JOSEF KLÍMA MAREK EPSTEIN

ŠARLATÁN

EUROMEDIA GROUP

Copyright © Josef Klíma c/o DILIA; Marek Epstein c/o Dilia, 2020

Photos © Marlene Film Production, 2020 All rights reserved

ISBN 978-80-242-6530-8

Jsou příběhy, které není třeba příliš dotvářet. Jméno Jan Mikolášek dnes mnoho lidí nezná. A přesto do jeho ordinace před druhou světovou válkou dojížděli z Prahy ministři, filmové hvězdy i finanční magnáti, aby svým neomylným okem zjistil, co jim je, a vlastnoručně míchanými bylinkami je vyléčil. Stovky lidí se tlačily od rána před ordinací, aby na ně přišla řada, lékaři z pražských nemocnic se s ním radili, když si nebyli jisti diagnózou. Dostal snad zázračný dar od samého pánaboha? Proč ale musí bojovat nejen s nacisty, kteří ho málem připraví o život, nejen s komunisty, kteří ho pošlou do vězení, ale i s temným démonem uvnitř sebe sama? Je obdivuhodným léčitelem, kterého v něm vidí pacienti, nebo šarlatánem, jak ho označuje komunistický tisk?

Polská režisérka Agnieszka Holland použila jeho život jako předlohu k celovečernímu filmu, scénář k němu napsal Marek Epstein a do této knižní podoby převedl Josef Klíma.

JOSEF KLÍMA

Uznávaný investigativní novinář, spisovatel a televizní reportér.

Spoluzaložil týdeník Reflex a televizní pořady Na vlastní oči, Soukromá dramata a moderoval také Očima Josefa Klímy. Natočil stovky filmových reportáží, aktuálně působí na Televizi Seznam, kde vede pořad Záhady Josefa Klímy.

Jako spisovatel má za sebou desítky knih a scénářů. Vedle úvahových, esejistických či reportážních textů píše také detektivní romány a novely.

MAREK EPSTEIN

Scenárista, spisovatel, herec a režisér.

Absolvent oboru scenáristika-dramaturgie na FAMU. Podle jeho scénářů byly natočeny filmy jako Václav, Klec, Roming či Šťastný smolař. Za své projekty obdržel řadu cen, včetně několika Českých Ivů. Je autorem scénáře k filmu Šarlatán, který natočila Agnieszka Holland.

Stále více se prosazuje jako spisovatel, kromě povídek a románů se věnuje i tvorbě pro děti.

PROLOG Listopad 1957

Doktor otevřel okno, aby přetopený pokoj zředil aspoň kouskem listopadové noci, a zapálil si předposlední cigaretu z pomuchlané krabičky, na které stíhačka bíle vytínala kondenzovanými parami z modrého nebe dva lichoběžníky. Venku ale mraky připomínaly inkoust, který někdo rozlil do starých vodovek, a stejně tak vypadala i noční zahrada.

Mohl spát rozvalený na jednom z opotřebovaných sofa tak jako generál, který s hlavou bezvládně zakloněnou na vlastní brigadýrce hlasitě chrápal, až se mu slina visící z otevřených úst na tváři natřásala. Ale vzhledem k tomu, kdo v sousední místnosti ležel stejně bezvládně na kapačkách a umíral, nemohl lékař usnout.

Co bude dál? To byla otázka, kterou očima adresoval pošmournému nebi bez hvězd a k holým větvím stromů. Bylo to také jediné místo, kam ji adresovat mohl. Nikdo neznal odpověď. Ani on, který v téhle funkci – a shodou okolností i v tomto pokoji – sloužil už předchozímu šéfovi.

Po jeho smrti se nejdřív také nic zdánlivě nezměnilo. A přesto stačily pouhé tři roky, aby se ukázalo, že bomba už tehdy začala tikat. Sice daleko na východě, v Moskvě, takže její tikot do Prahy ještě nedolehl a nad Vltavou dělníci dál pracovali na největším monumentu, jaký to krásné město měl ozdobit, ale tikala už neomylně.

Jak je to dlouho, co vybuchla? Teprve rok. Taky tam na východě, kde se posledních dvanáct let rozhoduje o všem. Právě proto se kruhy na vodě už šířily nezadržitelně a nebylo jasné, co přinesou, až dorazí. Zda jen opláchnou břehy a vrátí se do původního řečiště, nebo zaplaví břehy, ulice, i tenhle dům na samém vrcholu kopce.

Muž, který umíral vedle, patřil stejně jako lékař a generál ke starým časům a starým pořádkům. Nebyly snadné, ty staré pořádky. Někdy se lékař budil v noci, celý zpocený a se zatajeným dechem naslouchal, zda někdo opravdu buší na dveře, nebo je to jen jeho srdce.

Ale přežil už horší časy a horší chvíle. Za války i po ní. A když se proslechlo, jaké procesy se chystaly s lékaři v Moskvě, byl šťastný, že je tady, s šéfem, který nejradši mastí karty s ochrankou a na žádného šéfa si nehraje. Dobromyslný tatík. Trochu hloupý a občas trochu náladový, ale taky poměrně snadno manipulovatelný jednoduchými rekvizitami, jako je bílý plášť nebo stetoskop.

Kdo přijde po něm? A nechá si mě v nejbližším kruhu svých vyvolených? Nebo má jiné vyvolené? Politbyro nebylo tak rozsáhlé, aby neznal všechny kandidáty na nového nejvyššího šéfa. Aby nevěděl, co se šušká. Kdo je favorit. Ale v téhle partě se hrála ruská ruleta. Doslova. Dnes jsi byl v oblibě – a zítra v domečku, kam naštěstí vstoupil jen jednou a to jako lékař. Nikoli jako ten, kterého měl oživit a který už oživitelný nebyl. Vzhledem k tomu, kolik kostí mu zlámali…

Típnul cigaretu a vyhodil nedopalek oknem do zahrady. Ztratí se v trávě, rozpustí se v dešti. Nikdo si nevšimne, že je na něm místo Letky zbytek nápisu Chesterfield.

Proč ale? Proč musí dobré cigarety skrývat v krabičce od hnusných? Možná by mu nikdo nic neudělal, kdyby otevřeně vybalil krabičku amerických cigaret. Ale nejsou to nepřátelské cigarety, když všechno americké je teď nepřátelské? Není jejich kouření neuvědomělé? Neobviní ho někdo, že s kouřem z nich vdechuje i imperialistickou ideologu?

Pro tohle vstupoval do strany? Kam jsme to dospěli…

Vedle se ozvalo tlumené zachrčení, zrychlený dech, slyšel, jak se sestra zvedla z křesla a přistoupila k lůžku.

Snad to není nic vážného. Snad neumře zrovna teď!

Ne že by toho pacienta litoval. V téhle partě si lidé nepřirůstali k srdci. Kdo mohl být většími kamarády než Rudla a Kléma. A nakonec Kléma řekne: "Kdybych nepodepsal ten rozsudek já, podepsal ho Ruda nade mnou. Pacient byl nezachranitelný už dlouho, od chvíle, kdy začal kouřit a pít ještě jako mladý, když vyhrával na harmoniku po hospodách. Byl to svým způsobem zázrak, že přežil tolik infarktů.

Ne, litovat ho rozhodně není proč. Ale kdyby umřel za dvě? – kouknul na hodinky – za tři hodiny, už by tu měl službu někdo jiný. Někdo jiný by vyplňoval hromadu listin a zařizoval úkony přesně dané protokolem. Ať, sakra, ještě aspoň chvilku počká s tím umíráním.

Sestra se objevila mezi dveřmi, její únavou pobledlý obličej vypadal ještě pobledlejší. Nemusela nic říkat, aby nakročil za ní do pokoje. I generál se probudil, jako by cítil, že se děje něco opravdu závažného.

Nebylo ani nutné přikládat prsty na zápěstí a na krk pacienta, aby poznal, že je konec. Přesto to udělal.

"Jak to vypadá, doktore?" zeptal se generál. Spíš pro formu, protože i jemu to bylo jasné.

"Exitus," pokrčil rameny lékař. "Tři hodiny, padesát dva minut," pohlédl krátce na hodinky. Vlastně se mu ulevilo. Čekání skončilo, konečně se může jít nadechnout čerstvého vzduchu do zahrady.

"Teď odtud nikdo nikam nepůjde," zarazil ho generál, jako by četl jeho myšlenky. Kouknul na hodinky, jako by chtěl zkontrolovat, zda se lékař nemýlí, přistoupil k telefonu, který se černě lesknul na stolečku hned vedle sofa, vytočil číslo a zamumlal do něj pár slov. Pak sluchátko položil a znovu pohlédl na hodinky. Telefon se rozezněl takřka ihned. Generál si přitáhl kravatu a zapnul sako uniformy, jako by součástí telefonu byla i kamera, z toho, jak se postavil do pozoru, i z posvátnosti, s jakou zvedal sluchátko, bylo zřejmé, kdo volá.

Chvilku naslouchal, pak přikývl. "Ano. Soudruh prezident Zápotocký právě zemřel. Od této chvíle přebíráte nejvyšší velení ozbrojených sil…" Chvilku opět naslouchal, pak dodal, už uvolněněji a méně slavnostně: "Jistě. Veřejnost a rodinu uvědomíme až po zasedání Ústředního výboru."

Pak nervózně šlehnul pohledem po lékaři a významně zakýval ve vzduchu tužkou. "Podejte mi ňákej kus papíru!"

Lékař se rozhlédl po stole, skvrnitém jak mapa od vybryndaných kafí, zbytků jídla a cigaretového popela. Až na komodě našel pár pomuchlaných papírů. Letmo na ně mrknul, než je podal generálovi, který dál tiše, ale důležitě mluvil do telefonu.

… doporučuji také, aby nemocný první dva až tři dny napářel hlavu odvarem z heřmánku s přesličkou, každého druhu stejným dílem míchané… četl rychle.

No jasně. To písmo přece zná. Teď už je to stejně k ničemu. Podal papír generálovi, který si na jeho rub začal dělat rychlé poznámky.

Jan se probudil prudce, tak prudce, jako už dlouho ne.

Co se mi zdálo, že jsem se tak prudce vzbudil? přemítal, zatímco tělo dohánělo zvolna mysl. Přímo cítil, jak v něm metabolismus začíná proudit jiným tempem a jeho pohyb zaplavuje i orgány a funkce doposud nehybné. Tma venku byla stále ještě neprodyšná, téměř lepkavá, a když rozsvítil lampičku, která ozářila nevelký, ale luxusně zařízený pokoj, ukazoval budík za osm minut čtyři.

Nedovedl si vybavit žádný sen, jen pocit. Nutkavou sílu, která ho probudila. Na okamžik přemýšlel, jestli se nemá pokusit znovu usnout, ale bylo jasné, že se mu to už nepodaří. Neklid. Zvláštní, přesně neidentifikovatelný neklid, jaký cítil párkrát v životě. Vždycky znamenal, že se stalo něco, co se projeví až později a nějak se to odrazí v jeho životě. Ten mu zabraňoval znovu se pohroužit do spánku.

Vyhrabal se z postele. Když lezl do pantofli, znovu si uvědomil, jak se každé ráno hůř a hůř pohybuje. Holil se pozvolna, opatrně a přitom sledoval svůj obličej v zrcadle. Sedmdesátka se do něj vkrádala postupně, skrytě, vráskami, jejichž přibývání nevnímal, dokud se nezačaly splétat do drobných potoků a větších řečišť. Pohled, kterým se měřil, ale nebyl pohled ženy a vrásky ho neznepokojovaly. Patřily do života, stejně jako plynoucí čas, stejně jako schopnost, kterou mu nadělil… kdo vlastně? Bůh? Osud? Příroda?

Co ho tedy zneklidňuje?

Kravatu si vázal už v hale před zrcadlem. Jak procházel ordinací, lehce zavadil o regál s lahvičkami. Rozcinkaly se jako sto zvonečků a ten zvuk, jediný v tichu přicházejícího jitra, ho ještě víc znervózněl. Shýbnul se pro brašnu, celou oblýskanou, jak s ním absolvovala stovky pochůzek, vyndal z ní několik papírových pytlíků bylin a ze skříně do ní naopak uložil tři pečlivě složené košile, spodky, ponožky a látkový necesér s hygienickými potřebami.

1958

František, ještě celý rozespalý, jen v nátělníku a v trenkách, ho našel sedět v hale oblečeného, s brašnou po boku, ruce zkřížené na holi, která se tyčila mezi jeho nohama.

"Co se děje?" položil mu znepokojeně ruku na rameno.

"Já nevím," řekl Jan a dál nehnutě zíral před sebe. Ani oči k němu neotočil.

"Něco se dít musí," naléhal František. A když se nedočkal už žádné odezvy, přešel ke komodě v rohu u dveří a pustil rádio.

Na okamžik halu zaplavila smuteční hudba, pomalý marš, který obvykle rytmizuje kroky pohřebních hostů a koní. Hned potom se ozval mužský hlas, také pomalý, rozechvěle rytmizující jednotlivé slabiky.

"Dnes v časných ranních hodinách zesnul generální tajemník a prezident republiky, soudruh Antonín Zápotocký…"

Tentokrát strnul i František, oba muži na okamžik připomínali obraz, muž stojící s rukou na rameni sedícího, jeden pečlivě oblečený a přichystaný k odchodu, druhý ve zváleném nátělníku a zmuchlaných trenkách, jako by si jen odskočil z postele na toaletu.

"No, myslím, že si zase můžeš jít lehnout," řekl František tiše.

Jan vstoupil do prvního z pokojů, které sloužily jako lůžkové oddělení. Kdyby sem přivezli někoho v bezvědomí a probudil se až tady, v první chvíli by vůbec nepoznal, že není v nemocnici, ale ve vile na okraji Jenštejna. Bílé zdi, bílé nemocniční postele, i sestra, která právě převlékala jednu z nich, měla klasický bílý čepec.

Pacienti, kteří leželi na třech ostatních lůžkách, už byli vzhůru. Otočili hlavy a uctivě Jana zdravili. I on měl na sobě bílý plášť a vždycky ho napadlo totéž: Do jaké míry mu důvěřují jako Janu Mikoláškovi a do jaké míry upínají svou naději do té bezvýznamné rekvizity, kterou si obléká, když je ošetřuje. A jestli by jednou přece jen neměl všechno změnit. Vymalovat pokoje nějakým veselým, barevným vzorem, vyměnit postele za pohodlné, s domáckými vyřezávanými čely, a bílý plášť za obyčejnou košili, nebo dokonce za svůj vytahaný, letitý svetr, ve kterém se cítí nejlíp.

Jenže věděl, že to nejde. A nejen proto, že by vědomě vysušil jeden z pramínků, ze kterých se skládá v duši prostého člověka důvěra a naděje.

Prošel do druhého pokoje, kde ležela osamocená mladá žena, sestra klapala pantoflemi za ním.

"Jak jí je?" zeptal se přes rameno.

"Horečka už klesla. Má teď sedmatřicet tři. Ráno snědla i polívku."

Pokýval hlavou, odhrnul přikrývku i obklad, nacucaný tmavou tekutinou, a odhalil velkou hnisající jizvu na břiše.

"No vidíte, už je to lepší," usmál se na pacientku, která mu úsměv unaveně opětovala. Vrásky jí prohloubil boj s bolestí, který zjevně už delší dobu vedla. Zasténala, i když se Jan rány jenom jemně dotkl.

"Za tenhle žlučník by měl jít někdo sedět. Idiot s diplomem je pořád jen idiot," pokýval hlavou Jan a opatrné ránu zase zakryl. "Pokračujte s heřmánkem a kontryhelem," utrousil přes rameno k sestře, když vycházel z místnosti.

Fronta se klikatila ulicí od vrat vily až na konec ulice, kde se za střechami chalup už v postupně světlajícím nebi černala silueta kulaté hradní věže. V přicházejícím svítání vypadala nepřístupně a ponuře. Nejspíš přesně tak, jak si v polovině 14. století místosudí Jenčík z Janovic přál, aby odpuzovala případné útočníky, když tady budoval svůj vodní hrad.

Vesnička se přilepila pod jeho ochranná křídla jako podhradí, na dohled od Brandýsa a na půl dne chůze od Prahy, trýzněná neustálými změnami pánů, dokud hrad poslední z jeho obyvatel Jan Dobřichovský z Dobřichova nepropil a ten nepropadl české komoře, která ho připojila k brandýskému panství. Hrad dostal poslední ránu z milosti ve třicetileté válce, kdy ho vojska švédského generála Banéra vypálila a spolu s ním vydrancovala i přilehlé domy a chalupy.

Jan usrkával ze svého oblíbeného kafáče s ulomeným ouškem ranní čaj a sledoval oknem starého domovníka, jak toho klikatého živého hada rovná a umravňuje, jak rozdává lidem čísla a kontroluje jim malé lahvičky. Jan nemusel ani odezírat, aby mu bylo jasné, co právě domovník říká.

"Moč, prosím. Další. Ukažte mi lahvičku. Tak. Netlačte se! Nic neurychlíte! Pane, zpátky do fronty. Kdo předběhne, půjde až na konec. Rozumíte?"

U jedné dámy se zarazil, papírek s číslem zůstal viset v jeho ruce na půl cesty.

"Utřete se, prosím."

"Cože?"

"Utřete si tu pusu. Pan Mikolášek nesnáší nalíčený ženský."

"Ale já… přijela jsem ve čtyři! Až z Chebu!"

"Jak chcete, madam. Ale já vám říkám, že vás vyhodí." Počkal, až si žena otře rtěnku, a pak jí vrazil teprve do ruky lísteček. "Dvě sedmičky. No vidíte, máte šťastný číslo," mrknul na ni povzbudivě.

"Další! Zahradou až k domu, dveře čekárny jsou otevřený! Čekáte, dokud nezavolají vaše číslo. Tak prosím!" vyvolával. Zarazil se až u muže v klobouku. "Copak nevíte, že lahvička musí být čirá?"

"Nemám jinou," znejistěl muž. Zarudlé oči nasvědčovaly, že taky přijel zdaleka a čeká tu už několik hodin.

Domovník sáhl do brašny, kterou měl zavěšenou na rameni zřejmě právě k tomuto účelu, a podal mu lahvičku. "Támhle se jděte vymočit," kývnul ke kadibudce u vchodu do zahrady. "Dostanu patnáct korun."

"Tolik?" podivil se muž.

"Taky můžete přijet jindy," pokrčil rameny domovník lhostejně.

Jan se odklonil od okna, dopil čaj a sedl si ke stolu. Nemusel se už ani dívat, aby si dokázal naprosto živě představit, co tam stojí za lidi a jak jim je. To před lety, když tohle každodenní představení začínalo, jednou neodolal, vyšel zadem, přes sad a do toho lidského hada se nenápadně vmísil.

Co čekal? Nevěděl. Snad ho jen zajímalo, co si povídají, když tam hodiny takhle trpělivě čekají, někteří tak nemocní, že stojí v té frontě jen s nejvyšším vypětím sil, nebo dokonce sedí na skládacích či rybářských židlích, které si přivezli nebo které jim přinesli příbuzní.

Povídají si o utrpení, které prožívají, o nadějích a beznadějích, jimiž prošli na své většinou dlouhé pouti státními ordinacemi a špitály? Vyměňují si zkušenosti, varují se navzájem? Jestli jsou to plíce, do Sušice určitě nechoďte. Radši do Strakonic. Dám vám kontakt na doktora. Flaška vodky stačí. Mně sice nepomoh, ale aspoň se ke mně choval slušně…

Nebo si povídají o něm? O Janovi? Já slyšela, že dokáže zázraky! Já se zase bojím, že je to jen ňákej vykuk, kterej tahá prachy z ubožáků, co se chytaj poslední naděje! Ne ne! Sousedovi pomoh! Dokonce od raka! Jo? Náš soused u něj byl taky a vrátil se zklamanej. Taky měl za měsíc funus…

Možná se hádají. Musejí být vyčerpaní, ospalí, když někteří museli vstát uprostřed noci, aby tu dlouhou cestu stihli, rozbolavělí vleklým utrpením. Nedivil by se, kdyby byli podráždění, nadávali si, strkali se ve frontě navzájem.

Ano, tohle všechno by Jan čekal, že uslyší, když pronikl do toho nadějí nadrženého davu jak záškodník. Místo toho neslyšel nic. Ve svítání, které se spouštělo na střechy jenštejnských domů jak síť na hladinu moře, stál uprostřed mlčícího lidského hada. Ani slůvko, ani nadávka, jen občas zaúpění, povzdechnutí, omluva. Promiňte, že vám šlapu na nohu. To nic.

Lidské mátohy čekající, až se otevřou dveře od očistce. Už příliš zdeptané bolestí, životem, únavou, houpačkou nadějí a beznadějí. Tak mu najednou to stohlavé stádo připadlo. Odevzdané.

Stádo ovcí, než je naloží.

Vstoupil František, krabice v jeho náruči skleněně zachrastila, když ji postavil na stůl. Svlékl si baloňák, přehodil ho přes židli a otřel si zpocené čelo.

"Tentokrát jen padesát vzorků," kývnul ke krabici.

"To tak málo vybrali?"

"Ne. Ale naše milá paní Rybová ulehla s chřipkou. Takže z Bulovky ani z Thomayerky nestihla vybrat."

"Aspoň začneme dřív ordinovat," povzdechl si Jan a zatáhl závěs na okně, kterým předtím pozoroval lidského hada. Až teď se v závěsu objevil vystřižený otvor, jímž dopadalo světlo přímo na složitou soustavu čoček. Držák je usměrňoval tak, aby spoutaly světlo do úzkého paprsku dopadajícího na tmavou koženku ve středu stolu.

František si mezitím přisunul matně lesklou underwoodku, která připomínala obnaženou soustavou koleček a převodů podobné zařízení, a zasunul do ní papíry proložené kopíráky.

"Můžeme začít," řekl. Zjevně zbytečně, protože Jan už mezitím uchopil první lahvičku, přečetl štítek a začal lahvičku otáčet v proudu koncentrovaného světla.

"Vzorek jedna: muž, 38 let, chronický zánět dolních cest dýchacích," diktoval, zatímco psací stroj se proměnil pod Františkovýma rukama v kulomet s rychlou kadencí. "Užívat směs tři po dobu pěti týdnů. Teplé zábaly a obklady z husího sádla."

Odložil lahvičku a přisunul si do světla další. "Dvojka – žena, 56 let, písek v ledvinách. Užívat směs číslo jedna a pít denně aspoň tři litry vlažné vody s odvarem petržele." Další a další lahvičky z krabice putovaly světelným proudem na opačnou stranu stolu, další a další sekvence úderů zachycovaly útržky vět.

"Kluk, 13 let, výrazný náběh na slepé střevo. Třikrát denně silný vývar z fenyklu, když to nepoleví, okamžitě špitál… Žena, 62 let…" zarazil se a promnul si oči, jako by se nechtěl zmýlit a mohl si prohlédnout pěnící moč ještě lépe. Pak pokýval smutně hlavou.

"Tady už nepomůžeme."

"Co tam mám napsat?" zvedl František oči od psacího stroje.

"Napiš tam, co chceš. Slinivka," dodal Jan tiše.

Stroj se zase rozdrkotal, František musel zvednout hlas, aby ho přehlušil. "Ze vzorku není možné stanovit diagnózu, doporučujeme urychleně navštívit odborného lékaře."

"Umře dřív, než si to přečte…"

František přestal psát, zadíval se na něj. Zkoumavě. Znali se už tak dlouho, že dovedl číst nejen z gest a očí, ale i z tónu hlasu. "Můžu jim říct, že ti dneska není dobře. Všem pomáháš a na sebe nemáš…"

Jan ani nezvedl oči, jen vytáhl z krabice další lahvičku: "Další vzorek… muž, 54 let…"

O hodinu později začal domovník pouštět první pacienty z čekárny. Žena v šátku, kterým se marně snažila spoutat rozčepýřené vlasy, zjevně nevěděla, co s rukama, když si Jan prohlížel ve světelném sloupu její lahvičku. Nakonec si je založila křížem před tělem, jako všichni, kdo si chtějí podvědomě zachovat odstup.

"Trpíte silnými výtoky, že?" řekl Jan, aniž by k ní zvedl oči. "Tak ano, nebo ne?" řekl důrazněji, když jen přikývla.

"Jo," špitla neochotně.

"Dokud se toho nezbavíte, do jinýho stavu nepřijdete," pohlédl na ni Jan až teď, čímž její nervozitu ještě zvýšil.

"Náš pan doktor říkal, že jsem neplodná. Že děti mít nemůžu…" zkusila si upravit pramen vlasů, který jí vyklouzl zpod šátku. Jan se zvedl a vzal ji za ruce. "Jste mladá a silná. Je ve vás spousty života."

Popošel k prosklené skříni a vytáhl z ní mast. "Budete si dělat výplachy z bylin. Tohle mazat dvakrát denně."

Žena zrudla, už nevěděla nejen kam s rukama, ale ani s očima.

"Kam mazat?" špitla.

"Vašemu muži na přirození. Je to směs tymiánu a dubové kůry. Jestli vás nepřestane podvádět, tak se toho dole nezbavíte nikdy. Bylinky si koupíte u sestry v přízemí."

Otočil se k ní zády, aby ji netrápil ještě víc rozpaky, a vyměnil si letmý úsměv s Františkem, který stál u okna a čekal, až bude moci přivést dalšího pacienta.

V jedenáct se fronta rozhoupala neklidem. Rozhoupala ji černá fordka, která se s houkáním klaksonu začala prodírat mezi zdmi zahrady a čekajícím davem až k bráně. Neklid davu jí nedovolil proniknout až k čelu fronty, takže řidič musel vystoupit a otevřít zadní dvířka vyčouhlému mužíčkovi, který z limuzíny vylezl.

"To je Pokorný," šumělo davem jméno známého herce.

"A jak to, že předbíhá?" troufnul si jeden z čekajících pacientů zastavit domovníka, který už spěchal z brány, aby návštěvníka uvedl dovnitř.

"Mistr nepředbíhá," zalovil domovník v kapse a vytáhl lísteček. "Vidíte? Má pětku." Ukázal lísteček davu. "Už měl být dávno na řadě. Kdyby mu zaneprázdnění dovolilo přijet dřív. Že, mistře?" servilně se usmál na dlouhána, který se tlačil za ním k vile a kloboukem naraženým do čela se snažil zakrýt rozpaky.

"To je ale vaše kapsa! Ne mistrova!" zavolal za nimi ještě nespokojený pacient.

"Kuš, chlape!" okřikla ho starší žena v kloboučku, podle ostrosti jazyka nejspíš domovnice. "Buďte rád, že můžete vidět mistra živýho! A takhle zblízka! Že jsem si neřekla o autogram," zakroutila lítostivě hlavou.

"To já zase pani Scheinpflugový jo, když tu byla minule," přitočila se k ní mladší sexy panička a hrdě vytáhla z kabelky kus papíru.

"Počkejte tady, mistře," usadil herce domovník v hale.

"Dáte si kafíčko? Nebo čaj?"

"Čaj bych prosil," pousmál se čahoun, sáhl do kapsy a decentně strčil domovníkovi do dlaně pomačkanou bankovku.

"Jistě," uklonil se domovník servilně. "Manželka přinese i bábovku, mistře." Pak se zarazil. "Vy sem ale vlastně jezdíte s cukrovkou, že?"

"Právě," lítostivě pokýval hlavou mistr. "Radši si dám jen ten čaj."

Jan zatím v ordinaci vyšetřoval tak hřmotného muže, že jeho sádlo vytvářelo na příliš těsné košili plastickou mapu Šumavy.

"Nebolí vás palce u nohou?"

"Ani mi to nepřipomínejte, řeže to jak čert," ulevil si muž.

"Musíte přestat jíst maso."

"Ale já jsem řezník, pane doktore," rozpřáhl ruce vyděšeně tlusťoch, až se mu Šumava na prsou a na břiše přeskupila na Vysočinu.

"Nejsem doktor," zakroutil hlavou Jan. "Ale vím, že každý kousek masa, co spolknete, se vám usadí do kloubů. Máte dnu. Za chvilku prsty neohnete."

"A kdo za mě ochutná tlačenku a jitrnice? Je to moje živnost, pane doktore," zaúpěl muž. Husté obočí mu vytvořilo nad očima složitý hieroglyf. "Chápete, že mě to zničí? A mý kunčafty taky. Kde dostanou po znárodnění poctivou tlačenku, sulc, zabijačkovej guláš?"

"Budete si muset vybrat," pokrčil rameny Jan.

František sklopil oči k řezníkovým nohám, aby nemusel pozorovat jeho oči, které se náhle zalily hlubokým smutkem a také beznadějí. Stála tam napěchovaná síťovka. Mastné skvrny prosakující papírem balíčků jasně napovídaly, jaký úplatek ten chudák přinesl.

Hodiny odbily poledne. Jan dojedl jitrnici a pustil se do jelítka. Na zaujetí, s jakým žvýkal i střívka, bylo znát, že řezník své řemeslo umí. Vychutnával si ten boží dar, chroupal okurčičky, které přinesla ta panímáma od Znojma, a lámal posvátně krajíce chleba s kůrkou na jedné straně bíle posněženou a na druhé rozpraskanou jak ztuhlá láva.

Na protější straně stolu bylo také prostřeno, jen talíř se blýskal prázdnotou. Žena, pro kterou byl určen, stála u okna, rukama si zoufale projížděla prošedivělé vlasy jako hřebenem a její hlas se podobal kňourání týraného kotěte.

"To chceš, abych si klekla? Nebo co mám dělat?"

Jan pečlivě olízal špejli a kývnul k prázdnému talíři. "Klekat se má jen v kostele. Pojď jíst, Johanko. Takovou dobrotu dneska v masně neseženeš."

"Žrádlo mi je ukradený!" vybuchla nečekaně. Pak, jako by zalitovala, že se nechala takhle unést, její hlas zase sklouzl do prosebné kňučivosti. "Ty peníze přece nejsou pro mě! Jsou pro tvoji neteř. Nechtěla se mnou ani jet, jak se tě bojí. Stejně, jako se tě bál Alois, jako se tě bojí všichni…"

Začala plakat, tiše, nevzlykavě. Jako když se otevře kohoutek. "Nechci žádnej dar. Já ti to budu splácet. Přísahám!"

Jan ani nezvedl oči, dál doloval z trosek jelítka poslední zbytky prejtu a zajídal je nadýchaným chlebem. Zdálo se, že ji ani neslyší. Že jídlo je jediné, co ho zajímá. Johana na něj ještě chvilku hleděla, pak vyběhla z místnosti.

"Žádnej brácha. Hajzl. Hajzl bezcitnej to je," drmolila si pro sebe, když se prodírala ven ze zahrady davem, který se naopak tlačil dovnitř a do čekárny.

František ji dohnal hned za brankou. "Paní Johano!

Počkejte!"

Zarazila se, otřela si oči. František sáhl do náprsní kapsy saka a podal jí obálku. "Tohle je pro vás." Vzala od něj nejistě obálku, jak ji letmo otevřela a prohrábla, prsty mokré od slz namočily okraje bankovek.

"To od vás nemůžu přijmout, pane Františku," podala mu ji zpět. "Jste moc hodný. Děkuju."

František vztyčil odmítavě ruce. "Nejsou ode mě. Váš bratr je pro vás připravil už včera."

Johana zvedla překvapeně hlavu k oknu, na okamžik za ním zahlédla mužskou siluetu, ta ale hned zacouvala do příšeří.

"Proč mi to nedal rovnou?" sklopila tázavě oči k Františkovi. "Proč nás musí vždycky tak ponížit?"

Paprsek světla se zlomil o sklo lahvičky, pronikl dovnitř jako šíp a prosvítil pěnivou tekutinu. Jediným zvukem v místnosti bylo vzlykání miminka, které držela v náručí mladá žena. Nemohlo jí být víc než pětatřicet, ale těžký život jí visel na víčkách jak závaží od pendlovek a smutek jí vykroužil v koutcích úst ostré serpentiny. Kdyby se trochu líp oblékla, nepochybně by ji mohli označit za hezkou, nebo dokonce za krásnou. Ale prsa plná mléka jí překrývala sepraná halenka a sukně, neuměle zalátaná na boku, ji usvědčovala z chudoby. Stejně jako punčochy, na nichž prchající oka vytvářela koryta potůčků. Vedle ní stál dětský kočárek a také osmiletý kluk, který téměř nábožně sledoval Jana, jak zkoumá průniky světla močí. Měl stejné rysy jako matka, jen oči zřejmě zdědil po otci. A patrně také hlavu, zapadlou mezi ramena, jako by mu krk někdo zarazil do těla.

Jan zvedl hlavu od lahvičky, podíval se na plačící dítě a pohladil ohnutého kluka po hlavě.

"Narovnej se," žďuchnul ho jemně po zádech. Kluk poslechl, ale bolestivě se přitom zakřenil. Jan se znovu podíval do lahvičky s močí. "Myslím, že to není obrna."

