William King
Návštěva u mrtvého
(ikarie 1997/08)
 
Monotónní rytmus kol nočního vlaku mě unášel na pohřeb. Lebka mi třeštila pod tlakem gravitace, jíž jsem dávno odvykla; něco malého a tvrdého jako by se chtělo prodrat ven z hrudníku a sebemenší pohyb vyvolával nával nevolnosti. Cesta, která se mi v pohodlí vysoké oběžné dráhy zdála svrchovaně emocionálně důležitá, se rychle měnila ve zlý sen.
Pohlédla jsem na monitor životních funkcí na Rámu a byla jsem překvapena, že žádné údaje nesvítí červeně. Tiché zabzučení servomotorů upoutalo pozornost druhé cestující ve voze: štíhlé tmavovlasé dívky, která už nějakou dobu podrobovala můj obraz diskrétnímu pozorování v potemnělém okně. Pak obrátila zrak a pohlédla na mne. Naše oči se setkaly. Bylo jí to trapné, a tak měla pocit, že musí promluvit.
"Tak jak na tebe po tak dlouhém čase působí Země, teto Jano?"
"Je zvláštní, Deboro. Neřekla bych, že se mi tu líbí úplně všechno."
Pokusila jsem se podtrhnout svůj výrok gestikulací, ale než zdvihl exoskelet mou paži, otočil zápěstím a zdůraznil pohyb prstu, byl už vyřčen. Pohyb a horko mě unavily. Cítila jsem sílu gravitace, jako by na mě zavěsila všech mých jedenadevadesát let. Tvářila jsem se spíš popuzeně než unaveně.
"Musí to pro tebe být těžké. Je mi to líto," pronesla omluvným tónem.
Pohlédla jsem na ni pozorněji. Měla dlouhé vlasy, plochý nosík, velké modré oči a růžové tvářičky. Opřela se o tvrdou kůži sedadla a zatímco si upravovala tričko, zkoumala strop. Marně jsem v její tváři hledala podobnost s mým zesnulým bratrem. Přikývla jsem a polstrovaná krční podpěra Rámu se mi zařízla do kůže v místě, kde nebyla správně nastavena.
Zdaleka?" zeptala jsem se jí na nejotřelejší ze všech banalit, o nichž se baví spolucestující. Než odpověděla, naklonila hlavu na stranu. Asi si myslela, že si z ní utahuji.
"Jen z Glasgow. Matka mě požádala, abych ti přišla naproti na letiště." Její matku musela taková zdvořilost stát dost přemáhání - Sheena mě nikdy neměla ráda.
"Byla jsem na praxi," pokračovala. "Ani nevím, proč mě tam vůbec posílali. Od simulací se to nelišilo ani v nejmenším."
"No jo, ale to bys právě nevěděla, kdyby tě neposlali. Určitě se to vůbec nelišilo?"
Důrazně mávla rukou. "Ani v nejmenším. Přesně to samé."
To mě zaujalo. Kvalita simulovaných zážitků odpovídala kdysi úrovni kresleného filmu. Ale to bylo kolem roku '25, téměř před třiceti lety. V simulaci jsem nebyla od doby, kdy jsem se přestěhovala do Hořejších.
"A co vůně a dotyky?" zeptala jsem se. Podívala se na mě jako na pomalu chápající dítě.
"No jasně," pravila. "Zapomněla jsem, že simulace jsou v Hořejších zakázané, že? Dekadentní neřest pozemšťanů."
"Věnujeme se důležitějším věcem."
"Kosmickým lodím? Včera jsem viděla v televizi dokument o Guptě a Carmichaelovi. Jak startovali k Barnardově hvězdě. Spousta záběrů lodi. Vypadala dost nudně, prostě veliký zvon. Odletěli o deset let dřív, než jsem se narodila."
Takže jí je jedenadvacet. Věk se dneska odhaduje těžko, když antigeriatika tolik pokročila. Sonda k Bamardu byla vyslána v roce '26.
"Nebude ti vadit, když se tě zeptám, kolik ti je? Vypadáš jako ti dva, s hladkou kůží a staře."
"Narodila jsem se v minulém století. 1967."
"Nevypadáš na to."
