a zamlouvalo se jí to. „Ano?“

„Jako by ses ji úmyslně snažila vyprovokovat,“ dokončila Susanna chabě.

„Ano? A proč bych to podle tebe dělala?“ zeptala se Tonia. Tvářila se jako neviňátko, ale Susanna v tu chvíli s ledovou jistotou věděla, že Tonia moc dobře ví o milostném poměru mezi Ralphem a Kate a že se chce pomstít, třebas i pomalu, kapku po kapce. Měla to jasně vepsáno v očích i v úsměvu.

Susanna se přerývaně nadechla. Odváží se to říct otevřeně? Tváří v tvář Tonie se nemohla odhodlat, vracely se jí vzpomínky na doby, kdy Tonia bývala nejstarší sestra, kterou je třeba obdivovat a poslouchat, jejíž pochvala nejvíc hřeje u srdce.

„Protože je ti smutno po Ralphovi a chceš jí ublížit,“ pronesla nahlas. Byl to kompromis, půlka pravdy.

„Kvůli tomu, že je mi smutno po Ralphovi, chci ublížit Kate?“ zeptala se Tonia. „Chceš mi snad naznačit, že jsem se z jeho smrti zbláznila?“

„Ne! To ne!“ ohradila se Susanna.

„Klidně se to mohlo stát,“ řekla Tonia. Mhouřila oči proti prudkému odpolednímu slunci odrážejícímu se od bílé vody. „Koneckonců, když ti pošlou manžela na pět let do vězení, musí se vypořádávat s příšerným životem na takovém místě, žít tam mezi nejhoršími grázly z celého státu, co ho nakonec zaženou do rohu a zamordují jako zvíře – to podle tebe nestačí k tomu, aby se jeden zbláznil?“

Ona to ví! Susanna měla pocit, jako by jí někdo vrazil nůž do břicha. Tonia ví, že udala Ralpha policii. Jestlipak taky ví, že se s ní Ralph chtěl milovat; ne proto, že by o ni stál nebo že by se mu prostě líbila, ale jen proto, aby ji mohl využít při svých čachrech? Ne, nejspíš ne. Chtěla říct něco na svou obranu, ale pak si uvědomila, že není, jak se bránit. Toniu nezajímá proč; stačí jí, že to udělala. Nestojí o vysvětlování; chce způsobit bolest, aby se pomstila za tu svou.

Susanna polkla, v ústech měla náhle sucho a cítila slabost v kolenou. Bála se a zlobila se kvůli tomu sama na sebe. Kdyby měla co do činění s kýmkoli jiným než s Toniou, dokázala by tomu čelit. Vždyť má pravdu! Co měla dělat? Spát s Ralphem, podvést banku, aby si mohl nakrást a koupit si křeslo v senátu? Tohle by po ní Tonia chtěla?

Nejspíš ano. Ralph Susannu nemiloval! Při svojí aroganci si myslel, že za pouhopouhý úsměv, za trošku vášně, kterou si Susanna vyloží jako lásku, pro něj udělá cokoli. On ji pak odkopne a Susanna bude natolik zahanbená, tolik se bude stydět, že o tom nikomu nepoví.

„Máš pravdu,“ řekla nahlas a pohlédla Tonie zpříma do očí. „Někoho by to určitě dohnat k šílenství mohlo, jenže ty nejsi jen tak někdo. Ty se tak snadno nedáš. Je to tragédie, že Ralpha zabili. Nemohl za to a Kate taky ne. Toho chlapa, co to udělal, chytili a popravili.“

„No ovšem,“ přitakala Tonia. „Je po smrti.“ Na okamžik se jí ve tváři mihl výraz hlubokého uspokojení, téměř radosti. „Naznačila jsem snad, že to zavinila Kate? To jsem nechtěla. Ne, Kate by Ralphovi nikdy neublížila, to vím jistě. A vězení by mu taky nepřála.“ Hlas měla zatížený významy, obličej jako vytesaný z kamene, vítr jí do něj házel tmavé vlasy.

Stály dvacet metrů od míst, kam dosahoval příboj; zničehonic se přiřítila po písku další zrádná vlna a zastavila se Tonie jen kousíček od nohou. Tonia si toho vůbec nevšímala, jako by se domnívala, že je vůči takovým věcem imunní. Její klid byl až děsivý, ten dojem naprosté převahy, který jí čišel z očí, z tváře, dokonce i z postoje, jímž čelila větru.

Susanně bylo nad slunce jasnější, že Tonia se chce pomstít, dosáhnout odplaty za to, jak ji Kate a Susanna zradily. Udělá to tady, daleko od Astorie, kde ji nikdo neuvidí, a provede to pomalu a pečlivě, dotáhne to až do samého konce. Susanna jenom netušila jak.

Tonia se na ni usmívala, byl to krutý, vzrušený úsměv, který už se nesnažil nic skrývat. Zrcadlila se v něm všechna její bolest a vztek, povědomí o Kate a Ralphovi, o tom, jak se jí za zády vysmívali a milovali se spolu a jak Ralph udělal osudnou chybu, když zkusil tentýž trik – ale aniž by se do něj vložil srdcem – i na Susannu. Ne z vášně, ale z vypočítávosti. Jenže ona se ani přemlouváním, ani lichotkami nenechala oblomit, aby provedla špatnost. Udala ho, a to ho nakonec stálo život, takže o něj Toniu i Kate jednou provždy připravila.

Jak to Tonia provede? Otráví jim jídlo nebo vodu? Udusí ji ve spánku polštářem a svede to na Kate? Narafičí nějakou nehodu, třeba uklouznutí v koupelně a utonutí v horké vaně? Nebo pád z útesu? Člověk by se ani nemusel vysápat na skaliska výš než tři čtyři metry; to by bohatě stačilo.

A co takhle moře? Nějak využít ty velkolepé, burácivé vlny, co se pyšní děsivou, majestátní krásou a tají v sobě sílu tisíce mil oceánu, ty nevyzpytatelné zrádné vlny se zákeřným spodním tahem, co dosáhnou dál než ostatní a strhnou nepřipraveného člověka s sebou dokonce i z míst, kde je obvykle sucho?

„Tváříš se, jako by tě načapali, že kradeš z plechovky sušenkv, Susanno!“ pronesla Tonia s nepatrným náznakem jízlivosti. „Bojíš se, že tě pošlou spát bez večeře?“

Susanna rozhodila rukama. „Já jsem nikomu žádné sušenky neukradla!“

„Ale ukradla, moje milá. Jenom ti dlouho nevydržely!“ opáčila Tonia. „Ale teď už žádné sušenky nebudou. Vrátíme se na večeři. Ajá ti slibuju, že si budeš moct dát, co hrdlo ráčí!“ Zamířila po pláži zpátky, šla zlehka, elegantně, ruce volně spuštěné podél boku.

Susanna klopýtala za ní, nohy se jí bořily do písku, strachy byla neohrabaná, vzteky nad nespravedlností svého údělu každou chvíli zakopávala a pocit bezmoci ji připravoval o dech, o sílu, dokonce kvůli němu ani pořádně neviděla na cestičku mezi kamením.

Večeře byla pro Susannu jako zlý sen. Tonia byla přímo okouzlující. Usmívala se na obě sestry, vyprávěla zábavné historky ze společenských akcí v Astorii, jichž se zúčastnila, zatímco ony ne. Vymohla si, že uvaří jídlo, a bylo vynikající – ryba v lahodné omáčce se zeleninou, nasekanou a povařenou přesně do té správné míry. Sama jídlo naservírovala a přinesla jim talíře.

„Ty nemáš hlad?“ zeptala se starostlivě, když viděla, jak se Susanna šťourá v talíři vidličkou, aniž by vzala do úst. „Čekala bych, že ti po procházce na pláži vyhládne. Mně tedy ano.“ A s chutí pokračovala v jídle.

Kate nic netušila. Susanně to bylo jasné, když ji viděla, jak se hladově pustila do večeře. Možná si uvědomuje, že Tonia ví o jejím poměru s Ralphem, že ví všechno včetně toho, jak daleko to mezi nimi zašlo, ale nebojí se. Copak je slepá? Copak nemá Toniu prokouknutou, navzdory všem těm letům, co společně vyrůstaly?

„Není ti dobře?“ zeptala se Tonia ustaraně a dívala se na Susannu, která se v jídle pořád jen nimrala, místo aby jedla. „Mám ti přinést něco jiného?“

Čas jako by se zastavil. Kate se na ni kupodivu nedívala, zato Tonia ano a v očích se jí zračil výsměch. Věděla, že se Susanna bojí, a dělalo jí to dobře.

„Ne…, ne, děkuju.“ Susanna se rozhodla poslechnout momentální impulz a zapomenout na obavy. „Ta večeře je výborná. Jenom jsem o něčem přemýšlela.“ Nabrala si pořádné sousto.

„O něčem zajímavém?“ vyzvídala Tonia.

„O tom, co bychom mohly dělat zítra – tedy pokud bude pěkně, to se rozumí.“ Susanna plácla první lež, co jí slina na jazyk přinesla. Litovala, že ji nenapadlo něco kousavějšího nebo výhrůžnějšího.

„Aha, o budoucnosti!“ Tonia převalovala to slovo na jazyku. „Takže jsem se pletla. Já myslela, že hloubáš o minulosti. No není to nádhera – jsme tady volné jako ptáci, máme před sebou zítřek, pozítří a popozítří a můžeme si dělat, co se nám zamane, vid, Susanno!“

„Můžeme si vybírat z různých možností,“ opravila ji Susanna. Tonia se zatvářila užasle. „Ty máš pocit, že tě něco omezuje? Napadá tě snad něco, co bys ráda dělala, ale nemůžeš? Něco, co bys chtěla, ale nemůžeš to mít?“ Pootočila se. „A co ty, Kate? Víš o něčem, co bys chtěla, ale nemůžeš to mít?“

Kate popleteně vzhlédla. „Asi jako každý. Proč se ptáš?“ Podívala se po Susanně. „Co bys chtěla dělat?“

Odjet – jenže to nemohla říct a bez Tonii ani udělat. Tonia měla auto a klíčky. A i kdyby odtud uprchla, působilo by to jako přiznání, jako projev špatného svědomí. A přitom nemá důvod cítit se provinile. Ralph byl zloděj, chtěl si umést cestičku ke křeslu ve státním úřadu pomocí korupce. To, že byl její švagr, ho neomlouvalo.

„Je mi to jedno,“ vymáčkla ze sebe.

„Mohly bychom vyšplhat na útes,“ navrhla Tonia. „Při odlivu je tam toho ve skalních jezírkách spousta k vidění – mořské sasanky, ježovky, střenky, hvězdice.“ Usmála se. „Všude samá nádhera.“

A všude nebezpečí, pomyslela si Susanna a sevřel se jí žaludek. Stačí jedno uklouznutí a člověk si může zlámat nohu, pořezat si ruku o střenku nebo spadnout dolů a utopit se. Na nejzazším cípu výběžku ho dokonce může spláchnout vlna.

„Radši bych se prošla po pláži,“ řekla. „Nebo pro změnu nahoře v lese.“

Tonia se usmála. „Jak chceš,“ pronesla s tichým uspokojením v hlase. „Dáte si kafe? Nebo čaj? Ten by byl na večer lepší. Anebo co byste řekly čokoládě? Mám nám všem uvařit horkou čokoládu?“ Začala se zvedat, jako by jí to už odkývaly.

Kate odpověděla „ano“, Susanna „ne“, obě zároveň. Tonia se rozhodla slvšet „ano“. Susanna zopakovala „ne“, ale Tonia ji ignorovala. „Udělá ti dobře,“ prohodila přes rameno. „Bude se ti po ní hezky spát.“

„Co je to s tebou?“ zeptala se Kate. „Člověk by si myslel, že tě chce otrávit!“

Večer ubíhal tak nehorázně pomalu, že to bylo k zbláznění. Když umyly nádobí, posadily se ke krbu a popíjely čokoládu. Citelně se ochladilo a zvedl se vítr.

„Vypadá to na bouřku,“ poznamenala Kate s úsměvem.

„Ano,“ přitakala Tonia. „Taky bych řekla.“

Na chvilku zavládlo ticho, do kterého zaznívalo jen tiché sténání větru za okny a chrastění uvolněné střešní tašky.

„Ralph míval bouřky rád,“ prohodila Tonia.

„To teda neměl!“ vyhrkla Kate a vzápětí by se asi nejradši kousla do jazyka. „Nebo snad ano?“ dodala, ale příliš pozdě.

Tonia vykulila oči. „Ty se ptáš mě, moje milá?“

Kate zruměněla. „Možná došlo k nedorozumění,“ řekla nepřesvědčivě.

„Mezi tebou a kým? Mnou, nebo Ralphem?“ vyzvídala Tonia.

„Nepamatuju se. Vždyť na tom houby záleží!“ odsekla Kate.

Ale Tonia ji nehodlala nechat na pokoji. „Mělas na mysli nějakou konkrétní bouřku?“

„Neslyšíš, co ti povídám?“ Kate se zalykala vzteky – a výčitkami svědomí. Susanna jí to viděla na očích a nepochybovala, že Tonia to vidí taky. „Nepamatuju se! Bylo to nedorozumění!“

„Ohledně toho, co kdo má a nemá rád?“ pokračovala Tonia. „Nebo ohledně lásky a nenávisti? Jak si můžeš splést jedno s druhým?“ Vypadala, jako by ji odpověď nesmírně zajímala, ale nedávala najevo emoce, pokud si člověk nevšiml zaťatých pěstí spuštěných podél boků a křečovitě strnulých zad.