Matka uložila miminko do kočárku, ale jen proto, aby si uvolnila ruce a mohla vytáhnout papíry se záhlavím nemocnice. "Já tady ale mám vyjádření pana primáře."

"Rachitis," řekl Jan a odložil lahvičku na druhou stranu stolu k již prozkoumaným.

"V nemocnici mi tvrdili, že má ty nohy pokroucený od obrny…"

"A já vám říkám, že kluk musí na sluníčko. A na dlouho. Jeďte s ním k moři."

"Vy jste se zbláznil… proboha, promiňte!" vyděsila se, že jí něco tak troufalého uklouzlo. "Kde bych na to vzala, pane Mikolášku. Ani pas nemám. Muže mi zavřeli…" hlas se jí zlomil.

"Do Bulharska ho s pionýry pustí," položil jí ruku chlácholivě na zápěstí. Mimino mezitím ztichlo, když se Jan otočil ke kočárku, zjistil, že nad ním stojí František a dělá na dítě komické ksichtíky. Kývnul k němu. "Můj asistent vám vyplatí zálohu. Kluk tam musí aspoň na měsíc."

Matka poklekla ve snaze Janovi políbit ruku. "Děkuju vám, pane doktore. Jak se vám mám revanšovat? Řekněte si! Řekněte si o cokoli."

František ji prudce zvedl, najednou zčervenal jak rak. "Nechte toho, prosím."

Další pacient byl hřmotný, uctivě si stáhl z hlavy zmijovku a strčil si ji do kapsy dělnického vaťáku.

"Nevydrží to dýl než do švestek," ztišil hlas a naklonil se k Janovi, který zkoumal jeho lahvičku.

"Co myslíte," řekl Jan mechanicky.

"To je přece jasný, ne?" udělal muž spiklenecký ksicht. "Bylo to jasný vod chvíle, kdy Pepa s Klémou zaklepali před pěti lety bačkorama."

František zvedl oči od psacího stroje, ale Jan stále otáčel lahvičku pod svým světelným soustrojím.

"V pravý ledvině máte písek, ale to vás zatím netrápí," recitoval nerušeně, jako by text četl z nějaké knížky.

Dělník se naklonil ještě blíž. "V Moskvě už to bouchlo. Slyšeli jste přece Chruščova na sjezdu, ne? Jenom u nás to trvá dycky dýl. Zatímco v Kremlu už Pepu dávno uložili k ledu, u nás mu teprve stavíme pomník. Víte, jak se mu říká?" uchechtl se a vzápětí si sám odpověděl. "Fronta na maso."

Sám se i zasmál, ale přitom šilhal očima od Jana, který dál seděl k němu zády, k Františkovi, který předstíral, že se mu vzpříčil mezi papíry v psacím stroji kopírák.

"Ale už to taky brzy krachne," navázal a nervózně si přehodil zmijovku z jedné kapsy do druhé. "A vám, posledním soukromníkům, se konečně zase uleví."

"Jste zdravej," otočil se k němu Jan a položil lahvičku k ostatním na opačnou stranu stolu.

"Jak to zdravej?" Mužova tvář se nakrabatila nevěřícným podrážděním. "Myslíte, že bych se sem vláčel, kdybych byl zdravej? Co to pálení v žaludku? To mi ani nedáte žádnej lektvar? Já zaplatim," sáhl do kapsy a vytáhl zbrusu novou bankovku.

"To pálení máte od panáků vodky. Nepijte nalačno," řekl Jan. "Přiveď dalšího," otočil se na Františka.

"No tohle!" protáhl muž nerudně. "Já věděl, že maj recht, když povídali, že jste jen podvodník a žádnej léčitel."

"Až budete příště hrát dělníka, musíte si ten vaťák trochu umazat," neodpustil si Jan, když muž nakročil ke dveřím. "A nadělat mozoly na rukách."

Hudson byl prostorný a silný jako vodní plocha, po které dostal jméno, a František tomuhle velkému americkému vozu rád šlápl na plyn, když se před nimi rozvinul kus rovné silnice.

"Pamatuješ ještě, jak jsme jezdili v hadimršce?" zašilhal očima dozadu, kde Jan pohodlně rozvalený podřimoval. "To už ani není pravda."

"Spousta věcí není pravda," zabručel Jan nečekaně otráveně.

"Co je?" zbystřil František. "Právě jsi pomohl třem ležákům. Každej jinej by byl šťastnej jak blecha, že něco takovýho dokáže."

V duchu ale věděl, na co Jan myslí a co ho tíží. I on měl už delší dobu pocit, že všechno, co tak pracně budovali, co si mysleli, že je navěky, může ze dne na den skončit. Jako když luskne prstem.

Vzpomněl si na paní Gráfovou. Ta noblesní, bohatá vdova, jejíhož muže Jan léčil až do smutného konce, je každoročně zvala na Štědrý večer k sobě domů. Pak onemocněla Janova maminka, musel se za ní na Vánoce vypravit, a paní Gráfová Františkovi několikrát kladla na srdce, ať jede opatrně, aby se sešli aspoň na Silvestra.

Když se na Boží hod vraceli domů, najednou Jan zbledl a zadýchal se zničehonic tak, že František musel zastavit. Deset minut chodili v mrazu a v chumelenici kolem auta, než se zase vzpamatoval a mohli jet dál. Až doma se dozvěděli, že v tutéž dobu paní Gráfovou dostala do spárů mrtvice a už se jí nepustila.

"Nestavíme se aspoň tady na oběd?" utrousil dozadu, když vjížděli do Staré Boleslavi.

Hospoda byla plná nevyvětraného kouře a potu od předchozího večera, číšník nevrlý a jídlo studené.

"Nemohl byste nám ten guláš laskavě aspoň ohřát?" požádal František číšníka tak slušně, jak se jen dokázal přemoci.

"A co takhle bifteček s oblohou? To byste nechtěli?" odtušil číšník na půl úst a otráveně odnesl talíře.

"Teď nám do nich ještě plivnou," ušklíbl se František. Jan seděl nehnutě, zabořený do svých myšlenek, už dlouho ho František neviděl v takhle depresivní náladě.

No né! To ohřívání trvalo nějak dlouho! chtěl podotknout, když se číšník vracel s talíři po pěti minutách. Místo toho ale nechápavě zíral na dva zeleninou nazdobené skutečné bifteky.

"To si vyřiďte s kuchařem," kývl číšník k lítačkám do kuchyně. Bylo zřejmé, že kdyby záleželo na něm, měli by na talířích kromě ohřátého guláše opravdu plivanec.

Kuchař si k nim přišel sednout, až když dojedli. Třicátník s plachým úsměvem.

"Vy si na mě nepamatujete, pane Mikolášku?" A když viděl, že přivedl starého muže do rozpaků, zasmál se naplno. "Oživil jste mě, když už jsem byl mrtvej. To si musíte pamatovat!"

"Jistě," rozvzpomínal se Jan. "Chytil jste tenkrát úžeh nebo něco takového, že?"

"Jo, jo," přikyvoval radostně kuchař. "Celej jsem prej otek. A když vás přivolali, už jsem nedejchal. Hlína mě prej zachránila!"

"Hlína?" nechápal František.

"Jo, hlína," smál se kuchař. "Nemám pravdu?" otočil se trochu nejistě k Janovi.

"Napadlo mě tenkrát smíchat hlínu s octem a žitnou moukou a celého jsem do toho prostěradlem tohohle mladíka zabalil," vysvětloval Jan Františkovi. Jeho oči už ožily, i úsměv se mu objevil na rtech. "Za půl hodiny se prostěradlo zapařilo, za hodinu jsem ho zabalil už jen do prostěradla napuštěného slanou vodou a octem – a za dvě hodiny jste poprvé promluvil," otočil se k mladíkovi, který stále nadšeně přikyvoval.

"Prej jste mi i propichoval nějaký boule?"

"Ty se vyvalily na zádech po tom prvním zábalu. Musel jsem je propíchnout. Šel z nich ven hnis."

"No vidíte – a táta už prej volal velebníčka!" rozesmál se šťastně mladík. Shrábl prázdné talíře. "Ještěže jsme s nima už skončili."

"S kým?" zpozorněl Jan.

"No přece s velebníčkama. Se všema těma černoprdelníkama. K čemu jsou? K ničemu."

Jan na něj nevěřícně zíral. "Já taky věřím," řekl pak tiše.

Kuchař se zarazil. "Vy? Sám jste se přesvědčil, že jsou k ničemu. Mně jste taky pomoh vy, a ne on."

"Já vás nezachránil," řekl Jan, oči stále upřené na mladíka, který stál před ním, ruce s talíři napůl rozpažené jak Kristus v Janově zahradě.

"Jak to, že ne vy?"

"Zachránil vás dar, který mám. A ten jsem nedostal jen tak."

Chvilku na sebe dál hleděli, pak mladík potřásl hlavou. "No… když chcete dál žít v tom bludu…" Otočil se a bez pozdravu vykročil ke kuchyni.

Hladina rybníka měnila s přicházejícím podvečerem barvu podle klesajícího slunce, ze zlatava až do zarudlého žloutku, vážky kličkovaly tiše a důstojně mezi doutníky rákosí. Žáby se ještě ozývaly sporadicky, jako když vánek sem tam pohne starými dveřmi v zarezavělých pantech, zato komáří orchestr s přicházejícím soumrakem zesílil.

Janovi to ale nevadilo. Ulehl na chvilku do trávy pod vrbičkami, aby si vychutnal tu klidnou podvečerní chvíli, snažil se převést v mysli ty přízemní věci na vznešené. Třeba může-li opravdu rozhodnutí mravence – nebo komára – pohnout hvězdami, jak tvrdí Buddha.

Buddha pronesl víc věcí a s většinou z nich Jan bezvýhradně souhlasil. I když uctíval úplně jiné svaté.

Například Buddhova věta: Ničí čin se neztrácí, zpět k svému pánu se vrací…

Dostal se k ní teprve nedávno, a tím víc ho překvapilo, že vlastně podle ní žije celý život. Žije bylo ale silné slovo. Často člověk nemá na výběr. Anebo má na výběr mezi tak strašnými alternativami, že ani jednu nechce.

Kdo řekl, že je třeba někdy vybrat menší zlo? Buddha určitě ne. Ten věděl, že někdy jsou všechna zla tak strašná, že vlastně ani žádné menší neexistuje…

Jenže měl pravdu i s tím mravencem a hvězdami? Mravenci mohou změnit život zase jen mravencům. To se Jan už naučil. A hlavně se s tím naučil žít.

Století, které začalo tak děsivou válkou a pokračovalo po krátké pauze další, ještě děsivější, ani mravencům nedávalo jinou možnost než plnit své mravenčí úkoly, mravenčí úděl, pokud chtěli přežít. A jediné, čím se mohli aspoň trochu pozvednout nad svou bezmoc, bylo plnit ten úkol obětavě. I pro jiné mravence. Pro celé mravenčí společenství.

Rád občas takhle v duchu filozofoval. Bylo to sice neúčelné, jalové, ale dávalo mu to příjemný pocit, že tím vyrovnává tu každodenní rutinní činnost, opřenou o věci velmi přízemní a ryze praktické.

Dnes mu to ale nějak nešlo. Rybník mu teď naopak připomínal, jak se komunisté, kteří ovládli národní výbor, rozhodli loni vybudovat ve vsi kluziště. Nebylo proč. Rybník každou zimu zamrzal a děti i dospělí se na něm na bruslích vyřádili dostatečně. Jenže teď už se čím dál tím víc věcí nedělo účelně, protože by prostě byly potřeba. Teď už vládly kampaně. A protože se do budování kluzišť pustily všechny obce v okolí, Jenštejn přece nemohl zůstat pozadu. Na rybníce bruslí jen zpátečníci. Moderní mládež hraje hokej na stadionu. Se skutečnými mantinely a umělým osvětlením.

Na první akci Zet se ale dostavilo jen dvanáct lidí, takže ta další už přišla befelem. Z každé rodiny někdo. I u Jana zazvonili. Prý proč od nich nikdo na brigádu nejde.

"Já bych byl špatný brigádník ve svých letech," vysvětloval těm mladým, nadšeným svazákům. "A můj asistent nebo pan domovník s manželkou na tom nejsou se zdravím o nic líp."

Jenže dál dotírali, byli i nepříjemní. Tak jim řekl to, co jim vlastně říct nechtěl. Že dal Sokolům na ten stadion už předtím sto tisíc. Takže bez jeho peněz by neměli brigádníci z čeho stavět.

Stejně to kluziště Pánbůh nechtěl. Když ho pak v zimě s velkou slávou začali kropit, dělaly se pořád pod ledem takové vzduchové kapsy, že se na něm nakonec stejně bruslit nedalo a mládež se zase postaru přesunula sem na rybník. Nikdo si totiž nedal práci zjistit, že kluziště postavili na vyschlém dně starého rybníka, ze kterého se terénními úpravami začal uvolňovat metan.

Podivná pachuť. Ta Janovi z celé té záležitosti zbyla. Že usnul, si uvědomil, až když ho probudily zvuky kytary. Někde opodál na břehu, za hradbou trávy a rákosí, zněly mladé hlasy, mužské i ženské, a drnčela špatně naladěná kytara. Čekal nějakou budovatelskou píseň, něco o práci, která je matkou pokroku, nebo o vranách, co se už napásly naší muky. Místo toho ale ty mladé hlasy zpívaly něco, co už neslyšel léta.

"… teskně hučí Niagára, teskně hučí do noci, komu vášeň v srdci hárá, tomu není pomoci…"

Copak se takovéhle písně ještě vůbec smí zpívat? Anebo je zpívají nějací staří trampové? Potají? Tady, u Labe, protože jejich tradiční osady jsou neustále pod dohledem?

"… na západ je cesta dlouhá, žalostná je moje touha. Holá holá hou, holá holá holá hou…"

Posunul se nenápadně blíž. Za tohle by mohl zpěvák vyfasovat klidně pět let. Dává přece jasně najevo svou touhu emigrovat.

"Západ volá! A já nemohu spát!"

Teď už zpěváka mezi lehce se pohupujícím rákosím zahlédl. Žádný starý tramp. Mladík s vlnitými vlasy kolem tváří jako Julius Fučík nebo Pavel Kohout. Jen modrá košile mu chyběla. Místo toho si tiskl kytaru ke kostkované flanelce a lovil očima slova z ohmataného zpěvníku na kolenou. Dvě dívky v tričkách do V, jejichž průramky odhalovaly sem tam lesklou podprsenku, mu přizvukovaly, další mladík, opřený o loket, žvýkal znuděně stébla trávy.

"Zazpívej i tamtu," řekl, když mladík s kytarou dohrál.

"Kterou?"

"No přece tamtu."

"Láďa myslí tu, co ve zpěvníku tvýho táty není," přidala se brunetka s mašlí ve vyčesaných vlasech.

"Neblázni. Tu tady nemůžu hrát," vyděsil se kytarista.

"Proč ne? Dyť tu nikdo není," připojila se blondýnka.

"Právě jen tady si můžeme volně zazpívat," zasmál se mladík se stéblem mezi zuby.

Kytarista se rozhlédl na všechny strany, Jan se na okamžik lekl, že zahlédne přes rákosí i jeho, a pak začal hrát a zpívat, prsty na hmatníku zkroucené do gé, dé a cé.

"Lavice, pávice, postel, jak se to rýmuje. Lavice je tvrdá, pávice je hrdá a v posteli se narodil spisovatel Drda… Tak se to rýmuje…"

Mládež se rozchechtala průzračnému dvojsmyslu, brunetka se dokonce skácela naznak, ňadra se jí otřásala hysterickým vzrušením ze zakázaného ovoce jak hromádky, jimiž se dobývají synchronizovaně na povrch dva krtci. Kytaristovi to zjevně dělalo dobře. Proto se ani nezastavil a s lišáckým výrazem pokračoval.

"… Londýn, Vídeň, Moskva, jak se to rýmuje. V Londýně maj whisky, ve Vídni zase řízky. A v Moskvě maj hovno, tak se to rýmuje…"

Tentokrát srazil záchvat smíchu do trávy celou čtveřici. Smáli se uvolněně, čistě, do stejně čistého nebe. I Jan, přestože to sprosté slovo mu na okamžik vyrazilo dech, měl pocit zvláštní čistoty, když se od nich odplížil dostatečně daleko, aby se mohl postavit na nohy a vykročit k Jenštejnu.

Třeba sice rozhodnutí mravence nemůže pohnout hvězdami, ale může změnit náladu lidí, kteří pak hvězdami pohnou, napadlo ho.

Ráno propustil selku, kterou dva dny sužovala taková horečka, že sestra nestačila vyměňovat mokrá prostěradla. Zábaly na ráně od vidlí, na něž neopatrně šlápla, vyléčily zánět a teploměr už zase ukazoval jen maličko přes sedmatřicet.

Než domovník otevřel bránu a lidský had se vplazil zčásti do zahrady, zčásti do čekárny v přístavku, analyzoval Jan padesát vzorků, které přivezl pošťák. U řady z nich byly vložené lístečky s pozdravy a poznámkami od lékařů. Jana potěšilo, že jich přibývá. Bylo sice absurdní, že se na něj obracejí ti, kteří by jím měli nejvíc pohrdat, ale o to ta důvěra byla cennější.

Všechno šlo hladce. František bušil do stroje jak plechová dětská slepice zobákem, když ji natáhnou na klíček. Nemuseli si vymýšlet žádné neurčité formulace, aby odvedli pozornost od smrti, která si už brousí kosu, samé běžné neduhy, vyléčitelné čaji a obklady. Jan se dokonce přistihl, že si brouká tu písničku o Londýnu, Vídni a Moskvě, když František přiváděl prvního pacienta.

I paní Šrámková z Červeného kříže byla tentokrát veselá, tváře jí hořely, jak z autobusu spěchala.

"Tak kolikpak vděčnosti nám tu vaši pacienti nechali?" hlaholila, když pracně hledala v kabelce klíče ke schránce připevněné zevnitř na bráně. "Nepůjčil byste mi klíče?" obrátila nevinné, bledě modré oči k Františkovi, který jí asistoval.

"Paní Šrámková, vy přece víte, že my od téhle schránky klíče nemáme," pokáral ji mírně František a podržel jí tašku, aby ji mohla pořádně prohrabat.

"A není to panu Mikoláškovi líto?" našla konečně Šrámková klíče a odemkla schránku. Uvnitř ležely zmuchlané bankovky i mince. "Ti pacienti sem ty peníze házejí přece proto, že on je vyléčil."

"Proč by mu to mělo být líto," zakroutil hlavou František a rovnal bankovky, zatímco Šrámková počítala mince. "Za ty peníze přece pojedou děti do ozdravovny v Hovorkovicích, ne? Nebo se už regule změnily a spolknou to papaláši?"

"Ne, ne. To bychom u nás nedovolili," počítala spokojeně Šrámková úlovek. "U nás ještě panuje demokracie. No – lidová," dodala rychle, když se její pohled střetl s Františkovým.

Dusno vnesl do domu až třetí odpolední pacient. Předčasně zestárlý pětačtyřicátník s pohaslýma očima a olysalou hlavou, na níž se čepýřily zbytky vlasů jak nepoddajné ostrůvky. Vbelhal se do ordinace kolébavě, o holi, jako kachna, a lahvičku ani nebylo třeba zkoumat, aby bylo jasné, že obsah není v pořádku. Kafíčko, říkali Jan s Františkem familiárně takové moči.

"Co to máte s ledvinami?" zdvihl Jan oči k pacientovi, když ji přesto prozkoumal.

"Úraz," řekl muž suše a odhalil tak posledních pár zubů, kvůli nimž šišlal. "Myslel jsem spíš, že mi řeknete, co s tím."

"Tady žádná moje medicína nezabere," zakroutil hlavou Jan. "Musíte do špitálu."

"Tam už jsem byl," povzdechl si muž.

"A co vám předepsali?"

"Tohle," řekl pacient a ukázal Janovi hnědou lahvičku, v níž zachrastily pilulky.

"To vám ale nepomůže," řekl Jan, když prozkoumal štítek.

"To jsem taky zjistil," poprvé se muž usmál, jako by ho to pobavilo. "Proto jsem tady."

"Budeme pána muset hospitalizovat," otočil se Jan na Františka. "Aspoň na týden."

"Já ale nevím, jestli děláte dobře," řekl pomalu muž.

"My?" nechápal Jan.

"Jo. Vy. Ve špitále mě pan doktor taky chtěl nejdřív hospitalizovat. Ale když viděl mý nohy, radši mě poslal domů s těmahle práškama."

"Nohy?" sklopil Jan automaticky oči k nohám pacienta. "Co s tím maj společnýho nohy? Tam jsem žádnej zánět neviděl," kývl hlavou k lahvičce s močí.

"Nohy – spíš chodidla," pokrčil rameny muž a přistrčil si židli. "Můžu?" A když Jan přikývl, sedl si, vyzul jednu polobotku, stáhl si ponožku a zvedl nohu proti Janovi.

"Proboha, co to je?" neudržel se Jan. I František obešel stůl a naklonil se, aby viděl pacientovo chodidlo. Napříč bosou šlapkou se křížily nedávno zhojené pruhy, připomínaly složitý hieroglyf spletený z desítek znaků.

"Trochu si mě podali," řekl muž a začal si zase natahovat ponožku. "Víte kde asi."

"A ty ledviny – to máte taky odtamtud?" hlesl Jan.

"Taky. Přes ty mě vzali bejčákem nejdřív," přikývl chlap a zavázal si botu.

"Co jste proved?" ozval se František.

"Přeložil jsem pár článků z Timesů, který sem někdo propašoval" usmál se smutně muž. "Jen tak. Pro známý. Já jsem totiž původně profesor angličtiny," posměšně se uklonil.

"To proto vás v nemocnici odmítli," Janův hlas ztvrdnul.

"Oficiálně ne. Ale mně to bylo jasný. Nikdo nechce mít malér. Přestože mě po třech měsících propustili a z ničeho neobvinili. Zatím," nezapomněl profesorsky zdvihnout ukazováček. Pak se ztěžka zvedl o holi, na bolestném úšklebku a tichém zasténání bylo vidět, že druhé chodidlo na tom není líp.

"Takže když mě odmítnete i vy, zlobit se nebudu. Jen jsem považoval za nutný vás varovat."

"My vás ale neodmítnem, pane…"

"Holub. Doktor Holub."

"… pane doktore," řekl Jan. Koutkem oka postřehl, že se Františkův výraz změnil, jako by sám jeho asistent chtěl něco dodat, ale nespouštěl oči z profesora. "Zítra k nám můžete nastoupit."

"To myslíte vážně?" Holub se usmál, tentokrát nejen ústy, ale i očima a vráskami kolem nich.

"Vážně."

"A může to pár dní počkat?"

"To záleží na vás."

"Já totiž pozejtří poprvé uvidím svou vnučku. Dcera ji přiveze z Ostravy. A já jsem si přehodil v kravíně směnu."

"Vy teď pracujete v kravíně?" neudržel se František.

"A kde jinde bych sehnal práci?" skoro se zasmál Holub, jak celý pookřál. "V dolech mě naštěstí v tomhle stavu nevzali."

"Počkej," zarazil Jan Františka, když profesora Holuba vypustil a chystal se zavolat na domovníka, aby přivedl dalšího. "Něco jsi chtěl říct, ne?"

Dívali se na sebe, pak František sklopil oči a nakročil zpátky ke dveřím. "Ty víš co."

"Tak to neříkej. Jo?" řekl Jan a čekal, dokud František nepřikývne.

Když si sedal ke stolu s další lahvičkou, už se mu zpívat nechtělo.

Slunce si už začalo hrát na schovávanou s věží bývalého vodního hradu, když před dům vylezl domovník a zacinkal na velký zvonec.

"Tak panstvo! Je mi líto! Pro dnešek končíme!" Ozvaly se reptavé hlasy z fronty, která od rána přibývala stejně rychle, jako na druhém konci ubývala.

"To přece nejde! Čekáme tu pátou hodinu!"

"Přijeli jsme až z Budějic! A děti ani nejedly, abysme nepropásli pořadí!"

"Já s tím nic nenadělám," začal domovník výmluvně zavírat bránu, takže nerozhodný dav neochotně couval ze zahrady. "Pan doktor si taky musí odpočinout. Kdo z vás má pracovní dobu tak dlouhou jako on? No?"

Někteří otráveně vykročili k nádraží a k autobusu, řada z nich belhavě, o holích nebo s oporou někoho blízkého, další ještě chvilku zevlovali před plotem, jako by čekali, zda třeba Jan náhodou nevyjde, a oni ho neumluví, aby je vyšetřil.

"Jsem tu už potřetí! A dycky to takhle dopadne!" rozčiloval se muž na invalidním vozíku, kterého mladá žena přikrývala dekou. "Jedem, tatí," uchopila madla vozíku a otočila ho zády k domu. "Musíme holt příště vyrazit dřív."

"A nechcete přespat?" přitočila se k nim růžolící družstevnice z dolního konce vsi, která pravidelně předstírala, že jde touhle dobou kolem od autobusu. "My máme v chalupě pokojíček. I snídani vám udělám. A ráno tu budete mezi prvníma."

Zase tam je, pomyslel si domovník, když zahlédl přes rozpouštějící se dav tmavou siluetu auta zaparkovaného za zdí statku napříč přes ulici.

"Tady je sto kusů," předával František u vrátek muži v kožené bundě krabici, cinkající prázdnými lahvičkami. "Další budu mít ve středu."

Muž upevnil krabici na nosič bicyklu a sáhl do záňadří pro šrajtofli. "Cena stejná?"

"Jistě," přikývl František a vzal od muže peníze. Jak sledoval odjíždějící bicykl, ani jemu neušel tmavý sedan, vyčuhující zpoza zdi statku. Kdo je uvnitř, neviděl, ale cigareta, která zažhnula na předním sedadle, jasně naznačovala, že prázdné to auto není.

František otevřel schránku na vratech a vybral z ní noviny. Rudé právo bylo na okrajích celé zvarhánkovatělé a potrhané, jak jeho velký formát přesahoval rozměry schránky, ale článek, který Františka při letmé prohlídce novin zaujal, šel přečíst docela dobře.

Vrátil se k němu až o dvě hodiny později, když osazenstvo vily končilo večeři u velkého stolu v hale. Domovník a jeho žena odnášeli prázdné talíře, sestra jim pomáhala se sklenkami a příbory, Jan listoval v nějaké staré knize plné obrázků rostlin a německých názvů. František si přisunul noviny a otevřel je jakoby mimochodem. Zvedl udiveně obočí.

"No né, deset neuvěřitelných kapitol o šarlatánovi…" zadíval se na Jana, ale ten dál hleděl do knihy, jako by ho nevnímal.

František sklopil oči zpět k článku. "Navštívili jsme ordinaci rádoby slavného věštce z moči Jana Mikoláška z Jenštejna. Místo moči jsme si však připravili zvětralé pivo a ejhle, za necelých pětatřicet korun jsme dostali diagnózu: krupice na střevech! Máme čtrnáct dnů dodržovat dietu a vyhýbat se hruškám! Pan Mikolášek má i v dnešní době přepychovou vilu, limuzínu, pět zaměstnanců a nesmírné štěstí…"

"To už stačí," zarazil ho Jan. Zavřel knihu, přešel ke gramofonu a položil na desku, která už měla nejlepší léta za sebou, ramínko s jehlou. Fialu zaplavily lehce křaplavé hlasy Voskovce a Wericha.

"Lidi na lidi jsou jako saně, člověk na člověka jako kat, podívejte se na ně…"

Všichni strnuli, jako by do pokoje otevřel někdo dvířka od obrovské lednice a srazil rázem teplotu pokoje i jejich krve na nulu. Dál vykonávali své běžné činnosti, ale pokradmu pošilhávali po Janovi, který stál nad gramofonem, zády k nim. Nedalo se odhadnout, na co myslí nebo jak se tváří.

První narušil ticho František, který opět zachrastil novinami: "… nezdá se vám, že je na čase udělat poslední tečku za případem podvodníka Mikoláška?"

"Řekl jsem, že to stačí!" Tentokrát zazněl Janův hlas pevněji, odhodlaněji a taky hlasitěji. Dokonce se otočil do místnosti a přejížděl přítomné pohledem, který u něj často neviděli. "Nikdo sem žádný pivo nepřines. A krupice na střevech? Co to je za diagnózu?"

Kývnul k Františkovi, který stále seděl s otevřenými novinami jako s podivným vějířem. "Zapal s nima v kotli. Nebo je dejte na podlahu, až budete vytírat, paní Vlášková," otočil se k hospodyni.

"Stojí tam už potřetí," ozval se nečekaně domovník a kývnul k oknům, jako by i přes záclony mohli uvidět tmavou siluetu auta.

"Na ulici může parkovat, kdo chce," ušklíbl se Jan.

"Jenže ty víš, že to není jen tak někdo," řekl František.

"Víte, kdo jezdí v černejch sedanech," dodal domovník ustrašeně.

"Taky ale v tatraplánech a ve volhách. A nic takovýho tam nestojí," mávl rukou Jan. Přešel ke stolu, vzal knihu a nakročil ke dveřím. Každým pohybem dával najevo, že tahle debata pro něj skončila, že se nehodlá zabývat malichernostmi.

Tma byla neprostupná a hustá jak krém na boty. Až na sem tam osamělé štěknutí psa panovalo v zahradě vily absolutní ticho. Ve větvích stromů, které Jan sám vysázel, když tenhle rozlehlý pozemek před třinácti lety koupil, se nepohnul lísteček, kaplička, kterou Jan nechal postavit vedle mísírny bylinek, se světlala ve tmě jak mlžný duch.

Přesto František nemohl usnout. Stál u otevřeného okna, přes ramena přehozený ručník proti komárům i proti chladu, a pokradmu bafal z cigarety ukryté v dlani.

Jan by mu nejspíš nic neřekl, kdyby ho přistihl, že kouří, ale podíval by se. A František ten pohled už párkrát zažil. Nestál o to, aby mu musel zase čelit.

Vlastně se dnes nic nestalo. Nepohybliví pacienti, které objížděli po blízkých i vzdálenějších vesnicích, byli stejní jako obvykle – to znamená plačtiví, naříkaví i odevzdaní, ale především neskonale vděční. A když Jan Františkovi řekl, aby zastavil uprostřed luk, bylo to dokonce příjemné zpestření téhle pravidelné kalvárie.

"Necháš si pár záhonků s bylinkami a dají ti pokoj," pokračoval František tichým, vemlouvavým hlasem.

"Moje řeč, vašnosti," přidal se domovník. "Dyť to nemáte zapotřebí nechat se špiclovat…"

"Špicluje ten, kdo se bojí," pohlédl mu Jan zpříma do očí. "Chce dosáhnout toho, aby se ten, koho špicluje, taky bál. Já to ale nebudu. Já ne. A vy se rozhodněte sami, jestli chcete zůstat. U šarlatána."

Poslední slovo pronesl, jak kdyby se dotýkal jedovatého hada.

"Proč se tak bojíš penze?" řekl František. Jan se na okamžik zastavil, jako by ta slova byla hřebíky, kterými mu někdo přibil nohy k podlaze.

Vytáhli z kufru auta deku, lehli si na chvilku na mez do stínu dubů, které lemovaly silnici, vychutnávali si vůni, kterou slunce ždímalo ze zrajících lánů i z lučního kvítí. Jan pozoroval mraky, porcující postupně modrou oblohu, a František si dokonce dovolil jednu cigaretu. Cítil, že teď ho Jan žádným nepříjemným pohledem nezkropí.

"Máme už jen dvě adresy," osmělil se po chvíli. "Co kdybysme se pak stavili na večeři v Brandýse. Tam jsi přece pomohl tomu číšníkovi od chronického zánětu spojivek." "Nemáme dvě adresy," řekl Jan tiše a dál sledoval mraky, které se přeskupily v roztrhaná ledovcová pole. "Pojedeme rovnou na tu druhou."

"Proč? Existuje snad nějaký důvod, o kterém nevím?" otočil se k němu František. Z pohledu vleže se zdálo, že se Jan každou chvíli odkutálí kamsi do ztracena, mezi kopretiny, chrpy a šalvěj. Momentálně mnul v prstech list jitrocele a téměř nábožně k němu čichal.

"Řekl jsem, že pojedeme nejdřív na tu druhou," zakroutil hlavou Jan.

"Co to má být?" vykulil oči František, když dojeli o půl hodiny později na uvedenou adresu. "Asi si někdo spletl číslo baráku."

"Nespletl," ušklíbl se Jan.

"Přece mě nechceš přesvědčovat, že tady na nás čeká nějakej invalida?" rozčílil se František a kývnul k domu, na jehož přízemních oknech se černaly mříže a nade dveřmi cedule s velkým nápisem MÍSTNÍ ODDĚLENÍ SBORU NÁRODNÍ BEZPEČNOSTI.

"Třeba ano," cukl rameny Jan a jeho hlas zněl zároveň výsměšně i vztekle. "Chceš se jít zeptat, kdo si nás objednal?" Jeho otázka ale zněla spíš jako odpověď.