"Děkuji ti. Máme výborný program proti stárnutí. Obnovu genů, antigeriatiku, a tak dál. Do hvězdoletů je to potřeba."
Nevypadala, že by ji to zajímalo. Zapátrala jsem po novém tématu.
"V zimě tady dřív bývalo opravdu chladno," řekla jsem. "Pamatuju si, jak občas sněžilo."
Pročísla si rukou vlasy a dlouze vydechla. "Úžasný," řekla. "Před skleníkovým efektem?"
"A taky před zvednutím mořské hladiny. Před Středoevropskou pouští. Srážky vypadaly jinak."
Vedlejší produkty staletí industrializace způsobily nárůst teplot. Kdo ví, jestli předchozí generace uvážily, jaké to může mít následky. Moje generace se tím příliš nezatěžovala.
"Zažila jsem to v simulacích," řekla. Měla jsem na jazyku, že kdo tam nebyl, nemůže ten rozdíl pochopit, ale včas jsem si vzpomněla, co mi o simulacích řekla. Třeba opravdu jsou tak přesné.
Celou cestu až do Portru jsme seděly a povídaly si. Sdělovaly jsme si navzájem informace, jak to dokáží jen cizinci ve vlaku. Nabídla mi, abych jí říkala Debbie. Ve stanici nám zkontroloval lístky Šedivák. Nedokázala jsem se mu podívat do očí. Na svou účast v jejich stvoření hrdá nejsem.

Zámek nechal postavit nějaký cestovatel a badatel v 16. století - bílá halda roztahaná na mnoha akrech. Během bytové krize v sedmadevadesátém přistavěli pro bezdomovce ohyzdné křídlo vybavené kvalitní klimatizací a hlavně zařízené pro postižené.
Z technického hlediska si Rám se schody poradí, ale neznám moc lidí, kteří by to chtěli riskovat. Rampy a výtahy jsou bezpečnější.
Můj pokoj byl standardní. Kdyby tam nebyly tartanové pokrývky a decentní tapeta se zvonky, mohla bych se nacházet kdekoli od Tokya po Timbuktu.
Přemítala jsem, jestli mám zavolat bratrově rodině, ale potom jsem to odložila. Od Debory, která šla napřed, vědí, že jsem přijela. Doktorce jsem ovšem musela zavolat ihned. Do telefonu jsem zastrčila konektor z Rámu. Náš hovor bude přenášen nahoru na orbitu a zpět. Vytočila jsem číslo.
Objevila se Nancy Chán. Obvykle byla veselá, teď vypadala bledá a napjatá. "Tak jak se vám daří ten pokus o sebevraždu?" zeptala se.
Celý rozhovor byl proložen třísekundovým zpožděním, než urazí světlo tu dálku k trójanským bodům. I světlo je někdy pomalé.
"Nancy, nezačínej s tím zas. Přece jsem ti říkala, že Brian byl poslední žijící člen mé původní rodiny. Na jeho pohřeb jsem prostě musela."
"Mohla jste to sledovat dálkově. Že zemřel, ještě neznamená, že se ho musíte pokusit následovat. Sama víte, jak se tam zhoršuje politická situace. Heimdalská stanice hlásí rozsáhlé shromažďování vojska v Severní Africe, v Turecku a v bývalé sovětské Gruzii. Tentokrát to bude vážné."
Zpoždění mi náhle připadalo nesnesitelně dlouhé. V ústech jsem měla sucho. Zavrtěla jsem hlavou.
"Zachytili jsme kódovaná vysílání z Káhiry, Teheránu, Rijá-du. Opakují totéž. Jednotky postoupily až do Etiopie a Pákistánu. Vypadá to, že Sjednocená islámská republika je v jejich rukou."
Vzpomněla jsem si na televizní vysílání, které jsem zhlédla v hale po příletu na Heathrow, propaganda přímo pres satelit z Teheránu. Štíhlý Arab vysvětloval kultivovanou angličtinou, proč biologický výzkum ve Federální Evropě musí přestat. Předvedl několik hrůzostrašných záběrů z experimentů na klonech a řekl, že stvoření bezduchých automatů je dílem ďáblovým. Dva kanadští turisté se zasmáli, Šedivák přestal zametat a potěšen smíchem se také usmál.
Pokrčila jsem rameny. "Určitě to není až tak zlé."