„Možná ohledně rozdílu mezi strachem a vzrušením,“ opáčila Kate. Dívala se jí zpříma do očí, konečně se odhodlala čelit její provokaci.

„No ovšem!“ přitakala Tonia s uspokojením. „Vzrušení, strach z nebezpečí, rachot hromů a riziko, že do člověka uhodí blesk. Spletla sis ten strach s láskou?“

Kate byla ve tváři rudá jako rak.

Susanna jen nehybně seděla, strnulá, jak každou chvíli čekala explozi. Děsila se jí, ale teď už jí bylo jasné, že je nevyhnutelná. Strhne se dneska, zítra nebo pozítří, ale rozhodně ještě před odjezdem domů.

„Nebo lásku se strachem?“ Kate se znovu postavila výzvě čelem.

Tonia zavrtěla hlavou. „Kdepak,“ řekla s drobným napjatým úsměvem. „Lásku člověk pozná, to mi věř, moje milá. Jestli ji někdy potkáš, tak to pochopíš.“ S těmi slovy se zvedla, na každou zvlášť se usmála a popřála jim dobrou noc. Na odchodu ještě dodala: „Spěte sladce,“ a pak za ní zapadly dveře.

Kate se obrátila k Susanně. Užuž se zdálo, že se na něco zeptá, ale pak jí došlo, že by s ní to téma neměla nakusovat. Netušila, kolik toho Susanna ví a na čí straně stojí. Povzdechla si, strávily spolu další utrápenou půlhodinu a pak se taky odebraly spát.

Susanně se dlouho nedařilo usnout navzdory konejšivému šumění větru a deště za oknem. Probudila se leknutím, s vystrašeným výkřikem.

Na pelesti seděla Tonia s polštářem v rukou. Susannu polila ledová hrůza, rychle se vyškrábala do sedu a odhodila z nohou zamotanou peřinu, aby se mohla bránit.

Tonia se tvářila udiveně. „To ale musel být ošklivý sen!“ pronesla s náznakem pobavení ve tváři.

„S-sen?“ vykoktala Susanna.

„No ovšem. Křičela jsi ze spaní. Přišla jsem se podívat, co se děje.“

Susanna si povšimla, že je ještě noc, v ložnici se svítilo, ale za závěsy byla černočerná tma. Ráda by se podívala na hodiny na nočním stolku, ale nedokázala odtrhnout pohled od Tonii. Nic se jí nezdálo, tím si byla skálopevně jistá. Sny si vždycky pamatovala. „Proč držíš ten polštář?“ chtěla vědět. Hlas měla nejistý a trochu se jí třásl. Jestlipak jenom o vlásek unikla tomu, aby ji Tonia ve spánku udusila?

„Shodila jsi ho na zem,“ odvětila Tonia.

Neshodila. Byl to rezervní polštář. I bez něj měla na posteli dva. Srdce jí zběsile tlouklo, div jí neroztrhlo hruď, pulz jí sprintoval jako o závod. Neměla by se Tonie postavit, vyjít s pravdou ven a všechno si s ní vyříkat? Ale dokáže to? Pak už by nebylo návratu. A co potom? Co by zbylo z jejich vztahu?

„To není pravda,“ vydechla. „Pořád mám dva!“

Tonia se usmála, jako by přesně takovou repliku čekala. „Mělas tři, moje milá. Jeden, aby ses o něj mohla opírat při čtení.“ Slabě se uchechtla. „Snad si nemyslíš, že jsem tě přišla udusit? Proč bych to proboha dělala? Provedla jsi snad nějakou špatnost, o které nevím? Proto nemáš chuť k jídlu a v noci se budíš s křikem?“ Vstala, polštář pořád v náručí.

„Ne, jistěže ne!“ bránila se Susanna. Pak se Tonie podívala zpříma do očí. „Nic, o čem bys nevěděla!“

„Ano,“ přisvědčila Tonia tiše. „Ano… Já vím!“ A s polštářem v rukou odešla a zavřela za sebou dveře stejně neslyšně, jako když přicházela.

Snídaně byla čiré utrpení. Susannu bolela hlava jako střep, Kate působila napjatě a taky se moc neměla k jídlu. Jenom Tonia překypovala veselím a hýřila energií. Připravila a naservírovala jídlo, obou se starostlivě vyptávala, jestli se příjemně vyspaly, jestli je jim dobře, jestli pro ně může ještě něco udělat.

„Vypadáš přepadle,“ řekla Susanně. „Procházka po útesu ti určitě prospěje. A tobě taky, Kate. Měly bychom vyrazit hned. Vyčasilo se a zrovna je odliv. Už se těším. Oblečte se a pojďte.“ Aniž by čekala na reakci, sebrala z háčku u dveří kabát, přehodila si ho přes sebe a vyšla do větrného, slunného rána.

Kate váhala.

„No tak!“ zavolala Tonia. „Je den jako vymalovaný! Nebe bez mráčku, svěží vzduch, zpívají ptáci. Od moře fouká vítr a voní přímo rajsky.“

Susanna se zničehonic rozhodla. Postaví se situaci čelem, klidně konfrontaci sama vyprovokuje, ale nehodlá se až do konce týdne, neřkuli do konce života před Toniou klepat strachy, nehodlá si nechat podsouvat pocity viny a uhozené paranoidní představy, kdykoli si Tonia zamane. Nemůže za to, že Ralph měl poměr s Kate, ani za to, že se ji pokusil využít. Nemůže za to, že byl úplatkář, že ho soud shledal vinným a poslal za mříže. Vždyť vinen byl! A nemůže za to, že ho jeden ze spoluvězňů zabil. To poslední si možná nezasloužil, možná to byla nespravedlivá tragédie, jak věří Tonia, ale Susanna si to nenechá od nikoho vyčítat.

Radši ale nechtěla být při tom střetu sama. „Pojď, Kate,“ řekla odhodlaně. „Čistý, voňavý vítr, co rozfouká všechny mraky, nám určitě udělá dobře!“

Kate poslechla, byť neochotně, a všechny tři se bok po boku vydaly trávou a pak přes kameny, až dorazily na úzký pás ztvrdlého písku podél oceánu. Všechny si dávaly pozor na zrádné velké vlny, a kdykoli nějaká přišla, včas stačily vyběhnout po kamenech.

Zamířily ke skalnímu výběžku, kde se při odlivu tvořila malá jezírka plná mořských pokladů. Opatrně lezly nahoru a pečlivě zvažovaly každé došlápnutí; napřed Tonia, po ní Kate, nakonec Susanna. Vydrápaly se až k vrcholu, kde se dalo pořádně stát; Susanna zůstala stát nejníž, nejblíž neklidné mase hluboké vody s bílou pěnou, která olizovala zuby skal, zase se vracela zpátky a strhávala s sebou písek, kameny a mušle. Ještě dál, za nejzazším cípem útesu, se hrnuly vlny jedna za druhou, burácely, lámaly se, na všechny strany z nich odletovala pěna a vodní tříšť, jako by chtěly zahalit celé moře do bílého hávu.

Ta chvíle nevyžadovala žádná slova, ale Tonia přesto promluvila.

„Velkolepá podívaná, co? Živelná, jako velké životní vášně.“

Kate se odvrátila. „Tak nějak.“ Civěla na zákruty pláže a míle pobřeží, ze kterého, kam až oko dohlédlo, čněly útesy a skaliska.

„No ano,“ pokračovala Tonia. „Já mám pro vášeň pochopení, dokonce i pro chtíč tak silný, že převálcuje veškerou morálku. Člověk po něčem tolik prahne, že si to prostě musí vzít, i když to patří někomu jinému. Jak se na to díváš ty, Kate?“

Kate se prudce obrátila, vítr jí vrhal vlasy do tváře. Rozčileně si je odhrnula. Stála skoro těsně u Tonii, ale asi o metr níž. „Dej už s tím proboha pokoj!“ vykřikla. „Víš, že jsme s Ralphem byli milenci! Mrzí mě to! Byl tvůj manžel, ale miloval mě. A já ho taky milovala! Nemohl patřit nám oběma. A tys prohrála.“

„Nám oběma, povídáš?“ rozesmála se Tonia. Přestala se ovládat a rozkřičela se: „Je po smrti, Kate! Umřel na záchodě ve státním vězení! Vrazili mu tam kudlu do břicha a nechali ho vykrvácet na podlaze! Nikdo mu nebyl nablízku! Ani ty, ani já, dokonce ani naše milá Susanna!“

Kate se zapotácela, jako by ji to vychýlilo z rovnováhy. „Proč do toho zatahuješ Susannu? Tu přece nemiloval! Ani rád ji neměl!“

„To se ví, že ne!“ křikla v odpověď Tonia. Oči měla zúžené, rty pevně semknuté. „Ale věděl, že je chytrá! Pokusil se ji využít s tou bankou. Jenže naše milá Susanna se nechtěla nechat využívat.

Chtěla jeho, a když to nešlo, radši ho zničila. Odmítnutí snáší naše malá sestřička tuze špatně! Když ji poprosil o pomoc, na oplátku po něm požadovala, aby se stal jejím milencem. Jenže Ralph s ní vyběhl, a tak se mu pomstila. Pěkně to vymyslela! Udala ho na policii – sesbírala všechny možné důkazy, chybějící si vytvořila, a předhodila jim ho! Neměl šanci vyváznout. Chudák Ralph! Netušil, čeho je schopna žárlivá odmítnutá ženská. Je to skoro, jako by mu ten nůž vrazila do břicha vlastnoručně!“

Kate se otočila jako na obrtlíku, až málem upadla; ve tváři byla bílá jako křída, oči jí plály zuřivostí. Vyrazila dolů k Susanně, v mžiku překonala těch pár metrů, co je dělily, seskočila, zavrávorala, ale kupodivu neuklouzla.

„To je lež!“ vyjekla Susanna a couvala ke kraji skal a rozbouřenému moři. „Nic jsem si nevymyslela! Všechno, co jsem předložila policii, vážně udělal!“

„Udalas ho!“ osočila ji Kate s nevěřícným vztekem. „To tys Ralpha zradila!“ Nebyla to otázka, ale konstatování. Kate slyšela neochvějné přesvědčení v Toniině hlase a provinilost v Susannině. Skočila po Susanně a obě se pozpátku svalily na skálu. Přihrnula se další vlna, studená jako led, a vyrazila jim dech. Zápolily spolu na samém kraji úzké skalní plošinky, kde se útes lomil a příkře spadal dolů.

„Nezradila jsem ho!“ zajíkla se Susanna. Pokoušela se Kate vyprostit a vydrápat se na nohy. „Chtěl si nakrást a koupit si křeslo v senátu! Zatrhla jsem mu to. Sakra, pusť mě! Ralph vás obě vodil za nos! Byl to parchant!“

Kate ji tvrdě udeřila ze strany do obličeje a srazila ji zpátky skalní římsu.

„Zabilas ho!“ zařvala zmučeně. „Miloval mě! Mohla jsem mu to všechno rozmluvit! Kdybys za mnou přišla, mohla jsem ho zachránit!“ Rozvzlykala se, jak na ni dolehly vzpomínky, zmařené sny a nesnesitelná samota. „Milovala jsem ho! Mohla jsem…“

„Vím, žes ho milovala!“ Susanna si zamnula obolavělou tvář a popolezla kousek stranou, kde byla skalní římsa širší. „Jenže on nemiloval nikoho, ani tebe, ani Toniu, nikoho na světě! Ten člověk, cos ho milovala, vůbec neexistoval, Kate!“

„Existoval! Mohl…“

„Mohl – ale neudělal by to! Nechtěl!“

„Lžeš!“ křikla Tonia a hrnula se k nim. „Není to pravda, Kate. Připravila ho o tu možnost! Zabila ho! Vyřiď si to s ní!“

Kate zaváhala. Klidně by mohla srazit Susannu z římsy, shodit ji přímo do vody.

„Dělej!“ zařvala Tonia. „Zabila Ralpha! Zradila ho, poslala ho do toho zavšiveného kriminálu, kde ho zavraždili! Na podlaze na záchodě! Ralpha – krásného, šťastného, okouzlujícího Ralpha! Susanna ho zničila!“ Stála teď přímo za Kate, jen kousíček za ní.

Susanna slyšela, jak se jí za zády tříští vlny, jak chrastí kamením a stahují se zpět. Kolik jich za tu dobu přišlo? Tri, čtyři, pět?

Kate se podívala z Tonii na Susannu a zase zpátky.

„Udělej to!“ zařvala Tonia znovu. „Jestli jsi Ralpha milovala, tak to udělej! Přebrala ti ho! Nestál o ni, a tak všechno zničila.“

„Nestál o žádnou z nás!“ vykřikla Susanna zoufale. „Stál jenom o senát – o peníze a o moc!“

Kate se obrátila zpátky k Susanně a udělala k ní další krok. Tvář jí bičoval vítr, oči měla rozšířené.

Susanna za ní viděla Toniu; obnaženou nenávist v jejím výrazu. „Sama si na to netroufáš?“ křikla na ni. „Není divu, že Ralph měl radši Kate! Ta má aspoň kuráž! Ty zbabělče!“ Už se vyškrábala do podřepu a nabrala rovnováhu.

Tonia se rozlícené zašklebila a vrhla se k ní. Neurvale odstrčila Kate, ta uklouzla, upadla a zoufale se zachytila chaluh, aby se neskutálela dolu.