Nakonec odtamtud odjeli, aniž by vystoupili z vozu, a večeřeli jako obvykle u velkého stolu v hale se sestřičkou, domovníkem a jeho manželkou. A František se od chvíle, kdy zastavili před tou četnickou stanicí, nemohl zbavit nepříjemného pocitu. Jako když vás nenápadně začíná bolet zub. Ještě nevíte přesně, proč jste neklidní, nevrlí, nervózní, ale cítíte, že se děje něco špatného, co bude sílit.

Típnul zbytek cigarety, zavřel okno a zahrabal se zase do peřin. Nestihl ani zhasnout lampičku, když se ozvalo zaťukání na domovní dveře. Tiché, opakované.

Jestli někdo je tam dole, musel přijít zadem, přes park. Musel znát klikatou pěšinku, zarostlou místy maliním, s nástrahami sem tam vyvrácených dlaždic. Občas je takhle v noci probudil některý ze sousedů, že dítě usedavě pláče a žhne horečkou. Jana ale kvůli tomu František nikdy nebudil. Sám uměl rozeznat, co se děje, dát prášek, aby pacient, ať už malý nebo velký, vydržel do rána, kdy otevře normální středisko.

Sousedi ale bouchali hlučně, snažili se někoho v domě probudit. Kdežto tenhle člověk ťukal znovu a znovu pokradmu. Jako by nechtěl, aby ho slyšel ještě někdo jiný na ulici.

Kdo to může být, když soused to není, a přitom pronikl až do zahrady? Nepříjemný pocit z pozdního odpoledne se zase vrátil.

František otevřel druhé okno, které vedlo do průčelí domu, a naklonil se přes parapet. U vchodových dveří opravdu někdo stál. Chlap. A ne zrovna věchýtek.

"Co chcete?" zavolal dolů.

"Potřebuju mluvit s panem Mikoláškem. Nutně," odpověděl mu hluboký baryton.

"Jestli potřebujete pomoc, přijďte ráno. Teď ho budit nebudu."

"Já nic nepotřebuju. On potřebuje pomoc. Proto jsem tady."

Za tři minuty už František třásl Janem. "Jane! Jane! Probuď se!"

"Co je? Co se děje?" otevřel Jan zmateně oči.

"Je tady někdo z ministerstva. Čeká v hale."

Muž, který čekal pod schody, nebyl o nic méně rozespalý než Jan. V ruce žmoulal klobouk, zánovní aktovka ležela na židli. Brýle s kovovými obroučkami házely odlesky po obrazech s přírodními motivy, jimiž byla hala vyzdobená.

"Co si přejete?" zeptal se Jan. Sotva si stihl navléci přes pyžamo župan, šedivé vlasy mu stály v rozcuchaných ostrůvcích kolem hlavy. V protisvětle stojací lampy, která jako jediná osvětlovala prostor, vypadaly jako zubatá svatozář.

"Vy si mě nepamatujete," řekl muž nejistě. Znělo to spíš jako otázka, které chybí otazníkový vývrut na konci.

"Odkud bych měl?"

"Byl jsem u vás…"

"Denně tu máme dvě stovky pacientů."

"Mrázek…"

Muž přeložil klobouk z ruky do ruky a sledoval téměř zkoumavě, jak Jan vyhání z očí zbytky spánku, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Dokonce sundal brýle, aby mu to usnadnil. Přestože mohl mít ke dvěma metrům, vypadal bez nich najednou bezmocně. Jako všichni krátkozrací.

"… ledviny?"

"Akutní selhání. V jednapadesátým," usmál se muž spokojeně a znovu si brýle nasadil. "Poslal jste mě rovnou pod kudlu. Zůstat doma, prdím do hlíny."

Jan se naopak zamračil, jako by měl už toho nočního vyrušení dost. "Já vám pořád nerozumím."

Muž se rozhlédl, jako by se chtěl ujistit, že v místnosti opravdu není nikdo další kromě něj, Jana a Františka, který zůstal stát pod schodištěm, před velkým obrazem sedláka na sekačce zapřažené za koně. Přistoupil k Janovi blíž.

"Měl byste zmizet, pane Mikolášku. A rychle. Můžu vám sehnat pas," ztišil hlas tak, že mu nebylo skoro rozumět.

"Já? Proč bych někam utíkal?"

"Státní bezpečnost už zahájila vyšetřování vaší osoby."

"To je nesmysl! Mám velmi dobré vztahy s ministerstvem zdravotnictví. I vnitra. Léčil jsem prezidenta Zápotockého…"

Tentokrát muž ztratil ostražitost, jeho hluboký hlas se rozezněl halou naplno. Jako by intenzitou hlasu chtěl dodat na důrazu sdělení.

"Prezident je po smrti! Žádný dobrý vztahy tam už nemáte."

"Zažádal jsem si o znárodnění. Nechci stát v cestě vývoji…"

"Máte v cizině spoustu přátel!" přerušil ho muž. "Utečte, dokud je čas!"

Na okamžik se zdálo, jako by ti dva muži mluvili paralelně v různých situacích a na různých místech, takže se nemohou navzájem slyšet.

"… můžu dojíždět na středisko," pokračoval Jan.

"Vy mě nechápete!" vyhrknul muž, teď už skoro zoufale. "Myslíte, že bych se sem takhle vláčel uprostřed noci? Že bych čekal, kdy už sledce skončí šichta? Že bych riskoval vlastní existenci, kdyby vám opravdu nehrozilo nebezpečí?"

"Ne! Vy nechápete mě!" přerušil ho se stejnou prudkostí Jan. "Lidi mě tu potřebují."

Na okamžik na sebe beze slova zírali. Pak muž pokýval hlavou, až brýle rozhodily po temných zákoutích a stropu celé souhvězdí, a sáhl po aktovce.

"No, jak chcete. Každopádně – teď jsme srovnaný."

Rezignovaně si narazil klobouk a kývl na Františka. Oba nakročili ke dveřím.

Jan hleděl za nimi, dokud dveře nezaklaply, pak si ztěžka sedl na židli, kde předtím ležela aktovka.

Jeho pohled už nebyl rozespalý. Byl prázdný jak hrad, z něhož se vytrácejí podzemním tunelem obránci. Hradby ještě stojí, ale za chvíli už budou k ničemu.

1917

Stísněný sklep. Slamníky podél plesnivých zdí, ze stropu kape. Každou chvíli se ozve dělostřelba, občas granát dopadne tak blízko, že odpadne kus omítky a pocukruje deky, pod nimiž odpočívají vojáci.

Nevzruší je to. Jsou už tak dlouho ve válce, tak otrlí, že jejich strach otupěl, zrohovatěl jako kůže na chodidlech, když příliš dlouho kráčí na boso.

Zvykli si na chlad, nepohodlí, neustálou vlhkost a hlad tak, že je nic z toho nevyruší ze spaní. Naučili se střádat chvilky odpočinku po šestácích. Ví, že stejně o ty úspory dřív nebo později přijdou, až lajtnant zavelí k útoku nebo až budou ustupovat. Celé dny a noci úmorného šlapání v blátě a vichru, nohy odřené do krve od pomačkaných onucí.

Do sklepa zdupe lajtnant, rukou si přidržuje helmu, aby si ji neurazil o nízký strop. Strhne nelítostně deky ze tří nejbližších vojáků.

"Vy tři ven!" řve na ně německy, se silným vídeňským přízvukem, shluky některých souhlásek změkčené téměř až na karikaturu. "Flinty s sebou."

Vojáci rozespale vylézají ze sklepa, Jan poslední. Páska zdravotníka kolem rukávu se mu zachytí o roztříštěné futro, chvilku s ní lomcuje, než je zase volný. Co když to je znamení, napadne ho.

Nemá ale čas zbytečně přemýšlet. Válka jalovému rozjímání nepřeje, dolehne na ně plnou silou, sotva vykročí jako krátký lidský had blátivým zákopem.

Nebe už je kalné, černá ustoupila šedi, ale slunce ještě spí kdesi za obzorem, který zvýrazňují zátarasy z ostnatého drátu. Momentálně sluneční svit nahrazují záblesky, vyskakující přes horizont jako pružné, rychle pohasínající mičudy. A výbuchy, v nichž světlo tlumí gejzíry prachu a hlíny. Jsou ale natolik daleko, že vojáci kráčejí lhostejně, ani je nenapadne se při každém zahřmění přihrbit.

Lajtnant je vyvede po zabláceném žebříku ven ze zákopu, zastaví se ve stínu zdi, která bývala před válkou součástí vesnické kaple. Ta teď připomíná bezzubou stařenu, které ulétl klobouk a zůstal viset opřený špičkou o rameno. Ještě je vidět nalomený křížek z vrcholu věžičky, zabořený vrškem do rozvalin.

U zdi stojí voják, uniformu rozedranou, celou od bláta a od krve. Ta mu teče z rozbitého obličeje, marně si ji olizuje jazykem. Rukama si ji otřít nemůže, má je svázané za zády.

Jan ho pozná, celý ztuhne. Nemá ale čas přemýšlet. Frajtr, který tu pobíhá s pistolí v ruce, do něj hrubě strčí, křikem se snaží tři rozespalé vojáky srovnat do jakési řady. Je jasné proč.

"Nabít zbraň!" zavelí Vídeňák. I on už má v ruce pistoli.

"Kluci! To přece nemůžete udělat!" zaprosí spoutaný voják.

"Je to dezertér! A za dezerci je trest smrti!" řve lajtnant. "Takže – nabít zbraně!"

Jan se rozhlédne po ostatních dvou vojácích. Ani oni se nehýbají, vyděšeně hledí na kamaráda, který se rozplakal a teď už je prosí, padá na kolena.

Důstojník přistoupí k vojákovi napravo od Jana, mává pistolí, řve na něj. "Ty jsi neslyšel? Nabít zbraň!"

Voják se ale nehýbá, pušku dál nechává stát po boku, jen ruka, kterou svírá ústí hlavně, se mu najednou roztřásla. Důstojník mu přiloží pistoli k hlavě, řve dál. Jan hlavu odkloní na druhou stranu.

Rána ho ohluší, je to jako by mu někdo kladivem prorazil bubínky, ucho mu zkropí gejzír krve.

"A co ty? Taky chceš dostat jednu?" slyší jako pod vodou německá slova, kterým sotva rozumí, jak jsou zastřená hučením.

Otočí hlavu zpět. Nejdřív uvidí bezvládné tělo vojáka, který stál vedle něj, když zvedne oči, zírá rovnou do ústí důstojníkovy pistole. Jako ve snách pohlédne k dezertérovi. Ten mezitím klesl na kolena, celý se třese vzlyky, ale už mu není rozumět, protože frajtr mu přetáhl přes hlavu špinavý pytel.

"Tak co!?" řve mu do napůl ohluchlého ucha lajtnant. "Víš, jak se trestá neuposlechnutí rozkazu!?"

Jan zvedne pušku, otevře závěr, vloží do něj náboj, zarazí závěr zpět a pozvedne zbraň proti dezertérovi, kterého frajtr mezitím postavil zpět na nohy a opřel o zeď kapličky. Janův soused, na něhož řve důstojník teď, udělá totéž.

Když Jan hledá v průsečíku mezi hledím a muškou dezertérovu levou náprsní kapsu, na okamžik jeho třesoucí se ruce najdou i křížek opřený vzhůru nohama o rozbořený vršek zídky.

Ďáblovo znamení…

Necítí, že by jeho prst stiskl spoušť. Až zpětný ráz, který mu vrazí pažbu bolestivě do ramene.

1958

Jan a František seděli v šeru ordinace, židle proti sobě, jako by se chystali hrát rukama přetlačovanou. Tmavou místnost prosvěcoval jen Janův bílý plášť.

"Tohle jsi mi ale už vyprávěl. A mockrát…" řekl František nechápavě.

"Stokrát už lidi přečetli bibli a nepochopili nic!"

František nakrčil obočí. Zkoumavě. "Chceš mi naznačit, abych zavolal tvým pacientům do Chicaga?"

"Chtěl jsem jen říct, že nejtěžší trest je volba."

František pokýval hlavou, vytáhl cigarety a gestem se optal, jestli si může zapálit. Když Jan přikývl, vypustil mezi ně velký oblak dýmu.

"Tys to přece nechtěl udělat."

Hleděl Janovi do očí, ale najednou jako by jeho pohled ztrácel stabilitu.

"Nebo ano?"

"Jdeme spát," zvedl se Jan a nakročil ke dveřím. František čekal, jestli se ohlédne, než vyjde ze dveří. Neohlédl.

1917

Obzor prosvěcuje znovu kanonáda, když Jan vyleze ze sklepa. Mraky jsou níž, světlo se odráží o jejich břicha jako lampy o falešná nebesa na divadle. I dunění zní jinak. Trochu jako mávání plechem. Taky v divadle, pro změnu pimprlovém.

Tentokrát granáty dopadají blíž, každou chvíli mu bránicí otřese tlaková vlna a do zákopu dopadnou hroudy hlíny, zazvoní kamení.

Vzduch prosycuje pach střelného prachu, spálené kůže, gumy, doutnajících klád, jimiž jsou vyztužené zákopy. Ale ještě něčeho. Je to hniloba smíšená se zaschlou krví. Mrtví a ranění se sice odnášejí, ale kolik tu musí ležet utrhaných rukou, nohou, roztrhaných střev. Smíšených s blátem, s okraji střepin, ostrými jak jehly, s municí, která rozervala těla a zaryla se do hlíny.

Uklidí někdo můj mozek, až se tu rozstříkne po kamení? napadne ho.

Protáhne se kolem vojáka, který pospává v nepohodlné poloze na stráži, dovleče se až k žebříku. Granáty teď dopadají ještě blíž, ze zdi kapličky se odlamují další kameny a koláče omítky. I křížek už někdo ustřelil. Jeho zbytky leží roztříštěné na rumišti.

Jan zvedne pušku, nabije ji. Nyní se mu ruce netřesou.

Než otočí hlaveň proti sobě, sundá si pásek a protáhne ho lučíkem. Ošetřoval už příliš mnoho sebevrahů, kteří včas nepochopili, že u téhle pušky je vzdálenost mezi spouští a ústím pro menší střelce delší než vzdálenost mezi jejich bradou a ukazováčkem na spoušti. A Jan nechce skončit jako zohavený invalida s rozstříleným obličejem.

Zapne pásek, vyzkouší, zda pevně drží, zkusmo do něj vsune zablácené baganče. Všechno sedí, jak má. Přiloží si ústí hlavně pod bradu, kov ho zastudí v neoholeném strništi. Zavře oči.

Ani teď se mu ruce netřesou. Přestože granáty dopadají blíž a blíž, cítí zvláštní klid. Zmizel vnitřní třes, který ho trápil poslední dny, zmizela nespavost a svírání kolem žaludku. Všechno je pryč.

Srovnané. To je to správné slovo.

Janův kamarád se probudí zničehonic.

Že by nějaký silnější výbuch? Blbost! Ostatní vojáci ve sklepě dál pokojně oddechují, někteří z nich velmi hlasitě, jako by spali doma v nadýchaných duchnách.

Až když se Janův kamarád otočí, uvidí, že slamník vedle něj je prázdný, přikrývky celé zmuchlané.

Že by si šel ven zakouřit?

Od chvíle, kdy prodělali ten společný děsivý zážitek, cítí, že s Janem není něco v pořádku. Ta poprava je sblížila, ale zároveň rozdělila. Zatímco kamarád se prostě smířil s tím, že se nic jiného dělat nedalo, protože jen blázen by vyměnil svůj život za život někoho cizího, kterého by stejně tak jako tak nakonec zastřelili, Jan jako by se uzavřel do sebe. I se všemi výčitkami a pochybnostmi, které ho bezesporu trýzní.

Pak si kamarád všimne, že nezmizel jen Jan, ale i jeho puška. Sakra! Jak mě mohlo napadnout, že by si šel zakouřit, když nekouří!

Kamarád vyletí ze slamníku. Když se hrabe po schodech nahoru, cítí v krku knedlík, přes který nemůže pořádně dýchat. Zákop se kroutí, ale tam, kam je vidět, se nikdo nepohybuje.

Kde by mohl být? Pak ho napadne kde.

"Šel tudy někdo?" třese zoufale se strážným, který usnul, bradou opřený o zárubeň, na tváři otisk pažby.

"Jo. Lez přese mě," mrmlá voják a rovná si helmu, která mu sloužila, jako slouží noviny spícímu tatíkovi. Tutam, nezapře v sobě Plzeňáka.

Kamarád se rozběhne zákopem, každou chvíli se přikrčí, protože granáty dopadají blíž a blíž, setřásá si z helmy hlínu a písek.

Pak uvidí přes okraj zákopu Jana. A i když měsíc zakrývá dým ze stovek kráterů, další výbuchy osvětlují krajinu dost na to, aby mu bylo jasné, co se Jan chystá udělat.

A je mu také jasné, že mu v tom nestihne zabránit. Na to je kaplička příliš daleko.

Šrapnel, který dopadne do zbytků kapličky, Janovi vyrazí pušku z ruky, tlaková vlna s ním smýkne o vybourané kameny, střepiny vysekávají kolem jeho těla a hlavy interpunkci jak klapky splašeného psacího stroje.

Ani necítí, že dvě se mu zakously do ruky. Jen se převalí na bok, omámený, ohlušený, sotva ví, kde je dole a kde nahoře, natož aby věděl, kterým směrem je žebřík vedoucí do zákopu.

Když se chce ale narovnat a opře se o loket, žhavý drát mu projede až do páteře a srazí ho zpátky na záda. Otočí aspoň hlavu, vidí i ve tmě, žíhané záblesky, že rukáv uniformy je rozpáraný a promočený krví, zatímco ruka, která z něj čouhá, naopak celá zbělala.

Vyzkouší, zda může ohnout nohy, nejdřív jednu a pak druhou, a převalí se na opačnou stranu. Dokonce se mu podaří posadit se.

Rozhlíží se po pušce, tentokrát ne proto, aby ho zabila, nýbrž aby mu zachránila život. Ta ale leží o kus dál, celá zohýbaná, s roztříštěnou pažbou, a přetržený řemen odletěl bůhvíkam.

Jan si stiskne druhou rukou zakrvácený rukáv, na okamžik se sesune na záda, aby si odpočinul, než se vydá dál. Dělá už ale zdravotníka dost dlouho na to, aby věděl, že bez pořádného škrtidla se stejně nikam nedoplazí.

Už teď cítí, jak ztrácí síly. Jak se mu začíná motat hlava a tělo je čím dál méně ochotné vůbec se zase zvednout, natož se někam doplazit.

A není to vlastně dobře? Přece ještě před chvílí chtěl, aby to takhle skončilo. Tak co? Zavře oči, čeká, až k němu dostoupí z chladné země milosrdné bezvědomí.

Otevře oči, až když s ním někdo zatřese. "Žiješ? Probuď se, Honzo!"

To jsi ty? chtěl by říct, když uvidí tvář svého kamaráda. Ale ústa jsou už také až moc unavená, než aby zvládla povely mozku. Vnímá, jak kamarád trhá rukáv a obnažuje zraněnou ruku, tělem se mu plazí celý houf žhavých hadů, když mu ruku kamarád vlastním páskem zaškrcuje a ještě pod škrtidlo vráží na utěsnění kus nějakého železa.

Pak už jen matně vnímá, že je jich víc, kteří ho nesou zákopem a vyměňují si tiché poznámky.

"Ten vůl měl z pekla kliku."

"To teda jo. Taky bych chtěl dostat střepinou takhle šikovně."

Probere se zase až na ošetřovně, když mu doktor ruku obvazuje. Kamarádův zakrvácený pásek leží vedle a s ním i kus železa, kterým ho zaškrtil.

Z ramen křížku zbylo už jen zubaté L.

1919

Na zahradě ve stínu domu je o něco menší vedro než uvnitř, ale z Jana stejně lije pot. Nemůže si ho ani otřít. Jednu ruku má pořád ještě zafixovanou a v pásce, druhou právě váže kytici. Pomáhá si bokem, přidržuje si ji u vázacího stolu.

"No vidíš, jak ti to jde. Před válkou jsi neuměl svázat ani ředkvičky," přitočí se k němu otec. Blížící se šedesátku demaskují drobné vrásky kolem jeho očí a úst, které odhalilo nemilosrdné sluníčko a proměnilo ve světlejší vějířky. Jinak ale postavou ani pohyby nezapře muže, který se celý život pohybuje na čerstvém vzduchu a tvrdě maká.

Jan nestojí o pochvaly. Odloží kytici a začne vázat další. "Myslíš, že zítra už budeme řízkovat muškáty?"

"Budeme," přisvědčí otec a položí vedle něj krabici, aby měl kam svázané kytky ukládat. "Matka chce, abys s námi v neděli vyrazil na Svatou Horu."

"Zůstanu radši tady. Někdo musí zůstat v obchodě."

"Může zůstat Alois," kývne otec k záhonům, na nichž se momentálně plahočí dvoje ohnutá záda. Jedna patří Janovu šestnáctiletému bratru Aloisovi a druhá čtrnáctileté sestře Johaně. Ta se ale každou chvíli bolestivě narovná a musí se opřít o hůl, aby udržela rovnováhu.

"Zůstanu já," řekne Jan tónem, který vezme otci z úst jakékoli další námitky.

Ten neřekne nic, začne si připravovat konve na zalévání, až slunce sestoupí úplně za dům. "Koukal jsem na ten tvůj nový záhon za studnou. Co to tam je?"

"Bylinky."

"Lidi chtějí víc kytky na hroby."

"Válka skončila. Stonat se ale bude vždycky."

Uloží do krabice další kytici, všimne si, že otce zaujala. "Dal jsem tam listy chřestu. Jsou tak ošklivý, že je vedle nich každý květ hezčí."

Otec se malinko usměje, vrátí kytici do krabice. "Rozmysli si to s tou poutí…"

Jan radši popadne konve, které zjevně popadnout nechtěl, nakročí k záhonům. "Pomůžu Johaně se zalíváním. Od rána kňučí, že ji zas bolí noha."

Konve o sebe plechově rachotí, jako by proti něčemu protestovaly, otec hledí za ním. Pak začne vázat kytky sám.

Čekárna je stísněná a dlouho nevymalovaná; plakáty, které upozorňují, že ve zdravém Čechovi je i zdravý duch, to nedokážou zastřít.

Dveřmi se z ordinace nesou steny, přestože jsou vyztužené koudelí a bílou koženkou s lesklými nýty kolem okrajů. Alois si nervózně poposedává, co chvíli vrhá ustrašený pohled na matku nebo na otce, kteří sedí na lavici vedle něj a Jana.

"Co myslíš? Co jí tam dělaj?" ptá se pak tiše, skoro dětským uplakaným tónem Jana.

Jan neřekne nic, jen si procvičí rameno. Ovázané už ho nemá, může s ním i hýbat, ale bolest se ještě vrací.

I když už jen vzdáleně, jako dělostřelba, o které se mu občas zdá.

Konečně se otevřou dveře a všichni vyskočí, aby pomohli zřízenci s vozíkem, na němž sedí Johana. Je bledá, tvář má zbrázděnou bolestí i strachem. Jan s Aloisem přeberou vozík od zřízence, pomáhají Johaně do kabátku, natahují uši, aby zaslechli, co si povídají mezi dveřmi ordinace rodiče s lékařem.

"Je mi to moc líto, ale nedokážu to zastavit," potřásá hlavou omluvně lékař. "Sněť se dostala už příliš daleko."

"Panebože," vzdychne matka.

Otec je racionálnější. "Co to znamená, pane doktore?"

Lékař mu podá obálku. "Napsal jsem vám doporučení. Profesor Kajtl je můj dobrý přítel a skutečný odborník. Nejlepší chirurg v Praze. Amputací už provedl stovky."

"Amputací?" vzlykne matka a otočí se k oknu, aby si mohla nenápadně otřít slzy, které se jí vedraly do očí.

"Věřte mi. Udělal jsem, co jsem mohl," omlouvá se dál lékař.

"Je ale mladá. Má život před sebou," naléhá otec, jako by mohl ještě něco změnit. "Jak bude žít bez nohy? Copak se takhle vdá?"

"Vy jste mě asi nepochopil," řekne lékař o poznání tvrději. "Teď nejde o nohu. Teď jí jde o život."

Jan zírá do stropu. Měsíční světlo proniká oknem, odráží se ve sklenici vody na jeho nočním stolku a vytváří na stropě kresbu, která se podobá spletenci kořenů. Alois na posteli u dveří už usnul, jeho chrápání se nese pokojíkem.

Je to ale jiný zvuk, který donutí Jana vstát. Vyjde na miniaturní chodbičku podkrovní mansardy, nepatrně pootevře dveře sestřina pokojíku. Johana sedí na posteli a brečí.

Jan se zájmem sleduje její bolest a utrpení. Jako by zkoumal chrousta připíchnutého špendlíkem k podložce.

Pláč ustane, jak k němu opuchlá tvář sestry vzhlédne.

"Proč seš tak zlej?" spíš zasyčí, než řekne. Jan rychle dveře zavře, chvilku stojí nehnutě a zhluboka dýchá.

O pět minut později už Jan prochází zahradou, světlo baterky klikatě značkuje hrany záhonků. Od každé bylinky utrhne kus, baterku v zubech, v kuchyni drtí zelenou směs v hmoždíři na konzistenci vařeného špenátu, mísí se sádlem. Na hřbetu ruky zkouší, zda mast, která vznikla, drží a nehrudkuje.

Johana se vyděsí, když ji probudí s nožem v ruce.

"Co je? Co tu děláš?"

"Nic," skloní se nad ni. Odtáhne jí ruce, které se brání, nemilosrdně přeřízne obvaz na její noze.

"To nemůžeš!" snaží se ho odstrčit Johana.

Světlo odhalí černomodré koleno a pak jemně namodralou barvu kůže postupující směrem dolů k černému chodidlu. Obraz zkázy je oba překvapí.

"Jdi pryč! Prosím!" naříká Johana. Tentokrát už víc ze studu než ze strachu.

Jan ji nelítostně chytne za vlasy, hlavu jí zakloní prudce dozadu. "Stejně ti tu nohu uříznou! Co ti na ní záleží?"

Dívka ztichne, jako by ji zhypnotizoval, koutkem oka sleduje, jak nanesl mast na kousek hadříku a opatrně jím přikryje zanícené místo. Už ani nesyká bolestí.

Na dlouhé nemocniční chodbě sedí Jan a otec. Otec nervózně žmoulá čepici, Jan hledí do zdi, jako by si prohlížel plakáty. Tentokrát je na nich tatíček Masaryk. Jeho bílá brigadýrka prosvěcuje českou krajinu jako reflektor.

Za dveřmi ordinace je slyšet mužský hlas, který přehluší hysterický křik Johany. Otevřou se dveře a vykoukne profesor.

"Budete nám muset pomoct, Mikoláškovi," kývne dovnitř.

Ordinace je vlastně předsálím chirurgického sálu. Johana se dobelhala k oknu, drží se rozhrnutého závěsu jak horolezec posledního lana nad propastí, rychle dýchá, oči vykulené strachem. Občas s nimi zašilhá k operačnímu stolu, vedle něhož se lesknou samé jehly a samá ostří.

"Já chci domů! Prosím!"

Její hlas připomíná kňučení dítěte. Anebo ještě spíš pípání malého rehka, který jednou vypadl z hnízda pod okapem a zůstal vyděšený na střeše skleníku.

"Ale Johanko. Nic tě bolet nebude," nakročí k ní otec.

I hlas profesora je chlácholivý. "Jenom klid, maličká. Klid. Někdy nás život zavede do míst, kde si nepřejeme být. Ale vždycky nás zase hezky vyvede ven… Všechno dobře dopadne, uvidíš."

Oba vezmou dívku za ruce, vedou ji k chirurgickému stolu. Jan je sleduje ode dveří.

"Já nechci, aby mi ji uřízli, tatínku! Pojeďme domů!" Už se rozplakala naplno, pláč jí uvolnil svaly, nemá, jak se bránit, když ji pokládají na lůžko a sestra s profesorem ji přivazují řemeny.

"Všechno bude dobrý," hladí ji otec, ale sám odklání hlavu, aby neviděla, jak mu zvlhly oči. Sestra popotáhne blíž láhev s éterem, vyzkouší náustek na hadici. Profesor odmotává obinadlo z Johančiny nohy.

Sestra přistrčila tác s operačními nástroji blíž k lůžku, rachotivě na něj přisype ze sterilizátoru další. Tím Johanku vyděsí ještě víc.

"Ne! Já nechci!" začne dívka kopat kolem sebe, pár nástrojů odletí na zem.

"Sestro, éter!" zavelí chirurg a rozstřihne obvaz. Sestra zdvihne náustek, ale chirurg ji zarazí. Prohlíží si překvapeně nohu, která je od minule výrazně růžovější. I černé tůně viditelně prosvětlaly, jejich břehy se smrskly.

"No, dobré to není. To v žádném případě," mumlá si pro sebe chirurg a obhlíží nohu ze všech stran. "Ale amputace? To rozhodně ne."

Otec zvedne oči ke stropu, na pár vteřin je zavře, tiše šeptá. "Panebože, děkuju ti."

I Johanka se najednou zklidnila, oči jí nedůvěřivě těkají z chirurga na otce. Víc ani vleže vidět nemůže. "Nebudete nic řezat, pane doktore. Že ne?"

"Nekrotizace ustupuje," položí lékař její nohu na stůl a uvolní jí řemeny. "Možná přijdeš o jeden dva prsty, ale i s tím bych počkal."

Johanka zabloudí pohledem k Janovi, ten se ale otočí a zmizí v čekárně. Sedne si na lavici, je na něm vidět, že i jeho ta náhlá změna zaskočila. Zvedne ruce, prohlíží si je, jako by je viděl poprvé.

1958

Nebe už začínalo bělat, ptáci spustili svůj kakofonický orchestr ve větvích sadu. Jan dokončil modlitbu a zvedl oči k bronzové soše Vykupitele.

Všechno má svůj příběh, pomyslel si. To jen my si myslíme, že jsme jeho režiséry, vysíláme signály a snažíme se zachytit jejich ozvěnu, nějaký ukazatel, který by nám poradil, kam se nasměrovat.

Ve skutečnosti si s námi ten nahoře hraje, jak se mu umane. Tenhle bronzový Spasitel by tu taky nestál, kdyby se jednoho dne v ordinaci neobjevil vyhublý mužíček s kloboukem jak provensálští venkovani a s plnovousem umělce.

Moč neprozrazovala žádnou vážnou chorobu, zato smutnou skutečnost, že tenhle človíček se už dlouho pořádně nenajedl.

"Do jakého umění děláte?" zeptal se ho Jan.

"To jste poznal z moči, že jsem umělec?" vykulil muž oči.

"Ne. Z vašeho klobouku," usmál se Jan. Slovo dalo slovo a ukázalo se, že mužíček je sochař. Kdysi slavný, nyní takřka bez práce. Ani syny na studiích už neuživí.

Jan mu naopak vyprávěl svůj sen. Jak jednou před lety, když usnul v lese při sběru bylin, k němu přišel vysoký hubený muž a třikrát ho vyzval: "Sbírej, sbírej, sbírej." A dotkl se ho prstem, který žhnul jako drát vytažený z pece.

"To musel být Kristus," žasl mužík, když mu Jan popsal, jak neznámý vypadal.

"Nevím, kdo to byl. Ale vypadal tak. Myslíte, že byste byl schopen vytvořit sochu podle toho, jak jsem vám ho popsal?"

No vida. A tahle socha tu už stojí dvacet let. Sochař je po smrti, ale jeho synové mezitím dostudovali, mají už své děti.

Jedno podporuje druhé. Ale ne, jak my chceme. Jak chce on.

Ještě jednou se pokřižoval, pak se namáhavě narovnal, oprášil si z nahých kolen ostré kamínky a stáhl si přes ně vykasané kalhoty. Jizvy, některé již zčásti zhojené, jiné pokryté čerstvými strupy, pod nimi zůstaly. Stále mu připomínaly chvíli, kdy se rozhodl nechat tohle přírodní klekátko záměrně vysypat ostrým štěrkem. O tomhle tajemství věděl ale jen on a František, který sem štěrk navezl.

Jak scházel k domu, nedalo mu to a přitiskl oko ke škvíře mezi sloupkem a vraty. Dav se už houfoval v ulici před domem, zatím neorganizovaně, jako když řeka vyplavuje na mělčinu další kamínky. Ale tmavý vůz s charakteristickými oblinami kapoty, střechy a kufru už zase stál na svém místě. Tentokrát se ani nepokoušel skrývat. Proti bílé zdi sousedního statku Jan viděl, že uvnitř sedí tři muži. Čtvrtý vylezl a bezostyšně močil u zdi.

Lidská řeka se pohnula, když domovník otevřel vrata. Jan slyšel až do pokoje, kde zkoumal lahvičky poslané poštou, jak frontu umravňuje, usměrňuje, rozdává čísla, kontroluje lahvičky a prodává čiré těm, kteří si přinesli barevné. Staccato Františkovy underwoodky jeho pokyny porcovalo, stejně jako Janův hlas, jímž popisoval všechny druhy lidského utrpení.