"Je to až tak zlé. Bude džihád, svatá válka. Z Haagu se pravě vrátila teheránská delegace. Europarlament odmítl podepsat Dohodu o etice ve vědě."
To mě nepřekvapuje. Většina evropského hospodářství je založena na Šedivácích a dalších formách uměle vypěstovaných pracovních sil. Bez boje se toho nevzdají."
"Ať je to jak chce, Rada vydala varování. Jestli začne válka, bude muset každý Hořejší, který se sem do týdne nevrátí, růstat na Zemi. Doprava ze Země bude díky hlídkám a protiraketovým satelitům příliš nebezpečná."
"Díky za informaci. Na viděnou, Nancy."
"Nápodobně. Dávejte na sebe pozor, radní."
Nancy přerušila spojení. Rozhodla jsem se přelézt z Rámu do postele. Byla to pěkná dřina. Na kratičký okamžik jsem zatoužila po průzračném, svobodném světě Hořejších. Ale takové myšlenky byly k ničemu, tak jsem je zaplašila.
Pomalu se mě zmocňoval spánek a pocit, že moje hruď ten tlak nevydrží.

Ráno mě probudilo tiché bubnování dešťových kapek na okno. Ležela jsem ve vyhřáté posteli, vychutnávala si bolesti v celém těle a probírala své další kroky. Zavolala jsem do domu své rodiny a pozdravila se s Sheenou. Sdělila mi, že pohřeb bude v jednu hodinu odpoledne, a pak přerušila spojení.
Po snídani jsem se rozhodla, že se projdu po pláži. Zdálo se mi, že možnost spatřit místo, které jsem kdysi milovala, stojí za nepohodlí chůze s Rámem. Stejně jsem cítila, že se začínám aklimatizovat.
Nasoukala jsem se do Rámu a odrachotila k pobřeží. Nevypadalo tak, jak jsem si je pamatovala. Starý betonový vlnolam byl pryč, rozhlodán stále vyššími přílivy. Kde bývala pláž, vlnilo se dnes moře. Část městečka byla pod vodou. Mezi ponořenými zbytky dvou přístavišť by l posazen bublinový přístav. Vlahý déšť mě pleskal do tváře a stékal po Rámu po vnějším krytu z uhlíkových vláken. Větřík čechral koruny palem. Vítej ve Skotsku, pomyslela jsem si. Déšť polevil a pak ustal.
Prohlížela jsem si nový přístav a spojovala si ho se svými starými vzpomínkami. Výletní vznášedla byla přivázána na místě, kde přistávávaly loďky rybářů. Kde dříve stávaly velké prevozní pramice, kolébal se nový křídlový člun. Cestující vystupovali a úslužní Šediváci jim nesli tašky.
Kráčela jsem podél nového nábřeží, jež se kdysi tyčilo vysoko nad úrovní moře, a snažila se nevnímat zbořené domky a zápach plísně, který se z nich linul. Po zbytcích silnice, kde jsem si pamatovala automobily, s výskotem projelo několik dětí na trpasličích tlustokožcích.
 	Ze starých časů nezbylo nic než obrys krajiny. Moře v barvě dešťových mraků mezi dvěmi rameny zátoky.
Ze svahů kopců zmizely jehličnany, usmrcené kyselým deštěm konce minulého století. Nahradily je importované palmy. Na kopcích stála zrcadlově zářící kondominia, tam zaměňovalo obyvatelstvo život za sen v Simulaci.
I když se topografie nezměnila, vím, že kdybych žila dostatečně dlouho, i tvar země by se změnil, polykán erozí a hladovými staletími.
"Teto!" zaslechla jsem volání. Byla to Deborah. "Lidi v hotelu mi řekli, že tě viděli odcházet tímhle směrem."
Uzdou zarazila svého tlustokožce. Povšimla jsem si štětin na šedivé hroší kůži a ošklivě sraženého trupu. "Chtěla bych si s tebou o něčem promluvit."
Přikývla jsem.
"Ještě jsem nepotkala nikoho, kdo opravdu byl ve vesmíru," řekla. "A pokud se ve zprávách nemýlí, možná už nikdy nedostanu znovu šanci."
"Válka?"