Susanna před Toniou uskočila stranou, až si zvrtla nohu a upadla. Dělilo je od sebe sotva půl metru. Susanna se pokoušela vyšplhat výš; v kotníku ji bolestivě bodalo.

„Do toho!“ křikla na ni Tonia se sžíravým opovržením. „Jen se plaz pryč! Myslíš si, že tě nechytím?“ Vykročila k ní, pomalu, schválně to protahovala.

Susanna uslyšela tu vlnu, ještě než ji spatřila, vyšší, mohutnější než ostatní, zrádnou vlnu, která v sobě skrývá veškerou hladovou sílu oceánu.

„Vlna!“ vykřikla. Nechtěla Toniu varovat, ale ta slova z ní vypadla automaticky. „Pozor!“

Tonia se rozchechtala. Nevěřila jí. „Pozor!“ zařvala Susanna.

Vlna se zlomila, vysokánská a bílá, a s ohlušivým hřmotem se přelila přes skálu. Dosáhla Tonie jen ke kolenům, ale svým náporem jí podrazila nohy a vtáhla ji do sebe.

Kate byla zmáčená, ale držela se chaluh a lapala po dechu.

Susannu náraz na moment oslepil, vodní tříšť jí promáčela šatv. Když si odhrnula mokré vlasy z očí, spatřila, jak se Tonia v moři zmítá, na okamžik zahlédla její mrskající se ruce a nohy, pak ji vlna pohltila, stal se z ní pouhý tmavý flíček v mase vody, která ustupovala a stahovala se zpátky do hlubin.

Kate vzlykala, pokoušela se vydrápat na nohy, ve tváři byla popelavá.

„Nedá se nic dělat,“ řekla Susanna tiše. „Radši bychom měly vylézt výš, určitě přijde další vlna, přicházejí pořád.“

„Tys… Tys vážně udala Ralpha policii?“ vykoktala Kate.

„Ano.“ Susanna se k ní obrátila a zpříma čelila jejímu pohledu. „Byl zloděj a byl by z něj úplatný senátor. Měla jsem mu v tom snad napomáhat?“

„Ale vy…, vy dva spolu…,“ vysoukala ze sebe Kate nevěřícně.

„Podváděl tě.“ Susanna to řekla naplno za ni. „Copak tě nenapadlo, že když podvádí Toniu s tebou, klidně podvede tebe se mnou – nebo s kýmkoli jiným, kdo mu poslouží v jeho záměrech?“

Kate vypadala jako hromádka neštěstí.

Susanna ji vzala za ruku. „Pojď. Musíme se dostat výš, kam nedosáhnou vlny.“

Kate se jí chytila. „Ale… co Tonia?“

„Nešťastná náhoda,“ odvětila Susanna. „Zrádné vlny každý rok někoho dostanou. Ať se člověk sebevíc snaží dávat si pozor, vždycky může podlehnout slabé chvilce, která ho zničí.“

Kate schovala tvář do dlaní. „Chtěla, abych tě zabila!“

„Já vím.“ Susanna ji vzala kolem ramen. „Pojď.“

LOULY A HEZOUNEK

Elmore Leonard

Tady je hrstka údajů ze života Louly Ringové od roku 1912, kdy se narodila v oklahomské Tulse, po rok 1931, kdy utekla z domova za Joem Youngem, kterého propustili ze státní věznice ve státě Missouri.

Roku 1918 Loulyin otec, který do té doby pracoval v Tulse na dobytkářské farmě, vstoupil do námořnictva a během světové války přišel o život v Bois de Belleau. Matka vzlykající nad dopisem Louly objasnila, že je to les někde ve Francii.

V roce 1920 se Loulyina matka provdala za skalního baptistu jménem Otis Bender a přestěhovali se na jeho bavlníkovou farmu u Sallisaw, jižně od Tulsy na úpatí Cooksonských kopců. Než Louly dovršila dvanáct let, měla matka s Otisem dva syny a Otis Louly poslal na plantáže sbírat bavlnu. Jediný na celém světě ji oslovoval jejím pravým křestním jménem, Louise. Sbírání bavlny se jí příčilo, jenže matka si Otisovi netroufla vzdorovat. Otis zastával názor, že jakmile člověk vyroste natolik, aby zvládl práci, tak má makat. Takže Louly strávila ve školních lavicích všehovšudy šest let.

V létě onoho roku 1924 jeli na svatbu sestřenici Ruby do Bixby. Ruby bylo sedmnáct, klukovi, co si ho brala, Charleymu Floydovi, dvacet. Ruby měla snědou pleť, ale byla hezká, byla na ní patrná čerokézská krev z matčiny strany. Kvůli velkému věkovému rozdílu si s ní Louly neměla co říct. Pro Charleyho byla děcko, pohladil ji po hlavě a pocuchal jí kudrnaté vlasy, které měla po matce do rezavá. Řekl jí, že tak velké hnědé oči u tak malé holky ještě neviděl.

V roce 1925 se o Charlesi Arthurovi Floydovi začaly objevovat zprávy v novinách – odjel se dvěma kumpány na sever do St. Louis, přepadli mzdovou účtárnu společnosti Kroger Food a ukradli jedenáct a půl tisíce dolarů. V Sallisaw je chytili, předváděli se tam ve zbrusu novém studebakeru, který si pořídili ve Fort Smith v Arkansasu. Pokladník z Kroger Food Charleyho poznal a okomentoval to: „Tenhleten to byl, ten hezounek s tvářema jako jablíčka.“ Noviny se toho okamžitě chytily a překřtily Charleyho na Hezounka Floyda.

Louly si ze svatby pamatovala, že je pohledný, s vlnitými vlasy, ale že z jeho úsměvu jde trošku strach – člověk nikdy neví, na čem s ním je. Přezdívka Hezounek mu určitě nejde pod nos. Prohlížela si jeho fotku, co si vystřihla z novin, a začínala do něj být zamilovaná až po uši.

V roce 1929, kdy ještě seděl ve vězení, se s ním Ruby rozvedla kvůli zanedbávání a provdala se do Kansasu. Louly se nelíbilo, že Charleyho takhle zradila. „Ruby nevěří, že by se ještě někdy polepšil,“ vysvětlila jí máma. „Potřebuje manžela, jako jsem ho potřebovala já – aby jí ulevil od životních strázní. A potřebuje otce pro svého malého DempSeyho.“ Rubyin syn se narodil v prosinci 1924 a dostal jméno po boxerském šampiónovi v těžké váze.

Louly chtěla Charleymu po rozvodu napsat a vyjádřit mu účast, ale nevěděla, jak ho oslovit. Slyšela, že mu kamarádi říkají Chocu, protože když se jako teenager potuloval po Oklahomě a Kansasu a nechával se najímat při žních, míval rád pivo Choctaw. Loulyina matka říkala, že tehdy se poprvé chytil špatné společnosti, „těch tuláků, co potkal během žní“; pak pracoval na ropných vrtech.

Louly nadepsala dopis „Milý Charley“ a napsala mu, jaká je to hanebnost, že se s ním Ruby rozvedla, zatímco on sedí ve vězení, že ani nevydržela čekat, až ho propustí. A hlavně se zeptala na to, co ji zajímalo ze všeho nejvíc: „Pamatuješ se na mě? Potkali jsme se na svatbě.“ Zastrčila do dopisu svoji fotografii, byla na ní v plavkách, stála k fotoaparátu bokem a usmívala se přes rameno. Takhle z profilu bylo vidět svěží mladistvá ňadra.

Charley jí odepsal, že jasně, to se ví, že se na ni pamatuje, je přece ta „malá holka s velkejma hnědejma očima“. A dodal: „Propustěj mě v březnu, pojedu se po něčem poohlídnout do Kansas City. Dal jsem tvoji adresu jednomu kámošovi tady za mřížema, jmenuje se Joe Young, ale říkáme mu Bubák, protože je srandovní. Je z Okmulgee, ale musí si odkroutit ještě rok v týhle zavšivený díře a hrozně rád by si dopisoval s takovou fešandou, jako jseš ty.“

Kecy. Ale pak jí Joe Young napsal a poslal jí svoji fotku pořízenou na vězeňském dvoře; byl na ní do půl těla nahý a vypadal docela k světu, chlápek s velkýma ušima a špinavě blond vlasy. Tvrdil, že si přilepil její fotku v plavkách na zeď vedle postele, aby ji měl při usínání před očima a pak o ní mohl celou noc snít. Nikdy se nepodepisoval jako Bubák, vždycky: „S láskou, tvůj Joe Young.“

Jednou si mu v dopise postěžovala, jak nenávidí sbírání bavlny, jak se jí příčí celé dny se v horku a prachu lopotit na plantáži, jak má ruce celé rozedrané z otrhávání tobolek a rukavice vůbec nepomáhají. Joe jí odepsal: „Copak seš nějakej černošskej otrok? Když ti to leze na nervy, seber se a vem roha. Já to udělal zrovínka tak.“

Krátce nato jí navrhl: „Propustěj mě někdy během příštího léta. Co kdybysme si naplánovali, že se někde scuknem?“ Louly mu odepsala, že by se hrozně ráda podívala do Kansas City a do St. Louis; dumala, jestli se ještě někdy uvidí s Charleym Floydem. Zeptala se Joea, za co ho zavřeli, a ten jí odpověděl: „Broučku, jsem bankovní lupič stejně jako Choc.“

Historky o Hezounkovi Floydovi dál plnily stránky novin. Vrátil se do svého rodného Akinsu – Akins je jenom sedm mil od Sallisaw –, aby mohl jít na pohřeb otci, kterého zastřelil soused v hádce o hromadu dříví. Když se pak po sousedovi slehla zem, lidé si šuškali, že ho Hezounek zabil. Byl jenom sedm mil od ní a ona se to dozvěděla se zpožděním.

Zase otiskli jeho fotku. Hezounek Floyd zatčen v Akronu – bylo to za bankovní loupež. Odsoudili ho k patnácti letům v ohijské státní věznici. Teď už se s ním nikdy neuvidí, ale aspoň mu může zase psát.

Pár týdnů na to další snímek. Hezounek Floyd uprchl při převozu do vězení. Rozbil okno na záchodě, vyskočil z vlaku, a než nechali vlak zastavit, byl ten tam.

Bylo vzrušující sledovat, co se kolem něj děje; Louly rozjařovalo pomyšlení, že celý svět si čte o tomhle proslulém psanci, se kterým je spřízněná – svatbou, nikoli pokrevně –, o tomhle desperátovi, kterému se líbí její hnědé oči a který ji před lety hladil po vlasech.

Další obrázek. Přestřelka Hezounka Floyda s policií. Odehrála se před holičstvím v Bowling Green v Ohiu a Hezounkovi se podařilo zmizet. Byl tam se ženou jménem Juanita – to se Louly nezamlouvalo.

Joe Young jí napsal: „Vsadil bych se, že Choc má Ohia plný zuby a už se tam nevrátí.“ Ale hlavně jí chtěl sdělit: „Vylezu odtud na konci srpna. Dám ti včas vědět, kam za mnou máš přijet.“

Louly vždycky přes zimu pracovala v Harkriderově obchodě v Sallisaw, na poloviční úvazek, za šest dolarů týdně. Z toho musela pět odevzdat Otisovi – ten bídák jí nikdy ani nepoděkoval –, a tak jí vždycky zbyl jenom dolar, který si mohla šetřit na útěk. Pracovala v obchodě nanejvýš šest měsíců do roka, takže se nedalo našetřit moc, ale každá troška dobrá. Po matce sice zdědila kromě narezlých vlasů i plachý vzhled, ale pokud jde o kuráž a odhodlání, v tom byla pravou dcerou svého otce, který zahvnul v bojové akci, při útoku na německé kulometné hnízdo v onom francouzském lese.

A kdopak to na sklonku října nevkráčel do obchodu – Joe Young osobně. Louly ho okamžitě poznala, i když měl na sobě oblek, a on okamžitě poznal ji; s úsměvem došel k pultu. „No tak jsem venku,“ prohlásil.

„Jsi venku už dva měsíce, ne?“

„Přepadáme banky. Já a Choc.“

Louly měla na chvilku pocit, že si kvůli tlaku v podbřišku bude muset odběhnout na záchod, ale pak to polevilo. Pokoušela se uklidnit, tvářit se, jako by ji zmínka o Chocovi ani v nejmenším nevyvedla z míry, a Joe Young na ni civěl a usmíval se od ucha k uchu, takže vypadal jako totální idiot. Možná za něj psal dopisy někdo ze spoluvězňů. Louly nenuceně prohodila: „Takže Charley je tu s tebou?“

„Někde tu bude,“ odvětil Joe Young a ohlédl se ke dveřím. „Už ses spakovala? Pojedem.“

„Ten oblek ti sluší,“ prohodila, aby získala čas na přemýšlení. Košili měl rozhalenou až někam k ramenům, vlasy měl nahoře dlouhé, ale po stranách sestříhané, uši mu odstávaly a připitoměle se křenil. „Ne, ještě jsem se nespakovala,“ řekla. „Nemám s sebou svoje našetřený peníze.“

„Kolik to je?“

„Třicet osm dolarů.“

„Prokristapána, za dva roky práce?“

„Vždyť jsem ti říkala, že mi Otis většinu peněz bere.“

„Jestli chceš, tak mu rozmlátím palici.“

„Klidně. Ale bez peněz nezdrhnu.“

Joe Young se ohlédl ke dveřím, strčil si ruku do kapsy a prohlásil: „Mrňousku, placení nech na mně. Nebudeš těch osmatřicet babek potřebovat.“

Mrňousku – byla dobře o pět čísel vyšší než on, a to měl na nohou odřené kovbojské boty. Zavrtěla hlavou. „Otis si za moje prachy koupil novej bourák, splácí za něj dvacku měsíčně.“

„Chceš mu ho šlohnout?“

„Když si to auto koupil za mý prachy, tak je moje, ne?“

Louly si postavila hlavu a Joe Young se nemohl dočkat, až odsud vypadne. Měla na dohled výplatu, a tak se dohodli, že se sejdou v poledne prvního listopadu – ne, radši druhého – v kavárně hotelu Georgian v Henryettě.