Tentokrát ale spolu nemluvili. Vlastně jsme spolu pořádně nepromluvili už pár dní, uvědomil si Jan. Od té nešťastné večeře. Nanejvýš technické pokyny, organizační úkoly, diktování chorobopisů. Jako teď, kdy před Janem stála jakási kyprá slovenská družstevnice, vykládala z proutěného koše na stůl jednu lahvičku za druhou a při každé větě, kterou pronesla, se jí s interpunkcí zhoupla obrovská prsa. Jako by přitakávala, že má pravdu.

"Toto je moj starý," zatřepala první lahvičkou. "On trpí na krečouky. Chápetě?"

"A co těch ostatních osm vzorků?" položil Jan ruku na vyložené lahvičky. Zachřestily jak rampouchy.

"Keďto ja něsmiem povedať," zakroutila se, až ňadra ztratila rytmus.

"Budete muset. Potřebuju znát stáří a pohlaví pacienta."

Žena se ustrašeně rozhlédla, ulpěla pohledem na Františkovi, ale ten dělal, že se mu zasekla páska a musí ji vyprostit ze shluku kovových tyček, na nichž jsou navařená písmenka. Pak se její pohled vrátil k Janovi, naklonila se tak blízko, až prsa krajní lahvičku převrátila.

"Táto…" vzala ji do ruky, ale hned ji vyměnila za jinou. "Vlastně nie, táto… ta je od našej súdružky od předsedy družstva a tie ostatně od ženských z těletníka. Oni by ma sem inak něpustili. Že vraj stě len šarlatán. Písali to v novinách…"

Vzápětí se lekla, co že to vyslovila, a rychle se to snažila nahradit vychytralým úsměvem. "No ja počula len samú chválu. Ako na panenku Máriu."

Jan si povzdechl, zvedl první lahvičku proti svému světelnému toku. "Váš muž trpí na srdce… asi nedomykavostí chlopní."

František začal psát, ale tentokrát údery psacího stroje zněly útočně, neuroticky. I Jan to postřehl, překvapeně zvedl hlavu. František se ale tvářil, jako by text, který píše, byl jediným vjemem, který ho zajímá, takže Jan opět sklopil oči k lahvičce. "Předepíšu vašemu muži pohanku a černou jeřabinu."

"Co ti je?" zastavil Františka v předsíni, když zvládli první nápor pacientů.

"Co by? Jdu si zapálit," provokativně zdvihl Janovi proti očím cigaretu.

"Buď aspoň upřímný," řekl smířlivě Jan. "To je minimum, na kterém jsme se vždycky shodli, ne?"

"Myslel jsem, že radši nemám říkat nic," připomněl mu František profesora Holuba.

"Odpusť si laskavě tu ironii. Já k tobě ironický nikdy nebyl."

"Dobře, jak chceš," přikývl František. "Jenštejn nabídl, že odkoupí dům a zřídí tu obecní školku."

"O tom nic nevím," zakroutil hlavou František.

"Protože to vědět nechceš! Odmítáš číst úřední dopisy, odmítáš víc a víc vnímat realitu!" Františkův výbuch zaskočil oba stejně.

"A ta je jaká?" řekl Jan, stále smířlivě.

"Že to, jak jsme žili doteď, celý léta, je už neudržitelný!"

"Proč? Nedávám snad dost Červenému kříži? Nedal jsem obci na to nesmyslné kluziště víc, než skutečně stálo? Když za mnou přijdou myslivci, baráčníci, fotbalisti s pozvánkou na ples, dobře vědí, že nepůjdu. Ale že jim taky dám. A ne žádnou almužnu. Tak proč bych se měl bát? Čeho?"

"Lidí!" vyjelo z Františka. "Těch samých lidí, kterým pomáháš." Jeho tón se změnil téměř na prosebný. "Vždycky jsi přece toužil žít v přírodě. Odstěhovat se někam daleko. Teď máme tu možnost. Možná poslední."

Hleděli na sebe jako dva muži, kteří jsou si blíž než kdokoli jiný, jen se pod nimi kymácí stejný můstek, na němž stojí.

"Ty to udělat můžeš," řekl pak Jan. "Já ti bránit nebudu."

"Cože? To myslíš vážně?" vykulil na něj František nevěřícně oči.

"Vážně," přikývl Jan. "Můžeš si sbalit kufry třeba ještě dnes. To bude nejlepší."

Otočil se a vyšel na zahradu.

František si zrovna balil kufr, když ztichlou tmu rozrazily tři páry reflektorů a zastavily před vchodem vily. Tajní se vyhrnuli z antonu a Tatraplánu jak hejno kobylek, kožené montgomeráky za nimi vlály jak hmyzí křídla. Čtyři muži z tmavého sedanu parkujícího naproti se k nim připojili. Ze sanitky vylézali zdravotníci o poznání pomaleji. Bylo na nich vidět, že vědí, kam a proč jedou, a rozhodně nechtějí vtrhnout do domu v první vlně.

Závoru vrat rozlomili technici během minuty a bývali by pokračovali stejným tempem i s domovními dveřmi, kdyby se samy neotevřely a nestanul v nich František.

Byl oblečený, rukou si clonil oči proti reflektorům, které ho otevřenými vraty oslňovaly.

"Proboha, co to děláte?" stačil říct, než ho hrubě přirazili obličejem ke zdi, až mu z nosu vytryskla krev.

"Státní bezpečnost! Kde je byt domovníka?" houkl mu do uší muž v klobouku a smýkl s ním do domu, aniž by mu dal možnost otřít si aspoň krev z obličeje.

Domovník vůbec nevěděl, co se děje, když ho vytáhli z postele. Spánek mu motal nohama, oči se jen těžce probouzely. Celý se roztřásl, když na něj začali řvát.

"Klíče! No tak! Fofr! Všechny dveře odemknout!"

Nejdříve vtrhli do lůžkového oddělení. Rozsvítili ostré světlo u stropu, ze dvou pacientů, kteří tu zbyli, nelítostně strhli deky.

"Vstávat! Konec rekreace, panstvo!"

Stařec, který nemohl na nohy, upadl, když ho zvedli z postele, okamžitě se pod ním začala rozlévat páchnoucí louže.

"Prase!" kopl do něj estébák a odcouval ke dveřím. "Za deset minut dole. Všichni!" zahrozil prstem mladíkovi s ofačovanou rukou, který se zvedal ze sousední postele.

"Starej zdrhnul!" sdupal po schodech do haly další estébák. Cucák, jehož obličej se ještě nemohl rozhodnout, dá-li přednost akné před vousy, nebo naopak.

"Jak – zdrhnul?" sjel ho pohledem šéf v klobouku.

"Já nevím, soudruhu majore. Ale jeho postel je ustlaná. A v kuchyni taky není."

"To si ze mě děláte prdel, nebo co?" rozčílil se major. Otočil se k Františkovi, který stál poslušně čelem ke schodům. "Kdo vám dal avízo, že přijedeme?"

"Nikdo," hlesl František.

"A jak to, že jsi byl oblečenej, když jsme sem vtrhli?" nakročil k němu major.

"A balil si kufr," dodal mladík snaživě.

"Jo. Tak kdo vám dal avízo, že přijdeme?" zastavil se major těsně za Františkem. "No? Máš málo rozmlácenej frňák?"

"Soudruhu majore," ozval se znenadání hlas hubeného tajného, který vešel do místnosti. "Můžete na moment?"

"Máš odklad. Zatím," šťouchl major výhrůžně do Františka. "Tak přemejšlej." A vykročil za hubeňourem.

V ordinaci svítilo jen jediné světlo, lampička na stole, a ozařovala muže sedícího u stolu. Oblečeného, s kravatou pečlivě uvázanou, s hůlkou mezi koleny.

"Jan Mikolášek?" zarazil se mezi dveřmi major. I jemu připadal ten pohled nepochopitelný.

"Kdo se ptá?" řekl Jan, aniž by k němu obrátil oči.

"Státní bezpečnost. Zatýkám vás jménem republiky."

"Z čeho jsem obviněn?" Janův hlas byl stále klidný, pevný.

"Kurva, popadněte toho dědka!" vzpamatoval se major a pokynul dvěma dalším estébákům. Ti vběhli do místnosti, násilím Jana zvedli a vyvlekli ze dveří.

"A ty zařídíš, soudruhu, aby se zajistily všechny účetní knihy, kartotéka, seznamy pacientů – prostě všechno. Jasný?" otočil se major na hubeňoura.

"Jasný," přikývl hubeňour. Pak o poznání tišeji kývnul k prázdné židli. "Dovedete si to vysvětlit, soudruhu majore? Musel se probudit, už když jsme vyjížděli z Prahy. Proč neutek?"

"Dostali echo, no," usadil ho major. "A kdyby zdrhnul, věděl, že by mu to přitížilo." Pohled, jakým se rozhlédl po místnosti, ale napovídal, že ani jemu to nejde do hlavy.

Vazební věznice ještě spala. O to víc se v ní rozléhaly kroky, chřestění klíčů, rachocení katrů a tlumené povely.

"Postoupit, zastavit, čelem ke zdi… řek jsem: čelem ke zdi! Tak. Postoupit, zastavit… nečum kolem! Čelem ke zdi!"

Výslechová kancelář nebyla o nic útulnější. Kovový stůl, židle, telefon, plný popelník, na zdi portrét prezidenta Novotného. Lampa házela o desku stolu měkké světlo na tvář majora, který seděl na druhé straně stolu a listoval v nějakých papírech. Dělal, že ani nevnímá Jana, kterého dozorce vmáčkl do židle naproti němu. Natáhl ruku po krabičce partyzánek, aniž by zvedl oči od papírů, a stejně po paměti škrtnul zápalkou. Světlo vyfouknutým kouřem ztransparentnělo, zavlnilo se pod stínítkem lampy jak houstnoucí smetana. Zapisovatel, tlustý úředník s brýlemi, si u psacího stolu v rohu místnosti protahoval záda.

Bude mít výhřez. Mezi pátým a šestým obratlem, pomyslel si automaticky Jan. A major je na tom ještě hůř. Rozedma plic. Jen o tom ještě neví. Jinak by si nezapaloval další cigaretu.

Seděl, trpělivě čekal. Věděl, že majora žádný spis nezajímá, že má otázky připravené už předem, že jen protahuje čekání, aby ptáček, kterého chytili, znervózněl a změknul. Všechno bylo součástí průhledné hry. Až na její konec. Ten tonul v nedohlednu.

"Věř a víra tvá tě zachrání? Tak to říkáte svým zákazníkům?" řekl major a zvedl oči od spisu.

"To řekl Ježíš," řekl Jan.

Major otočil prudce stínítko lampy proti němu, až se ostré světlo takřka bolestivě zarylo Janovi do očí. "Radíte se s ním často, Mikolášku?"

"Nevzpomínám si, že by to bylo trestné. Říkám pacientům, že víra ve vlastní sílu je půl úspěchu."

Vyšetřovatel se ale zjevně nehodlal pouštět do filozofických rozprav. "Máte představu, proč jste tady, pane Mikolášku?"

"Byl jsem zatčen už několikrát. Předpokládám, že i tentokrát je to kvůli udání."

"Předpokládáte špatně," usmál se major škodolibě. "Myslel jsem, že všechno umíte uhádnout dopředu. Jako kouzelník. Ale vidím, že ne. Že jediný, co umíte, je opravdu blbnout lidem hlavu. Jak psali v Ruďásku." Pozvedl za růžek článek, který byl součástí spisu.

"Rád bych si zatelefonoval," řekl Jan. To vyšetřovatele trochu zmátlo. Evidentně čekal na svou ironii a provokaci nějakou odpověď. Obranu, rozčilení, první stupínek, jímž rutinně rozkládal psychickou odolnost těch zatvrzelejších. Než dojde na ostřejší metody.

"Komu?" nakrčil obočí.

"Pan ministr Duriš se u mě nedávno léčil se záduchou."

"Nikam volat nebudete."

"Chci, aby tu byl můj advokát."

"Váš advokát?"

"Doktor Finsch. Bývalý předseda advokátní komory. Zastupuje mě už dvacet let."

Major se usmál, přistrčil mu telefon. Až když Jan začal vytáčet číslo a slyšel stále jen dlouhý, nekonečný tón, pochopil ten majorův úsměv. Položil sluchátko do vidlice klidně, ani ruka se mu nezatřásla.

"Ministr Ďuriš nebyl jediný. Ošetřoval jsem i prezidenta Zápotockého."

"Teď je prezidentem soudruh Novotný a časy se změnily, pane zázračný," odstrčil major telefon. "Dneska se už spravedlnosti nikdo nevyhne."

"Já znám svoje práva." Janův hlas zazněl pevně a také prudce vstal. Dozorce, který zůstal stát u dveří, k němu rychle nakročil s úmyslem srazit ho zpět do židle, ale major ho gestem zarazil. Také vstal, obešel stůl a postavil se proti Mikoláškovi. Jeho oči byly stále výsměšné, ale hlas hrozivý.

"Vy už máte hovno, Mikolášku. A ne ňáký práva."

Zase kroky, zase katry, zase povely. Tentokrát ale přehlušené křikem z cel, rachocením průzorů, jimiž putovalo do cel jídlo a ven šeptané vzkazy, řevem dozorců, jako by se dal tenhle babylón nějak zorganizovat a ztišit.

Místnost, kam přivedli Jana tentokrát, měla alespoň okna, byť téměř neprůhledná pod vrstvou husté kovové sítě. Pach cigaret a potu z předchozích návštěv ještě nestihl vyvětrat, protože nebylo kudy, dusné vedro bralo dech.

Mladík, který tu seděl nad rozloženými papíry, se ale potil nikoli z vedra, nýbrž z nervozity. Když Jan vešel, překotně vyskočil, a než Janovi podal ruku, rychle si ji otřel do kapesníku.

"Zlatohlávek. Jan. Jsem váš obhájce ex offo," zadrmolil a zase si sedl.

"Kde je doktor Finsch?" zůstal stát Jan.

"Soudruh Finsch vaši obhajobu odmítl. Aspoň mi to tak řekli," zamrkal zaskočeně Zlatohlávek a začal vstávat, aby vyrovnal výškovou dominanci. Nemusel ale pohyb dokončit. Jan se ztěžka sesunul do protější židle.

"To není možné. Zachránil jsem mu syna." Nevěřícně potřásal hlavou. Pak zvedl hlavu k advokátovi. "V tom případě se budu obhajovat sám. Chci odvést," zvedl se a otočil k dozorci u dveří.

"Pane Mikolášku, vy možná nechápete závažnost situace…" začal se znovu zvedat i advokát a snažil se ho předběhnout.

"Celé je to hloupý omyl. Na tuhle hru nepřistoupím," zakroutil hlavou Jan.

"Za omyl by vám nehrozil trest smrti."

Advokátova věta zastavila Jana uprostřed kroku. Nevěřícně se otočil ke zpocené tváři, kterou si Zlatohlávek právě otíral.

"Prosím?"

"Posaďte se. Prosím vás," zažadonil advokát. A když se Jan posadil, sklesl zpět proti němu. "Já jsem si vás taky nevybral, pane Mikolášku, to mi věřte. Pět let už čekám na místo soudce. Ve snu by mě nenapadlo, že mi přidělí, abych obhajoval dvojnásobného vraha…" řekl téměř vyčítavě.

"O čem to proboha mluvíte?! Já lidi léčím! Já je nezabíjím."

Zlatohlávek sklopil oči do papírů. "Je pravda, že jste před čtrnácti dny diagnostikoval u zaslaného vzorku moče akutní chudokrevnost?"

"Denně mám dvě stovky pacientů a další stovky vzorků, co nám pošlou lidé z celé republiky," mávnul rukou netrpělivě Jan. "Nemužu si všechny pamatovat.

"Takže to možné je…"

"Vedeme podrobnou evidenci. Všechny pacienty je možné dohledat."

"Už se stalo," přisvědčil advokát. Zahrabal v papírech jako křeček nožkama ve svém terarijním kolotoči. "V přepisu evidenční zprávy stojí, že jste předepsal směs tři a také ji nechal na adresu poslat."

"Směs tři posiluje dýchací cesty a tvorbu krve. Rozeslali jsme jich tisíce," rozpřáhl ruce Jan.

Advokát ani nezvedl oči od papírů, dál četl. "Jenže v protokolu hlavní správy SNB v Kopřivnici se píše: vzorek moči patří předsedovi uličního výboru, Karlu Strouhalovi. Čaj připravuje v den doručení, a to pro sebe a svého zástupce Josefa Kosíka. Oba členové KSČ od roku čtyřicet sedm. Po požití lektvaru v křečích upadají do bezvědomí. Smrt nastává při převozu do ostravské nemocnice.

"To je nesmysl. Na podběl nikdo neumře. Janův hlas zesílil, už zněl podrážděně.

"Tady je vyjádření soudního lékaře," podal mu advokát přes stůl zprávu. Jan ji přelétl očima, v jeho očích se objevilo překvapení.

"Strychnin?"

"Byl nalezen v obou žaludcích," přisvědčil advokát. "Získává se z…" sklopil oči zpět do papírů, ale Jan byl rychlejší.

"Z kulčiby dávivé."

"Ano. Tady to je. Směs byla podaná ve smrtelné dávce."

"Dalších pět svědků, kteří byli přítomni, dosvědčilo, že nic kromě čaje z vašich bylin se na schůzi nepožívalo," přistrčil mu Zlatohlávek další papíry.

"Strychnin je v každém jedu na krysy."

Janův hlas zněl stále pevně, ale lehké vibrace na konci vět prozrazovaly, že vnitřně už tak pevný není.

"Pane Mikolášku, jsou tu dva mrtví pacienti, je tu pět svědectví, jed objevený ve vašem domě a zbytek čaje, který strychnin obsahuje," otřel si advokát opět čelo, tentokrát unaveně.

"Jestli víte, jak se z toho dostat sám, milerád to oznámím prokuratuře, to mi věřte."

"Jestli se otrávili, tak ne z mého čaje."

1921

Jan sesedne z povozu, který pokračuje dál cestou k vesnici. Je promočený, jak liják tepe do krajiny svými prsty mapy kaluží a lagun, rozběhne se pod stromy, aby si mohl svléknout těžký nacucaný kabát a setřást z něj aspoň ty kapky, co se ještě nevsákly, a otřepat placatou čepici o kmen.

Z lesa se už zdvihá mlžný opar, chalupa z něj vystupuje snově stejně jako dav před ní. Lidé se choulí pod deštníky, hrbí se pod plášti, které si natáhli přes sebe jako velké kapuce, promočené šátky, klobouky a čepice ztratily barvu, všechno ztmavlo do jediného mokrého odstínu.

"Bydlí tady paní Mühlbacherová?" zeptá se Jan staříka, který si právě vyhrnul promočenou nohavici a upravuje si podomácku zabalený obvaz.

"Vidíš, ne?" kývne stařík nerudně k davu, který se snaží jeden z pacientů srovnat do zástupu.

"To jdou všichni k ní?" užasne Jan.

"Buď rád, že leje, mladej," zahučí stařík. "Jinak je fronta až do vsi. Hergot! Zatracenej bércák!" zakleje, až se pobožná selka před ním pohoršeně otočí.

"Nedivte se, že vás pánbů trestá, když berete jeho jméno nadarmo."

"A vy jste snad zdravá, milostpaničko?" ušklíbne se stařík.

"Proč bych tu asi už hodinu čekala, kdybych byla zdravá?" nechápe selka.

"No já že vás by trestat neměl, když jste tak pobožná. Nemám pravdu?"

Selka dotčeně pohodí košem, který má přes předloktí, až v něm zachrastí vajíčka, a otočí se k další ženě, se kterou sem přijela. Jan si stoupne do fronty za dědu.

"Kolik se jí platí?" zeptá se nesměle.

"Vona ti to naznačí," pokrčí rameny stařík. Pak sjede jízlivým pohledem jeho kabát, zablácené kalhoty i holínky. "Ty na to ale mít budeš. Každej na to nakonec má. V tomhle je spravedlivá."

O hodinu později vstupuje Jan do malé, tmavé světnice.

Okna jsou stejně malá a propouštějí stejně málo světla jako okna všech chudých vesnických chalup, petrolejová lampa osvětluje stůl i hrnek, do něhož si stařena v sepraném svetru a dlouhé neforemné sukni právě cedí čaj. Jeho sladká vůně se snaží vytlačit zápach z petroleje a zaplavuje místnost se stropem tak nízkým, že si Jan nejen uctivě sundá čepici, ale podvědomě se i přihrbí.

Pod stropem čouhají peřiny z pece, která plní stísněnou místnost nesnesitelným horkem. Na sklenicích v otevřené kredenci se srážejí kapičky vlhkosti, které tu zanechaly desítky předchozích návštěvníků ze svých promoklých oděvů a vlasů.

"Tak spusť. Copak se stydíš říct doktorovi?" řekne stařena, aniž by zdvihla oči od cedníku. Její hlas je hrubý, až nepřátelský.

"Rameno," řekne Jan. Rozepne si košili a ukáže jizvy po střepinách. "Zranění z vojny. Pořád to bolí."

Žena se otočí, přejde k němu, na rameno se ani nepodívá.

"Moč máš?"

A když Jan vytáhne z kapsy lahvičku, žena s ní zatřese, přiloží ji pod lampu a dlouze prohlíží její zpěněný obsah.

"Rameno máš zdravý," řekne pak. "Trochu pomalejší ledviny, ale ani jedno není důvod, proč jsi za mnou přišel."

Narovná se, probodává ho očima. Jsou nečekaně jiskrné vzhledem k tomu, jak každý její pohyb, šedivé kadeře i vrásčitá řečiště ve tvářích prozrazují, že už jí musí být hodně přes sedmdesát.

"V noci nemůžu spát," uhne Jan pohledem a natáhne se po lahvičce.

"Tak nespi přes den," vrátí mu ji stařena. "Ne abys ji vyhodil na zahradě. Hezky do sudu, u vchodu."

Když ale Jan nakročí ke dveřím, zarazí ho její věta. "Co jsi zač?"

"Mikolášek. Syn zahradníka Mikoláška z Rokycan. Pracuju u něj v zahradnictví." Otočí se k ní, v hlase má naději. "Pěstuju bylinky."

"To pěstuje kdekdo," mávne rukou žena a otočí se zpět ke stolu. "Běž. Ať nezdržuješ ty, co mě opravdu potřebujou."

"Já vás ale taky potřebuju!" vyhrkne Jan. "Já… já bych se chtěl naučit léčit jako vy."

"Podívej se ven," kývne žena k oknu a usrkne čaje. "Tohle chceš? Ani v neděli mi nedaj pokoj. Vrať se k tátovi a sázej kedlubny."

"Já ale vím, že mám dar!"

Ta věta donutí ženu, aby k němu zvedla oči od hrnku, který drží v sepjatých dlaních před ústy.

"Co jsi s ním už dokázal," řekne sice pohrdavě, ale zkoumavě zároveň.

"Uzdravil jsem sestře nohu."

Žena položí hrnek na stůl, popojde k Janovi. Vezme ho za ruce, obrací je dlaněmi navrch a zase zpátky, pak k němu opět zvedne oči. Tentokrát upřímně překvapené.

"Jsou horký…"

"Budu vám platit. Řekněte si kolik."

Žena zaváhá, pustí jeho ruce a postrčí ho ke štokrleti vedle pece.

"Tady si dřepni… další!" zavolá pak ke dveřím.

Vejde shrbený starý muž. Jeho záda jsou tak pokřivená, že se už nedokáže narovnat. Sáhne do kabátu a podá staré paní lahvičku s močí.

"Pozdrav pánbůh."

"Postavte to na tác," kývne léčitelka ke stolu. Stařík začne vykládat litanie, jak ho sem posílá sousedka, která o léčitelce slyšela od snachy, která…

"To stačí, pantáto," zarazí ho žena. Pak se otočí k Janovi. "A ty ke mně." A když se Jan zaskočeně zvedne a přistoupí k ní, ukáže na dědulu. "Co mu je?"

Starého muže Janův pohled vyleká. Začne před ním ustupovat.

"Ohnutý záda, ruce, který už nedokáže narovnat… no? Nepoznáš, co mu je?" nelítostně probodává Jana pohledem léčitelka.

"Nevím," uhne svým zrakem Jan.

"Tak kde je ten tvůj dar?" postaví se nemilosrdně jeho očím do cesty. "Takhle chceš léčit lidi? S tímhle můžeš sedět doma na hnoji. Koukni se na něj! No, tak! Jen se podívej a pověz mi, co mu je…"

Jan se prudce otočí k oknu a hluboce dýchá. "On umře," hlesne téměř neslyšně.

"Cože? Nerozuměla jsem!"

"Umře," přidá Jan na hlase. Stařec se začne potit, jeho oči vyděšeně zatékají na léčitelku. Ta je ale stále ironická, stále posměšná, takže ho to trochu uklidní.

"No výborně… a kdo ne?"

"Příští úterý. Ráno."

Stařík vyděšeně polkne naprázdno. Zato léčitelka se rozčílí, posměch v jejím hlase vystřídá nefalšovaný vztek.

"Vypadni!" mávne rukou ke dveřím. "Ať už tě tu nevidím. Nikdy! Rozumíš?"

Až venku se Jan vzpamatuje. Nepřítomně se prodírá lidmi, kteří se ho snaží jako protiproud vrátit zpět, v hlavě mu hučí.

Proč jsem to řekl? Nebyl přece jediný důvod! Teď možná ten děda nebude spát, ještě se mu přitíží. A bude to moje vina. Nikdy. Nikdy už nic takového nesmím vyslovit před nikým, koho se to týká.

V hloubi duše ale cítí, že to, co řekl, je pravda. Neví proč, ale je to prostě tak.

Jan tahá konve, dřeváky už má celé mokré, bosé nohy uvnitř čvachtají, voda vychlístne sem tam i na nohavice.

Kytky ale chtějí pít ještě víc než on. Přes den svěsily hlavy, zatáhly se pod kloboučky okvětí, i listy povadly. Teď, k večeru, ožívají jako Šípkové Růženky pod polibky vody, která se střásá po kaskádách větviček. Zahrada začíná vonět hořkosladkou směsí, kterou Jan miluje.

Všechno najednou voní. Květy, listy a i z hlíny, přes den rozpálené, voda vyrazila ostrý, kořeněný pach. Pro nezasvěceného je to příjemný, ale stejnorodý odér. Jan ale cítí jednotlivé rostliny, jako zkušený hudebník rozezná uchem v orchestru jednotlivé nástroje.

Navinulý pach černého rybízu, mdlou vůni macešek, nasládlou nať řepíku, ostré kopřivy, exotickou vůni máty.

Nejen že rostliny cítí, ale rozumí jim. Neví ještě přesně, co která umí, ale vnímá jejich sílu. Neviditelné proudění energie vlásečnicemi listů, stonků a kořenů.

Kolikrát už žasnul nad tím, že na bříze nevyroste nikdy list dubu, ale zase jen bříza.

Kdo to určuje?

Kdo dává stromům, které vypadají pasivní a necitlivé, tu moudrost, aby narostly, jak mají?

Vždyť to často nedokážou ani lidé! Kolik z nich si myslí, že jsou něco jiného než obyčejný čtyřnohý tvor, který se nějakým řízením osudu naučil postavit a díky tomu ovládl inteligentnější tvory.

Copak je kočka hloupější než člověk?

Nebo pes?

V Pestrém světě se dokonce dočetl o rybách, které jsou inteligentnější než všechna zvířata. Může-li být tak inteligentní delfín, co když je stejně inteligentní i kapr? A otec ho klidně klepne o Vánocích paličkou a matka často smaží kusy jeho těla, když se ještě mrskají!

Úcta. Úcta ke všemu živému nám chybí! I k těm rostlinám. Vždyť i ony cítí!

Jak couvá s proudem vody kolem záhonů, málem do někoho vrazí. Je to paní Mühlbacherová. Na hlavě šátek o něco čistší a svátečnější, než když ji viděl minule, ale sukně je stejně umolousaná a pomačkaná.

"Dobrý den, paní Mühlbacherová."

"Jak jsi to věděl?" tváří se žena přísně. "Starej Krejča vydechnul naposled přesně, jak jsi řek."

Jan se rozhlédne, jestli je někdo neposlouchá, je ale slyšet jen bzukot tipliček a komárů. "Někdy se mi to stane," řekne tiše. "Podívám se na člověka a vím, kdy umře."

"Co ještě víš?"

Jan mlčí.

"Kdy umřu já?"

Jan se na ni zadívá a zavrtí hlavou.

"To nevím."

Mühlbacherová na něj ještě chvilku zkoumavě hledí, pak si upraví šátek, ze kterého jí padla do čela kadeř šedivých vlasů.

"Přijď v sobotu o půl sedmý. Jestli zaspíš, nemusíš chodit vůbec."

Jan vděčně přikývne. "Děkuju. Děkuju vám moc, paní Mühlbacherová…"

Žena se už ale otočí a bez pozdravu se vydá k lesu. Sukně se jí houpá do kroku jak utržená plachta lodi ve větru, ohnutá záda vytvářejí s šátkem siluetu bezhlavého rytíře.

"Co tu chtěla ta čarodějnice?" ozve se za Janovými zády hlas otce, až sebou Jan polekaně trhne.

"Nic…"

Otec uplivne na cestu, kudy stará odešla.

"Pro tu nemáme ani chvojí na hrob."

Lidská láva se přelévá do užšího trychtýře fronty. I když jsou okna zavřená, až sem, do světnice, je slyšet pokašlávání nemocných a skřípění bot na štěrku, jímž je vysypaná příjezdová cesta.

Jan se morduje s petrolejkou. Práci dalo už vyčistit cylindr tak do čira, aby byla léčitelka spokojená. Teď se snaží zapálit knot. Lampa protestuje, čoudí, nutí ho ke kašli. Konečně se mu to podaří.

"Dejte mi tu lahvičku," řekne Mühlbacherová a vezme mezi dveřmi vzorek od pacienta. Nepustí ho ale dál. "Počkejte tady," přirazí mu nemilosrdně dveře před nosem.

Podá lahvičku Janovi, naznačí mu, aby si ji prohlédl.

"Co vidíš?"

"Moč," prohlíží si Jan pěnivý obsah lahvičky.

"Podívej se pořádně. Přes světlo."

Jan poslušně přiloží lahvičku ke světlu lampy. Okamžik na ni hledí, ale pak se otočí na stařenu, protože nic než to samé, byť prosvícenější, nevidí.

Mühlbacherová vezme sklenici a zatřese s ní. "Co vidíš teď?"

Jan se snaží, až se mu dělají mžitky před očima, až se mu zamotá hlava, ale nevidí nic než pěnící žlutou tekutinu.

"Bublinky."

"V moči je obtisknutej celej vnitřek člověka. Orgán po orgánu," povzbuzuje ho léčitelka. "Kdo se na ni umí správně koukat, ten pozná i jejich poškození."

"A vyléčí je?"

"Občas," pokrčí rameny stařena. Poprvé se usměje. "Jinak by hrobníci přišli o práci. Nikdy nechtěj dělat zázraky, chlapče. To lidi nevodpouští."

"Ale vy děláte zázraky," otočí k ní Jan oči od lahvičky.

"Starou belu!" mávne rukou léčitelka a otře si nos cípem sukně. "To manžel mě naučil číst z moči. A já to možná naučím tebe. Když určíš nemoc a znáš byliny, může se to zdát jako zázrak. Ale je to jen tady a tady."

Píchne mu prst do hlavy a hrudi. "Víra a příroda. Nic jinýho v tom není."

Přistoupí k plotně, vezme plecháč, který tam odstavila, cedníkem černým jak uhlí cedí čaj do svého oblíbeného hrnku s kýčovitými kytičkami.

"V přírodě je dobro. A dobro je od Pána. Co je v hlavě, je v srdci a naopak. Věř a bude líp… to je moje zaklínadlo."

Pak nakročí ke gramofonu, který je posledním výstřelkem techniky, natočí ho. Přenoska zaškrábe po desce, domem se rozlehne sentimentální píseň.

"O Tannenbaum, ó Tannenbaum, wie treu sind deine Blátter…"

Žena vezme z Janových rukou lahvičku a sedne si k petrolejce. "Ráda poslouchám. Budeš to muset vydržet."

Zástup se klikatí až na silnici a pak k prvním domům vesnice. Lidé remcají.

"Dneska si teda dává načas."

"Třeba je sama marod…"

"Ta? Ta nás přežije všechny."

U vchodu do chalupy stojí hlouček. Pokorně vyskládají lahvičky na tác, který jim stařena přistrčila před nos. Ve světnici s nimi popojde k oknu, zatáhne silný závěs.

Ostrý kužel paprsků se protáhne pečlivě vystřiženým otvorem.