"Mohlo by k tomu dojít. Třenice v pohraničí, několik bojovníků vystřelilo na agresory ze SIR. Ukázalo se, že jim bylo patnáct let a nebyli ozbrojeni. Právě to ukazovali ve zprávách."
Vypadala šokovaná a dezorientovaná. Odpověděla jsem tak měkce, jak jen jsem mohla.
"Bojovníci za to nemůžou, dokáží jen plnit rozkazy. Měli asi střílet na každého, kdo překročí hranici."
"Ve zprávách říkali, že ty děti nejspíš patřily k chlapecké jednotce Revoluční gardy a že je poslali, aby vyprovokovaly konflikt. Vypadá to tak, co myslíš?"
"Může být. Situace mezi Sjednocenou islámskou republikou a Evropou je v poslední době dost napjatá."
Náhle ukázala na moře. Otočila jsem se tak rychle, že jsem málem převrhla Rám. Nevím, co jsem očekávala - nejspíš bojové vrtulníky.
Zahlédla jsem je nad hloubkou. Skupina humanoidů, skákajících z vln jako delfíni, skotačili a sem a tam si házeli něčím velkým. Mlčky jsme je sledovaly, dokud nadobro nezmizeli pod hladinou.
"Plavci," řekla tiše Deborah. "Jako děti jsme věřili, že spatřit je přináší štěstí."
"Když já byla dítě, žádní Plavci nebyli, alespoň ne takovíhle." Znovu jsem se zahleděla na jejího tlustokožce, účinný a čistý dopravní prostředek, který se živí palmovými listy. Plavci byli produktem téhož. Genetického inženýrství. Mé vyvolené kariéry.
"Plavci mají kopulové město hned za ústím zátoky. Je nádherné, ale Plavci zblízka nevypadají jako my, spíš jako tuleni."
Další inteligentní rasa, kterou jsem dosud nespatřila jinak než v televizi. Měla jsem pocit, že zatímco já se nezměnila, ze světa se stalo cizí místo. Kdysi jsem navrhovala bojovníky, bojové replikanty, pro Pentagon. Bylo těžké spojit obraz dovádivých Plavců s biologickými válečnými stroji, jež stojí na stráži podél evropské hranice a čekají na džihád.
Plavci obdělávají atlantická řásná pole a přispívají tak k boji s ekologickou nerovnováhou způsobenou zničením deštných pralesů. Podobně jako Šediváci slouží lidstvu, jsou šťastní, ale ne svobodní, variace prototypů, které jsem pomáhala vytvořit.

Zastavily jsme se v kavárně v přestavěném statku a posadily se ke kávě. Šediví číšníci se usmívali na zákazníky a připravovali jídlo.
"Většina starého města je dneska pod vodou," pravila Deborah. Usrkla jsem kafe. Bylo horké a mělo pěnu. Nakrátko mě odneslo do doby, kdy jsem byla mladá, popíjela cappuccino a diskutovala o všech těch palčivých otázkách.
"Ve staré kavárně nejspíš plavou ryby," řekla jsem. Deborah vypadala nepřítomně. "Spousta známých míst mého mládí zmizela."
"Občas si tam jdeme s umělými žábrami zaplavat. Jsou tam jen rozvaliny a zbytky ulic."
Deborah upírala zrak do šálku. Dovnitř vstoupili někteří z mladých, které jsem zahlédla předtím. Tiše rozprávěli o SIR a o tom, co by mohla znamenat válka. Atmosféra byla napjatá.
"Jaké to je tam nahoře, v Hořejších?" zeptala se Deborah.
"Jiné. Lidé jsou jiní. Účelnější. Je to nutné, vesmír neodpouští."
"Matka říká, že tam nahoře jsou všichni snílkové."
Usmála jsem se. "Ne, všichni snílkové jsou tady dole. Na většinu pozemšťanů padá apatie. Práci dělají umělé inteligence, roboti, Šediváci. Všechno, nač si vzpomeneš, jen ne lidé. Většina populace si zvykla být napojena na simulace."
"Co je na tom špatného?"
"Nic, jen že nic nového není vytvořeno lidmi."
"Velké umělé inteligence činí mnohem víc nových objevů než vaši vědci."
"Vaše stroje dělají všechny důležité věci."