Den před útěkem namluvila Louly mámě, že jí není dobře. Místo aby šla do práce, sbalila si věci a nakulmovala si vlasy. Příští den, když máma věšela prádlo, oba bratři byli ve škole a Otis na poli, vyvezla Louly z kůlny Ford Roadster model A a stavila se v Sallisaw pro balíček Lucky Strikes na cestu. Kouřila hrozně ráda a holdovala tomu s kluky každou chvíli, ale ještě nikdy si nemusela cigarety sama kupovat. Když ji kluci lákali do lesa, vždycky se zeptala: „Máte Luckies? Celej balíček?“

Syn majitele dragstóru, jeden z jejích kamarádů, se zeptal, proč včera nedorazila do práce, a zlomyslně dodal: „V jednom kuse žvaníš o Hezounkovi Floydovi – že by se u tebe stavil na návštěvě?“

S oblibou si z ní kvůli Hezounkovi utahovali. „Až to udělá, dám ti vědět, neboj,“ odvětila Louly. Poslouchala jen na půl ucha. Ale pak si všimla, že ten kluk má na jazyku ještě něco.

„Proč se ptám: včera byl tady ve městě. Ten tvůj Hezounek Floyd.“

„Fakt?“ Zpozorněla. Kluk si dal s odpovědí načas a Louly měla co dělat, aby ho nedočkavě nechňapla za předek košile.

„Jo, přitáh sem z Akinsu celou famílii, mámu, dvě ségry a další příbuzenstvo, aby se mohli pokochat, jak vykrade banku. Jeho děda to sledoval z pole přes ulici. Bob Riggs, co v bance pracuje, tvrdí, že Hezounek měl automat, ale nikoho neodprásknul. Vodnes si z bankv dva tisíce pět set třicet jedna doláčú, von a jeho dva kumpáni. Něco z těch peněz dal svýmu příbuzenstvu a další prej rozdával napravo nalevo každýmu, kdo vypadal, že by se mu šikly, a každymu, kdo se na něj usmál. Donutil Boba Riggse, aby s ním na stupačce auta odjel na kraj města, a pak ho nechal jít.“

Už podruhé se s ním o vlásek minula; nejdřív když mu zabili tátu pohopouhých sedm mil odtud, a teď přímo tady v Sallisaw. Sakra, všichni ho viděli, jen ona ne. Tak nedávno, včera…

Věděl o ní, že žije v Sallisaw. Ráda by věděla, jestli se po ní v zástupech lidí rozhlížel.

Taky by ráda věděla, jestli by ji poznal, kdyby tu bvla; vsadila by se, že ano.

Řekla klukovi v dragstóru: „Jestli se Charley doslechne, že o něm mluvíš jako o Hezounkovi, přijde si sem pro balíček svých oblíbených Luckies a odbouchne tě.“

Georgian byl největší hotel, jaký kdy Louly viděla. Jak se k němu blížila ve Fordu model A, říkala si, že bankovní lupiči si umějí zařídit život na vysoké noze. Zastavila před hotelem a černoch v zelené uniformě se zlatými knoflíky a špičaté čepici jí spěchal otevřít dvířka. Vtom si na chodníku všimla Joea Younga; odmávl dveřníka a nasoukal se do auta. „Kristepane, tys ho fakt šlohla! Proboha, kolik ti je, že kradeš auťáky, jako by se nechumelilo?“

„Je pro to snad nějaká věková hranice?“ opáčila Louly.

Řekl jí, ať jede rovnou za nosem.

„Ty v tom hotelu nebydlíš?“

„Bydlím v turistický chatce.“

„Je tu Charley?“

„Někde tu je.“

„Včera byl v Sallisaw,“ rozčilila se Louly, „jestli tomu říkáš někde.“ Z Joeova výrazu poznala, že mu oznamuje novinku. „Myslela jsem, že patříš k jeho gangu.“

„Má s sebou svýho starýho kámoše Birdwella. Já to s nima táhnu, když mám zrovna náladu.“ Vsadila by se, že jí lže. „Uvidím se s Charleym, nebo ne?“

„To víš, že jo, nelam si s tím hlavinku.“ Pak dodal: „Když máme tendle bourák, aspoň nebudu muset žádnej krást.“ Pookřál. „Na co potřebujem Choca?“ Zakřenil se na ni. „Máme přece jeden druhýho.“

To jí prozradilo, co má čekat.

Jakmile dorazili k turistickým chatkám a ocitli se v čísle 7, mrňavém montovaném domku, který zoufale potřeboval vymalovat, Joe Young si sundal kabát a Louly spatřila, že má za opaskem zastrčený kolt s rukojetí vykládanou perletí. Položil ho na prádelník, kde stála nenačatá láhev whisky a dvě sklenice, a oběma jim nalil, sobě víc. Louly tam jen tak postávala a přihlížela, až ji vybídl, ať si svlékne kabát, a když to udělala, ať si svlékne šaty. Teď měla na sobě jen bílou podprsenku a spodní kalhotky. Joe Young si ji změřil, pak jí podal menší drink a přiťukl si s ní.

„Na naši budoucnost.“

„Co spolu budem dělat?“ zeptala se Louly. Všimla si, jak se mu pobaveně blýsklo v očích.

Odložil skleničku na prádelník, vytáhl z šuplíku dva revolvery ráže .38 a jeden jí podal. Vzala si ho; byl velký a těžký. „Tak co?“ zopakovala.

„Umíš ukrást auto,“ řekl Joey Young. „To kvituju. Ale sázím se, že přepadení jsi ještě nezmákla.“

„Takže se do toho se pustíme?“

„Začnem benzínkama a vypracuješ se až k bankám.“ Potom dodal: „Taky se sázím, žes ještě nebyla v posteli s velkým chlapem.“

Louly měla sto chutí vmést mu do tváře, že je větší než on, přinejmenším na výšku, ale neudělala to. Tohle slibovalo novou zkušenost, odlišnou od toho, co provozovala se stejně starými chlapci v lesích, a chtěla si vyzkoušet, jaké to je.

No, hodně hekal a choval se jako hrubián, funěl nosem a byl cítit vlasovým tonikem Hair Tiger, ale jinak se to od kluků moc nelišilo. Než bylo po všem, začalo se jí to líbit; popleskávala ho prsty zdrsnělými od sbírání bavlny po zádech, dokud se mu zase nezklidnil dech. Jakmile se z ní odvalil, popadla irigátor, který sebrala Otisovi, a odebrala se do koupelny. Joe Young za ní zahalekal: „Héééj!“

Pak dodal: „Víš, co teď seš, mrňousku? To, čemu se říká gangsterská milenka.“

Chvíli se prospal, když se probudil, byl ještě pořád vyřízený a měl hlad. Tak si spolu zašli do restaurace Puritv, o které prohlašoval, že je to nejlepší podnik v celé Henryettě.

U stolu Louly prohodila: „Jednou tu byl Charley Floyd. Lidi zjistili, že je ve městě, a všichni se zavřeli doma.“

„Jak to víš?“

„Vím všecko, co o něm kdy bylo napsáno, i to, co se jenom šušká.“

„Kde bydlel v Kansas City?“

„V penzionu matky Ashový na Holmes Street.“

„S kým jel do Ohia?“

„S gangem Jima Bradleyho.“

Joe Young zvedl kafe, do kterého si nalil panáka. „Brzy si budeš číst o mně, kočičko.“

Připomnělo jí to, že neví, kolik Joeovi Youngovi je, a využila příležitosti, aby se ho optala.

„Příští měsíc mi bude třicet. Narodil jsem se na Vánoce jako Ježíšek.“

Louly se zasmála. Neudržela se při představě, jak Joe Young leží v jesličkách vedle Ježíška a zkoumají ho tři králové. Zeptala se ho, kolikrát měl fotku v novinách.

„Když mě poslali bručet do Jeff City, otiskli všemožný moje obrázky.“

„Myslela jsem kolikrát celkem, za různý přepadení.“

Joe Young se napřímil, protože jim servírka donesla večeři; když se otočila od stolu, plácl ji přes zadek. „Kšá,“ pokárala ho servírka a koketně sehrála překvapení. Louly měla sto chutí říct mu, že Charley Floyd měl v uplynulém roce v sallisawskvch novinách fotku jednapadesátkrát, po každé z jednapadesáti oklahomských bankovních loupeží, se kterými byl spojován. Ale kdyby mu to řekla, Joe Young by namítl, že Charley tolik bank vyloupit nemohl, protože strávil část jednatřicátého roku v Ohiu. Což byla pravda.

Odhadovalo se, že jich přepadl tak osmatřicet, ale i to by mohlo Joea Younga popudit a vzbudit v něm žárlivost, a tak Louly radši držela jazyk za zuby. Pustili se do kuřecích steaků.

Joe Young jí řekl, ať zaplatí účet – dolar šedesát za všechno, včetně rebarborového koláče, kterv si dali jako dezert. Vrátili se do turistické chatky a tam ji zase zatáhl do postele, plácl sebou na její plný žaludek, funěl a Louly poznala, že být gangsterskou milenkou není žádná procházka růžovou zahradou.

Ráno vyrazili po dálnici číslo 40 směrem ke Cooksonským kopcům; Joe Young řídil s loktem vystrčeným z okna, Louly si tiskla kabát k tělu a vyhrnula si límec před větrem. Joe Young ani na chvíli nezavřel pusu, tvrdil, že ví, kde se Choc rád ukrývá. Pojedou nahoru do Muskogee, přejedou do Arkansasu a pak zamíří podél řeky do Braggsu. „Kolem Braggsu to má hrozně rád.“ Po cestě přepadnou benzínku, aby Louly ukázal, jak se to dělá.

Když vyjížděli z Henryetty, upozornila ho: „Tamhle jedna je.“

„Moc auťáků,“ zavrtěl hlavou.

Když o třicet mil dál opouštěli Checotah a zahýbali na sever k Muskogee, Louly se ohlédla a zeptala se: „Co se ti nelíbilo na týhle benzínce Texaco?“

„Prostě se mi na ní něco nezdálo,“ prohlásil Joe Young. „Při týhle práci musíš dát na svůj čuch.“

„Tak vyber nějakou ty.“ Osmatřicítku, co jí dal, měla schovanou v černorúžové kabelce, kterou jí uháčkovala máma.

Dojeli do Summitu, zvolna projížděli městem, oba se rozhlíželi a Louly čekala, až vybere místo k přepadení. Opanovalo ji vzrušení. Když dojeli na opačný konec města, Joe Young prohlásil: „Todle je vono. Natankujem a dáme si tam kafe.“

„Přepadnem to?“ chtěla vědět Louly.

„Napřed si obhlídnem terén.“

„Je to díra po granátu.“

Dvě pumpy a za nimi zchátralá bouda, ze které se odlupoval nátěr; poutač hlásal Občerstveni a informoval je, že polévka stojí deset centů a hamburger pět.

Zatímco jim shrbený stařík plnil nádrž, vešli dovnitř; Joe Young si s sebou vzal láhev whisky, teď už byla skoro prázdná, a postavil ji na pult. Žena za pultem byla kost a kůže, uondaná životem, odhrnovala si pramínky vlasů z očí. Postavila před ně hrnky a Joe Young si do svého nalil zbyteček whisky z láhve.

Louly se nechtělo tuhle ženu okrást.

„Už máte tu flašku prázdnou,“ poznamenala žena.

Joe Young si soustředěně cmrndal do hrníčku poslední kapky whisky. „Tak co s tím provedem?“ zeptal se.

Žena jim nalila kávu. „Chcete domácí? Anebo vám za tři dolary můžu dát Kentucky.“

„Dejte mi obě,“ řekl Joe Young, vytáhl kolt a položil ho na pult, „a taky to, co máte v kase.“

Louly se nechtělo tuhle ženu okrást. Hlavou jí táhlo: Přece není nutný někoho okrást jenom proto, že má prachy, nebo snad jo?

„Čert vás vem, váženej,“ řekla žena.

Joe Young sebral zbraň a došel otevřít pokladnu na konci pultu. Zatímco vytahoval bankovky, zeptal se ženy: „Kam dáváte prachy za whisky?“

„Tamhle,“ ukázala nešťastné.

„Čtrnáct dolarů?“ zamával ve vzduchu bankovkami z pokladny a obrátil se k Louly. „Miř na ni, ať nezdrhne. Kdyby se vrátil její starej, drž ho v šachu taky.“ Prošel do místnůstky vzadu, která vypadala na kancelář.

Žena oslovila Louly, která na ni mířila revolverem z háčkované kabelky: „Proč se zahazuješ s takovým póvlem? Vypadáš na holku ze slušný rodiny, takovou máš pěknou tašku… Co blbneš? Propánajána, to si neumíš natřít někoho lepšího?“

„Víte, kdo je můj dobrej kamarád?“ opáčila Louly. „Charley Floyd, víte, koho myslím. Byl ženatej s mojí sestřenicí Ruby.“ Žena vrtěla hlavou, tak Louly vysvětlila: „Říká se mu Hezounek Floyd.“ Nejradši by si ukousla jazyk.