"Lampa je dobrá, když nesvítí slunce. Ale přírodní světlo je mnohem spolehlivější…" vysvětluje Janovi. Pak sáhne do police, kde leží veliká mušle. Je zubatější, než když ji vytáhli z moře. A taky o hodně zmenšená.

"Muž mě učil na týhle mušli," ukazuje ji Janovi. "Dědek ji přivezl z pruský války. Moč musí bejt sebraná ráno, to je nejhustší. Nejvejš tři dny stará."

Ulomí malinkatý kousíček matné perleti, rozdrtí ho mezi prsty a prach vhodí do lahvičky.

"Drobky se rozpustí a zvýrazní kresbu. Vidíš?" naklání léčitelka lahvičku sem a tam ve světlém pruhu, který přichází od okna.

"Když se budeš snažit, za pár měsíců ji nebudeš potřebovat."

Zatřese, počká, až se Jan shýbne, aby líp viděl. "Podívej. Jemně zakalená. Do zelena. Žaludek."

Pak pokračují u dalších lahviček. Jan se snaží, ale rozpoznat cokoli z bublinek a struktury je nad jeho síly. Za chvíli ho oči pálí, mžitky připomínají drobné vybuchující hvězdičky.

"Tady… ty drobounký bílý vlásečnice? Jsou jednolitý. Kdyby to byl cukr, dělaly by paprsky. Tohle je něco s krví, tlak nebo srdce."

Další lahvička. Žena kývne na Jana. "Povídej ty. Musíš umět mluvit o tom, co vidíš. Když se naučíš správný slova, pochopíš i, co znamenají. Tak spusť."

"Takový krupičky…" hlesne Jan.

"Bravo."

"Písek v ledvinách?"

"Žluč. Rozpíjí se po stranách, vidíš? A zůstává u hladiny. Písek má ostrý kontury a jde ke dnu."

Jan vzdychne a promne si oči. "Tohle se přece nikdy nenaučím…"

"Tak si seber svý saky páky a sbohem."

Jan se zadívá na tác plný dalších lahviček, v jeho očích se mísí beznaděj s odevzdaností. Pak vezme další a přihodí kousek mušle.

"Jemný zákal, jakoby závojíček na dně," snaží se číst ze zpěněné tekutiny.

"Zánět," přikývne léčitelka. "Řekla bych, že uši nebo zuby. Záněty poznáš podle usazenin. Když jsou krvavý, jde o močový cesty, čím je zákal slabší, tím je v těle dál od ledvin. Tenhle je hodně slabej."

Jan civí do tekutiny prosvícené sluncem.

"Dívej se dál, je tam toho mnohem víc, co ti napoví…" Žena nadrobí do skleničky ještě trochu staré mušle.

Když lidský had konečně k večeru zmizí, natočí stařena gramofon a světnici zaplaví další sladkobolná píseň. Tentokrát italská. "Ó sole mio!" křičí zpěvák. Oba se pustí do porcování bylin. Jan třídí, léčitelka sype byliny na váhu a z váhy do lněných pytlíčků. Jan přitom odříkává jako u zkoušky.

"Celková slabost: černý rybíz list, maceška nať, řepík nať, bříza list, kopřiva list, čekanka a pampeliška kořen…"

"No vidíš. Znáš je líp než já," usměje se Mühlbacherová.

"… žaludek: jalovec plod, máta nať, pelyněk nať, puškvorec kořen, vachta list, zeměžluč nať. Jsem zahradník," roztřídí Jan další hromádku, stařena nasype hrst bylinek na váhu.

"Proč neléčíte za peníze? Mohla byste nadělat jmění."

"Právě proto. Všechno, co tě vede od lidí, je pro bylinkáře zlý. Vyhni se tomu…"

Naváží poslední lněný sáček. Jan ho zaváže a pověsí k ostatním na trám pod stropem. Žena zamete stůl.

"Nikdy jsem tě neviděla v kostele."

"V neděli prodávám v květinářství."

"Chtěla bych, aby ses se mnou každý ráno pomodlil."

"Proč?"

"Abys věděl, kam patříš."

"Já na to moc nejsem…" řekne Jan a jde nalít vodu do lavoru, aby si mohli umýt ruce. Nebo spíš aby se vyhnul jejím pichlavým očím.

"Tak se to naučíš," řekne žena a jde natočit gramofon, který mezitím dohrál. "A zkus se někdy usmát."

Jan stojí u skříně a balí si do tlumoku pár věcí na příští týden. Johana sedí na Janově posteli a listuje jeho velkým tlustým herbářem.

"Kdo je to ten… Ma… Matthioli?" slabikuje ztěžka.

"Přece ten, kdo tu knihu napsal," poučí ji Jan přes rameno. "Neumíš číst?"

A když vidí, že Johana stejně otvírá ústa jen naprázdno, vezme jí knihu z ruky. "Herbář neboli Bylinář: Dílo veškeré lékařské přírodní vědy – Petr Ondřej Matthioli. Nejlepší kniha, jaká existuje."

Potřese s knihou a vloží si ji do tlumoku k ostatním věcem.

"Tatínek říká, že nejlepší kniha je bible," opraví ho pedantský Johana.

"To asi jo, když to říká otec," přikývne Jan. "Ta ti ale nohu nezachránila," dodá tiše, spíš pro sebe.

Dveře zaskřípají, vejde otec. "Matka potřebuje pomoct s prádlem," kývne na dceru.

Johana se neochotně sesune z postele, plouží se ke dveřím co nejpomaleji. Je jí jasné, že o prádlo nejde. Chtěla by zaslechnout alespoň část toho, co přišel otec Janovi říct.

Otec ale trpělivě vyčká, až dcera vyjde ze dveří, pak je za ní zavře. "Byl bych rád, kdybys tam přestal chodit."

"Proč?" otočí se k němu Jan tázavě.

"Ty víš moc dobře proč."

Oči otce, jindy chápavé a ještě jindy laskavé, si teď měří Jana tvrdě, neústupně. I ruka, která drží dveře, je pevně, skoro vztekle stisknutá kolem kliky.

"Svoji práci zastanu. Jezdím na trhy. V neděli jsem v obchodě…" cukne rameny Jan neochotně.

"Lidi mají divný řeči."

Jan zavře tlumok a nakročí ke dveřím. "Je mi jedno, co říkají lidi."

"Ale mně ne!" Hlas otce nabyde na síle jako proud, když u mlýnského náhonu zvednou stavidlo. "Chceš, aby se nám smáli? Mně? A matce? Nemůžeš nás toho, proboha, ušetřit?"

"Učí mě zadarmo…" pokrčí Jan rameny.

"Učí?! Co tě proboha učí!?" Teď už otec křičí. "Hádat z koule? Je to stará podvodnice! Její muž byl komediant!"

"Léčí lidi…" zkusí to Jan ještě mírně. Cti otce svého i matku svou… zazní mu v uších věta drmolená vpadlými ústy Mühlbacherové.

"Už jsem řekl, zůstaneš doma!"

Otec se otočí a rychle vyjde ven. Jan se pohne ke dveřím, ale než stačí stisknout kliku, zvenku zapadne petlice.

"Táto, otevřete ty dveře!" zacloumá bezmocně starým dřevem, až veřeje zanaříkají. "Slyšíte? Otevřete mi! Táto!" začne do dveří teď už vztekle kopat a mlátit, když se nedočká žádné odezvy. Pak se rozhlédne po pokoji, jeho zrak padne na malou sekyrku, která leží v uhláku u kamen. Před chvílí s ní dělal třísky, když tu zatápěl.

Popadne sekerku a pustí se do dveří. Seká do oprýskaného dřeva, jako by zasazoval boxerské údery někomu, komu je ve skutečnosti zasadit nesmí. Všechno, co v sobě dusil, všechny pochybnosti, všechny ústupky, všechno to jde najednou skrz to malé topůrko z něj ven.

Když se konečně proseká na schodiště, otevře se před ním nečekaná scéna. Otec s Aloisem stojí pod schody, otec bledý, zato Alois dýchá zrychleně a v ruce drží na obranu vidle. Matka s Johanou se ustrašeně tísní za nimi ve dveřích do kuchyně.

"Polož to, Jendo," kývne Alois k sekeře v Janově ruce a zdvihne hroty vidlí ještě výš. I shora Jan vidí, jak se zrezlé kovové špičky jemně třesou.

Jan místo toho seběhne po schodech, otočí se k otci. Alois se ho marně snaží odtlačit.

"Kéž byste věděl půlku toho, co zná ona, tatínku."

"Jestli k ní půjdeš, nemusíš se už vracet!" řekne otec. Jeho hlas už ale není tak pevný jako chvíli předtím, dokonce v něm lehounce vibruje cosi jako strach, že se právě děje něco nevratného, zásadního. Že by možná i rád ustoupil, ale už je příliš pozdě.

Jan na něj chvilku hledí, pak zasekne sekyrku do futra kuchyňských dveří, hodí si ruksak přes rameno a vyjde ven.

I on ví, proč už raději nepromluvil.

"Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno Tvé, přijď království Tvé, buď vůle Tvá, jako v nebi, tak i na zemi…"

Jan i Mühlbacherová klečí v rohu světnice u malého Svatého obrázku a mumlají modlitbu. Pak se oba zvednou, stará žena namáhavě, Jan jí musí pomoci.

Vpustí dovnitř první čtveřici pacientů. Léčitelka od nich vybere lahvičky s močí, letmo je prohlédne, jednu z nich zvedne a zamává s ní pacientovi před nosem.

"Co myslíš, že přes tohle uvidím? Co? Tos to mohl přinést rovnou v kýblu."

Popojde ke škopku plného lahviček a vyloví jednu z mnoha.

"Vypucuj ji, vyčůrej se do ní a dej sem. Pak se postav na konec fronty."

Nešťastník vzdychne a zmizí. Jan do každé z lahviček vhodí kousek rozdrcené mušle a zatřese. Pak se posadí k lampě a diagnostikuje. Léčitelka stojí za ním.

"Drobný žlutozelený zákal," říká Jan.

"Správně. A co to znamená?"

" Střeva."

"Játra. Jaterní šťávy," opraví ho léčitelka.

Jan vezme další lahvičku. Vhodí do ní rozdrcený úlomek mušle, zvedne ji proti světlu pronikajícímu otvorem v závěsu.

"Viskozita: žlučníkový kámen."

"To by musela být víc oranžová. Tohle bude spíš zánět dělohy. Pokračuj."

Jan poraženecky vzdychne. Vezme další lahvičku, jeho hlas je plný skepse. Tuší, že se zase splete.

"Šedivý tenký závoj, drobné vlásečnice. Asi cukrovka."

Mühlbacherová mrkne zběžně na lahvičku. "Máš pravdu. Cukrovka."

Jan se překvapeně otočí na svou učitelku. Ta mu ale podá další lahvičku. Nad dílčím úspěchem se nepozastaví. "No, co je? Další! Jednou strefit se dokáže každej. I kdybys byl slepej."

Jan zatřepe další močí. A znovu. A ještě. Je bezradný. "Tady nevidím nic. Je úplně čirá."

Mühlbacherová se nakloní nad lahvičku. Zatřese s ní i ona. Pak se otočí k mladému muži, který stojí na samém kraji čtveřice pacientů.

"Proč jsi tady? A chci slyšet pravdu."

"Já… já nechci narukovat," řekne mladík tiše. Čepici, kterou třímá v rukou, najednou ždímá, jak kdyby byla plná deště. "Kvůli mámě. Potřeboval bych radu…"

Léčitelka se zadívá na Jana, který měl podruhé úspěch. Jan se šťastně usměje. I na její tváři se objeví nepatrný úsměv.

"Jen si nemysli. Neumíš vůbec nic." Hlas má ale měkký, hladivý.

1958

Ostré světlo se zabodlo Janovi do očí, musel bolestivě sklopit zrak. Vyšetřovatel si na stůl postavil kávu, unaveně vzdychl.

"… jak dlouho jste u tý ženský žil?"

"Ptal jste se, kde jsem se vyučil." Když se ale střetl s tvrdým a nesmlouvavým pohledem, dodal tiše: "… asi rok a půl. Do její smrti."

"Živila vás?"

"Pomáhal jsem jí s bylinkama. To ona mě učila diagnostikovat z moči."

"Jakou měla taxu?"

"Kdo chtěl, mohl nechat příspěvek na místní faře," pokrčil rameny Jan. "Mühlbacherová byla velmi zbožná. Lidem nabízela jen čaje…"

"Oba víme, že prodávat suchou trávu je sakra výhodný. Kolik z toho měla?!" Jan se až lekl, jak vyšetřovatel najednou zařval.

"To nevím."

"… proč vám nic neodkázala, když neměla žádný příbuzný?"

"Nepřijal bych to."

"Rok a půl u ní žijete… staráte se o ni v posledním tažení, utíráte jí prdel…"

Dívali se na sebe. Vyšetřovatel s nadšením člověka, který cosi objevil, ale Jan jako na pacienta.

"Máte vysoký tlak…"

Vyšetřovatel se ale nedal vyvést z koncentrace. "Vy jste ji něčím nasral, Mikolášku…"

1922

V kůlně je horko a prach, ostrá kočičí moč pachovou směs roztíná jako šavle. Jan sleduje, jak se Mühlbacherová nakloní nad pelech a něžně sebere mňoukající koťata. Konejší je a zároveň strká do pytle. Mezi nohama se jí proplétá hned několik koček a nesouhlasně mňouká. Mühlbacherová vzdychne. Jan jí podá dvě cihly, které vloží ke koťatům do pytle. Zaváže.

"Hoď je až na hloubku, ať se chudáčkové netrápí," podá mu stařena zmítající se pytel a rychle udělá nad koťaty kříž. "Jinak to holt nejde… za chvíli by nás ty kočky sežraly i s chalupou."

Jan, s pytlem přes rameno, obejde dům, projde zahradou a vyrazí po cestě k lesu. Vejde mezi stromy a zastaví se. Stáhne pytel z ramen a položí ho na zem. Sleduje, jak se svíjí a přelévá. Položí dlaně na vyděšený život tam uvnitř. Dech se mu zrychlí. Jan zvedne pytel, ale pak ho znovu nechá klesnout. Je hypnotizován pohybující se látkou uprostřed cesty. Váhá. Pytel zvedne a jemně s ním uhodí o kmen stromu u cesty. Uvnitř to zapiští. Uhodí víc. A ještě a opět.

Nemůže vidět, že vyděšená Mühlbacherová stojí u plotu zahrady s kýblem odpadků na hnůj a celé to zrůdné divadlo nedobrovolně sleduje. Jan bije pytlem o kmen a pak i o zem.

Konečně udýchaně padne vedle krvavého pytle na kolena a pak se zvrátí dozadu a zůstane ležet. Vysoko nad ním se kymácejí koruny smrků. A slunce…

Stará paní leží v posteli. Zdá se, že je to zlé. Čelo se jí leskne potem, dech hýká průduškami jako vzduch děravými varhanními píšťalami. Jan vyprovodí faráře k bryčce. Vrátí se do světnice a posadí se k velkému stolu s váhami a hromadami bylin. Nedokáže se ale soustředit na vážení.

"Pusť gramofon…" řekne stařena tiše.

Jan se zvedne, pustí její oblíbenou skladbu. "Měl jsem vás dát odvézt do nemocnice."

Stará paní se bolestivě pohne na posteli, mává na něj kostnatou rukou. Skoro jí není rozumět, jak špatně se jí mluví.

"Pojď sem…"

Jan nalije na plotně z hrnce čaj, přisedne ke staré ženě a přiloží jí hrnek k ústům. Ta ale odmítne.

"Už nic nechci."

"Doktor říkal, že máte pít."

"Něco říct musel…" mávne rukou žena. Ironický úsměšek odhalí poslední zub, který jí zbyl. Pak se natáhne, její ruka najde jeho prsty a pak celou dlaň. "Uzdravit se může jen ten, kdo chce. A já už nechci…"

Je na ní ale vidět, že má na srdci něco důležitějšího. Jen jí chybí síly, aby to řekla naráz. Musí chvilku odpočívat, než nashromáždí v plicích dostatek dechu.

"… jdi do kláštera, chlapče. Obrať se k Bohu. Jen ten ti dokáže pomoct."

"Co to říkáte?" Oči, jimiž Jan hledí na stařenu, jsou upřímně nešťastné. Mühlbacherová ho po nich něžně pohladí, jako by z nich smetala pavučiny.

"Pořád vidím ty tvoje oči, když jsi přišel prvně. Bezradný. Jenže v tobě hoří i zlo."

Jan její ruku odstrčí, prudce vstane.

"To neříkejte. Mám dar…"

"A víš, kdo ti ho dal?"

Jan začne dýchat, jako by na něj přenesla své plicní potíže. Zkráceně, rychle, má pocit, že srdce nestíhá.

"Vy už nevíte, co říkáte."

"Dal ti ho ten, kdo ti poručil rozsekat koťata v lese."

Hlas stařeny je stále tichý, nezvykle hladivý. Přestože Jan najednou drží v ruce pohrabáč. Klouby mu zbělely, jak křečovitě ho svírá.

"Bez lásky nenajdeš odpuštění…"

Pohrabáč v Janově ruce se roztřese, chvilku se zdá, že Jan ženu opravdu uhodí. Pak se otočí ke dveřím…

"Musím pro dřevo."

Kdo by se oknem zadíval ven, slyšel by, jak Jan ve vzteku častuje pohrabáčem velký pytel obilí, až ho roztrhá a zrnka z něj vytékají jako život ze staré Mühlbacherové. Žena slyší rány i Janův vztek. Zavře oči…

1958

"Pane Mikolášku…"

Obhájce obešel stůl a Jan otevřel oči. Na okamžik nevěděl, kde je. Až strážný u dveří a starostlivé oči právníka ho vrátili do návštěvní místnosti.

"Zdrželi mě na vrátnici," omlouval se Zlatohlávek, namáhavě tahal z aktovky tlustý spis a přitom se nešikovně snažil zachytit brýle, které si srazil z nosu. "Není vám zle?"

"V noci rozsvěcí světlo. Nemůžu spát," řekl Jan tiše a opřel si alespoň tvář o ruku.

"Zbývají nám poslední tři týdny do přelíčení," řekl Zlatohlávek skoro vesele a přistrčil si židli, aby si sedl proti němu. "Už jmenovali soudce z lidu."

"Kde je František?"

"František?" nechápal obhájce.

"Můj asistent."

"Ach ano. Pan Pálko má svého obhájce," pokýval hlavou právník a otevřel spis. "Dnes musíme projít vaše léčitelské působení před válkou."

"Proboha proč?! Já jsem přeci nic neudělal!"

"Hlavně na mě nekřičte," zvedl proti němu výhrůžně ukazováček právník. A když Jan sklopil odevzdaně hlavu, naklonil se k němu přes stůl skoro omluvně. "Mým úkolem je najít všechny možné polehčující okolnosti. A to nedokážu, když o vás nebudu vědět všechno."

Na okamžik na sebe hleděli, pak Zlatohlávek zalistoval v deskách a posunul si brýle na čelo.

"Před šesti lety jste byl odsouzený za pokus podplatit úřední osobu…"

"Chtěli mi vzít moje zaměstnance a převést je do státní výroby. Co jsem mohl dělat? Ale zaplatil jsem pokutu. Vysokou pokutu."

"Máte záznam v trestním rejstříku, a to není dobrý…" našpulil právník rty téměř bolestivě. Pak sklopil opět oči k papírům. "V druhé části obvinění prokuratura tvrdí, že se obohacujete na úkor pracující třídy."

"Já léčím zadarmo," rozpřáhl Jan bezmocně ruce. "Včetně hospitalizace. Lidi si u nás můžou koupit předepsané byliny. To je celý můj příjem."

"My ale musíme umět vysvětlit, kde se vzal váš nemalý majetek…"

"Po smrti otce jsem převzal jeho zahrady v Rokycanech. Ty jsem prodal a peníze rozdělil mezi matku a sourozence."

Zlatohlávek prstem našel, kde předtím skončili. "… vypověděl jste, že dva roky po smrti Mühlbacherové jste se odstěhoval do Dobrušky. Proč jste se nezmínil o své manželce Boženě Mikoláškové?"

Jan uhnul pohledem. "Není to podstatné…"

"Byla vaší pacientkou?"

"Seznámili jsme se na inzerát. Vedla zahradnictví…"

"Pracoval jste u ní?"

"Zatím jsem se jenom učil," bloudil dál Jan očima po místnosti i po mřížích na oknech, jako by tu seděl teprve první den.

"Co jste se učil?"

Jan vrátil oči k právníkovi. Byly unavené, zarudlé od nevyspáni, odevzdané. "Stále a dokola to samé. Diagnóza a způsob léčby. Diagnóza – léčba. V Rokycanech jsem měl už celkem dobrou pověst léčitele. Tu jsem si chtěl v Dobrušce upevnit."

"Podařilo se vám to?"

"Žena si to nepřála. Naše manželství nebylo šťastné… Stačí vám to?"

"Vaše paní dvakrát žádala o rozvod. Můžu vědět, proč jste odmítl?"

"Slíbil jsem před Bohem, že to neudělám…"

Chvilku na sebe hleděli tiše, Jan se zřejmou snahou budit odhodlání a pevnost, obhájce zkoumavě. Jako by věděl, že teď položí daleko nepříjemnější otázku.

"František Pálko – jak jste se seznámili?"

Dlouhé ticho.

"V pětatřicátém jsem dostal úvěr a koupil chátrající vilu na kraji obce Jenštejn. Chtěl jsem ji přestavět na sanatorium a naplno se věnovat léčitelství. Potřeboval jsem asistenta…"

"Byl také léčitelem?"

Znovu dlouhá pauza. Jako by Jan zvažoval, nemá-li tenhle hovor přerušit a požádat strážného, aby ho odvedl zpátky do cely. Pak se rozhodne přece jen odpovídat.

"Byl všechno, jenom ne léčitel."

"Na základě čeho jste svým zaměstnancům vyměřoval plat?"

1935

Mladý František stojí pod oknem neopravené staré vily. V obnošeném obleku se necítí příjemně, nervózně žmoulá aktovku, kterou svírá v podpaží. Zarostlá a zpustlá zahrada jeho nervozitu ještě zesiluje, připadá mu, jako by se ho přerostlá vegetace, keře, které srůstají do neprostupné hradby, i stromy, co natahují rozeklané větve až k zemi, chystala pohltit. Nemůže navíc neslyšet Janův podrážděný hlas, který se dere z pootevřeného okna.

"Jak mi chcete asistovat, když nepoznáte kopřivu od řebříčku!? Nezlobte se, ale jestli nemáte k přírodě vztah, pane, jste mi k ničemu…"

O chvíli později v hale, vyzdobené obrazy podobných stromů, keřů a travin, jaké viděl venku, to není o nic příjemnější. Sedlák v životní velikosti na kulatém sedátku sekačky jako by se neohlížel po klasech, jež právě posekl, ani po koni, kterého pohání otěžemi. Vysmívá se mužíčkovi, který není vidět, ale na kterého dotírá hlas za pootevřenými dveřmi. Nebo to Františkovi alespoň tak připadá.

"… já, bohužel pro vás, hledám člověka, který mi bude pravou rukou, a ne stenografa! To bych si dal inzerát na poštu!"

Pak se mužíček vypotácí, celý zpocený, bekovkou si otírá pleš a další muž, který čeká pod schodištěm, také celý nervózní, kývne na Františka. "Klidně jděte napřed. Já nespěchám."

František vejde do pokoje přestavěného na improvizovanou ordinaci. Je tam veliký regál s pytlíky sušených směsí, které zaplňují místnost kořeněnou, sladkokyselou vůní, nemocniční lehátko a pak psací stůl, za nímž sedí Jan s nosem v papírech.

"Sedněte si…" mávne k židli, která stojí u stolu.

František se ale ani nepohne. Jan k němu konečně zvedne hlavu. Ten pohled je delší, než by si František přál, ale unese ho.

"Budete stát ve dveřích?"

"Seděl jsem ve vlaku."

"Odkud jedete?"

"Od východu… jako slunce."

Ta odpověď Jana překvapí. V očích se mu objeví něco, co tam předtím, když vyhodil toho uchazeče předtím, nebylo. Zájem? Světlo?

"Prozradíte mi své jméno?"

"František Pálko."

"Máte nějaké vzdělání?"

"Obchodní průmyslovku."

Jan vzdychne, zaklinká hlavou jako pendlovky kyvadlem. "Obchodní průmyslovku. Gramotný tedy jste, pane Pálko." Pak zvedne ze stolu noviny, kde je jeho vlastní inzerát. "Přijmu asistenta do ordinace přírodního léčitele. Požaduji: znalost psaní na stroji, kladný vztah k přírodě, maturita z biologie vítána. Co z toho mi můžete nabídnout vy?"

"Všechno – když mi dáte čas."

Jan tentokrát hlavou pokývá, vstane a popojde ke dveřím, jako by chtěl audienci ukončit. "Toho mám jak šafránu. Je mi líto, že jste vážil tak dlouhou cestu. Pošlete mi sem dalšího."

František se ani nepohne.

"Živím ženu a matku…" řekne tiše.

"Nezlobte se, mám ještě objednané pacienty," pokyne mu Jan ke dveřím, tentokrát už netrpělivě.

"Můžu vám nabídnout naprostou loajalitu…" řekne František ještě tišeji.

"Ta je snad samozřejmostí," zdvihne Jan obočí.

"Opravdu je?"

Jan zaváhá. Z pohledu Františka vyzařuje něco, co ho odzbrojuje a přitahuje zároveň. Popojde k Františkovi, jako by ho k tomu mladému muži přitahovalo cosi víc než pouhý soulad kladů a záporů s jeho požadavky.

"Měl byste vážit slova…"

"Je to přání mýho zaměstnavatele?" usměje se František.

I Jan se konečně nepatrně usměje. "Tu vodu po holení jste si vybral sám?"

Chvilku na sebe znovu hledí, pak František kývne směrem k předpokoji.

"Můžu toho posledního vyhodit?"

Fronta se táhne od vily branou až k silnici, František se musí prodírat mezi lidmi, aby všechny podělil pořadovými čísly. V duchu chválí Janův nápad, aby si oblékl bílý plášť. Takhle se před ním hradba těl přece jen rozestupuje.

U brány mu čísla dojdou. Fronta se ale klikatí dál, až za zatáčku prašné cesty. Sedlák s žebřiňákem má co dělat, aby ji objel a aby kůň, kterému ujíždí rozmoklá krajnice pod kopyty, nestrhl vůz do potoka.

"Tohle je pro dnešek poslední," zvedne František omluvně ruce, jako by žehnal davu, na který se nedostalo.

"To nemůžete! Ještě aspoň deset čísel!" žadoní hlasy.

"Je mi líto! Komu se neuleví přes noc, přijde zítra," křičí František, aby přehlušil nespokojence. Přes jejich hlavy už vidí selku, která se přitočila, aby nabídla vzdálenějším pacientům za pár korun nocleh. A to přijdou vzápětí ještě určitě tři nebo čtyři. Bydlet ve stejné vesnici jako Mikolášek je pro domkáře terno. Radši přespí v maštali, než aby přišli o pár šestáků.

Jan sleduje oknem nového asistenta, jak zvládá nespokojené pacienty, jak přebírá od saniťáka krabici. Když s ní vejde do improvizované ordinace, Jan už stojí u svého optického přístroje a zkoumá v paprsku světla moč pacienta, který čeká pokorně před stolem.

"Kde jste byl tak dlouho?" zabručí, i když dobře ví.

František položí krabici na stůl, lahvičky uvnitř zacinkají. "Přivezli vzorky."

"Zdržujete mě," vrčí dál Jan. "Už jsme měli psát."

František zasedne k psacímu stroji, zručně do něj zavede papíry proložené kopíráky, začne trochu neuměle ťukat.

"Drahomil Koudela, šedesát dva let. Potíže se žlučí a trávením…" diktuje Jan.

"Pardon. Šedesát dva let?" nestíhá František. Snažil se psát příliš překotně a klapky se spekly v jeden lesklý, kovový hrozen, s nímž teď zápasí.

"… bude deset dnů užívat směs číslo dva v podobě nálevového čaje," pokračuje Jan, když František konečně zvítězí nad mašinou.

"Co je směs číslo dva?" zvedne oči od kláves.

"Vy jste mě včera neposlouchal?" sjede ho Jan očima. "Abychom dokázali zaléčit takové množství lidí, sestavil jsem čtyři základní bylinné směsi. Jednička ledviny a ženské potíže, dvojka žaludek a trávení, trojka dýchací cesty – krevní oběh a čtyřka pohybový aparát. Ostatní mícháme individuálně."

František si to chce poznamenat na papír, ale léčitel už píše muži recept.

"Byliny si koupíte dole. Pošlete sem dalšího…" kývne ke dveřím. "Už jste přečetl lexikon bylin, který jsem vám dal?" obrátí se na Františka, když muž zmizí v hale.

"Chcete si mě vyzkoušet?" František už to nevydrží a pohlédne mu do očí vyzývavě.

"Chci, abyste ty kytky znal. Jinak se brzy rozloučíme," semkne rty Jan a obrátí se ke dveřím. V nich se právě strkají hubený muž s knírkem a kyprá žena, oba se chtějí dostat do ordinace dřív.

"Nemáte číslo, pane… já tady čekám vod rána! Tohle si vyprošuju! Takovýhle chování!" rozčiluje se žena, až jí velké perly dělají na bujných ňadrech veletoče.

Muž se ale nedá vyhodit. "Musím s vámi mluvit, pane Mikolášku. Je to otázka života a smrti!"

"Už jsem vám řekl několikrát, že pro vaši dceru nic udělat nemůžu, pane Kiesewattere."

"Vy jí musíte pomoct!" podá mu muž zoufale lahvičku s močí.

"Je mi líto. Odvezte ji do nemocnice…"

"Pojeďte se mnou." V hlase muže se objeví zoufalství.

"Mám tu pacienty, jak vidíte," uhýbá Jan pohledem, předstírá, že se věnuje další lahvičce.

"Pane Mikolášku… já vás prosím!" pokročí k němu muž. "Zapřísahám vás… vy musíte jet se mnou! Hned teď!" Chytí ho za ruku.

"Nesahejte na mě," vykroutí se mu Jan. Jeho hlas už začíná být podrážděný, přimhouří i oči.

"Každému pomůžete a jí ne?" přejde Kiesewatter do němčiny. Ta už taky nezní prosebně. Spíš velitelsky. Jako by vyrážel rozkazy.

"Jí už nepomůže nikdo… pochopte to," odpoví mu i Jan německy.

"Tohle nesmíte říkat! Uděláte jí čaj. Pojďte! Prosím…" chytí ho muž znovu za ruku, snaží se ho odtáhnout k pytlíkům, které leží na stole.

"Copak nerozumíte německy?" rozkřikne se na něj Jan. "Ona umře! Sie stirbt!"

"To už stačí," vloží se do dialogu František a začne Kiesewattera odtahovat ke dveřím. Ten se brání, jako by ho vedli na popravu, chytá se stolu, židle, prosí německy.

"Musíte zachránit moji holčičku! Pane Mikolášku! Musíte."

"To jsou dneska lidi, pane Mikolášku, co?" ušklíbne se žena, když František konečně vystrká nešťastného otce ven a zabouchne za ním dveře.

"Bezmoc je vždycky ubohá…" řekne Jan tiše.

Vila už spí, i v zahradě utichli ptáci, jen vlak tiše duní od Brandýsa, jako vždycky, když se schyluje k dešti a vlhko promění vzduch v akustický vodič. Jan vystoupá do patra, prochází potmě ke dveřím své ložnice. Až u dveří, za kterými spí František, si všimne světlého proužku protínajícího šikmo podlahu. Jan se zastaví, škvírou ve dveřích, které zůstaly pootevřené, opatrně nahlédne do pokoje. V posteli, v ostré záři lampičky, spí František, na hrudi otevřenou tlustou knihu o bylinkách. Světlo mu nevadí, je zřejmé, že ho únava přemohla nečekaně. Kalhoty si ani nestihl svléknout, nátělník odhaluje svalnaté, opálené tělo.

Jan chvilku váhá, cítí, jak se v něm dech krátí, pak opatrně dveře otevře a vstoupí dovnitř. Váhavě, ale zároveň vzrušeně se nakloní nad spícího muže, zblízka zkoumá rysy jeho tváře, vdechuje jeho vůni.

Lekne se, když František najednou otevře oči. Jan mu nečekaně přitlačí hlavu do polštáře, chce si mu kleknout na hruď, druhou rukou se mu snaží zkroutit jeho ruku. František je ale mladší a silnější. Odstrčí ho, vstane.

"Vypadněte! Vypadněte odsud!" křičí na Jana.

Jana už ale zase vláčí jeho démon. Vrazí Františkovi facku, až se mu hlava zvrátí nazad. František ale vzápětí zasadí Janovi pěstí úder na žaludek. Jan padne na kolena, ztěžka oddechuje. Oba lapají po dechu.

"Tak na co čekáš?" zvedne k němu Jan oči, téměř prosebné. "Prašť mě. Dobij mě."