"Vyrobili jsme si je. Starají se o nás. Život je krásný."
To byla pravda. Sekulární státy překypovaly bohatstvím. I ve Sjednocené islámské republice se většina obyvatel těšila vysoké životní úrovni.
"Prostě jakmile stroje na něco přijdou, oznámí nám to. V simulacích můžeme zažít všechno, co chceme. Můžu navštívit cizí světy a setkat se s jinými bytostmi vytvořenými UI. Je to mnohem zajímavější než nudné záběry vysílané z průzkumných lodí."
"A právě v tom to vězí. Ti Dolní, kteří nežijí v náboženských diktaturách, se obracejí do sebe a namísto skutečného vesmíru zkoumají vlastní fantazie."
"To je tvůj problém, když se ti to nelíbí."
"Nedělá vám starosti, že by vaši lidé mohli začít být na strojích závislí? Že vývoj člověka možná došel do slepé uličky? Člověk musí s něčím bojovat, aby mohl růst. Proto nepovolujeme v Hořejších simulace ani příliš chytré UI."
"Ale tady se vývoj nezastavil. Jen jsme zvolili jinou cestu. Tobě se nezamlouvá. Mluvíš jako fundamentalisti. Bez urážky."
Nemělo smysl v téhle při pokračovat. Žádná z nás té druhé skutečně nerozuměla. Deborah požádala o účet. Přinesl jej Šedivý číšník. Měl šťastné, prázdné oči.

Pohřeb byl tichou událostí. Hřbitov ležel vysoko na kopci. Unikl osudu zatopeného městečka. Kostel už takové štěstí neměl, jeho věž čněla z vody nad zaplavenými ulicemi.
Účastníků obřadu byla jen hrstka. Všichni přítomní byli staří. Zdejší mládež si formální obřady neoblíbila.
Na farářce, nevystavené blahodárnému působení antigeriatiky, bylo zřetelně patrné její sedmdesátileté stáří. Celá bohoslužba se konala u hrobu. Zatímco její hlas drmolil stereotypní chvalozpěvy, zaobírala jsem se v duchu vzpomínkami na Briana.
Snažila jsem si připomenout spíše ty radostné okamžiky, ale nedokázala jsem se zbavit vzpomínek na hrůzu posledních dvou let jeho života.
Choroba ho užírala zevnitř. Ukradla mu z tváře jeho vlídný výraz a protlačila na povrch lícní kosti. Zvláštní na tom bylo, že jak se smrt blížila, jeho tvář znovu získala ostré rysy z mládí.
Často jsme si povídali po telespoji, když ležel v posteli, a rozmlouvali o zašlých časech. Probrali jsme náš starý svár a přišli na to, že to byla hloupost. Dřív si totiž myslel, že bych měla zůstat doma a pracovat na statku. Měla jsem jiné plány. Tehdy jsme se kvůli tomu na sebe zlobili.
Brian věřil, že by si lidstvo mělo nejdříve vyřešit své problémy tady na Zemi, než odlétne do vesmíru. Tak dlouho jsem čekat nemohla. A Země si samozřejmě vyřešila své problémy bez jeho či mé pomoci.
Postaraly se o to levná jaderná fúze, chytré počítače, genetické kontroly a zánik národních států. Nebyl to bezbolestný přerod.

Boje o potraviny, svaté války a částečný ekonomický kolaps patřily mezi časté průvodní jevy. Vyvstávaly nové těžkosti, ale starý svět byl mrtev, potopen dvojím přílivem znovuzrozeného fundamentalismu a rozvíjející se technologie. Rozpor mezi nimi změnil mapu víc než stoupání mořské hladiny.
Pokročili jsme kupředu. S pěti dalšími jsem uchopila provaz a spustili jsme rakev do jámy. Bláto a čerstvě obrácená země ostře voněly. Pustila jsem provaz. Padal mi z ruky jako Země pod linkovou raketou.
Farářka pronesla závěrečná slova. Rozešli jsme se k čekajícím vozům. Civěla na mě spousta lidí s povědomými tvářemi a chladným výrazem. Všichni jsme si navzájem potřásli rukama.
"Vrátíš se s námi do domu," pronesla Sheena.
"Myslíš, že mám?"
"Určitě," odvětila. "Bude se s tebou chtít setkat."