Žena se usmála a odhalila černé díry po chybějících zubech. „Jednou sem zašel. Udělala jsem mu snídani a dal mi za ni dva dolary. No jen si to představ. Učtuju si za dvě vajíčka, čtyři plátky slaniny, toast a neomezenej přísun kafe pětadvacet centů, a von mi nechal dva dolary.“

„Kdy to bylo?“ vyzvídala Louly.

Žena sjela pohledem za Louly a snažila se rozpomenout. „V devétadvacátým, někdy potom, co mu zabili tátu.“

Měli čtrnáct dolarů z pokladny a vzadu našel Joe Young sedmapadesát dolarů za whisky; zase vykládal Louly, že pojedou do Muskogee, a tvrdil, že ho k pumpě zavedl instinkt. Jak je možný, že se ta díra uživí, když opodál stojej dvě velký benzínky? Prostě si s sebou přinesl flašku a čekal, co se z toho vyvrbí. „Slyšelas, co povídala? Sice mě poslala k čertu, ale řekla mi váženej!“

„Charley tam jednou zašel na snídani,“ prohodila Louly. „A zaplatil jí dva dolary.“

„Předváděl se,“ mávl rukou Joe Young.

Rozhodl, že přenocují v Muskogee, místo aby rovnou pokračovali do Braggsu.

„Jo, dneska už jsme ujeli dobře padesát mil,“ souhlasila Louly.

Joe Young jí řekl, ať na něj za zády nezkouší žádnou levárnu. „Šoupnu tě do chaty a půjdu za klukama, co tu znám. Poptám se, kde je Choc.“

Nevěřila mu, ale proč se s ním pouštět do hádky?

Byl časný večer, zapadalo slunce.

Muž, co jí zaklepal na dveře – viděla ho skrz skleněnou výplň –, byl vysoký a štíhlý, na sobě měl tmavý oblek; dobře oblečený mladík, v ruce držel klobouk. Podezírala ho, že je od policie, ale neměla nejmenší důvod nejít mu otevřít.

„Dobrý den, slečno,“ pozdravil a rozevřel před ní pouzdro s průkazem a hvězdou v kruhu. „Jsem federální maršál Carl Webster. S kým mluvím?“

„S Louly Ringovou,“ představila se.

Usmál se na ni, v úsměvu rovné zuby, a zeptal se: „Jste sestřenice Ruby, manželky Hezounka Floyda, nemám pravdu?“

Louly měla pocit, jako by jí chrstl do obličeje ledovou vodu; tolik ji to překvapilo. „Jak to víte?“

„O Hezounkovi Floydovi už toho máme, že by to vydalo na román. Zaznamenáváme si všechny jeho kontakty, každého, koho zná. Pamatujete si, kdy jste se s ním naposled viděla?“

„Na jejich svatbě, před osmi lety.“

„Pak už ne? Ani když byl v Sallisaw?“

„Ne, už jsme se nepotkali. Ale doslechla jsem se, že se s Ruby rozvedli.“

Maršál Carl Webster zavrtěl hlavou. „Odjel nahoru do Coffeyville a zase se dali dohromady. Mimochodem, nepostrádáte automobil, Ford model A?“

Neslyšela ani slovo o tom, že by Charley a Ruby byli zase spolu. Žádné noviny Ruby nezmiňovaly, jenom nějakou tu Juanitu. Louly řekla: „To auto se neztratilo, jezdí s ním můj kamarád.“

„Je registrováno na vaše jméno?“ zeptal se a odrecitoval jí oklahomskou poznávací značku.

„Zaplatila jsem ho ze svého. Jenom je shodou okolností napsáno na mého nevlastního otce Otise Bendera.“

„Asi došlo k nedorozumění,“ řekl Carl Webster. „Otis tvrdí, že mu ho ukradli z jeho pozemku v Sequoyah Countv. Komu jste ho půjčila?“

Na okamžik zaváhala, pak mu řekla jméno. „Kdy se Joe vrátí?“

„Pozdě večer. Pokud se neopije a nezůstane u kamarádů až do rána.“

„Rád bych si s ním promluvil,“ řekl Carl Webster a vytáhl z kapsy vizitku s hvězdou a plastickými písmeny. „Řekněte Joeovi, ať mi večer zavolá, anebo ráno, pokud by se dneska nevrátil. To se jenom tak projíždíte po kraji?“

„Prohlížíme si zajímavosti.“

Kdykoli se na něj podívala, usmál se. Carl Webster. Přejížděla jeho plasticky vyvedené jméno palcem. „Vážně budete psát o Charleym Floydovi román?“

„Ne, to ne. Shromažďujeme jména všech lidí, se kterými se zná, v naději, že ho třeba někdo udá.“

„Chcete se mě zeptat, jestli bych to udělala?“

Zase ten úsměv. „Odpověd už znám.“

Líbilo se jí, jak jí potřásl rukou a poděkoval jí, jak si posadil na hlavu klobouk a posunul si ho do týla, přesně jak se to má.

Joe Young se vrátil asi v devět ráno, příšerně se šklebil a křivil rty, jak se pokoušel zbavit pachuti v ústech. Vešel do místnosti, přihnul si whisky, pak ještě jednou, nadechl se a vydechl a rázem vypadal, že je mu o něco líp. Prohodil: „Nechce se mi věřit, co jsme v noci s těma kočkama prováděli.“

„Tak moment,“ řekla Louly. Vylíčila mu, jak se tu stavil maršál, a Joe Young celý znervózněl, začal neklidně přecházet sem a tam a dokolečka omílal: „Já už sedět nepudu. Odkroutil jsem si deset let a přisámbohu, už tam znova nepudu.“ Vykukoval z okna.

Louly by ráda věděla, co Joe s kamarády těm holkám udělali, ale bylo jí jasné, že odtud hlavně musejí vypadnout. Pokusila se mu vysvětlit, že musejí odjet, hned teď.

Byl ještě pořád namol – anebo už zase. „Jestli po mně půdou, dojde na střílečku,“ mlel. „Vezmu pár těch hajzlů s sebou.“ Možná ani netušil, že bezděčně imituje Jimmyho Cagneyho.

Louly namítla: „Vždyť jsi ukrad jenom jednasedmdesát dolarů.“

„Proved jsem v Oklahomě i jiný věci,“ řekl Joe Young. „Jestli mě dostanou živýho, přiklepnou mi patnáct let až doživotí. Ale já už tam nepudu, přísahám.“

O co tu kráčí? Projíždějí se a hledají Charleyho Floyda a najednou tomu pitomci rupne v bedně, chce střílet po policajtech a ona tu s ním trčí v jednom pokoji. „Po mně nejdou,“ řekla. Věděla, že v tomhle stavu s ním nemá cenu debatovat. Musí odtud vypadnout, otevřít dveře a utéct. Popadla z prádelníku háčkovanou kabelku a vyrazila ke dveřím, ale uprostřed kroku ji zarazilo ječení sirén.

Z tlampače zaburácel zkreslený hlas: „JOE YOUNGU, VYJDĚTE VEN S RUKAMA NAD HLAVOU!“

Ale co místo toho Joe Young udělal – namířil koltem a začal pálit přímo před sebe skrz skleněnou výplň ve dveřích. Lidé venku palbu opětovali, sklo se rozprsklo, ve dveřích se objevovala jedna díra za druhou. Louly sebou; s kabelkou v ruce plácla na podlahu. Z tlampače zadunělo: „ZASTAVTE PALBU!“

Louly vzhlédla a spatřila Joea Younga stát u postele, v každé ruce jednu zbraň, v jedné kolt, v druhé osmatřicítku. „Joe, vzdej se,“ radila mu. „Jestli nepřestaneš střílet, oba nás zabijou.“

Ani se po ní nepodíval. Zařval: „Tak si pro mě pojďte!“ a zase začal pálit, z obou revolverů naráz.

Louly zajela rukou do háčkované kabelky a vytáhla osmatřicítku, kterou od něj dostala, aby mu s ní pomáhala při loupežích. Opřela se vleže o lokty, namířila na Joea Younga, odjistila a prásk, napálila mu to přímo do hrudi.

Louly poodstoupila ode dveří a maršál Carl Webster vešel dovnitř s revolverem v ruce. Venku na ulici postávali muži, někteří třímali pušky. Carl Webster si prohlížel Joea Younga zkrouceného na podlaze. Zastrčil revolver do pouzdra, převzal od Louly osmatřicítku, přičichl k hlavni, chvíli na Louly beze slova hleděl, pak se sehnul k Joeovi Youngovi a pokusil se mu nahmatat pulz. Napřímil se a prohlásil: „Oklahomská bankovní asociace nejradši vidí takovéhle lidi po smrti, a to Joe je. Dostanete od nich pět stovek jako odměnu, že jste kamaráda zabila.“

„Nebyl to můj kamarád.“

„Ještě včera ano. Koukejte si to ujasnit.“

„Ukradl to auto a přinutil mě, abych jela s ním.“

„Proti vaší vůli,“ doplnil Carl Webster. „Držte se toho a nepošlou vás do vězení.“

„Říkám vám pravdu, Carle,“ prohlásila Louly a vykulila na něj velké hnědé oči. „Fakt.“

Titulek v muskogeeských novinách nad drobnou fotografií Louise Ringové hlásal: Dívka ze Sallisaw zastřelila svého únosce.

Louise podle vlastních slov nezbývalo než Joea Younga zarazit, pokud nechtěla přijít při přestřelce o život. Taky tvrdila, že se jmenuje Louly, a ne Louise. Maršál, který byl přítomen na místě činu, prohlásil, že to od ní byl odvážný počin, zastřelit svého únosce. „Joe Young byl podle všeho nebezpečný zločinec, který neměl co ztratit.“ Maršál taky uvedl, že Joe Young nejspíš patřil ke gangu Hezounka Floyda. A zmínil, že Louly Ringová je příbuzná Floydovy manželky a s desperátem se zná.

Titulek nad větší fotografií Louly v tulských novinách hlásal: Dívka zastřelila člena gancu Hezounka Floyda. V článku se tvrdilo, že Louly Ringová je Hezounkova přítelkyně a že ji unesl bývalý člen gangu, který, Loulyinými slovy, „na Hezounka žárlil, a tak mě unesl, aby si to s ním vyřídil.“

Než se historka rozšířila všude, od Fort Smith v Arkansasu až po Toledo v Ohiu, ujal se titulek Milenka Hezounka Floyda zastřelila nebezpečného zločince.

Maršála Carla Webstera zavedla práce do Sallisaw a zastavil se v Harkriderově obchodě pro balíček tabáku. Překvapilo ho, když narazil na Louly.

„Vy tu ještě pořád pracujete?“

„Ne, Carle, jenom jsem zaskočila mámě na nákup. Dostala jsem tu odměnu a brzo odtud vypadnu. Otis se mnou, co jsem se vrátila, nepromluvil ani slovo. Bojí se, že bych ho mohla odprásknout.“

„Kam máte namířeno?“

„Novinář, co píše do Opravdového detektiva, chce, abych přijela do Tulsy. Ubytují mě v hotelu Mayo a zaplatí mi za můj příběh sto dolarů. Už za mnou byli reportéři z Kansas City a ze St. Louis v Missouri.“

„Známost s Hezounkem vám pěkně vynáší, co?“

„Ze začátku se mě vždycky vyptávají na to, jak jsem odbouchla toho pitomce Joea Younga, ale ve skutečnosti je zajímá, jestli jsem milenka Charleyho Floyda. Vždycky opáčím: Jak vás to napadlo?‘“

„Ale nevyvracíte jim to.“

„Říkám jim: ‚Věřte si, čemu chcete, já váš názor stejně nezměním.‘ Myslíte, že Charley ty články čte a že viděl moji fotku?“

„Určitě,“ ujistil ji Carl. „Dokonce si myslím, že by se s vámi zase rád osobně viděl.“

„Páni,“ řekla Louly, jako by ji do až do téhle chvíle vůbec nenapadlo. „Fakt? Neděláte si srandu?“

ŠPATNÁ OD PŘÍRODY

Jeffery Deaver

Spi, má malá, jako včela na medovém polštářku…

V mysli se jí dokolečka přehrávala slova ukolébavky, se stejnou vytrvalostí, s jakou oregonský déšť bušil do střechy a do oken.

Písnička, kterou zpívala dceři, když jí byly tak tři čtyři roky, jí vlezla do hlavy, a ne a ne zmizet. Bylo to před pětadvaceti lety, byly samy doma, matka a dcera, seděly v kuchyni rodinného domku nedaleko Detroitu. Liz Polemusová se skláněla nad umakartovým stolem, skromná mladá matka a manželka, která tvrdě dře na živobytí.

Zpívala holčičce, která seděla naproti ní a fascinovaně sledovala její šikovné ruce.

Lípa ze sna vůni dýchá, Spinkej tiše, buď už zticha. Hohou hohou houpy hou.

Liz rozbolela pravá ruka – nikdy se jí pořádně nezahojila – a došlo jí, že ještě pořád křečovitě svírá telefonní sluchátko, z něhož se dozvěděla tu novinu. Že dcera je na cestě k ní.

Dcera, se kterou už přes tři roky nemluvila.