František zvedne ruku, Jan zavře oči, jak očekává úder. Obejme Františkova kolena, na okamžik se podobá hříšníkovi z ranní modlitby u Spasitele. František ho ale neuhodí. Zvedne ho ze země. Chvíli si hledí do očí, pak se políbí. Nejdřív nesměle, jako by zkoušeli jeden druhého, kam až se smí zajít, pak už vášnivě.

Prádlo na šňůrách se třepotá ve větru. U velmi prostého stolu na zahrádce, stísněné za kamennou zdí, sedí Františkova matka. Na sobě tmavé šaty a klobouček jako do kostela. Vedle ní Jan. František hraje na housle. Tóny se nesou líbezným odpolednem, jako když polevou zdobí dort, svalnaté ruce krouží s nástrojem a smyčcem půvabný tanec. František ale nesleduje hmatník. Dívá se na Jana, jako by hrál jen pro něj.

Františkova mladá žena přinese polévku a nalévá do talířů. František odloží housle, matka a Jan zatleskají.

"Nehrál jsem celou věčnost," řekne František stydlivě. Je ale vidět, že aplaus ho těší.

Františkova žena přistrčí talíř s polévkou před Jana. I její hlas zní stydlivě. "Snad vám u nás bude chutnat."

"Ani ses hosta nezeptala, jestli jí slepici?" neopomene ji zpražit tchýně.

"Neznám nikoho, kdo nejí slepici." Františkova žena zvedne oči k Janovi a pousměje se, jako by testovala možného spiklence proti tchýni.

"Jíte slepici, pane doktore?" nedá se Františkova matka.

"… já bohužel nejsem doktor," pokrčí rameny Jan.

"František říkal, že děláte zázraky," naservíruje Františkova žena i Františkovi a sobě a posadí se vedle něj.

"Dobrou chuť!" popřejí si navzájem. Přitom si všimnou, jak Jan na pár vteřin sepnul ruce pod bradou a zavřel oči v krátké modlitbě.

"Dělám jen to, co mi příroda dovolí a co Pánbůh dovolí přírodě. Nic víc," řekne, když oči zase otevře a chopí se lžíce.

"To si nemyslím," řekne František.

"Jste zbytečně skromnej člověk…" přidá se jeho matka.

"… jen chybující, paní Pálková," brání se Jan.

Františkova žena odklidí talíře od polévky a začne nandávat z pekáče. "Ferko chválou nikdy neplýtvá, to mi můžete věřit…" S poslední větou svého muže políbí na tvář a obejme. Jan ten projev citu nemůže nevidět. Františkova matka ten dlouhý pohled mezi muži zachytí. Musí ale reagovat na narážku snachy. "Chválit se má jenom Pánbůh."

František se z ženina objetí jemně vyprostí. Zakryje to tím, že se natáhne pro příbor a pro mísu s knedlíky. Františkova žena šlehne očima po tchýni.

"Jenže ten to nepotřebuje."

"Nerouhej se…" sjede ji matka.

Je cítit napětí mezi matkou, snachou a Janem. Všichni touží mít Františka pro sebe.

1938

František si přehodí batoh přes záda. Pak ještě zaváhá a popojde do ordinace. Tam sedí Jan s hlavou v dlaních. František opatrně zaťuká na dveře.

"… na shledanou v pondělí."

Jan se ani nehne. Téměř není slyšet jeho slova, jak mluví do dlaní. "Proč tam vlastně jezdíš?"

"Je to moje žena…"

Jan se opovržlivě zasměje. "Tvoje žena…" Hlavu z dlaní ale nezvedne. František se otočí a odchází.

Jan mu zavolá do zad. "Chci, aby sis udělal vůdčí list!" František se otočí. "Proč? Nemáme auto."

"Koupím ho! Chtěl ses přece naučit řídit."

František nakročí blíž k němu. Na tváři se mu objeví nedůvěřivý úsměv. "Vážně ho koupíš?"

"Jo. V neděli budeme jezdit po pacientech." Úsměv ve Františkově tváři pohasne. "V neděli?" Otočí se a vykročí zase ke dveřím.

"Jestli se ti to nelíbí, najdu si někoho jinýho."

"Najdi!" zazní Františkova odpověď už z chodby.

Jan vleče do zahrady těžké kbelíky. Udýchaně je složí před čerstvě vztyčeným Kristem, sotva lapá po dechu. Kapesníkem si setře z čela pot, který ho pálí v očích.

Kaplička ještě není omítnutá, ale místo pro modlitbu je už připravené. I Kristus už má svůj výraz. Chápající? Vyčítavý? Kdoví.

Jan vysype obsah kbelíků před výklenek, botou rozhrnuje ostrý štěrk. Pak si vyhrne nohavice a bílá kůže kolen se bolestivě zaboří do ostrého kamení. Jan překonává bolest, zhluboka se nadechuje, aby nevykřikl. Kroutí se a hledá odvahu odlepit dlaně od země. Konečně zvedne pohled ke Spasiteli a snaží se neuhnout. Bolest ho ale přemůže a on obejme spodní část kříže, aby ulevil tlaku na rozdíranou kůži.

František veze Jana novým vozem. Tatra hadimrška kličkuje po prašné cestě, zvedá oblaka prachu, která se usazují na zadních sedadlech kabrioletu i v záhybech sklopené plátěné střechy.

"Zpomal! Proboha, Ferko, zpomal!" křičí Jan, ale zároveň se směje.

I František se chechtá. "Jede to samo! Pětapadesát koní!"

"Zpomal, nebo se zabijeme!"

"Vyléčíš nás!!!" směje se František.

O půlhodinu později stojí vůz na okraji lesa, slyšet jsou jen včely na lučních květinách a šumění zralých klasů v lehkém vánku. Střecha je zatažená, pod ni vidět není…

1958

Jan se znovu ocitá ve vyšetřovně a ostré světlo mu opět svítí do unavených očí. Vyšetřovatel zalistoval papíry.

"Od roku třicet šest jste začal používat titul ‚úřední znalec bylin´. Co to kurva je?"

"Potřeboval jsem ho k výkonu své práce," řekl unaveně Jan. "V Čechách se vždycky najde někdo, komu vadí, když se druhým daří."

"Žádný takový titul neexistuje a neexistoval…" vrčel vyšetřovatel.

"Existoval. Já jsem ho získal. Musel jsem podstoupit profesní zkoušku. Předložili mi osmdesát vzorků bylin v tabletách. Měl jsem určit český a latinský název…"

"… jen tak jste poznal osmdesát rozemletejch kytek?"

"Ne, jen tak ne! Celý život se je učím poznávat. Mohl jsem je i ochutnat. Každá bylina má nezaměnitelnou chuť a vůni…"

Vyšetřovatel ho nemilosrdně přerušil. "Kdo u tý zkoušky byl?"

"Všechny si už nepamatuju. Vím, že tam byl profesor Jaroš, docent Káravý a přednosta Thomayerovy nemocnice, kterému jsem léčil dvanácterníkový vřed…"

"Vy jste léčil i doktory?"

"V nemoci jsme si všichni rovni…"

"Ušetřete mě těch keců. Jo?"

"V té době jsem měl širokou klientelu: Hanu Benešovou, Olgu Scheinpflugovou, Švabinského, Foerstera, houslového virtuosa Kociána."

"A co takhle Hácha, Frank a další zrádci! Co?! Na ty jste už zapomněl?" znovu ho přerušil vyšetřovatel. "My víme, koho jste léčil!"

"Neměl jsem jinou volbu."

"A jiný měli?!" Vyšetřovatel vyskočil, jak kdyby byl na péro, praštil pěstí do stolu. "Víte, kolik jich chcíplo v koncentrácích? Pod gilotinou! Na Dukle!"

"Nikdy jsem nebyl členem žádné…"

"Drž hubu, na nic jsem se tě neptal! Ani nevíš, jak mě mrzí, že já jsem tě nesebral před pěti lety," vyšetřovatel na něj namířil prst jak hlaveň revolveru. "To bychom si promluvili jinak. Lízal bys tu svoje hovna a děkoval mi za to!"

Pak si všiml, jak na něj Jan hledí. "Co na mě tak čumíš!?"

"Velmi brzy zemřete…"

Vyšetřovatel zbledl, chvilku nebylo jasné, co udělá. Pak kývnul ke strážnému u dveří.

"Odveďte ho, nemůžu se na ten jeho ksicht už ani podívat."

1942

Tentokrát Jana probudí ticho. Záclonou pohupuje průvan, ale obdélník, který vytíná na zdi slunce, už postoupil až ke dveřím.

Jan se prudce zvedne na posteli, koukne na hodiny. O pár minut později už dupe po schodech do haly, ve spěchu se ještě doobléká.

"Proč jsi mě nevzbudil? Je skoro osm!" oboří se na Františka, který v poklidu snídá u velkého stolu.

"Myslím, že to nevadí…" řekne s plnými ústy František a začne pomalu loupat další vejce natvrdo.

"Jak to?" nechápe Jan.

"Podívej se z okna," kývne František za sebe. Jan popojde k oknu, aby se podíval na nespokojený zástup, ale zarazí se v oblékání. Přestane zapínat knoflíky košile. Cesta k domu je dnes prázdná.

"Vypálili Lidice… Lidi mají strach i marodit" řekne František tiše.

"To není možné. Někdo tam bejt musí," natáhne si Jan boty a vyjde ven, k bráně. Už když k ní dochází, slyší nějaký nářek. Tiché steny. Otevře bránu a za ní stojí zatoulaný pes. Když uvidí Jana, začne kňučet naplno.

"Tak přece nás někdo potřebuje…" pohladí ho Jan a vpustí do zahrady.

Rádio v hale monotónně hlásí jména popravených. Jan sedí ve svém bílém plášti připravený léčit jako každý den. Tác na lahvičky s močí je prázdný. Útržky připravené. Jan rozsvítí svůj optický systém, prohlédne si proti němu prázdnou lahvičku, zase světlo zhasne.

Zaujme ho štěkot pod oknem. Vstane a oknem sleduje Františka, jak si dole hraje se psem. Pes šťastně štěká, běhá za klackem, který mu František hází.

Jan se ale neusmívá. Cosi v něm nekontrolované roste, cosi, co odmítá i jen sám pro sebe pojmenovat.

Vztek?

Žárlivost?

Nakonec prudce uhodí do okna pěstí, až se sklo roztříští a ostré střepy se mu bolestivě zaříznou do ruky.

O chvíli později mu už František čistí zraněnou dlaň. Vydezinfikuje ránu, pečlivě ji obvazuje, leukoplastí spoutává neukázněné rohy gázy. Jan sice sotva přemáhá bolest, ale tváří se spokojeně. Teď je František jeho.

"Možná by to chtělo pár stehů," prohlíží si František starostlivě svou práci. Jan se mu ale vytrhne, nakročí ke dveřím. "Po obědě napíšeme pár dopisů…"

Až když už je ve dveřích, dodá pár slov, jako by chtěl zpřesnit své chování, aby si ho František náhodou nevykládal jinak. "Já potřebuju léčit."

Noc sedne na zahradu i na vilu rychle, od doby, kdy obec musí dodržovat příkaz zatemnění, se tma zdá ještě neprodyšnější než obvykle. Jan už skoro usíná, když se ozve zaťukání na dveře jeho ložnice a objeví se František.

"Rád bych spal, jestli dovolíš!" Janův hlas zní nevrle, pozvedne zafačovanou ruku.

"Je tady tvoje sestra," řekne František.

Jan v županu sejde do haly, Johana k němu zvedne uplakané oči.

"Co se stalo?"

"Gestapo ráno zatklo Aloise."

"Proboha, proč?"

"To já nevím. Nic mi neřekli." Zadívá se na bratra s nadějí. "Pomůžeš mu?"

"A jak to mám udělat?"

"Znáš přece tolik lidí…"

"Za poslední měsíc přišli dva pacienti. Všichni mají strach," skousne Jan výmluvně koutky úst. Johana nakročí proti němu, její oči jsou nejen uplakané, ale i prosebné.

"Prosím, řekni jim, že to musí být nějaký omyl. Je to přece tvůj bratr… Na tebe všichni dají, Jendo. Musíš jim to říct…"

Úpěnlivě hledí na Jana. Ten jen pokrčí rameny a uhne očima. Může to stejně dobře znamenat "Zkusím to" jako "To je beznadějné"…

1958

Vězeňská ošetřovna nepřipomínala nic nemocničního ani vzhledem. Stejné, do poloviny zeleným emailem natřené zdi jako ve věznici, stejné omlácené plechové dveře, stejné rachocení klíči a katry, když dozorce vpouštěl advokáta do pokoje, ve kterém ležel Jan.

Na Janových očích se nedalo poznat, jsou-li vzteklé, odevzdané nebo ustrašené. Jedno zateklo do napuchlé tváře jako jahoda do těsta a druhé lemoval černomodrý monokl. Několik stehů na čele, neobratných, jako by nějaký lodník sešíval roztrženou plachtu, ten různobarevný obraz doplňovalo o fialovou.

Právník k Janovi napřáhl na přivítanou ruku, ale hned ji zase rozpačitě stáhl zpět, když si všiml, že je Jan za pravici připoutaný k lůžku a nemůže se ani posadit.

"Volali mi, že jste napadl holiče… Myslel jsem, že si spletli jména." A když se nedočkal žádné odezvy. "Proboha, proč, pane Mikolášku? Chcete si ještě přitížit? Prosím vás, můžete mu to sundat?!" křikl na strážného, když si všiml, že se Jan chce posadit, ale pouta mu v tom brání.

"Ani nevíte, jaký máme štěstí, že zřídil on vás, a ne vy jeho. Jinak byste měl na krku další paragraf…" řekl domlouvavě, když se Jan konečně posadil.

"Chci mluvit s Františkem," řekl Jan jako tvrdohlavé dítě, kterému je jedno, co se kolem děje, a jen tkví na své utkvělé myšlence.

"To nejde. Pana Palka uvidíte až u soudu…"

Zlatohlávek se rozhlédl, jako by zjišťoval, zda je strážný, který se zase postavil ke dveřím, může slyšet, a naklonil se k Janovi. "Neřekl jste mi, že jste znal prezidenta Zápotockého."

"Nedělám mezi pacienty rozdíly," řekl Jan a dál se tvářil upjatě.

"To byste ale měl. Obžaloba je taky dělá."

"Léčil jsem statisíce lidí," promnul si Jan mechanicky otlak od pout na zápěstí. "Čím významnější, tím víc na svém životě lpěli…"

Právník vytáhl tužku a blok. "Jak se k vám soudruh Zápotocký dostal?"

Jan dlouho váhal s odpovědí. "Díky Bormannovi…"

"Kdo je Bormann?"

"Vedoucí kanceláře Adolfa Hitlera."

Zlatohlávek odložil blok, sundal si brýle a promnul si kořen nosu. Na chvilku vypadal jako člověk, který se omylem ocitl v ringu a teď dostává ránu za ranou.

"To přeci není možný…"

"Už jsem vám řekl, že mezi pacienty nedělám rozdíly."

"No dobře. Ale vy jste léčil Martina Bormanna?"

"Zánět močových cest a ledvinové kameny," odrecitoval Jan mechanicky jako nějaký automat na diagnózy.

Právník si zase otevřel blok. "Kdy to bylo?"

"Po válce mě za to chtěli pověsit. Naštěstí pár lidí dosvědčilo, že jsem financoval odboj… a že můj bratr byl v koncentráku. Kdo byl dobrý pro Bormanna, byl dobrý i pro Zápotockýho."

Pak mrknul po strážném a otočil se znovu k právníkovi. "Myslíte, že bychom se mohli projít? Aspoň po chodbě?"

Zlatohlávek se zvedl, prohodil pár slov se strážným a kývl souhlasně k Janovi. Ten se namáhavě zvedl z lůžka a snažil se zavázat si nemocniční košili, která se mu vzadu otvírala.

"Z protokolů vyplývá, že jste v Jenštejně žil dvacet let se svým asistentem. Oba ženatí…" začal opatrně advokát, když vyšli na chodbu, předělenou mřížemi na sektory jak výběhy pro zvířata v zoo.

"No a co?" pokrčil Jan rameny. "František má v domě svůj byt. Stejně jako další personál."

"Jistě," přisvědčil právník. "Žena pana Palka tam ale, pokud vím, nikdy nebydlela. Nebo se mýlím?"

Jan znovu pokrčil rameny. "Práce u mě je časově náročná… nepopírám, že se z nás za ty roky stali dobří přátelé. Je pro mě… je nepostradatelný."

Zlatohlávkův pohled se změnil ve zkoumavý. "V Jenštejně mi řekli, že vztah mezi vámi byl velmi přátelský…" A když měl pocit, že Jan možná tu poznámku zcela nepochopil, dodal tiše. "Za homosexualitu je trestní sazba…"

"Nic takového není a nikdy nebylo!" Strážný sebou až cuknul, jak se chodbou rozlehl Janův hlas.

"Pane Mikolášku," pokročil k němu ještě blíž advokát a sám ztišil hlas tak, že mu nebylo skoro rozumět. "Řekněte mi pravdu. Nikomu jinému to neřeknu. Ani nesmím. Ale já ji potřebuju znát."

Chvilku na sebe hleděli mlčky, jen křik sem vzdáleně doléhal z jiné části věznice a pak Jan zakroutil hlavou. Skoro lítostivě.

"Vy mě nemůžete nikdy pochopit…"

1942

Všude kolem se suší byliny, plní prostor vůní tak silnou, že se z ní člověku až točí hlava. Stínítko lampy kreslí tlumené stíny po stěnách zaplněných voňavými pytli s namíchanými směsmi, všude se vrší noviny na balení, krabice a váhy. V rohu místnosti staré kanape, sice už s olysalým potahem a vytahanými péry, ale zároveň prostorné a pohodlné, na něm Jan a František, ještě zadýchaní. Příjemně zadýchaní.

Jan, jen v kalhotách a nátělníku, se zvedne, jde se napít, František, jen v podvlíkačkách, si přitáhne deku na svalnaté tělo.

Jan se žíznivě napije, lehce si odříhne. "Jsem už strašně starej," usměje se omluvně.

I František se pousměje. Utrhne pár lístků suchých bylin a rozetře je po dlani. "Ani mi nepřijde…" Pak se zadívá na Jana, zvážní.

"Co na mě tak koukáš?" zarazí se Jan.

"Ty vlajky na autě… musej tam bejt?" kývne František k oknu, jako by vysílal pohled celou zahradou až do garáže, kde stojí hadimrška s dvěma praporky na blatnících. Hákové kříže jsou na nich teď splihlé.

"Členství v autoklubu není žádná kolaborace. Když se lidi bojí chodit k nám, musíme jezdit za nimi. Je mi jedno, co mám na autě…" cukne dotčeně rameny Jan. "… slíbili mi, že prověří Aloisův případ. Tak co mám dělat?"

František foukne do listové tříště mezi prsty. Zaváhá. Na srdci má něco mnohem závažnějšího.

"Žena čeká dítě…"

Janovi vyklouzne hrnek z ruky a rozprskne se o podlahu.

"Chtěl jsem, abys to věděl," dodá František a začne se oblékat.

Jan ho hrubě chytne za paži, otočí ho k sobě. "To není pravda. Že ne?"

František se mu vymaní ze sevření, pokračuje v oblékání. "Vždycky po něm toužila. Válka jednou skončí."

"Dal jsem ti všechno, cos chtěl!" Jan stojí vyzývavě, s rukama v bok jako bojovná domovnice, čeká na odpověď. Když se jí nedočká, změní se jeho hlas z vyčítavého na prosebný. "Chceš mě jen ponížit."

"O tebe tu nejde…"

"Odstěhuješ se k ní? Vykašleš se na mě?!"

I Františkovi už dojde trpělivost. "Podívej se na nás, tohle přeci nemá budoucnost. Jsme jako krysy ve sklepě! Jsem tvůj zaměstnanec. Všechno ostatní je nezákonný! Copak to nechápeš?!"

Jan rázně pokročí k policím s bylinami. Váhá jen okamžik. Začne odsypávat vonnou drť po troškách do pytlíku, přidává z jiného sáčku, poměřuje. Pak popojde k Františkovi a podá mu, co smíchal.

"Na!"

František se zadívá na sáček a pak na Jana. "Co je to?"

"Udělej jí z toho čaj," potřese Jan významně sáčkem. A když vidí, jak se Františkovy oči mění, dodá rychle. "Nic se jí nestane. Přísahám."

"Ty hajzle…" přivře oči František do zlostných škvírek.

"Tohle mi nemůžeš udělat, Ferko." Janův hlas je znovu prosebný, zvedá k němu sáček s bylinkami, jako by nabízel obětinu nějakému pohanskému bůžkovi.

"… je to moje dítě!"

"Já tě potřebuju… já tě prosím," klekne si Jan na kolena. František ho viděl klečet mnohokrát, ale to bylo před sochou Spasitele, na zahradě. To, že teď klečí před ním, mu vyrazí z ruky jakoukoli pádnou odpověď, kterou si nachystal.

"Víš, co po mně chceš?! Víš vůbec, co po mně chceš? To prostě neudělám. Nemůžu něco takovýho udělat!"

"Beze mě chcípnete hlady! Víš to dobře…" Jan se zvedne, opráší si kolena. Když zdvihne oči k Františkovi, jeho hlas už není prosebný, ani oči neprosí. Tváří se jako škodolibý účetní někde u brány do očistce.

"Ty svině jedna!" vrhne se na něj František. Zasypou se ranami pěstí, nešikovně, jako hospodští rváči na tancovačce po flašce kořalky, je to spíš strkanice a klinč než boxerský souboj.

Vtom se venku ozve motor auta, skřípění brzd, bouchají dvířka a dupou těžké boty ve štěrku před domem. Jan s Františkem ztuhnou – a to už duní mocné údery na dveře.

"Staatspolizei! Otevřete dveře!"

"Gestapo…" vydechne František.

"Vlez do uhlárny. Dělej!" postrčí ho Jan a začne se sám zvedat.

"Jdu otevřít…" nakročí František ke dveřím.

"A kdo se postará o pacienty! O zahradu!?" zadrží ho Jan. "Říkám ti, schovej se! Přišli pro mě!"

Okamžik na sebe hledí. Tentokrát v tom pohledu není žádná žárlivost, žádný vztek, nic osobního, sobeckého.

Pak František přikývne, smířeně, neochotně, a zamíří ke dveřím do sklepa.

Rány na dveře mezitím zesílily. "Otevřete dveře, nebo je vyrazíme!" křičí několik hlasů špatnou češtinou.

Sypou se byliny, létají papíry a praskají střepy, jak gestapo hrubě prohledává dům.

Jan se celý zpotí, když voják, který vyrazil dolů, cosi vítězně zakřičí. Naštěstí se vrací jen se starým gramofonem. Druhý gestapák gramofon zálibně obhlíží, pak ho i natáhne, spustí přenosku na desku, která v gramofonu zůstala. Domem se ozve oblíbená píseň Mühlbacherové.

"Ó Tannenbaum, ó Tannenbaum…"

"Na ja," přikývne spokojeně Němec. "Schöne Musik…" uznale vztyčí palec k Janovi, který stojí pod schody a otírá si čelo, jak se potí strachem.

Ve dveřích se objeví velitel zásahu. Jan ho hned nepozná, až když gestapák odloží čepici a usměje se na něj. Není to ale úsměv příjemný.

"Tak se znovu potkáváme, pane Mikolášku…"

Kiesewatter si chvilku vychutnává jeho mlčení, na rtech stále tentýž úsměv. Teď už vypadá jako škleb. Ví, že Jan ví – stejně jako všichni ve středočeské župě –, kdo měl hlavní slovo při vypálení Lidic. Kdo nařídil vyhnat lidi na smrt, kdo třídil ženy a děti k poněmčení, kdo velel podminování domů, kdo se zasloužil o to, že po téhle vesnici nezůstane už nikdy v historii žádná památka. Zatímco Heydrichův velkolepý pohřeb zůstane v paměti německého národa navždy zaznamenán. Stejně jako davy Čechů na Václavském náměstí, které mu vzdaly hold.

Bojí se ho všichni ti pitomí, líní, záludní Češi. A jestli se ho nebojí tenhle chlapík teď, dříve nebo později se ho bude taky bát.

"Mám vám pomoct s pamětí?"

"Vaše dcera… měla nádor na játrech," řekne tiše Jan.

"Deset let čekám na tuhle chvíli," přikývne Kiesewatter spokojeně.

"Její stav už nedovoloval, abych ji…" začne vysvětlovat Jan, ale gestapák ho nenechá dokončit ani větu. Prudce s Janem smýkne ke dveřím, až mu o zárubeň rozrazí ret.

"Povíte jí to sám… už brzo," syčí na něj zblízka. Pak ho znovu odstrčí, cukne zlostně hlavou. "Kde je ten druhej hajzl?"

"Můj asistent… odjel k příbuzným."

"Wo? Kam?"

"Snad na Slovensko…"

Objeví se jiný gestapák, cosi šeptá Kiesewatterovi do ucha. Z jeho gest je jasné, že nikoho jiného v domě nenašli. Kiesewatter pokývá hlavou, pak kývne k Janovi.

"Odvést…"

František, přimáčknutý za velkou skříň v části sklepa plného uhlí, už jen bezmocně sleduje, jak Jana nakládají do osobního automobilu. Vůz se zatemněnými světly vykrouží před vilou otočku a zmizí ve tmě.

1958

Déšť skoro ustal, když se motocyklista propletl vesnicemi kolem Bečvy a mezi kopci ověnčenými mlhou se objevily tovární komíny Kopřivnice. Přesto byl promočený na kost a ruce se mu klepaly únavou po několikahodinové jízdě přes půl republiky.

Montážní haly Tatrovky už hučely svou výrobní melodii, ale hospoda, před kterou zastavil, aby se zahřál ranním čajem, byla ještě beznadějně zavřená. Zato bufet proti fabrice svítil jak maják v nevlídném moři šedi. Zlatohlávek opřel motorku u vchodu, vydupal pár vstupních schodů jako rozcvičku pro zatuhlé nohy, houknul na prodavačku za pultem svou objednávku a začal si vytřepávat déšť z montgomeráku, těžkého jak náhrobní kámen. Zkusmo si přejel rukama po obleku a v duchu poděkoval otci za to, že mu půjčil tenhle dlouhý plášť, lidově pojmenovaný po populárním spojeneckém generálovi. Pohybu umožňoval sice asi tolik, co skafandr podmořského potápěče, ale impregnace držela spolehlivě jakýkoli příděl vody z nebes na povrchu.

Zlatohlávek usrknul z hořkého čaje, hřál si o sklenku z těžkého hutního skla ruce, které rukavice od deště a chladu moc neochránily, a oddal se temným pochybám, zda vůbec mělo cenu na takovou dobrodružnou výpravu vyrazit. Popelářům a uhlířům, kteří si tu dávali přestávku už zřejmě od začátku pracovní směny, nestál ani za pohled. Mastili karty u bakelitového pultu v rohu a podle gest i poznámek, jimiž se častovali, měli ve svých sklenicích s čajem bytelnou porci rumu.

Pět hodin cesty – dalších pět zpátky –, a přitom možná pro nic. Nemá jedinou indicii, která by ho sem nasměrovala, jediné podezření, které by se mu zavrtalo do hlavy jako zneklidňující nebozízek.

A co víc: kdyby takové podezření i měl, možná by to bylo ještě horší. Nebezpečnější.

Stojí vůbec ten chlápek za to, aby kvůli němu podstupoval takové martyrium? Je přece naprosto z jiného světa než on, jeho rodiče, jeho prarodiče.

Jenom ta vila!

Ano, i on vyrostl ve vile. Ale ve vile, kterou zabavili hned po osmačtyřicátém nějakému jinému takovému Mikoláškovi a rozporcovali pro tři partaje! O pokojík se musel dělit se sestrou, rodiče spali v zimě v kuchyni, protože jejich ložnice se nedala vytápět. Ostatně, ani jejich pokojík, takže v zimě do něj nechávali rodiče dveře otevřené, aby nebyl úplně vymrzlý. A koupali se všichni postupně v jedné plechové vaně, kterou vždycky v sobotu přinesli s otcem do kuchyně. Kdo se koupal poslední, měl na výběr. Buď teplou vodu po ostatních, která vypadala spíš jako odpadní stoka z továrny na saponáty, nebo sotva vlažnou z kamnovce ve sporáku, která se ještě nestihla ohřát.

A to je řeč o bytě. Co ten pozemek, větší než park v městečku, kde on sám vyrostl? Ani škola takový neměla. A ten americký bourák v životě ani neviděl na obrázku. Natož aby se v něm denně vozil. A s řidičem. Jako nějaký kapitalista z karikatur v Dikobrazu.

Ve všem Mikolášek splňoval tu představu nabubřelého buržousta, kterou do něj hustili v SVVŠ i na právech, pro proletářské kádry zkrácených na takzvanou rychlokvašku. Oblek na míru, ručně šité boty, povýšené vystupování zakrývané slušností, komfort, luxus.

Potrestat si zasloužil tak jako tak. Aspoň z hlediska třídní morálky. Skřípli ho ostatně už v dvaapadesátém za to, že přetahoval zaměstnance státnímu podniku a snažil se podplatit jiného státního zaměstnance, aby mu zajistil dodávky bylin.

Jen Zápotocký ho zachránil od vězení.

Ale vražda? Trest smrti? Čeho je moc, toho je příliš.

Proč by to dělal?

Proč by vraždil nějaké lidi, které vůbec neznal? Na druhém konci republiky? Tady, v těch zamlžených, nevlídných kopcích?

Léčil přece stranické funkcionáře. A vysoké. Léčil vojáky, příslušníky Veřejné bezpečnosti, zastupitele komunální správy.

Kdyby chtěl skutečně sabotovat socialistické zřízení nebo si zlomyslně vyřizovat účty, měl tisíc možností udělat to daleko účinněji.

Zlatohlávek vrátil prázdnou sklenku od čaje bufetářce, zeptal se jí na cestu, navlékl si montgomerák, mokrou koženou kuklu, rukavice a vyšel do nehostinného, šedivého rána, jehož beznaděj ještě zahušťoval dým z přilehlé továrny. Ta se tyčila na pozadí zamlžených kopců jako hrozivý chrám nějakých starých civilizací.

Na okamžik se Zlatohlávek přistihl, že závidí popelářům a uhlířům, kteří právě uvnitř načali další partičku mariáše a další várku svých voňavých čajíčků.

Když nasedal na motorku, uvědomil si, že nejvíc ho ale zneklidňuje nikoli to, že tahle cesta se ukáže jako zbytečná. Vůbec nejhorší by bylo, kdyby opravdu něco zjistil.

Činžák byl sešlý, černal se do ulice prkny zatlučenou výlohou dávno zrušeného obchodu. Plakáty s plánem druhé pětiletky a s varováním, že nepřítel naslouchá i u tebe, se pokoušely zakrýt oprýskanou omítku, ale samy už dost opršely.

Zlatohlávek postavil motorku na stojánek, sundal z nosiče aktovku obalenou pršipláštěm, otevřel ji, vytáhl tenkou složku a ujistil se, že je tu opravdu správně.

Vstupní dveře zaskřípěly jak brána do hradu, odhalily chodbu s prošlapanými dlaždicemi a šachovnici plechových schránek na dopisy. Zlatohlávek si musel nasadit brýle, aby v šeru na nich mohl prozkoumat jména. Potil se. A neměl to na svědomí jen montgomerák, který se teď změnil v napařovací kombinézu.

Proč to dělám? Proč si hraju na hrdinu? Jako hrdina jsem se přece nenarodil. Vychovali a vzdělali mě jako úředníka. Ne jako nějakého terénního agenta.

"Hledáte někoho?"

Zlatohlávek se málem uhodil o otevřená dvířka jedné z prázdných schránek, když se ozval za jeho zády ostrý mužský hlas.

Chlap byl jen v bačkorách a v nátělníku, ale z celé jeho existence, z očí, z napětí svalnatých paží i z postoje, jako by mu hlavu vychýlil letitý zvyk naslouchat u cizích dveří, dýchala jeho funkce.

Domovní důvěrník. No jasně. Král udavačů.

"Ne. Vlastně ano," zakoktal Zlatohlávek. "Hledám někoho od Strouhalů."

"Tu žádný Strouhalovi něsú."

Postoj se nezměnil ani o píď, zato pohled zpichlavěl ještě víc.

"Mám adresu na soudruha Josefa Strouhala, referenta uličního výboru," ukázal mu Zlatohlávek papírek, na který si vypsal patřičné údaje.

"Adresa sedí," přeletěl důvěrník očima papírek a zvedl je zpět k právníkovi. "Ale nikdo takový tu nebydlí."

"Asi před čtvrt rokem tragicky zahynul…" zkusil to Zlatohlávek. Pot se mu už řinul nejen v záhybech montgomeráku, ale i po čele, pramínky si razily cestu límečkem košile.

"Jsem tu šest let domovní důvěrník. Žádný Strouhal v baráku ani v ulici nežije," zakroutil hlavou nesmlouvavě důvěrník. "Rád bych viděl ňákú legitimaci."