Elektromobil nás dopravil zpět na statek. Chvíli byl jediným zvukem snaživý nářek motoru namáhajícího se do příkrého svahu. Kopce se rozestoupily a odhalily rozlehlá blata Ganlachu. Krajině vévodily obrovské bílé větrné mlýny. Obří vrtule, které vypadaly, že by snadno odlepily linkové letadlo od země, se chvěly ve vánku.
Koncem dvacátého století tu byla větrná farma, elektřinu kupovala národní síť. Levná fúze tomu brzo udělala přítrž. Věže dosud stály, kdo by se lopotil s jejich demolicí. Polymerový plastik se navíc nedá recyklovat.
Pod jednou z věží dohlížel Šedivý pastevec na růžové ovce, barevně odlišené podle obsahu inzulínu v mléku. Odvrátila jsem se.
"Nejsi tím zrovna nadšená, že?" řekla Sheena.
"To nejsem." Nedokázala jsem zabránit zlostnému tónu v hlase. Rám přenášel otřesy vozu, až mi cvakaly zuby.
"Jenže oni to zbožňují. Pro to byli uděláni, pro podřadnou práci."
"Já vím. Ale to ještě neznamená, že je to tak správné." Nejsmutnější na tom bylo, že Šediváci svou práci opravdu milovali. Byli jsme dobří inženýři. Vyrobili jsme dokonalé otroky.
"Proto se na nás ještě nemusíš koukat svrchu. Bylas to ty a tvoji lidé, kdo je vytvořil," utrousila Sheena.
"Já vím." Teď už je nemůžeme rozebrat. Budoucnost nás tenkrát přepadla bleskovým útokem. Naše heslo tehdy znělo, buď půjdeme dál, anebo padneme. Cožpak jsme se tolik mýlili? Časy se mění. Otroci jsou šťastní, což by na svobodě nebyli.
Z předchozího století mi zbyla útlocitnost a občané nového věku na ni nebyli zvyklí. Čije to vina?
Vozidlo stanulo ve dvoře statku a charakteristický přírodní zápach onoho místa mi začpěl v nose. Najednou se mi zachtělo utéct, ale na to už bylo pozdě. Šla jsem navštívit svého mrtvého bratra.

Ptáci zpívali, když jsem kráčela dolů k potoku. Věděla jsem, že ho tam najdu, jak leží na balvanu a pozoruje ryby. Tráva pod chodidly se ohýbala a dubové stromky přede mnou vrhaly strakatý stín. Vzala jsem si své devítileté tělo - to skutečné spočívalo v Rámu na statku, s indukční přilbou na hlavě.
Deborah měla pravdu. Simulace byla dokonalá - přelud hnaný přímo do mozku byl k nerozeznání od skutečného světa.
Byl do puntíku takový, jak jsem si ho pamatovala, když mu bylo třináct, hubený a neohrabaný, s blonďatou kšticí a usměvavou, zrůžovělou tváří. Žádné vrásky vyryté bolestí.
"Ahoj," řekl a usmál se. Úsměv jsem neopětovala. Udržovala jsem odstup. Bylo to příliš podivné. V něčem mi to připadalo jako noční můra.
"Zemřel jsi," řekla jsem. "Myslela jsem, že jsi říkal, že nikdy nedovolíš, aby tě nahráli. Co se stalo, ztratil jsi před koncem odvahu?"
Přikývl. "Všechno mi přišlo lepší než smrt. A taky to bylo pro děti. Mohou mě kdykoli navštívit."
Zdvihl kámen a vysokým obloukem jej hodil do vody. Pozorovala jsem kruhy na hladině. Nad nimi se vznášela vážka.
"Pochopitelně se jim neukážu takhle. Tuhle scenérii jsem vybral pro tebe. Líbí se ti?"
Pokrčila jsem rameny. "Přesně takhle si to pamatuju. I ty jsi stejný."
Na tváři se mu rozlil úsměv. "Jo, je to přesně ono. Základní detaily dodává stroj z mojí paměti, zbytek je doplňován z tvojí mysli."
"Takže to není přesné. Je to rozmazané. Ve vzpomínkách jsem pravděpodobně pozměnila některé původní podrobnosti."
"Vadí to? Podle čeho bys to poznala?"