Spi, má malá…

Liz konečně odložila sluchátko, ruka se jí začala prokrvovat, brněla a mravenčilo v ní. Posadila se na vyšívaný gauč, který patřil rodině odnepaměti, a masírovala si ji. Svět se s ní točil a byla celá zmatená, jako by nevěděla jistě, jestli byl ten telefonát skutečný, nebo se jí to všechno jen zdálo.

Jenže ona přece nespí. Ne, Beth Anne je na cestě k ní. Za půl hodiny zaklepe na dveře.

Venku vytrvale padal déšt, šuměl v korunách borovic na Lizině dvorku. Bydlela tady skoro rok, v malém domku na míle daleko od nejbližšího města. Většině lidí by připadal příliš malý, příliš odstrčený. Ale pro Liz to byl ráj. Štíhlá vdova mezi padesátkou a šedesátkou vedla rušný život a nezbýval jí čas na péči o domácnost. Tady měla uklizeno za chviličku a mohla se zase vrátit k práci. Dům sice nestál úplně na samotě, ale od sousedů ho odděloval pruh lesa, což Liz vyhovovalo. A stísněné rozměry spolehlivě odradily každého chlapa, který by na ni vyrukoval: „Hele, tak mě napadá, co kdybych se k tobě nastěhoval?“ Stačilo se rozhlédnout po mrňavé ložničce a prohlásit, že dva lidi by se v tak stísněném prostoru zbláznili; po manželově smrti se rozhodla, že už se nikdy nevdá ani nebude žít s jiným chlapem.

Zabloudila v myšlenkách k Jimovi. Dcera odešla z domova a zpřetrhala s rodinou veškeré kontakty, ještě než umřel. Liz mrzelo, že po jeho smrti ani nezavolala, natož aby mu šla na pohřeb. Při pomyšlení na dceřinu bezcitnost v ní zase vzplál vztek, ale odehnala ho a zařekla se, že ať už sem Beth Anne dnes večer přivádí cokoli, nebudou exhumovat žádné bolestné vzpomínky, které se mezi nimi vršily jako trosky havarovaného letadla.

Pohled na hodiny. Od telefonátu už uběhlo skoro deset minut, uvědomila si Liz s úlekem.

Plná úzkosti došla do šicího pokoje. Největší místnost v domě zdobily výšivky – některé vyrobila ona sama, některé její matka, a tucet stojánků se špulkami nití, občas až z padesátých a šedesátých let. Nitě hrály všemi barvami duhy, nechyběl mezi nimi snad ani jediný odstín. Krabice plné časopisů Vogue a střihů. Uprostřed místnosti trůnila stará elektrická singrovka. Postrádala všechny vymoženosti moderních šicích strojů, všechny ty ozdobné stehy, světýlka, složitá udělátka a tlačítka. Byla to čtyřicet let stará, černě nalakovaná mašinka, úplně stejná, jakou mívala její matka.

Liz se naučila šít ve dvanácti a ta práce jí za těžkých časů přinášela útěchu. Bavily ji všechny postupné úkony: Nakupovat látku – ráda poslouchala, jak plochá role dutě pleská po pultu, když z ní prodavačky odmotávají požadovanou délku (dokázala by těm ženám s téměř hodinářskou přesností poradit, kdy s odvíjením přestat). Špendlit k látce křehký, průsvitný papír. Stříhat látku těžkými zubatými nůžkami, které na ní zanechávají vroubkovaný okraj. Připravovat šicí stroj, navíjet nit na cívku, provlékat ji jehlou…

Šití v sobě mělo cosi nesmírně uklidňujícího: Brát do rukou všechny ty přírodní materiály – bavlnu, která vyrostla ze země, vlnu od zvířat – a přetvářet je v něco úplně nového. Na zranění, které utrpěla před pár lety, bylo nejhorší, že jí zhmoždilo pravou ruku a na tři nesnesitelné měsíce musela na singrovku zapomenout.

Šití bylo pro Liz nejen terapií, ale taky zdrojem obživy, to díky němu neměla hluboko do kapsy. Kolem visela ramínka s modely od módních návrhářů, které čekaly na zásah jejích šikovných rukou.

Zvedla oči k hodinám. Patnáct minut. Zase ji bodl osten paniky.

Vybavila si ten den před pětadvaceti lety s pronikavou přesností – Beth Anne, jak sedí ve flanelovém pyžámku na rozvrzaném kuchyňském stole, fascinovaně sleduje matčiny obratné prsty a Liz jí zpívá.

Spi, má malá, noc utkala z hvězdných nitek plátýnko…

Ta vzpomínka strhla lavinu dalších a v Liz se vzedmula nervozita, jako se po dešti zvedá hladina potoka za jejím domem. No tak, poručila si odhodlaně, neseď tu jako pecka, dělej něco. Zaměstnej se nějak. Vytáhla ze skříně námořnicky modré sáčko, došla k šicímu stolu a prohrabávala se košíčkem, dokud v něm nenašla zbytek téže látky. Ušije z něj kapsu. Pustila se do práce, uhladila látku, načrtla na ni krejčovskou křídou tvar, sáhla po nůžkách a opatrně ho vystřihla. Soustředila se na práci, ale stejně se jí nedařilo odpoutat myšlenky od nadcházející návštěvy – a zaplašit vzpomínky.

Třeba na tu krádež v obchodě. Když bylo Beth Anne dvanáct.

Liz vzpomínala, jak se rozdrnčel telefon, jak ho zvedla. Šéf ostrahy z nedalekého obchodáku tvrdil – k nebetyčnému úžasu Liz i Jima –, že Beth Anne dopadli se šperky skoro za tisíc dolarů schovanými v papírovém sáčku.

Rodiče prosili vedoucího obchodu, ať ji neudává na policii. Že muselo dojít k omylu.

„Heledte,“ řekl šéf ostrahy pochybovačně, „když jsme ji chytili, měla u sebe patery hodinky. A náhrdelník. Zabalené v papírovém pytlíku. To na omyl nevypadá.“

Sáhodlouze vedoucího ujišťovali, že už se to nestane, a slíbili mu, že Beth Anne už do obchodáku nikdy nevkročí, a tak nakonec svolil, že z toho policii vynechá.

Jakmile před obchodem osaměli, Liz se na dceru rozlícené obořila: „Proč jsi to proboha udělala?“

„A proč ne?“ zatrylkovala Beth Anne a uštěpačně se ušklíbla. „Byla to od tebe pitomost.“

„No a?“

„Beth Anne…, proč tohle všechno děláš?“

„Co všechno?“ zahrála si dcera na nechápavou.

Liz se s ní pokusila rozumně diskutovat – jak to rodičům radí psychologové a různé televizní pořady –, ale Beth Anne dávala najevo znuděnost a neposlouchala. A tak jí Liz uštědřila povšechné a nejspíš neúčinné kázání a kapitulovala.

Teď jí hlavou táhlo: Když se člověk snaží při šití saka nebo kabátu, nakonec vytvoří oblečení podle svých představ. Není v tom žádná záhada. Ale při výchově dítěte se může snažit tisíckrát víc, a stejně je výsledek v naprostém rozporu s jeho představami a sny. Připadalo jí to hrozně nefér.

Pronikavýma šedýma očima si prohlížela vlněnou tkaninu, kontrolovala, že kapsa leží rovně a je správně přišpendlená. Pak se zarazila, vzhlédla a zadívala se z okna na černé koruny borovic, ale místo nich jí před očima vyvstaly další trýznivé vzpomínky na Beth Anne. Že ale byla hubatá! Dívala se matce nebo otci zpříma do očí a vzdorovitě prohlašovala: „Nepůjdu s váma, ani kdybyste se rozkrájeli.“ Nebo: „Trhněte si nohou!“

Možná na ni měli být přísnější. Když v Lizině rodině někdo mluvil sprostě, odmlouval dospělým nebo odmítal dělat, co po něm chtěli, dostal výprask. Ona s Jimem Beth Anne jakživo neuhodili; možná by jí tu a tam nějaké to plácnutí prospělo.

Jednou kdosi z rodinného podniku – Jim zdědil skladiště – zavolal, že je nemocný, a Jim potřeboval, aby mu Beth Anne pomohla. „Radši chcípnu, než bych s tebou ještě někdy vlezla do tý podělaný díry,“ odsekla dcera.

Jim sklapl podpatky a pokorně vycouval, ale Liz se do dcery pustila: „Takhle s otcem nemluv!“

„Cože?“ protáhla dcera sarkasticky. „A jak s ním teda mám mluvit? Jako poslušná slepice, která udělá, co mu na očích vidí? Možná by se mu to líbilo, ale má smůlu.“ Popadla kabelku a vykročila ke dveřím.

„Kam jdeš?“

„Za kamarádama.“

„Tak to teda ne. Okamžitě se vrať!“

Dcera za sebou místo odpovědi práskla dveřmi. Jim za ní vyrazil, ale v mžiku byla pryč, její boty chroupaly v dva měsíce starém, špinavém michiganském sněhu.

A ti „kamarádi“?

Trish a Eric a Sean… Děti z rodin, jež vyznávaly úplně jiné hodnoty než Liz s Jimem. Snažili se jí zakázat, aby se s nimi stýkala. Ale samozřejmě to bylo marné.

„Ty mi nebudeš nařizovat, s kým se smím nebo nesmím vídat,“ rozohnila se Beth Anne. Bylo jí tehdy osmnáct a byla stejně vysoká jako matka. Když proti ní zamračeně vykročila, Liz nervózně couvla. Beth Anne pokračovala: „Co o nich vůbec víš?“

„Nemají rádi tvého otce ani mě – víc vědět nepotřebuju. Co máš proti dětem Todda a Joan? Nebo Brada? S těmi se známe už roky.“

„Co proti nim mám?“ zavrčela dcera sarkasticky. „Jsou to šmejdi.“ Popadla tašku a cigarety, které nedávno začala kouřit, a předvedla další dramatický odchod.

Liz pravou nohou sešlápla pedál šicího stroje, motor zavrčel a dostal se do tempa, jehla začala kmitat nahoru dolů, nořila se do látky a zanechávala při okraji kapsy úhlednou řádku stehů.

Klapy klapy klap…

Na základní škole se Beth Anne nevracela domů dřív než v sedm v osm, na střední škole ještě později. Občas zůstávala pryč přes noc. I o víkendech se vždycky někam vytratila a na rodinu se vykašlala.

Klapy klapy klap. Rytmické drkotání singrovky Liz uklidňovalo, ale když se podívala na hodiny, zase zpanikařila. Dcera dorazí každou chvíli.

Její dceruška, její holčička…

Spi, má malá…

Na Liz zase zaútočila otázka, která ji sužovala už celé roky: Co se kde zvrtlo? Hodiny a hodiny si v duchu přehrávala dceřino dětství a pokoušela se pochopit, kde udělala chybu, proč ji Beth Anne zavrhla. Byla jako matka pozorná, starostlivá a spravedlivá, o dceru se zajímala, každý den vařila, prala a žehlila, kupovala dceři všechno, co potřebovala. Snad byla jen kapku moc přísná, občas možná až neústupná, příliš si při výchově stála za svým.

Ale to přece není zločin. Krom toho Beth Anne se chovala stejně hulvátsky i k Jimovi – přestože na ni byl tak hodný. Dobrosrdečný, láskyplný, dceru přímo rozmazloval, zkrátka vzorný otec. Pomáhal Beth Anne a jejím kamarádům s úkoly, vozil je do školy, a když měla Liz moc práce, ukládal dceru ke spánku a četl jí pohádky na dobrou noc. Dokonce pro ni vymýšlel a hrával s ní „speciální hry“. Většina dětí by nad takovým rodičem jásala.

Ale Beth Anne na něj byla hubatá a okatě se mu vyhýbala.

Ne, Liz nenapadaly žádné incidenty z minulosti, žádná traumata, žádné tragédie, které mohly Beth Anne proměnit v černou ovci rodiny. Dospěla ke stejnému závěru jako před lety – jakkoli neférový a krutý se zdál –, že její dcera je prostě od přírody úplně jiná než ona, že je rozená rebelka.

Ale jak se teď dívala na látku a uhlazovala ji dlouhými prsty, začala v ní hlodat další myšlenka: rebelka, to rozhodně, ale může představovat i hrozbu?

Liz si chtě nechtě musela přiznat, že za její dnešní nervozitou se neskrývá jen pomyšlení na nadcházející setkání se vzpurnou dcerou. Ta mladá žena jí naháněla strach.

Zvedla oči od saka a zadívala se na déšť narážející do okenních tabulek. Pravá ruka ji bolestivě brněla a to jí připomnělo ten příšerný den před několika lety – den, který ji vypudil z Detroitu a z něhož pořád ještě mívala trýznivé noční múry. Vešla tehdy do zlatnictví a vzápětí ztuhla v šoku, protože se k ní stočila hlaveň pistole. Ještě teď v duchu vídala ten žlutý záblesk, když muž stiskl spoušť, slýchala tu dunivou explozi, pociťovala ten ochromující šok, když se jí kulka zaryla do paže, srazila ji na dlaždičkovou podlahu a vyrazila jí z hrdla zmatený, bolestný výkřik.