"Děkuju vám…" pohnul se právník směrem k východu. Chlap ho ale chytil za rukáv.

"Moment!"

"Nesahejte na mě!" vytrhl se mu právník.

"Chci vidět vaše papíry!"

To už ale Zlatohlávek vyběhl ven a těžké dveře se za ním přibouchly. Motorku ani nestartoval. Popadl ji a odtlačil potichu hned za roh. Až tam ji našlápnul, ulehčeně si vydechl, když okamžitě naskočila, a vyrazil ulicemi ven z města. Měl pocit, že mu srdce vyrazí z těla a protrhne i montgomerák.

1942

Dva muži v uniformě vedou Jana do patra. Jeho obličej orazítkovalo několik podlitin, oko má zateklé, každou chvíli zvedne spoutané ruce, aby si je otřel cípem rukávu. Rány a nářek, který se ozývá zpoza dveří lemujících chodbu, hrotí atmosféru strachu až k omdlení.

Kiesewatter kráčí rázně krok před nimi, každou chvíli nenápadně zašilhá po pobledlém Janovi. Evidentně mu dělá dobře, jakou stopu na něm nechávají zvuky lidského utrpení. Dobře ví, že nejistota a čekání mohou být drásavější než krutá realita. Když míjejí dveře, z nichž trčí přiskřípnuté krvavé prsty, a za nimi ve škvíře kdosi vkleče naříká, nemůže už Jan dál. Zastaví se, kolena mu poklesnou.

"Pokračujte!" zavelí rázně Kiesewatter a vojáci s Janem smýknou jako s loutkou, jen tak tak chytí rovnováhu, aby nepadl obličejem rovnou na dlaždice.

Konečně Kiesewatter otevře jedny dveře a naznačí Janovi, aby vešel.

Místnost je prostorná, žádné háky od stropu a mučící nástroje na kovovém stole. Je tu několik mužů, většina z nich v uniformách, prohlížejí si Jana zčásti nedůvěřivě, zčásti přísně.

"Mluvíte německy?" nakročí k němu muž v ošoupaném obleku, zjevně překladatel.

"Rozumím…" přikývne Jan.

Překladatel se otočí ke Kiesewatterovi, ale ten ho gestem pošle zpět do rohu. Tomuhle rozumí. Pak pokročí o krok k Mikoláškovi a oboří se na něj zvonivou bavorskou němčinou.

"Máme na vás desítky udání, Herr Mikolášek. Nemluvě o tom, že jste v kontaktu s celou řadou nepřátel Říše. Jen půlka z toho stačí na gilotinu," výmluvně si přejede prstem límeček, ozdobený lebkou. "My ale nejsme jako vy. Dáváme lidem šanci."

Ukáže na muže v zadní části haly. Jeho hlas už zní pro všechny.

"Seznamte se! Tohle je vedoucí zdravotního oddělení Zemského úřadu doktor Ullrich. Doktor Wein a profesor Hienke. Přijeli kvůli vám až z Berlína."

Muži se jemně ukloní, spíš jen přikývnou. Kiesewatter ukáže na stůl, kde stojí tác se vzorky močí.

"Vůdce i Strana obdivují řád a sílu přírody. Zároveň tvrdě trestají jedince, kteří se jejím jménem nepoctivě obohacují. Pánové přivezli vzorky močí a podrobné chorobopisy. Vy určíte diagnózu ke každému z nich. Když uspějete, nebudete litovat. V opačném případě budete můj."

Jan se zadívá na vzorky i na klaku lékařů v uniformách, pak nastaví ruce, aby mu z nich stráž mohla sundat pouta. Pokročí k oknu, chce rozhrnout těžký závěs. Stráž rychle přiskočí, nejspíš aby zabránila nějakému sebevražednému pokusu, ale Kiesewatter strážného gestem zastaví.

"Ty závěsy zůstanou zatažené."

"Já ale potřebuju světlo," rozhlédne se Jan po přítomných zoufale. "Brauche licht."

Kiesewatter přistoupí ke stolu a rozsvítí slabou lampičku. Ukáže mu na židli vedle ní. Jan se posadí. Muži se přeskupí za něj. Jan sáhne pro první vzorek a zadívá se přes světlo.

"Musím znát věk a pohlaví pacienta."

Překladatel vysvětlí, co požaduje. Gestapák se zadívá na profesory a ti přikývnou. Ullrich otevře knihu, kde jsou údaje.

"Vzorek jedna. Muž. Zweiundvierzig Jahre."

Jan se zadívá na lahvičku a zatřese tekutinou.

"Omezená funkce plic. Pravděpodobně velmi silný zánět, možná pneumotorax nebo nádor. Tumor," začne diktovat hlasem nejdřív roztřeseným, ale pak stále pevnějším, jako by diktoval Františkovi ve své ordinaci.

"Stimmt," přisvědčí Ullrich. "Průstřel plic."

Překladatel tiše dokončí překlad a Ullrich se překvapeně otočí na kolegy. Ti udělají krok, aby viděli do chorobopisu.

"Vzorek dvě. Eine Frau, dreiunddreizig."

Jan opět zatřese močí. Požádá o papír a tužku, udělá si pár poznámek.

"Cysty na vaječnících nebo silný zánět vejcovodů. Pravděpodobná neplodnost."

Gestapák se otočí tázavě na Ullricha, ten zalistuje svými papíry.

"Stimmt."

Jedna za druhou ubývají lahvičky na tácu, Ullrich si odfajfkovává jednotlivé diagnózy. Jak se mění pohledy mužů, tak sílí jistota Janova hlasu a vystupování. Jen gestapákovi se to nelíbí. Zapálil si, nervózně pobafává, prsty bubnují jakýsi neurotický rytmus na lesklé holínce. Nakonec to nevydrží, nakloní se a přečte za Ullricha.

"Vzorek patnáct. Muž, achtunddreizig Jahre."

Jan zaklepe močí. Potí se. Je vyčerpaný, před očima mu poletují mžitky jako světelné střely z poblázněného kulometu. Znovu zatřese močí, jako by si nebyl jistý, pozvedne ji blíž ke světlu, znovu do ní zírá.

"Už vám došly choroby?" Kiesewatterův hlas je plný spokojené ironie. Jako spokojený řezník, který nechává ještě chvilku proběhnout vyděšené prase po dvoře, ale zároveň si už brousí nože.

Jan znovu zatřese lahvičkou. Pak se na něj otočí. "Tahle moč patří stejnému pacientovi jako vzorek 8. Gleicb wie acht."

Kiesewatter naopak odkloní oči k Ullrichovi. Je vidět, že i Ullricha Janova odpověď překvapila.

"Stimmt," pokrčí jakoby omluvně rameny.

Ten ho sjede ledovým pohledem, obejde stůl, ze zásuvky vytáhne nažloutlou lahvičku a postaví ji na konec řady. Papír se jménem a věkem podá Ullrichovi. Ten zvedne překvapeně obočí, ale na hru přistoupí a papír založí pod své listy na konec. Pokračují.

"Vzorek šestnáct. Žena, jedenáct let…"

Když na tácu zbyde poslední nažloutlá lahvička, zavládne v místnosti ještě větší napětí. Všichni tuší, že teď se hraje o život a že do té hry vložil Kiesewatter nějaký háček, protože chce vyhrát za každou cenu. I Jan znervózní.

"Muž, třicet pět let," recituje Ullrich z papírů, které mu dal gestapák.

Jan si ale odmítne lahvičku vzít. "Přes barevné sklo nemůžu diagnostikovat."

"Takže nevíte…" řekne spokojeně Kiesewatter a pleskne o sebe černými rukavicemi, které drží v dlaních, jako rákoskou.

Jan si utře pot, vezme lahvičku a nekonečně dlouho ji sleduje přes světlo. Barevné sklo ho mate. Zatřese lahvičkou, ještě jednou. Konečně ji vrátí na tác. Kiesewatter ho spokojeně pozoruje…

"Mikolášku? No tak," povzbudí ho posměšně, vědom si svého vítězství už předem.

"Pacient je mrtvý," hlesne Jan.

Zadívají se na sebe, gestapákovi svítí oči krutou nadějí.

"Poslední slovo?"

"Ten, kdo vyloučil tuhle moč, je už po smrti," přikývne Jan.

Ullrich popojde ke gestapákovi a něco si šeptají. "Nesmysl! Ráno jsem ho vyslýchal, byl v pořádku… sám se vymočil!" zaslechne Jan.

Je ale vidět, že Ullrich se jen tak nedá. Tohle bizarní představení na něm zanechalo hluboký dojem. Naléhá. Kiesewatter tedy popojde ke strážnému a ten odkvačí chodbou pryč. Nastane dlouhé ticho.

"Jak jste došel ke svému závěru?" prolomí ho Ullrich.

"V moči je velké množství krve a bílkovin. I přes barevné sklo je patrné, že ledviny selhaly už před několika hodinami," říká Jan. Tentokrát mu musí překladatel pomoci.

Muži nevěřícně vrtí hlavami, stejně jako Ullrich. "To je neuvěřitelné. Hned zítra budu informovat ministra."

Do dveří spěchá služba. Salutuje. Kiesewatter je netrpělivý. "Tak mluvte!"

"Zemřel v autě při převozu," zahlásí strážný, jako kdyby oznamoval rozsudek smrti. I když pro Jana má tato zpráva právě opačný smysl.

Malé dveře ve velkých vratech se otevřou a Jan vyjde nejistě ven. Dveře za ním se prudce zabouchnou. Protře si oči, jak strávil příliš dlouhý čas v přítmí, nadechne se. Ale popojde sotva pár kroků, a musí se zastavit, opřít o lampu. Z protější strany ulice se rozjede auto s vlaječkami haknkrajců na blatnících, zastaví u Jana. František vystoupí a otevře Janovi dvířka spolujezdce. Pak se vrátí na své místo za volantem.

Jedou mlčky, Jan má opřenou hlavu o opěradlo, oči zavřené, jako by spal. Až když minou poslední domky Ďáblic a vyjedou do polí, osmělí se František přerušit ticho.

"Ráno přišel telegram od Johany. Alois v Buchenwaldu zemřel na tyfus."

Jan se otočí, předstírá, že sleduje krajinu utíkající za oknem. František neuhne pohledem z cesty, ale jeho ruka najde jeho ruku a na chvíli na ní zůstane ležet.

"I kdyby sis na prsa vytetoval hákovej kříž, děláš pro lidi víc než celej odboj…"

Jan otočí hlavu na Františka a dlouho na něj mlčky hledí.

"Udělal jsi to?"

František ani nepřikývne, ani nevyvrátí. Jen stáhne dlaň na volant. Udělal to. Oči se mu tvrdě lesknou.

Večer vezme cestou do své ložnice Jan za kliku Františkova pokoje. Je zamčeno. Na okamžik zaváhá, pak se vrátí dolů, jde až do ordinace, namíchá si čaj. Chvilku hledí oknem do tmy. Pak vyndá ze skříně psací stroj, celý omlácený, jak s ním Němci zacházeli při prohlídce, dá do něj dva papíry s kopírákem a dlouze se zamyslí.

Pak začne ťukat: VZPOMÍNKY LÉČITELE. Nejkrásnější knihou je příroda, láska a milosrdenství v srdci. Tam najdete všechno, co hledáte, chcete-li pomoci člověku, který hledá útěchu, naději a víru v nový život. Vzpomínám-li na minulá léta, vidím, že kromě pocitu, že jsem mnoha lidem pomohl, bylo jejich světlou stránkou hlavně utvrzené poznání, že bída a ubohost lidská, špatné i dobré vlastnosti, skrývají se stejně často pod doškovými střechami jako za honosnými průčelími paláců, že tedy v tomto směru jsou si všichni lidé opravdu dokonale rovni…

1958

Jednou, a snad to bude brzo, umřu, budu zakopán, nebo uložen do hrobu v urně a rychle zapomenut, jako tak mnozí zemřelí s výjimkou několika slavných lidí. Nejsem ani slavný umělec, ani vědec, ani proslulý vojevůdce, jsem jenom bylinář.

Vyučil jsem se zahradníkem a zájem o přírodu mě přivedl k přírodnímu léčení. Nikdy jsem nikoho nepřemohl, nikoho neporazil, nepobil milióny nepřátel jako mnozí z těch, kdož si vydobyli nesmrtelnost a o nichž často čteme v knihách. Naopak, snažil jsem se lidi poražené nemocí postavit zase na nohy a bojoval jsem jenom proti nemocem přibližně pěti a půl miliónu lidí, kteří za mnou přišli se svou touhou žít líp a déle. Pět a půl miliónu! Myslím, že je na světě málo lidí, kteří mluvili za celý život s více než čtyřmi tisíci lidmi, tedy se zástupem tisíckrát menším…

Telefon zazvonil tak nečekaně, až sebou Zlatohlávek trhnul, a papíry popsané Janovou underwoodkou se rozsypaly po zemi.

"Advokátní kancelář," řekl rozechvěle do sluchátka a pomrkával po velkých hodinách na zdi nade dveřmi. Půl desáté. To se tedy začetl.

"Nenaboural ses?" ozval se v telefonu otcův hlas.

"Ne. Ani motorku jsem ti nezničil," řekl ulehčeně právník. "Před chvílí jsem dorazil."

"Tak přijeď. Maminka upekla štrúdl. Je ještě teplej."

Už chtěl říct, že za chvíli je doma, ale v poslední chvíli si to rozmyslel. "Mám tu ještě práci."

"Teď? V noci?" podivil se otec. Klasický řemeslník, který začíná v šest a končí ve čtyři odpoledne. Každý, kdo to nedělá taky tak, je podezřelý.

"Ne nadlouho. Za hodinku jsem doma," řekl Zlatohlávek a rychle zavěsil. Chvilku váhal, než vytočil další číslo. Jeho majitel byl ale vzhůru. Zvedl sluchátko hned, jako by nějaký telefonát čekal.

"Doktor Finsch, prosím?"

"Tady Zlatohlávek. Mohl bych… mohl bych s vámi mluvit?"

"A, mladý kolega," ozval se v hlase doktora Finsche přátelský tón. "Můžeme se sejít pozítří odpoledne. V advokátní komoře."

"Ne. Potřeboval bych s vámi mluvit teď," řekl Zlatohlávek odhodlaně.

Na doktoru Finschovi byla názorně znát proměna doby. Bydlel stále ve své velké secesní vile na Hanspaulce, ale už jen v přízemí, zatímco patro obetkalo lešení, aby mu tam v důsledku nadměrnosti nešoupli nějakou partaj. Měl na sobě v tuto noční hodinu sice brokátový župan, ale už notně opotřebovaný, a v klopě se jako výsměch dekadenci blýskal odznak s rudou hvězdičkou.

"Povídejte, co máte na srdci," vyzval Zlatohlávka zadýchaně rovnou mezi vrátky a ostražitě se přitom rozhlížel prázdnou ulicí, kde svítily z pěti pouličních lamp dvě.

"Vy jste se zbláznil," vyděsil se upřímně, když mu právník v krátkosti vylíčil, co zjistil a co s tím chce udělat u soudu.

"Proč?" nechápal Zlatohlávek. "To obvinění je zjevně vykonstruované. A vy byste měl mít nejmenší zájem, aby pana Mikoláška vinili. Prý vám zachránil syna."

Finsch se znovu rozhlédl ulicí a naklonil se tak blízko, že Zlatohlávek ucítil z jeho úst alkohol.

"Víte, jak se zachraňuje člověk, který vibruje pod zásahem elektrického proudu?" A když Zlatohlávek zakroutil hlavou, uchopil ho za ruku. "Nikdy se ho nesmíte dotknout. Jinak vás elektřina zasáhne taky. A nepustí!"

Prudce mu zatřásl rukou. Pak ji pustil a zvedl profesorsky prst. "U toho soudu nejde o to, jestli je někdo vinen nebo nevinen. Jen o to, kolik lidí proces vtáhne. Jako u té elektřiny. Už rozumíte?"

Hleděli si zblízka do očí, Zlatohlávek trochu rozmazaně, jak se mu brýle potily. Pak mladý advokát přikývl.

Návštěvní místnost byla znovu přetopená a plná vydýchaného vzduchu, jen Mikolášek už vypadal o poznání líp. Dokonce se zdálo, jako by pookřál, když uviděl vcházet advokáta. Ten vtiskl strážnému do ruky nenápadně balíček cigaret, jak mu poradili, takže strážný sice zůstal na dosah, ale až za dveřmi pootevřenými na chodbu.

"Jak se cítíte?" zeptal se právník, sotva se posadili a on vyložil na stůl mezi nimi své spisy a poznámky. Chvilku čekal, zda Mikolášek odpoví, pak pokrčil rameny a sklopil oči k bloku s poznámkami.

"Ještě stále nevím, kde se vzaly vaše miliony, pane Mikolášku? Jen obrazy z pracovny odhadli na tři sta padesát tisíc korun."

"Všichni po mně něco chtějí," cuknul Jan podrážděně hlavou. "Když jim vrátím zdraví, zatouží po mých penězích. Pak po mém domě! A nakonec chtějí i moji hlavu!!!"

Na okamžik se odmlčel, jako by se zastyděl za to, že mu ujely nervy, a dodal věcně: "Ty obrazy jsem dostal…"

"Od koho?"

"Podporuju osmnáct spolků, tři dětské domovy, Národní výbory v Jenštejně a Rokycanech," začal odříkávat mechanicky jako modlitbu. "Dávám dary svatebčanům, půjčuju jim svůj vůz i s řidičem. Poukázal jsem dvacet tisíc na boj Severní Korey proti imperialistům. Posílám děti na své náklady k moři a do hor. Kolik toho pro lidi děláte vy?"

Při posledních slovech to opět nevydržel a zdvihl hlas, až se strážný, stojící za dveřmi, varovně otočil. Zlatohlávek na něj mávnul, že je všechno v pořádku, pak se naklonil přes stůl až k Janovi a ztišil hlas až k šepotu.

"Byl jsem v Kopřivnici…"

Tentokrát se na něj Jan zadíval s upřímným zájmem.

"… ani jedna z vašich obětí nežila na uvedené adrese. Dva muži stejných jmen se udusili před půl rokem v místní autolakovně…"

"Takže konečně dobré zprávy…" vydechl Jan úlevně. "Byl to omyl…" Pak si všiml, že Zlatohlávek váhá, a v jeho očích se opět objevilo podezření. "Řeknete jim to u soudu. Že ano?"

A když viděl, že Zlatohlávek dál váhá, udeřil dlaní zlostně do stolu.

"Musíte jim to říct!"

Zlatohlávek znovu gestem uklidnil strážného a poklepal na své spisy. "Jenže někdo vás pod jménem Strouhal skutečně obeslal močí a vy jste mu čaj zaslal."

Jan svraštil nechápavě obočí. "Nerozumím. Říkal jste, že tam…"

"Pane Mikolášku, nikdo jejich smrt nebude rozporovat," přerušil ho advokát. "Všechno se stalo. Vy sám jste jim pořídil důkazy…"

Jan vstal, ztěžka si promnul dlaní čelo, jako by se chtěl probudit ze zlého snu. "Nemůžou mě přece odsoudit za něco, co jsem neudělal. To jim přece nedovolíte!"

I Zlatohlávek vstal. Otočil se ke dveřím, aby zkontroloval strážného, pak postoupil ke starému muži ještě blíž.

"Rozhodli o vás už dávno. O nás obou. Chápete?"

Až teď Jan pochopil. V jeho očích se objevilo odevzdání.

"Co teď uděláte?" A když Zlatohlávek jen bezmocně pokrčil rameny, přikývl, jako by sám sebe v něčem ujistil. "Nejtěžší trest je možnost volby, co?"

Zlatohlávek na něj pár okamžiků hleděl, pak se vrátil na svou židli. Když promluvil, jeho hlas zněl už zase normálně, věcně, právnicky.

"Ptal jste se mě na pana Palka. U žádného z výslechů neřekl víc než své jméno."

Chvilku na sebe zase hleděli, Zlatohlávek, aby se ujistil, že Jan pochopil, Jan s lehkým přikývnutím. Pak se právník zvedl, spisy i poznámky nacpal do aktovky.

"Prokuratura vám navrhne trest smrti. Služba!" zakřičel na strážného a vyšel na chodbu.

1944

Hudson stojí v lese, vlaječky s hákovými kříži visí zplihle na blatnících. Je slyšet jen bzučení komárů a praskání šišek ve větvích borovic, které se ani nepohnou.

Na zadním sedadle leží František, hlavu položenou na Janově klíně, oči zavřené. Jan sleduje Františka, jak oddychuje. Položí mu ruku na hruď. František si ji přitiskne k tváři.

"Jak to, že máš vždycky tak horký ruce?"

Nechá Janovu dlaň, aby mu přejížděla po obličeji. Ta nakonec skončí na jeho krku.

"Někdy věřím, že kdybych zmáčknul, zabil bych všechno to hnusný, co v sobě mám," řekne Jan tiše.

František přimáčkne jeho ruku na svém hrdle. "Tak to udělej…" Otevře oči a dívá se na Jana. "Odpustím ti to."

Dlouho na sebe hledí, dokud se Jan neusměje. Jeho dlaň vystoupá k Františkově tváři a jemně do ní pleskne. Tón vážného hovoru se zlomí do legrace.

"Možná příště."

I František se usměje. Další malá facka a ještě. František mu to vrátí. Smějí se nahlas a přitom se fackují. Ne jako chlapi. Jako kluci.

1958

Jan se prudce probudil. Tentokrát to ale nebylo probuzení oznamující další smutnou novinu, to píchnutí na prsou a neodůvodněný neklid. Cítil, že se mozek chtěl probudit. Aby se zbavil toho snu.

Advokát to naznačil jasně. Jenže vyslyšet ho znamená sice si zachránit život, ale zároveň pohřbít kus toho, který už prožil. Velký kus. Zásadní kus. A má pak cenu přežít, když ten kus života už bude chybět navždy? A ještě bolet zradou?

Na okamžik se snažil zavzpomínat. Vzpomenout si na všechny, které měl v životě rád. Jenže mít rád není totéž co milovat. A koho miloval?

Maminku. Samozřejmě. Nikdo mu nebyl bližší. Ani jí nebyl nikdo bližší, přestože se jí Jan narodil sedmý v pořadí ze třinácti. Navenek samozřejmě dělala, že má všechny stejně ráda. Ale už někdy ve třinácti v patnácti vytušil, že jemu bude dávat vždycky přednost. V malých věcech, jako je jídlo nebo tolerance k věcem, na které nehleděla se sympatiemi, ale hlavně přednost v srdci.

A později, když se uchytil, když začal léčit, v té lásce bylo ještě něco. Hrdost. Že to dotáhl někam, kam nikdo předtím z rodiny a asi ani nikdo potom. Její nejpodařenější syn.

No dobře. Matka je matka. Ta se do bilance nepočítá. Ale jinak? Učitelka Olga z Rokycan? Každý se zamiluje, když je mladý a krev bouřlivá. Nic víc v tom nebylo. Kdyby neměla tolik špatných vlastností, které vypluly na povrch až dodatečně, možná s ní mohl dneska žít a mít taky děti. Možná už i vnoučata…

Jan se narovnal na vězeňském kavalci, až se praštil do hlavy o kostru horní postele. Jeho spolunocležník, cikán, který nešťastně zabil sedláka, když u něj v noci kradl slepice, ale dál spal, jako by už na něm vykonali popravu. Úzkou celu, kde bylo místo jen pro palandu, sklápěcí stolek, sklápěcí stoličky, dvě malé plechové skříňky a dva kbelíky na potřebu, plnilo jeho chrápání a tělesné pachy.

Není mu líp? Taky bude viset, ale žádnými myšlenkami se netrápí. Neměl na mě vzít vidle! říkal Janovi. Tak jaképak výčitky? Za sedlákovu smrt si může on sám. A jeho Maryčka? Najde si jiného, aby jí udělal další dvě tři děti a postaral se o ty, co už má s ním. Možná ji ten nový i častěji zmlátí. Pro cikánky je to totiž tachometr lásky…

Zvedl se a šel se ochladit pod okno, kterým do cely proudil přece jen chladnější vzduch.

Bohužel, ať to bere jak to bere, nikoho nikdy nemiloval tak jako Františka. Už jen ta jeho vůně…

Zavřel oči a představil si znovu to, co se mu před chvílí zdálo. Jak jsou spolu na zadním sedadle Hudsona, šťastní, hraví jako kluci.

Anebo ne? otevřel oči a vrátil se do reality.

Nebo za tím byla jen touha vlastnit?

Ovládat?

Ten démon, který se v něm čas od času probudí bez ohledu na to, jak moc si rozedere kolena do krve při klečení před Kristem? Anebo mu to ten démon našeptává právě teď?

Klekl si obličejem ke zdi, sepnul ruce a čelo opřel o chladnou omítku. Co když je to všechno jinak? Co když všechny ty úvahy, koho měl rád a koho miloval, jsou jen alibismem, kterým sám v sobě maskuje krutou pravdu. Že měl rád vždycky jen sebe.

Otočil oči k nebi. Ale okno bylo vysoko, pod stropem, překryté mříží a zvenku ještě pletivem, se sklem, které nikdy nikdo nečistil, takže hvězdy nebyly vidět. Ani Bůh.

Nevelká soudní síň byla poloprázdná a páchla leštěnkou. Líčení sice prohlásili za neveřejné, ale Jan pochyboval, že by stejně přišel ještě někdo jiný než pár ostražitých estébáků v zadní lavici, Františkova matka, natěsnaná vedle jeho manželky, a Johana v lavici před nimi. Prokurátor četl obžalobu mechanicky, jako by mu vložili do hlavy nějaký šém, a jediné lidské, co na něm bylo, bylo ráčkování. Ve slovech "zavražděný" a "vražda" působilo obzvlášť komicky. Jako by sám obžalobu úmyslně karikoval.

"… během zimy 1958 obeslal zavražděný Josef Strouhal pochybnou živnost obžalovaného Mikoláška vzorkem své moči. Podle ní byla bez osobní prohlídky odhadnuta diagnóza a za nehoráznou částku odeslaný čaj…"

Jan ho ale poslouchal jen napůl. Očima neustále bloudil doprava, vedle sebe, kde zpoza uniformovaného příslušníka vykukoval Františkův profil. Zděsilo ho, jak se ten krásný mladý muž plný života a síly za těch pár týdnů proměnil. Tváře mu propadly, nejspíš podvýživou a možná i po zubech vytlučených při výslechu, nos vystupoval špičatě zpod očí, které naopak zapadly hlouběji do lebky. Ramena skleslá, unavená, stejně jako krk, na němž nervózně pulzoval nápadný ohryzek. Na rozdíl od Jana hleděl křečovitě před sebe, na trojici soudců, jako by čekal, že za každý pohled stranou přiletí nějaká rána.

Anebo je naopak zděšen tím, jak vypadám já, napadlo Jana. A odmítá si mě takhle pustit do paměti.

V ohrádce pro svědky a znalce se mezitím objevil vyšetřovatel. Taky vypadá daleko hůř, pomyslel si Jan ne bez škodolibosti. Moje předpověď, že brzy zemře, nejspíš pomohla smrti najít cestu k němu. Nevnímal, co vyšetřovatel říká, až když uslyšel něco, co ho profesně pobouřilo.

"… oba vyloučili možnost, že strychnin do směsi úmyslně přimíchali, přestože byly v domě obžalovaného Mikoláška nalezeny listy kulčiby dávivé," říkal právě vyšetřovatel.

"To je nesmysl!" vyskočil Jan z lavice. "Jed se izoluje pouze z plodů!"

Strážný stáhl Jana zpátky na lavici, Zlatohlávek si ho zle změřil. Takhle vás neobhájím, říkal ten pohled.

"Obžalovaný Mikolášku! Ještě jednou promluvíte bez vyzvání a budete vyveden!" zpražil Jana soudce. Tlustý kardiak, který se zadýchal, už jen když vstoupil do jednací síně.

"Vidíte? Obžalovaný právě přiznal, že se ve výrobě jedu dobře vyzná!" vykřikl vyšetřovatel a ukázal na Jana jako žalobně dítě na rošťáka. Pak se otočil zpět k soudci. "Můžu pokračovat, soudruhu předsedo?"

"Jistě, pane svědku," přikývl tlusťoch, snaže se tím oslovením vrátit do soudní síně klam, že všechno probíhá demokraticky.

"Tak tedy," sklopil vyšetřovatel oči k poznámkám, které měl na hraně ohrádky před sebou. "Karel Strouhal čaj připravil pro sebe i pro soudruha Kosíka. O deset minut později, za přítomnosti svědků, oba náhle umírají…"

Na okamžik se odmlčel a významně se rozhlédl po sále. Pak pokračoval: "Podle závěrů soudruha plukovníka Mázy z ostravského oddělení SNB byl zbytek čaje zajištěn bezprostředně po oznámení úmrtí. Soudní lékař potvrdil, že v žaludku obětí se kromě odvaru čaje a oběda nevyskytovaly žádné jiné látky…"

Pak už se jen střídaly smeče a returny.

"Jan Mikolášek léčil už naše matky. Je to starý člověk," snažil se Zlatohlávek, seč mohl, až se mu zapotily brýle. "Před světovou válkou byl podroben odborné zkoušce znalosti, ještě těžší zkouškou prošel na pražském gestapu. Léčil řadu významných osobností…"

"… ale sám si léčí ledviny na Bulovce!" křičel prokurátor.

"Soudruhu prokurátore, prosím o klid!" uklidňoval ho soudce, ale jeho hlas dával jasně najevo, že mu to ani moc nevyčítá.

"Jistě… nikdo není neomylný," zvedal bezmocně dlaně Zlatohlávek. "Při frekvenci až tři sta pacientů denně je neselhat takřka nemožné. Způsobil-li ale obžalovaný někomu smrt, učinil tak neúmyslně a svého činu nesmírně lituje. Proto obhajoba navrhuje překvalifikovat čin na neúmyslné zabití."

"… podle obžaloby šlo o cílený útok na členskou základnu Komunistické strany v Kopřivnici!" nesmlouvavě oponoval prokurátor. "A vzhledem k závažnosti a chladnokrevnosti zločinu – navrhuje obžaloba oběma obviněným výjimečný trest!"

Noc před vyhlášením rozsudku byla ještě těžší než ta předchozí. Cikán mezitím dostal chřipku, kašlal, smrkal, dusil se, takže spát se už vůbec nedalo.

Kdyby mi teď ukázali jeho moč, nejspíš bych mu předepsal směs číslo tři a řekl bych mu, že do týdne bude zdravý jak řípa, pomyslel si Jan.

A přitom možná do týdne bude po smrti. Chřipku mu ukončí oprátka. Tak jakápak zázračná schopnost předpovídat, jak si o mně myslí spousta lidí? Jakýpak dar, když smrt může přijít kdykoli?

Zažil smrt nesčíslněkrát, nesčíslněkrát ji viděl obcházet kolem lůžka někoho cizího, cítil ji tak blízko, že ho mrazilo za krkem od jejího dechu, ale teď přemýšlel o té svojí. Co bude pak?

Opravdu půjde světlem na nějakou jarně zelenou paseku, kde budou důstojné postavy v hábitech rozhodovat, zda zamíří k věčné radosti, nebo k věčnému zatracení? Věřil v něco takového celý život, modlil se k těm důstojným soudcům. Ale teď, kdy se smrt vynořila těsně vedle něj jak temná ponorka vedle bezmocného plavce, poprvé pochyboval.

Copak se celý život nepohyboval mezi rostlinami? Nevnímal, jak na smrti jedněch rostou druhé? Jak si z té smrti berou živiny, energii a formu pro nový život? Jak z tlení vyráží mladý křehký klíček?

Co když mají pravdu nikoli křesťané, židi a muslimové, ale buddhisté a hinduisté? Že duše neumírá. Jen se přeměňuje. Stejně jako nemůže zmizet energie.

Třeba se narodí znovu? Ale jak? A do jakého světa?

Jako dementní chlapeček s Downovým syndromem, kterého mu přivedla do ordinace ta matka s ohněm na tváři a strašně se rozčilovala, že ho nedovede vyléčit, když prý je zázračný léčitel? Nebo jako mistr Kocián, jehož prsty tak zázračně ovládaly hmatník houslí a nutily celé davy k frenetickému potlesku a uznání?

A co když se vůbec nenarodí jako člověk, nýbrž jako nějaké zvíře? Ten toulavý pes, kterého k nim osud zanesl po vypálení Lidic? Nebo ještě daleko hůř: jako jedna z housenek, co hubil na listech řebříčku?

Nezasloužil by si to ostatně? vzpomněl si na noční popravu u zdi kapličky, na koťata ve zkrvaveném pytli.

Zatímco předtím se domníval, že je s blízkostí smrti smířený, teď najednou cítil, že se mu vůbec umírat nechce.

Vstal, znovu si klekl pod oknem, sepnul ruce a zavřel oči.