S touhle nešťastnou událostí neměla její dcera pochopitelně nic společného. Ale Liz napadlo, že by se taky nežinýrovala zmáčknout spoušť, jako to udělal ten chlap při tom přepadení. Měla důkaz, že její dcera je nebezpečná. Před několika lety, poté, co Beth Anne odešla z domova, zajela Liz navštívit Jimův hrob. Ten den byla mlha, že by se dala krájet, a teprve, když Liz došla skoro až k náhrobku, všimla si, že u něj kdosi stojí. Ke svému úžasu poznala Beth Anne. Honem se zase ztratila v mlze. Srdce jí zběsile tlouklo. Chvíli sváděla vnitřní boj a nakonec usoudila, že na konfrontaci s dcerou nemá dost kuráže a že jí radši nechá vzkaz za stěračem.

Když došla k chevroletu a šátrala v kabelce po tužce a papíru, pohled jí zabloudil dovnitř. Zatrnulo v ní: na sedadle ležela bunda, štůsek papírů a zpod nich wkukovala pistole a jakési pytlíčkv s bílým práškem – nejspíš drogy.

Už je to tak, pomyslela si teď, moje dceruška, moje malá Beth Anne Polemusová by byla schopná někoho zabít.

Liz sundala nohu z pedálu a šicí stroj ztichl. Zvedla látku a ustřihla přebytečné nitě. Oblékla si sáčko, zastrčila do kapsy pár věcí, prohlédla se v zrcadle a usoudila, že může být s výsledkem spokojená.

Zůstala civět na svůj matný odraz. Uteč! nabádal ji vnitřní hlas. Je nebezpečná! Zmiz odtud, než Beth Anne dorazí.

Ale po chvilce váhání si povzdechla. Přestěhovala se sem mimo jiné kvůli tomu, že se dozvěděla, že její dcera teď žije na severozápadě. Chtěla ji najít, ale nějak se k tomu nemohla rozhoupat. Ne ne, zůstane tady, setká se s Beth Anne. Ale neponechá nic náhodě, po tom přepadení už ne. Pověsila sako na věšák a došla k šatní skříni. Sundala z horní police krabici a podívala se do ní. Uvnitř ležela malá pistole. „Pistolka pro dámy,“ prohlásil Jim, když ji Liz před lety věnoval. Vyndala zbraň a prohlížela si ji.

Spi, má malá…, hohou hohou houpy hou.

Zhnuseně se otřásla. Ne, nedokázala by obrátit zbraň proti vlastní dceři. Ovšemže ne.

Nedovedla si představit, že bv svoji holčičku uspala navždy.

Jenže… Co kdyby se musela rozhodnout mezi dceřiným životem a svým vlastním? Co kdyby nenávist prolomila v Beth Anne všechny bariéry?

Dokázala by svoji dceru zabít, aby zachránila sebe?

Matky by neměly být vystaveny takovému rozhodování.

Dlouho váhala, užuž chtěla schovat zbraň zpátky. Ale zarazil ji záblesk světla. Na dvorku se vyhouply reflektory auta a upřely žluté kočičí oči na stěnu vedle ní. Liz znovu sklopila oči k pistoli, a místo aby ji vrátila do skříně, položila ji na prádelník u dveří a přetáhla přes ni dečku. Přešla do obýváku a zadívala se z okna na auto, které nehybně stálo na příjezdové cestě, reflektory ještě pořád svítily, stěrače kmitaly sem a tam, dcera si dávala s vystoupením načas. Liz tušila, že za tou neochotou vylézt ven není špatné počasí.

Teprve za hodnou chvíli reflektory potemněly.

Nečekej hned to nejhorší, říkala si Liz. Třeba se Beth Anne změnila. Třeba se přijela usmířit a nabídnout jí omluvu za všechny ty podrazy z minulosti. Třeba se jim konečně podaří vybudovat si normální vztah.

Liz se přesto ohlédla do šicího pokoje, kde ležela na prádelníku pistole, a poručila si: Vrať se pro ni. Strč si ji do kapsy.

Pak se v ní ozval druhý hlas: Ne, schovej ji zpátky do skříně.

Neudělala ani jedno. Nechala pistoli ležet na prádelníku, došla ke dveřím a otevřela. Na tváři ji zastudila lezavá mlha.

Ustoupila před přibližující se siluetou štíhlé mladé ženy a Beth Anne vešla dovnitř. Na chviličku se zastavila, pak za sebou zabouchla dveře.

Liz zůstala stát uprostřed obýváku a nervózně si žmoulala ruce.

Beth Anne si shodila kapuci větrovky a otřela si obličej mokrý od deště. Měla ho ošlehaný větrem, zarudlý. Nebyla nalíčená. Liz věděla, že je jí osmadvacet, ale vypadala starší. Vlasy teď nosila ostříhané nakrátko, takže pod nimi bylo vidět droboučké náušnice. Liz bůhvíproč napadlo, jestli jí je někdo dal, nebo jestli si je koupila sama.

„No…, ahoj, zlato.“

„Nápodobně, matko.“

Liz zaváhala, pak se kratičce, nevesele zasmála. „Ríkávalas mi mami.“

„Fakt?“

„Jo. Copak už se nepamatuješ?“

Beth Anne zavrtěla hlavou. Ale Liz ji podezírala, že se pamatuje, jen se k tomu nechce přiznat. Důkladně si dceru prohlížela.

Beth Anne se rozhlížela po mrňavém obýváku. Zastavila se pohledem u fotografie, na které byla s otcem – stáli v přístavišti člunů poblíž jejich tehdejšího domku v Michiganu.

Liz prolomila ticho: „Když jsi telefonovala, zmínila ses, že ses od někoho dozvěděla, že tu teď žiju. Od koho?“

„To je jedno. Prostě od někoho. Žiješ tu od…“ Nedotekla.

„Pár let. Dáš si něco k pití?“

„Ne.“

Liz si vzpomněla, jak dceru v šestnácti načapala s pivem, a vrtalo jí hlavou, jestli dcera pořád pije a jestli nemá problémy s alkoholismem.

„Ani čaj? Kafe?“

„Ne. Vědělas, že jsem se přestěhovala na severozápad?“ zeptala se Beth Anne.

„Vždycky jsi o těchhle končinách bájila, říkalas, že chceš vypadnout z…, že se chceš odstěhovat z Michiganu a zakotvit tady. A když ses odstěhovala, přišla ti domů pošta od někoho ze Seattlu.“

Beth Anne pokývala hlavou. Že by krom toho taky protáhla obličej? Jako by na sebe měla vztek, že za sebou špatně zametla stopy. „Proto ses přestěhovala do Portlandu? Abys to ke mně měla blízko?“

Liz se usmála. „Asi jo. Dokonce jsem tě začala hledat, ale ztratila jsem kuráž.“ Cítila, jak se jí do očí derou slzy. Dcera se dál rozhlížela po obýváku. Dům byl maličký, ale nábytek, elektronika a ostatní zařízení byly prvotřídní – Liz si na ně vydřela v posledních letech. Svářily se v ní dva protichůdné pocity: Na jednu stranu doufala, že až dcera uvidí, jak dobře se jí vede, bude se s ní chtít udobřit, na druhou stranu se za všechen ten luxus styděla; dceřino oblečení a laciné šperky vypovídaly o tom, že má hluboko do kapsy.

Mlčení žhnulo jako oheň. Spalovalo Liz kůži i srdce.

Beth Anne rozevřela levou ruku a Liz si povšimla uzoučkého zásnubního prstýnku a prostého zlatého kroužku. Vyhrkly jí slzy. „Ty…“

Beth Anne sledovala směr jejího pohledu. Přikývla.

Liz by ráda věděla, co je její zeť asi zač. Je to dobrák jako Jim, někdo, kdo dokáže tlumit dceřinu vzpurnou povahu? Anebo je drsný jako sama Beth Anne?

„Máš děti?“ zeptala se Liz.

„Do toho ti nic není.“

„Pracuješ někde?“

„Chceš vědět, jestli jsem se změnila?“

Liz si nepřála slyšet odpověď, a tak spěšně pokračovala: „Říkala jsem si,“ spustila a do hlasu se jí plíživě vkradlo zoufalství, „že bych se mohla přestěhovat do Seattlu. Mohly bychom se vídat… Třeba bychom spolu mohly i pracovat. Být partnerky. Dělit se půl napůl. Byla by to zábava. Vždycky jsem si říkala, jak by nám to spolu šlo. Vždycky jsem doufala…“

„Pracovat s tebou?“ Beth Anne nakoukla do šicího pokoje, kývla hlavou k šicímu stroji, k ramínkům se šaty. „To není nic pro mě. Nikdy nebylo. Nikdy nebude. Copak jsi to za celé ty roky nepochopila?“ Ta slova pronesená ledovým tónem jednoznačně zodpověděla Liz její otázku: Ne, ta holka se vůbec nezměnila.

Hlas jí zdrsněl: „Tak proč jsi tady? Proč jsi za mnou přijela?“

„Já myslím, že to víš.“

„Ne, Beth Anne, nevím. Chceš se mi pomstít?“

„Dalo by se to tak říct.“ Znovu se rozhlédla kolem. „Jdeme.“

Liz se zrychlil dech. „Proč? Dělali jsme to všechno pro tebe.“

„Spíš mně navzdory.“ V dceřině ruce se objevila pistole a černá hlaveň namířila na Liz. „Padej,“ sykla Beth Anne.

„Panebože! Ne!“ Liz se zajíkla, jak se jí vrátila vzpomínka na střelbu ve zlatnictví. Rozbrněla ji ruka a po tvářích se jí začaly kutálet slzy.

Vybavila si zbraň na prádelníku.

Spi, má malá…

„Nikam nejdu!“ prohlásila a otírala si oči. „Ale jdeš. Padej.“

„Co chceš dělat?“ zeptala se Liz zoufale. „To, co jsem měla udělat už dávno.“

Liz se opřela o křeslo. Beth Anne si všimla, jak se její levá ruka sune k telefonu.

„Ne!“ vyštěkla. „Radši to nezkoušej.“

Liz se nešťastně podívala po sluchátku a poslechla.

„Půjdeš se mnou.“

„Teď? V tom lijáku?“

Dívka přitakala.

„Nech mě aspoň oblíknout.“

„Tamhle u dveří ti visí bunda.“

„Ta není dost teplá.“

Dívka zaváhala, jako by chtěla namítnout, že při tom, k čemu se schyluje, na teplu vůbec nezáleží. Pak svolila. „Ale nepokoušej se dostat k telefonu. Budu tě sledovat.“

Liz vešla do šicího pokoje a zvedla modré sako, na kterém před chviličkou pracovala. Pomalu se oblékala a nespouštěla oči z dečky na prádelníku a vybouleniny pod ní. Ohlédla se do obýváku. Dcera upírala pohled na zarámovanou fotografii, na které jí bylo tak jedenáct dvanáct a stála vedle otce a matky.

Liz bleskově hrábla pod dečku a sebrala pistoli. Stačí se rychle otočit, namířit na dceru. Zařvat, ať zahodí zbraň.

Šiju šiju ti košilku, spinkej tedy aspoň chvilku…

Jenže co když ji Beth Anne nezahodí?

Co když zamíří a bude chtít vystřelit?

Co si Liz počne?

Dokáže dceru zabít, aby si zachránila život? Spi, má malá…

Beth Anne se pořád dívala jinam, prohlížela si fotografii. Dalo by se to stihnout – otočit se, rychle vypálit. Liz vnímala tíži pistole v rozbolavělé ruce.

Pak si povzdechla.

Odpověď zněla ne. Kategorické ne. Nedokázala by dceři ublížit. Ať už se má stát cokoli, ať už ji venku v dešti čeká co buď, svojí holčičce neublíží.

Odložila zbraň a vrátila se k dceři.

„Jdeme,“ zavelela Beth Anne, zastrčila si vlastní zbraň za pásek džínsú, popadla matku neurvale za paži a vyvedla ji ven. Liz si uvědomila, že je to jejich první tělesný kontakt za poslední čtyři roky.

Na zápraží se zastavily a Liz se k dceři otočila. „Jestli to uděláš, budeš toho do konce života litovat.“

„Ne,“ prohlásila Beth Anne. „Litovala bych, kdybych to neudělala.“

Na Liziných tvářích se mísily kapky deště se slzami. Podívala se na dceru. Mladá žena měla obličej taky mokrý a zarudlý, ale Liz bylo jasné, že je to jenom od deště; v očích neměla po slzách ani památky. Liz se šeptem zeptala: „Co jsem ti udělala, že mě tak nenávidíš?“

Nedočkala se odpovědi, protože v tu chvíli vtrhlo na dvůr první policejní auto; modré, bílé a červené záblesky majáčku rozzářily mohutné dešťové kapky všude kolem jako ohňostroj při oslavách Dne nezávislosti. Z vozu vystoupil třicátník v tmavé větrovce s odznakem kolem krku, zamířil k domu a následovali ho dva uniformovaní státní policisté. Kývnutím pozdravil Beth Anne. „Jsem Dan Heath od oregonské státní policie.“

Mladá žena si s ním potřásla rukou. „Detektiv Beth Anne Polemusová, policie Seattle.“

„Vítejte v Portlandu.“

Pokývla hlavou, vzala pouta, která jí podával, a zaklapla je matce na zápěstích.

Beth Anne, promrzlá od studeného deště a otřesená náporem emocí, poslouchala, jak Heath starší ženě odříkává: „Elizabeth Polemusová, zatýkám vás za vraždu, pokus o vraždu, přepadení, ozbrojenou loupež a obchodování s kradenými předměty.“ Přečetl jí její práva a oznámil jí, že proti ní sice byla vznesena obvinění i v Oregonu, ale že ji vydají do Michiganu na základě mnoha zatykačů za závažné trestné činy včetně vraždy prvního stupně.