Panebože, odpusť mi. Odpusť mi, že chci tolik žít! Ty jediný ale můžeš posoudit, co je víc. Jestli moje smrt, nebo můj život. Sice vykoupený zradou, ale zase umožňující, abych dál zachraňoval jiné…

Soudní síň tentokrát vypadala ještě opuštěněji než předtím. Zmizely Františkova manželka i Janova sestra Johana, kromě estébáků seděla v lavicích už jen Františkova matka a co chvíli si otírala oči.

Když si Jan sedal na lavici obžalovaných, na okamžik se ocitl tváří v tvář Františkovi. Ale jejich oči se nestřetly. Ty Františkovy byly upřené do prázdna, stejně tak jako minule.

"Obžalovaný František Pálko opakovaně odmítá obhájce ex offo, a má tedy možnost hájit se sám. Obžalovaný, předstupte," pokynul soudce.

František vstal a popošel k ohrádce pro svědky.

"Seznámil jste se s obviněním obžaloby v plném rozsahu?" A když František nepatrně přikývl. "Máte co říct na svoji obhajobu?"

Zavládla nekonečná chvíle mlčení.

"Můžete se posadit. Obžalovaný Mikolášku, chcete promluvit, než se soud odebere k poradě?"

Jan zaváhal. Zadíval se na Zlatohlávka, který jemně zavrtěl hlavou, aby neříkal nic. Jan ale přesto vstal a zamířil k pultíku. Neušlo mu, jak Zlatohlávek zbledl a znervózněl.

"Vážený soude," začal Jan pomalu. "Je pravdou, že jsem i přes opakované žádosti o znárodnění vedl živnost léčitele a bylinkáře. Mým životním posláním je bojovat s nemocí zbraněmi přírody. A to jsem celý život dělal. Díky prodeji bylin jsem nabyl i nějaký majetek. Nejsem si vědom, že se v mém domě kdy nacházel jed, o kterém mluví obžaloba…"

Zadíval se na Františka, ale ten jen sklopil zrak. Jako by nechtěl vědět, co řekne vzápětí. Nebo jako by mu chtěl všechno ulehčit.

"Už řadu let bylinné směsi míchá můj dlouholetý zaměstnanec a… a blízký přítel František Pálko," pokračoval Jan. "Směsi bylin se balí v podkrovní místnosti, kde se opatřují pečetí a adresou pacienta. Vše fungovalo léta dokonale, a tak jsem se o přípravu bylin přestal zajímat. Dokonce ani klíč od půdy už nemám. Jestli opravdu došlo k přimíchání jedu do směsi, a já tomu stále nevěřím… pak s tím já nemám nic společného."

Poslední věta zaskočila jak Zlatohlávka, který překvapeně zvedl hlavu, tak soudce. Jan se ale zadíval na Františka, který stále hleděl do země.

"Obžalovaný Pálko," odkašlal si soudce. "Chcete se vyjádřit k tomu, co zde právě teď řekl obžalovaný Mikolášek?"

František vstal, ale dál mlčel. Když už se zdálo, že neřekne nic, zvedl oči k soudci a řekl tiše: "To všechno já. Já jsem to udělal."

"To není pravda!" vyskočila Františkova matka. "To by Fero nikdy neudělal! Vždycky se ho jen bál!"

"Uklidněte se!" snažil se ji vrátit do patřičných mezí soudce. Ale nedařilo se mu to, neboť zoufalství matky prorazilo všechny zábrany.

"Chtěl ho jen pro sebe! A teď ho chce i zabít! Fero! Fero!!! Tak řekni proboha něco!" To byla její poslední slova, než ji vyvedli z jednací síně.

O moc víc toho Jan už nevnímal. Jen jak soudce přerušuje jednání, jak ho vedou do eskortní cely, jak mu Zlatohlávek, celý zarůžovělý a usměvavý, cosi říká, a pak až soudce, jak vyhlašuje rozsudek.

"Jan Mikolášek, narozený 7. 4. 1887 v Rokycanech, se odsuzuje za daňové úniky a nedovolené obohacování na pracující třídě podle paragrafu 61 oddíl 5 k devíti letům odnětí svobody nepodmíněně, ztrátě veškerého majetku, občanských práv a svobod.

Obžalovaný František Pálko, narozený 6. 7. 1915 v Praze, se odsuzuje za dvojnásobnou úkladnou vraždu podle paragrafu 134 k trestu smrti oběšením.

Obžalovaní mají právo se odvolat v zákonné lhůtě. Rozsudek je pravomocný."

Když je odváděli, zastavili se společně na okamžik u katru, než stráž zavřela jednu mříž a otevřela druhou, než si jejich ozbrojený doprovod předal papíry.

Stáli vedle sebe na šířku dlaně, kdyby se Jan odvážil vytrčit malíček, mohl se Františka dotknout. Ale právě blízkost nebo spíš vzdálenost ho roztřásla a rozplakal se. Nezadržitelně, usedavě, v návratných záchvatech.

Tehdy k němu František poprvé otočil hlavu a podíval se na něj. V tom pohledu nebyla ani zášť, ani nenávist. A Jan přemýšlel ještě dlouho potom, když nasedal, už sám, do eskortního vozu a když ho vezli ulicemi Prahy, kterou viděl jen mikroskopickými dírkami, vyškrábanými desítkami vězňů v zamléčněných oknech, zda v tom posledním Františkově pohledu nebyl i náznak úsměvu.

A odpuštění…

Mladý Mikolášek po návratu z války, kde utrpěl zranění od šrapnelu granátu (Josef Trojan).

Začínající léčitel prosí Mühlbacherovou, aby ho vzala do učení  (Jaroslava Pokorná a Josef Trojan).

Mühlbacherová přichází do zahradnictví Mikoláškových a říká Janovi, že k ní může do učení (Jaroslava Pokorná a Josef Trojan).

Mladý František přichází na inzerát, aby se stal Mikoláškovým asistentem (Juraj Loj).

Otec nesouhlasí, aby Jan k Mühlbacherové chodil (Martin Myšička a Josef Trojan).

Jan a František spolu začínají spolupracovat v ordinaci (Ivan Trojan a Juraj Loj).

Jan oznamuje Františkovi, že koupí vůz (Ivan Trojan a Juraj Loj)

Zkouška na gestapu (Ivan Trojan),

Na gestapu prokázal Jan své schopnosti, a to mu zachránilo život (Ivan Trojan).

StB hlídkuje před Mikoláškovou vilou, kde stojí fronta pacientů.

Vlivný pacient přichází Mikoláška varovat před nebezpečím, jaké mu po smrti Zápotockého hrozí. Vybízí ho, aby odjel do zahraničí (Jan Budař).

Milostná scéna ve voze, kdy Jan už tuší, že bude zatčen (Ivan Trojan a Juraj Loj).

Mikoláškův rituál chodit se modlit k soše Spasitele na zahradě, kde klečí na ostrých kamenech a zraňuje se (Ivan Trojan).

Jeden z prvních Janových výslechů na StB (Ivan Trojan a Miroslav Hanuš).

Jan a František u soudu při vynesení rozsudku (Ivan Trojan a Juraj Loj).

Soud už brzy vynese verdikt (Václav Kopta a Kamil Švejda).

Přípodotek autora knihy aneb Jak to bylo doopravdy

Když mě z nakladatelství požádali, abych přepsal do knihy filmový scénář, nejdřív jsem odmítl. Nepřepisoval jsem do knih ani své vlastní scénáře, které vyšly knižně. Jednak když člověk napíše scénář, který se natočí, nemá jaksi potřebu zpracovávat ho ještě jednou jinak, protože má pocit, že dílo bylo dokonáno – a jednak kniha vyžaduje daleko širší rozmach, epičtější zpracování a delší text obecně. Taky ji člověk nepřečte za dvě hodiny, které trvá film. Je to navíc práce víceméně netvůrčí, protože většinu dialogů i vývoj děje už vymyslel scenárista, takže se u ní autor cítí jako neplnohodnotný.

Souhlasil jsem ale s tím, že si aspoň přečtu scénář – a to mě dostalo. Najednou se přede mnou rozklenul příběh neuvěřitelný tím, že se z devadesáti procent opravdu stal. A navíc příběh člověka, který kupodivu zůstal až dodnes široké veřejnosti víceméně neznámý.

Najednou mě zajímalo, jak to doopravdy s Janem Mikoláškem bylo, nejen kvůli tomu, že přepisuji scénář, který je o něm, ale autenticky jako novináře i jako čtenáře.

Co z toho, o čem film vypráví, je pravda a co jen scenáristova fabulace? Zažil Jan Mikolášek opravdu tu neuvěřitelnou zkoušku na gestapu? Léčil opravdu třetího muže Třetí říše Martina Bormanna? A co Antonín Zápotocký a vrcholní komunističtí představitelé? Byl mu Zápotocký opravdu tolik vděčný, protože mu zachránil před amputací nohu? A opravdu se po smrti dělnického prezidenta po Mikoláškovi začali estébáci vozit, až ho dohnali do vězení? A co rozsudek smrti? Opravdu byl obviněn ve vykonstruovaném procesu z vraždy?

A co Mikoláškův osobní život? Byl doopravdy tak věřící, tak altruistický, tak štědrý? Měl opravdu homosexuální vztah se svým asistentem? A bojoval uvnitř své bohabojnosti potají s démonem, který mu čas od času podrážel nohy?

Všechny tyto otázky – a spousta dalších, obsažených v textu – mě dohnaly k tomu, že jsem začal bádat v Archivu bezpečnostních složek, shánět pamětníky a také ještě žijící Mikoláškovy příbuzné. A hlavně jsem se vypravil do Jenštejna, kde ve své vile Mikolášek prožil víc než deset let a kudy prošly statisíce jeho pacientů. Od chvíle, kdy skončila válka, až do roku 1958, kdy ho zavřeli.

A jaká je pravda o Mikoláškově životě?

Starý Jenštejn – ne ten, kde vyrostly klasické satelitní rezidence – má pořád atmosféru líbezné vesničky. Náves s břízkami a hospodou U Cafourků, kde mimochodem Jan Mikolášek začínal léčit, než mu dostavěli vilu, obecní úřad v nevelkém domku, silueta věže hradu, který jeho poslední pán opravdu prohýřil. Černé zdivo jen zakrývá lešení, pod ním pracují dvě nečekaně hezké restaurátorky – dvojčata.

Zdejších pamětníků už moc nezbylo. Nejvíc ale o Janu Mikoláškovi ví Václav Kovanda. Byl ještě kluk, když si tu Jan Mikolášek nechal postavit na nezarostlém ostrohu proslulou vilu, kam směřovali poutníci z celé republiky. A protože nikdy neměl telefon – zřejmě aby mohl nerušeně po vyčerpávající práci odpočívat –, malý Václav Kovanda mu vozil na kole telegramy a vzkazy. Bydlel s matkou totiž na obecním úřadě (tenkrát národním výboru), kde byla jediná veřejná hovorna v celé vsi.

"V devadesáti procentech to ode mě přebírala kuchařka, ona pekla medový koláčky, to byla její specialita na všechny možný příležitosti, takže za to, že jsem tam přijel, tak mi dala ty medový koláčky. Jenom někdy, opravdu někdy, protože Mikolášek v tý době už odpočíval, jsem zastihl přímo Mikoláška. A když jsem ho zastihl, tak to byla padesátikoruna, to nebyl medovej koláček," pochvaluje si Václav Kovanda Mikoláškovu štědrost.

Sama původní vila je dnes skrytá v areálu domova seniorů pod několika přestavbami. Na rozdíl od scénáře její součástí nikdy nebyly nemocniční pokoje. Jen ordinace, přípravna bylinných směsí v přístavku a samozřejmě pohodlná rezidence. Pozemek si Jan Mikolášek sám vyhlédl už v průběhu války. V Hradečně u Kladna, kde za války bydlel, ho totiž začalo navštěvovat čím dál víc pacientů od gestapa a on se jim chtěl nějakým nenásilným způsobem, aby se mu nemstili, vzdálit. Svůj budoucí jenštejnský domov objevil, když si jel obhlížet pozemky u Staré Boleslavi.

"Tady si na hlavní silnici na Podolánce na kopečku všimnul toho ostrohu nad tím lesíkem a zalíbil se mu na dálku," vzpomíná Václav Kovanda. "Z jedný části bylo údolí, z druhý části bylo údolí s lesem, pět set metrů za vesnicí, kolem toho štěrková silnice, která v tý době ještě nebyla zdaleka asfaltová. Odkoupil to od jednoho sedláka, pana Zerta."

Dům se málem v jeho domov neproměnil, protože po válce hrozilo Mikoláškovi jak vězení, tak odsun. Jeho zážitky s gestapem a s Martinem Bormannem, popsané ve scénáři, se totiž podle všeho zakládají na skutečných událostech.

Historku, jak ho testovali na gestapu neoznačenými lahvičkami s močí, sám popisuje ve své knížce Vzpomínky přírodního léčitele, která vyšla v roce 1991: "Za několik dní jsem byl opravdu předvolán do Petschkova paláce, kde vládl neblaze známý gestapák Kiesewetter, běs, který připravil o život tisíce Čechů a měl také prsty ve zkáze Lidic. (Po převratu byl dopaden na útěku v Kutné Hoře a popraven.) jel jsem do Prahy ovšem s malou dušičkou, protože tenkrát nevěděl nikdo, zač bude zítra popraven."

Pravdivá je podle knížky i pointa s močí mrtvého muže, kterou dal Kiesewetter Mikoláškovi hádat: "Vysvětlete mi ten zázrak, jak jste mohl poznat, že ten člověk je mrtev! divil se Kiesewetter. – To není žádný zázrak. Jsem jen bylinkář, zahradník. Ale když je člověk bezprostředně před smrtí, jeho moč nabývá konzistence bílku, je nějak zahoustlejší, jako mazlavá, mám dojem, že je i ‚studená', nevím, jak jinak bych to nazval. Je čistá, ale když se s ní zatřepe, tu místo bublinek jako by v ní běhaly jakési skoro neviditelné vláknité svazečky, jako v bílku."

Byl to právě tento test, který mu přihrál davy nechtěných pacientů, jako byli generál Toussaint, plukovník von Oppitz a nakonec i mocný muž Třetí říše Martin Bormann. Setkání s ním popisuje sám Mikolášek takto: "Byl prostřední postavy, spíše zavalité, kulatého snědého obličeje a okrouhlých ďábelských očí. Představil se velmi zdvořile. Udělal jsem rozbor jeho moče a sdělil mu, že má kamínky v ledvinách a krom toho kornatění cév, trochu brzy. Když Bormannovi vše přetlumočili, přikývl, že tyto nemoci má, ale v celém Německu mu prý dosud nikdo nepomohl. Zdvořile mne objal. Řekl jsem, že musí přesně zachovávat vše, co jsem mu předepsal, jinak by léčba neměla smysl. – ‚Sie sind meine letzte Station!' řekl. Znovu mne objal, poodstoupil, zarachotil podpatky, zasalutoval a podal mi obě ruce. Oddychl jsem si, když zmizeli."

Pět týdnů po zmíněné návštěvě se prý Bormann objevil podruhé, tentokrát v civilu, pochlubil se, že dostal ven jedenáct kamínků, a podivil se, že Mikoláškovi "nevzali na kanóny" jeho bronzovou sochu Krista, k níž se každé ráno modlil.

Není divu, že se Mikolášek po válce ocitl kvůli svým stykům s Němci na tapetě.

"On na to odpovídal, že by chtěl vidět člověka, kterej by takovýho nějakýho vrchního politika německýho vyhnal z vlastního prahu," zastává se ho Václav Kovanda. "Že kdyby si to dovolil, tak to byla jistá smrt."

Po nacistických papaláších ale nastupovali ti komunističtí. A ti také potřebovali léčit. Mikoláška zachránil Antonín Zápotocký, který se vrátil z koncentráku se snětí v noze a hrozila mu amputace. To ještě nebyl prezidentem, ale i jako šéf odborů měl silný vliv. A Mikolášek mu nohu svými lektvary zachránil.

"Zápotocký ho často navštěvoval tady ve vile," vzpomíná Václav Kovanda. "Oni se tu procházeli po silnici až do vsi, chodil Zápotockej, Mikolášek a buď jeden, nebo dva tajný. My jsme měli jediný hřiště v tý době těsně po válce před hospodou U Cafourků na návsi, tam jsme hráli fotbal jako kluci. A když míč proletěl mezi břízama, tak Zápotockej šel a kopnul nám ho dvakrát nebo třikrát zpátky. A my jsme pak hrdě vyprávěli, jak jsme hráli se Zápotockým fotbal."

Diagnostikovat choroby podle moči se Mikolášek opravdu naučil u "babky chcankářky" – jak ji nazývali místní – Mühlbacherové. A opravdu s pomocí mušle, jejíž kousíčky drolil do lahviček s močí. Jednu mu i dala, než zemřela. Jak ale sám píše ve svých pamětech, tehdy už ji nepotřeboval. Uměl poznat choroby pacientů, kteří za ním houfně přicházeli, i bez pomůcek.

Že bude léčit lidi, mu prý předpověděla už jedna cikánka ve Vídni, kde pracoval jako zahradník v zahradách šlechticů. Seznámil se také s tehdy proslulým Valentinem Zeileisem, jehož rezidenci v Gallspachu zaplavovali pacienti z celého Rakouska, aby ozkoušeli lékařův módní terapeutický vynález: léčbu tzv. vysokofrekvenčními vlnami.

I Zeileis v Mikoláškovi vycítil výjimečné léčitelské schopnosti. Podle knihy Mikoláškových vzpomínek mu řekl: "Víte, mladý muži, sledovat zákony Boží v přírodě není každému dáno. Je zajímavé, že lidé nemají rádi, co nejvíc potřebují. Šlapou přímo po tom a nejsou si vědomi, co všechno jim příroda dává. Voda, slunce a vzduch dohromady s tím, co pod sluncem roste, to je obrovské bohatství, kterého se lid sám vzdaluje. Jste zajímavý člověk a zdáte se mi schopný uplatňovat sílu přírody."

Nejvíc konkrétních vědomostí nutných k diagnostice a léčbě ale pochytil až od Mühlbacherové. Ta ho naučila i další tajnosti bylinkářství. Že některé bylinky se ve směsi spolu nesnášejí, jiné mohou směs znehodnotit, a ještě jiné dokonce v kombinaci proměnit léčivou směs v jed.

"Stejnou nemoc nemůžeš léčit stejnými bylinami," říkala mu bylinkářka podle jeho pamětí. "Mají třeba dva lidé na chloupek stejnou chorobu, oba jsou muži, oba stejně staří a stejného tělesného složení, oba trpí touže nemocí stejně dlouho, mají naprosto stejné příznaky, a přece, když předepíšu oběma totéž, jednomu to pomůže, a druhému ne, ba případně mu to muže i škodit. A poznat ty rozdíly, to nedokáže nikdo, jen ten, kdo je k tomu předem předurčen a kdo má snahu obětovat se pro tu věc a celý život za tím jít."

Během tří let, která u bylinkářky strávil až do její smrti, v sobě objevil i onu nevysvětlitelnou schopnost poznat, kdy kdo zemře, jen intuicí. Bez pomoci moči. Ve svých pamětech uvádí i konkrétní, ověřitelný případ, kdy předpověděl manželce viceprezidenta Zemského úřadu JUDr. G., že její muž zemře 28. října několik minut před půlnocí. Což se skutečně vyplnilo:

"Moje přesná předpověď vzbudila mezi známými viceprezidentovy rodiny značný rozruch. Ten se později, po letech, ještě stupňoval, když vdova zemřela na mozkovou mrtvici, což jsem jejímu zeti rovněž předpověděl, ačkoli dva roky předtím nic podle jejich domnění nenasvědčovalo tomu, že by paní mohla zkosit právě tato choroba."

Mikoláškův prasynovec Martin Šulc, který sbírá rodinné dokumenty již několik let a chystá se o léčiteli vydat podrobnější knihu, je ale k některým historkám z jeho života poněkud skeptický: "Na test, který s ním dělali na gestapu, ani na léčení Martina Bormanna nejsou žádní svědci. Jen vyprávění prastrýce."

Že Mikolášek léčil řadu prominentů nejen z řad gestapa a komunistického establishmentu, je nesporné. Hana Benešová, vdova po prezidentu Benešovi, Mikuláš Daczický z Heslowa, akademický malíř Jan Dědina, primář nemocnice na Bulovce MUDr. Vít Horníček, herečky Růžena Nasková a Olga Scheinpflugová, houslový virtuos Jaroslav Kocián, skladatel Josef Bohuslav Foerster.  (I jemu – respektive jeho manželce, protože Mistr už byl těžce nemocný – předpověděl přesné datum a hodinu smrti týden dopředu.) Ti všichni samozřejmě před domem v nekonečné frontě pacientů, která se táhla už od časných ranních hodin, nečekali.

"Tam byl nějakej pan Mareček, to byl starší pán, ten vydával pořadový lístky," vzpomíná Václav Kovanda. "V tom byl ale fígl, ten Mareček začal rozdávat lístky třeba od čísla dvacet a do čísla dvacet je měl v kapse, protože měl dopisem od kapacit různejch napsáno, že přijedou v tu a v tu dobu, v tu a v tu hodinu, schovejte mi lístek. A když Mikolášek začal ordinovat, no tak pochopitelně začal těmahle, a ty, který se štvali z toho autobusu, ty už byli úplně na konci, protože je předběhli i ty lidi, který tady spali."

Z Mikoláškovy praxe opravdu žila celá vesnice. Václav Kovanda: "On dokázal vyléčit sto padesát až maximálně dvě stě lidí denně, ale sem přijelo třeba dvě stě padesát, tři sta lidí a ti nemohli zpátky na Slovensko odjet a přijet znova někdy. Tak tady zase byly moc šikovný ženy, ve všech barákách měly připravený určitý světničky, i vlastně kuchyň, samy spaly ve chlívě na seně nebo tak nějak po dobu, když tam ten pacient byl. Jemu umožnily se tam vyspat a ve 4 hodiny ráno už dostal snídani a spěchal zpátky do fronty k vile."

Mikolášek podporoval obecní aktivity i přímo finančně.

"Když byla nějaká tancovačka, ať už Sokolové, myslivci, Baráčníci nebo fotbalisti, poslali za ním jako delegaci pár děvčat, že ho jdou pozvat jako čestného občana, ale věděli, že se neúčastní," vzpomíná Václav Kovanda. "Že ale otevře šuplík a dá peníze. Nikdy to prý nepočítal a takhle to dal, někde to bylo osmnáct tisíc, někde dvacet tisíc a na tý zábavě samotný se vybralo třeba patnáct set korun na vstupným a on dal ještě první cenu do tomboly, většinou nějakej obraz, originál od svých pacientů.

Nebo když se někdo tady vdával, ženil, tak zaprvé půjčoval auto s řidičem, toho americkýho Hudsona, a pochopitelně dal novomanželům i dárek. A zase to byly většinou ty originál obrazy.

Pak přišly ty akce Zet, to bylo zadarmo. Svolala se brigáda na novou kanalizaci, na sobotu a na brigádu přišlo šest lidí. No tak přemejšleli soudruzi na místním národním výboru, co s tím udělat. A za tejden svolali novou brigádu, jenže s tím, že z každý rodiny se musí zúčastnit jeden člen. Opravdu se sešlo přibližně padesát nebo šedesát lidí, ale z vily od Mikoláška se nedostavil nikdo. Tak si pozvali pana Mikoláška na takovej pohovor do úřadovny obecního úřadu, a tam mu to začali vyčítat, jak to, že od něj nikdo nepřišel. Já mám ještě ty protokoly schovaný, z toho je jasně znát, jak do něj šili. A on jim říkal: No pánové, ale uvědomte si, že ve vile jsem já a kuchařka a nikdo jinej a já jsem na půl těla raněnej mrtvicí a mám to částečně bylinkama vyléčený, a tak kdo měl na tu brigádu přijít? A oni mu řekli: No tak jste si měl sjednat na tu brigádu někoho místo sebe. A on jim na to odpověděl: No tak to by bylo zajímavý. Ta brigáda je Zet, zadarmo, a já jsem si měl sjednat a zaplatit ty, který bych tam poslal za sebe? To se mi nějak nezdá!

Ono se velice rychle zapomnělo, že ta akce celá stála ve starejch penězích, před měnou určitý peníze a on jim tu akci celou zaplatil. Jednalo se přibližně o sto padesát tisíc korun, který poskytnul, za to se koupily ty roury do země, nějakej cement a tak.

To samý bylo s kluzištěm. My jsme bruslili na rybníku, ale přišla móda stavět ve vesnicích kluziště, tak se hned začalo i tady v Jenštejně. Jenže jim došly peníze, takže jako obvykle vyslali tři mladý děvčata jako deputaci k Mikoláškovi, aby se stal čestným členem Sokola Jenštejn. No a on pochopitelně řekl, děvčata, čestným členem Sokola Jenštejn se nestanu, ale kdybyste potřebovali finanční pomoc, tak jsem ochotnej vám vypomoct. V Jenštejně pak vyrostly vysoký mantinely, vyrostlo osvětlení, dvě zděný kabiny, stříkací zařízení na postřik ledu, prostě věci, o kterejch se sousedním vesnicím mohlo jenom zdát. Jenže stejně to nefungovalo, protože se pod ledem dělaly takový kapsy, a až dodatečně se zjistilo, že kluziště stojí na místě bývalýho rybníka a ze země uniká plyn."

I historka s pokladničkou, kam dávali peníze vděční pacienti a od které Mikolášek neměl klíč, je pravdivá. Sám tenhle systém zavedl, aby tyto štědré příspěvky pravidelně vyzvedávali přímo pracovníci Červeného kříže. Dohlížel ale na to, aby se nezneužily. Aby šly na léčebný pobyt dětí v Podkrkonoší.

Přesto na něj tlak národního výboru, když ho ovládli komunisté, sílil. "Oni s ním sice dělali různý výslechy, snažili se ho ponížit, ale na druhou stranu ho potřebovali. Hlavně jeho peníze!" vzpomíná Václav Kovanda.

"Některý taky léčil, takže mu zase naopak donášeli, co se na něj chystá."

Za vraždu ale ani souzený, ani stíhaný nebyl. V tomhle se předobraz od postavy ve scénáři liší. V Archivu bezpečnostních složek jsou doklady o tom, že ho stíhali za neoprávněné nákupy léčivých bylin a "přetahování" zaměstnanců státního podniku. Jak ale mohl byliny získávat, když všechno se zestátnilo? A kde mohl získávat personál, který potřeboval, protože už byl starý a jen omezeně pohyblivý, když všichni museli jít do výroby?

Výňatek z protokolu ilustruje názorně, jak se na něm úředníci snažili "povozit" za každou cenu: "Při zahájení revize snažil se Mikolášek uplatit pracovníky kontrolního odboru tím, že jim nabízel, aby se u něho stravovali, přičemž uvedl, že se u něj stravovali různí prominenti, ministři, velvyslanci a všichni úředníci, kteří k němu kdy přišli. Když byl odmítnut, snažil se jednoho z kontrolorů zastrašit tím, že okamžitě na něm poznal chorobu pravé špičky jater a předpověděl mu, že do dvou let zemře."

Z těchto obvinění ho dostal Antonín Zápotocký. Po jeho smrti v roce 1957 ale tlak na Mikoláška zesílil. Začalo to nenávistnými články v Rudém právu, které ho označovaly za šarlatána a tvrdily, že nepozná zvířecí moč od lidské nebo pivo od moči.

"Oni ho různě zkoušeli," říká Václav Kovanda. "Smíchali moč několika lidí, přinesli vzorek piva místo moči. Ne vždy to byl záměr. Pacienti, kteří jezdili zdaleka, přiváželi většinou víc vzorků, někdy je pomíchali. On to ale vždycky poznal a vždycky ho to rozčílilo."

Nakonec Mikoláška opravdu zavřeli, v lednu 1959 proběhl proces, v němž byl Mikolášek odsouzen ke konfiskaci veškerého majetku a ke třem letům vězení za daňové delikty. Po odvolání mu trest zvýšili na pět let. Spolu s ním byl odsouzen i jeho asistent a příbuzný Antonín Buchnar.

"On právě, jak byl raněnej na půl těla mrtvicí, tak dost často i marodil a i při tom marodění ordinoval z postele, jenomže k sobě nepouštěl pacienty," vzpomíná Václav Kovanda. "A měl Ládíčka, šoféra a takovýho příručího, kterej nosil ty skleničky od těch pacientů k jeho posteli, on tam napsal recepty a zase Ládíček vyfasoval peníze. Jenže ty peníze strkal do kapsy. O tom Mikolášek nevěděl, a pak ty úřady mu tohleto daly jako za vinu, že neplatil daně zkrátka. Ten jeho asistent Buchnar, co mu míchal bylinky, v tom byl taky nevinně."

Přestože si Mikolášek neodseděl úplně celý trest (propuštěn byl v roce 1963), žádný fešácký kriminál rozhodně neměl. Dokazují to ostatně jeho dopisy, také z Archivu bezpečnostních složek. Například tento (operativní podsvazek V – 808), popisující část pracovního dne v Poldi Kladno (tehdy SONP), kde trestanci museli tvrdě pracovat: "Dnes dopoledne nám uložili s panem doktorem složit 250 metráků koksu. Zvládli jsme to, takže žádné ústrky, žádné postihy. K obědu polévka z koňské krve, nemohl jsem to pozřít."

Dovedeme si vůbec představit, jakým utrpením musely být pro muže v důchodovém věku, založeného intelektuálně, který naposled manuálně pracoval jako mladý, podobné podmínky? Jaký zločin vykonal komunistický režim nejen na něm, ale i na tisících pacientů, které mohl mezitím vyléčit? Ani nacisté, přestože ho také pronásledovali, se k němu nezachovali tak strašně.

Jediné, co mu pomáhalo přežít, byla jeho víra, protože Jan Mikolášek opravdu silně věřící byl. O tom svědčí i kapitola z knížky jeho vzpomínek, v níž popisuje, jak přišel k bronzové soše Krista, která opravdu stála v jeho zahradě v Jenštejně:

"Protože jsem už svým vychováním zbožný, uchyloval jsem se často myšlenkami k Bohu, jako tolik lidí v těžkých časech. Odmalička, kdy jsem nosíval Ježíškovi k naší rokycanské jeskyňce cukrátka, viděl jsem svůj vzor v Ježíši Kristu. Denně ráno jsem stával pod jeho sochou v mé zahradě a prosil ho, aby mě zbavil všech lidských chyb a aby mi chyby a omyly odpouštěl… Kristus se stal mým denním společníkem a chodil jsem k němu často pro útěchu, pro posilu a radu."

V tomto kontextu samozřejmě jinak zní i spekulace, zda měl Mikolášek homosexuální sklony, či nikoli. Dopustil by se tak těžkého hříchu, když byl tak nábožný?

Byl sice ženatý, ale sám přiznává, že to bylo manželství formální, z rozumu. Děti nikdy neměl, jeho nejbližšími byl asistent Antonín Buchnár (ten byl ale ženatý) a zmíněný Ládíček, mladý řidič a jakýsi tajemník. Měl s ním Jan Mikolášek milostný poměr? Komunističtí vyšetřovatelé ho z homosexuality podezírali (tehdy to byl ještě trestný čin), ale usvědčen z ní nikdy nebyl.

Ani s žádnými vnitřními démony nebojoval. Scény z první světové války jsou ryzí fikcí. Se sourozenci prý podle Martina Šulce žádné vřelé vztahy neměl, ale maminku miloval a je dnes také spolu s ní uložen v hrobě na Olšanech.

Socha spasitele, kterou mu podle jeho představ opravdu vytvořil chudý pacient-sochař, už dnes v jenštejnském areálu nestojí. Někdo ji ukradl.

Ale studánka, kterou si nechal Mikolášek vybetonovat o kus dál, prý nevysychá ani v době největšího sucha, přestože žádný přítok nemá. A v zimě nezamrzá. Proč asi?

ŠARLATÁN

Josef Klíma, Marek Epstein

Podle filmového scénáře Marka Epsteina přepsal Josef Klíma

Foto na obálce i v příloze knihy Marlene Film Production

Obálku zhotovila Soňa Šedivá

Odpovědný redaktor Filip Hladík

Technická redaktorka Halina Kaslová Bechyňová

Počet stran 224 + 8 stran přílohy

Vydala Euromedia Group, a. s. v edici Universum, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2020 jako svou 11 312. publikaci

Sazba Fucie Traganová Tisk TBB, a. s., Banská Bystrica Vydání první www.euromedia.cz

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 30, 150 00 Praha 5 Zelená linka: 800 103 203 Tel.: 296 536 111 Fax: 296 536 246

Knihy lze zakoupit v internetových knihkupectvích www.booktook.cz a www.knizniklub.cz

Table of Contents

PROLOG Listopad 1957

1958

1917

1958

1917

1919

1958

1921

1958

1922

1958

1935

1938

1958

1942

1958

1942

1958

1942

1958

1944

1958

Přípodotek autora knihy aneb Jak to bylo doopravdy