Beth Anne mávla na mladého oregonského policistu, který ji předtím vyzvedl na letišti. Nestačila vyřídit všechno potřebné papírování, aby si s sebou směla vzít do jiného státu služební zbraň, a tak jí půjčil jednu ze svých. Teď mu ji vrátila, pak se zase otočila a přihlížela, jak jiný policista její matku prohledává.

„Zlatíčko moje…,“ žebronila matka zdrceným, prosebným hlasem.

Beth Anne ji ignorovala. Heath vydal pokyn mladému uniformovanému policistovi, aby ženu odvedl do policejního vozu. Ale Beth Anne ho zarazila: „Moment. Prošacujte ji pořádně.“

Uniformovaný policista zamžikal a pochybovačně si změřil křehkou štíhlou ženu, která vypadala neškodně jako děcko. Ale na Heathův pokyn přivolal policistku a ta ji začala zkušeně prohledávat. Když se dopracovala k Liziným zádům, zamračila se. Liz upřela na dceru vyčítavý pohled. Policistka jí vyhrnula námořnicky modré sako a odhalila drobnou kapsu všitou vzadu do podšívky. Uvnitř se skrýval vyskakovací nůž a univerzální klíček k odemykání pout.

„Prokristapána,“ zamumlal policista. Pokynul své kolegyni a ta pokračovala v prohlídce. Žádná další překvapení už ale neobjevila.

Beth Anne řekla: „Na tenhle fígl se pamatuju z dětství. Vždycky si všívala do oblečení tajné kapsy. Aby do nich mohla strkat, co nakradla v obchodech, a schovávat v nich zbraně.“ Ledově se uchechtla. „Šití a krádeže. V tom je přebornice.“ Úsměv jí z tváře vyprchal. „A taky v zabíjení.“

„Jaks to mohla vlastní matce udělat?“ osopila se na ni Liz rozhořčeně. „Jidáši!“

Beth Anne odtažitě přihlížela, jak ji odvádějí k policejnímu vozu.

Pak s Heathem vešli do domu. Beth Anne si znovu prohlížela ukradené věci za statisíce dolarů. Heath jí řekl: „Díky, detektive. Vím, že to pro vás muselo být těžké. Ale potřebovali jsme ji dostat, aniž by někdo přišel k úhoně.“

Zatýkání Liz Polemusové klidně mohlo skončit krveprolitím. Nebylo by to poprvé. Před pár lety Liz se svým milencem Bradem Selbitem přepadli zlatnictví v Ann Arboru, ale zaskočil je pracovník ostrahy. Postřelil Liz do paže. Ani to ji však nezastavilo, druhou rukou sáhla po po pistoli, zastřelila ho a nádavkem ještě náhodného zákazníka. Posléze postřelila jednoho z policistů, kteří k přepadení vyjeli. Podařilo se jí utéct. Odstěhovala se z Michiganu do Portlandu a tam s Bradem začali nanovo, drželi se její speciality – přepadali zlatnictví a butiky prodávající oblečení známých módních návrhářů, které pak zručná švadlena Liz pozměňovala a prodávala překupníkům v jiných státech.

Oregonská policie se od informátora dozvěděla, že Liz má na svědomí sérii nedávných loupeží na severozápadě a pod falešným jménem si tu koupila dům. Taky zjistili, že Lizina dcera pracuje jako detektiv u policie v Seattlu. Dopravili ji vrtulníkem na portlandské letiště, aby za matkou přijela a přiměla ji bez odporu se vzdát.

„Její jméno figuruje na seznamech nejhledanějších zločinců ve dvou státech. A slyšel jsem, že už se vyznamenala i v Kalifornii. Je to k neuvěření – vaše vlastní matka.“ Heath zmlkl, protože mu došlo, že to od něj bylo dost netaktní.

Ale Beth Anne se neurazila. Nahlas se zamyslela: „Měla jsem to na krku celé dětství – ozbrojené přepady, vloupání, praní peněz… Otci patřilo skladiště, kde kradené zboží přechovávali. Sloužilo jim jako zástěrka – zdědil ho po otci. Ten mimochodem patřil ke stejné sortě.“

„Váš dědeček?“

Přisvědčila. „To skladiště… Vidím ho, jako by to bylo dneska. Pořád si pamatuju, jak to tam bylo cítit. Jaká tam byla zima. A to jsem byla uvnitř jenom jednou. Když mi bylo asi osm. Byly tam hromady kradených věcí. Otec mě nechal chvilku samotnou v kanceláři, já vykoukla ze dveří a uviděla jsem ho, jak se s jedním ze svých kámošů pokoušejí z nějakého chlapa vymlátit duši. Divže ho nezabili.“

„Vypadá to, že před vámi neměli žádné tajnosti.“

„Tajnosti? To si pište, že ne, naopak dělali všechno proto, aby mě vtáhli do branže. Otec si pro mě vymýšlel speciální hry, jak tomu říkal. Měla jsem u kamarádů doma omrknout, jestli mají nějaké cennosti a kde. Nebo si ve škole prohlídnout televize a videa, zjistit, kam je zamykají a jaké jsou na dveřích zámky.“

Heath nevěřícně zavrtěl hlavou. Pak se zeptal: „Ale vy sama jste nikdy neměla potíže se zákonem?“

Beth Anne se zasmála. „Jednou jo – zatkli mě za krádež v obchodě.“

Heath pokýval hlavou. „Já jsem ve čtrnácti štípnul balíček cigaret. Dodneška si pamatuju, jak mě táta spráskal řemenem.“

„Ne ne,“ řekla Beth Anne. „Mě chytili, když jsem se pokoušela vrátit, co nakradla moje matka.“

„Cože?“

„Vzala mě s sebou do obchodu jako zástěrku. Chápete, matka s dcerou jsou mnohem míň nápadné než samotná ženská. Viděla jsem ji, jak si cpe do kapsy hodinky a šperky. Když jsme se vrátily domů, šoupla jsem je do pytlíku a odnesla zpátky do toho krámu. Jenže si mě všimnul hlídač, asi jsem se tvářila provinile, a tak mě čapnul, než jsem stačila cokoli vrátit. Držela jsem jazyk za zuby. Přece jsem nemohla prásknout vlastní rodiče. Matka div nevyletěla z kůže… Oni fakt upřímně nechápali, proč nechci jít v jejich šlépějích.“

„Měla byste si zajít k psychologovi nebo tak něco.“

„Už jsem tam byla. Pořád k němu chodím.“

Pokývala hlavou, jak se jí vrátily další vzpomínky. „Tak od dvanácti třinácti jsem se snažila vyhýbat domovu, jak to šlo. Přihlásila jsem se ve škole do všech kroužků. O víkendech jsem chodila vypomáhat jako dobrovolník do nemocnice. Hodně mi pomáhali kamarádi. Byli bezva… Asi jsem si je vybrala, protože byli na hony vzdáleni té sebrance kriminálníků, co to s ní táhla moje rodina. Přátelila jsem se s držiteli stipendií pro nejlepší studenty, s lidmi z debatního kroužku, z klubu latiníků. S kýmkoli, kdo byl slušný a normální. Nebyla jsem zrovna špičková studentka, ale trávila jsem tolik času v knihovně a učením s kamarády, že jsem dostala plné stipendium a prolezla vysokou.“

„Kam jste chodila?“

„Na Ann Arbor. Obor kriminalistika. Po absolvování jsem nastoupila u detroitské policie. Nějakou dobu jsem tam pracovala. Hlavně u narkotik. Pak jsem se přestěhovala a začala pracovat u policie v Seattlu.“

„A už máte zlatý odznak. Dotáhla jste to na detektiva rychle.“ Heath se rozhlédl po domě. „Žila tu sama? Co váš otec?“

„Je po smrti,“ odpověděla Beth Anne věcným tónem. „Zabila ho.“

„Cože?“

„Počkejte, až si přečtete tu žádost o vydání do Michiganu. Tehdy na to nepřišli. Koroner to prohlásil za nehodu. Ale za několik měsíců se jeden chlap ve vězení v Michiganu přiznal, že jí s tím pomáhal. Matka zjistila, že si otec ulejvá stranou peníze z jejich kšeftů a utrácí je s milenkou. Najala si toho chlapa, aby ho zabil a zaonačil to, jako že se nešťastnou náhodou utopil.“

„To mě mrzí, detektive.“

Beth Anne pokrčila rameny. „Dlouho mi vrtalo hlavou, jestli jim někdy dokážu odpustit. Vzpomínám si na jeden den, to jsem ještě pracovala u narkotik v Detroitu. Zrovna jsem za sebou měla velkou razii na Six Mile. Zabavila jsem hromadu heroinu. Vezla jsem ho na důkazní oddělení, když vtom jsem si uvědomila, že jedu kolem hřbitova, kde leží můj otec. Nikdy jsem tam nebyla. A tak jsem zastavila, došla k hrobu a pokoušela se mu odpustit. Ale nešlo to. A já pochopila, že mu neodpustím nikdy – ani matce. Tehdy jsem se rozhodla odstěhovat z Michiganu.“

„Vaše matka už se znovu nevdala?“

„Před pár lety se spřáhla se Selbitem, ale nevzala si ho. Už jste ho dopadli?“

„Ne. Musí tu někde být, ale jako by se po něm slehla zem.“

Beth Anne kývla hlavou k telefonu. „Když jsem sem přišla, matka se pokoušela hmátnout po sluchátku. Možná ho chtěla varovat. Na vašem místě bych prošla telefonní záznamy. Třeba vás k němu dovedou.“

„Dobrý nápad, detektive.“

Beth Anne zírala skrz provazce deště do míst, kde před pár minutami zmizelo auto odvážející její matku. „Víte, co je na tom nejabsurdnější? Celou dobu věřila, že pro mě dělá to nejlepší, když se mě snaží zatáhnout do branže. Byla špatná od přírody a myslela si, že já taky. Oba s otcem byli zkažení do morku kostí. Nešlo jim do hlavy, že já se taková nenarodila a nezměním se.“

„Máte rodinu?“ zeptal se Heath.

„Můj manžel pracuje na oddělení kriminality mladistvých.“ Pak se Beth Anne usmála. „A jsme v očekávání. Bude to naše první.“

„Bezva, gratuluju.“

„Budu v práci do června. Pak zůstanu pár let doma s děckem.“ Chtěla dodat: „Protože děti jsou to nejdůležitější.“ Ale měla dojem, že za daných okolností to ani není potřeba.

„Lidi, co přijedou ohledat místo činu, to tu zapečetí,“ prohodil Heath. „Ale jestli se tu chcete porozhlédnout, tak prosím. Třeba byste si odtud ráda vzala fotky nebo tak něco. Všem bude fuk, jestli si odnesete nějaké osobní věci.“

Beth Anne si poklepala na hlavu. „Tady nosím víc vzpomínek, než je mi milé.“

„Jasně.“

Zapnula si zip větrovky a přehodila si přes hlavu kapuci. Zase se dutě zasmála.

Heath tázavě povytáhl obočí.

„Víte, jaká je moje nejstarší vzpomínka?“

„Jaká?“

„Jak sedím na kuchyňském stole v našem prvním domě u Detroitu. Byly mi tehdy tak tři. Matka mi zpívala.“

„Zpívala? Jako správná máma?“

Beth Anne pokračovala: „Nepamatuju se, co to bylo za písničku. Jenom si vzpomínám, že mi zpívala, aby odvedla moji pozornost. Abych si nehrála s tím, co na stole kutila.“

„Co dělala, šila?“ Heath kývl hlavou k pokoji s šicím strojem a ramínky plnými nakradených šatů.

„Ne,“ odpověděla Beth Anne. „Vyráběla náboje.“

„To myslíte vážně?“

Přikývnutí. „Došlo mi to pochopitelně, až když jsem byla starší. Rodiče tehdy neměli moc peněz, a tak sháněli na střelnicích prázdné nábojnice a ručně je plnili. Pamatuju si, že se blýskaly a já si s nimi chtěla hrát. Slibovala mi, že když na ně nebudu sahat, něco mi zazpívá.“

Po téhle historce zavládlo mlčení. Oba policisté naslouchali bubnování deště do střechy.

Špatná od přírody…

„Tak fajn,“ řekla Beth Anne, „jedu domů.“

Heath ji vyprovodil ven a rozloučili se. Beth Anne nastartovala auto z půjčovny a zamířila po rozblácené klikaté cestě k hlavní silnici.

Zničehonic se jí odkudsi z hlubin paměti vynořila melodie. Nahlas si zabroukala pár tónů, ale nedokázala si ji nikam zařadit. Trochu ji to znejistělo. A tak zapnula rádio a naladila Jammin‘ 95.5, stanici, co vyplní vaši noc starými zlatými hity, hlásíme se vám z Portlandu a rozjíždíme párty… Přidala hlasitost, rytmicky bubnovala prsty o volant a mířila na sever k letišti.

O b s a h

ZÁLOŽKA

ÚVOD

IMPROVIZACE

CIELO AZUl

DEJ Ml SVOJE SRDCE

KARMA

MILÉ FÓRUM PENTHOUSU!

RENDEZ-VOUS

CO MOHLA NABÍDNOUT

JEJÍ PÁN A VLÁDCE

ALTÁNEK PANA GRAVE

ODŘÍZNUTI OD SVĚTA

SVĚDKYNĚ

SLABOST

TŘETÍ DO PARTY

POSLEDNÍ POLIBEK

ZRÁDNÁ VLNA

LOULY A HEZOUNEK

ŠPATNÁ OD PŘÍRODY