Měla jsem pocit, že jsem v pasti. V uších mi zvonila ozvěna otázky, kterou jsem ve vlaku položila Deboře.
"Ty nejsi Brian. Jsi pouhý počítačový program, který si myslí, že jím je, podprogram čehosi, co udržuje celý tenhle přelud."
"Kdepak. To se pleteš. Já jsem Brian. Pamatuju se na každičkou podrobnost ze svého života. Nahráli mě. Kousek po kousku mi zmapovali mozek a výsledky přenesli do počítače. Nezměnil jsem se. Mám stejné emoce, stejně reaguji. Teď prostě žiju tady."
"Ale nežiješ. Jsi jenom simulace, napodobenina. Jsi dokonalý do nejmenšího detailu, ale nejsi jím o nic víc než třeba fotografie." Hluboko v žaludku jsem pocítila chlad, rostoucí pocit neskutečnosti a odcizení.
"Jsem to já," řekl. "Musíš tomu věřit. Všechny ty emoce a vzpomínky ze mě dělají to, co jsem. Kdybych býval chtěl, mohli mě vložit do klonovaného těla a vrátil bych se do vašeho světa. Byl bych tentýž člověk, struktura buněk by byla totožná, mé vzpomínky a osobnost by se nezměnily. Co by mohlo být skutečnější než tohle?"
"A co tvoje duše? Taky ji nahráli?"
"Možná, že jo. Ale myslel jsem, že jsi agnostik?"
„Nevím. Jsem zmatená."
Zdálo se, že je zoufalý, "Duse? To byl starý způsob, jak vysvětlit osobnost, naši jedinečnost. Pověra. Nikdy jsme nebyli víc než software vládnoucí tělu. Víš stejně dobře jako já, že se všechno dá vysvětlit na úrovni elektrochemické reakce. Do háje, copak jsi sama neprojektovala lidi? Výzkum biologie a umělé inteligence poslal původní náboženství do starého železa."
"Softwarové duše vládnoucí stroji z masa? Možná že náboženstvím je teď věda."
"Podívej, vychovali nás mezi dvěma věky, mezi starými výklady a tím novým. Poslední generace, která měla na výběr. Děti už nemají tyhle obtíže s pojmy jako my. Nemají ani náš strach ze smrti."
"Protože navštěvují simulace, kde mrtví jakoby žijí dál. Posmrtný život se vetřel do skutečného světa."
"Podívej, možná že mají pravdu. Tohle je možná jediná forma nesmrtelnosti, jaké kdy dosáhneme. Nechceš o tom alespoň uvažovat?"
"Ne," téměř jsem vykřikla. "Chci odsud pryč. Jak se to dělá?"
"Dostanu tě ven. Ale nemáš pravdu. Já jsem já a záleží mi na tobě."
Jeho tvář nevyjadřovala nic než opravdový zájem. Zahanbeně jsem přikývla. Objala jsem ho a připadal mi skutečný. Pak jsem se vrátila do svého těla, uvězněného v Rámu.
"Musím se vrátit," řekla jsem.

Deborah mě doprovodila na nádraží. Celou cestu to vypadalo, že chce něco říct a sbírá k tomu odvahu. Donesla mou tašku na nástupiště a chvíli jsme tam stály. Ticho narůstalo. Podívala jsem se na ni s očekáváním. Dívala se na špičky nohou, zmatená.
"Myslíš si, že odešel navždy, že ano? Proto jsi tak smutná." Zjevně to pro ni byl nový objev.
Hleděla jsem na ni a hledala slova. Co jsem mohla říct? Můj bratr zemřel, je mrtev stejně jako naděje na nebe. Jí to nevadilo. Mohla jej přece navštívit, navštívit mrtvého. Možná že jednou budou mrtví navštěvovat ji. Nějaký druh vzkříšení se určitě stane realitou.
Fundamentalisté to považují za urážku Božího díla. Nejsem si jistá, že s nimi nesouhlasím. Říkají, že nová věda oslavuje satana. Je-li satan nepřítomností Boha, jako je temnota nepřítomností světla, pak mají pravdu.
Strach z nicoty je strašlivá věc. Téměř každá alternativa je lákavější. A právě takový strach živí džihád, strach, že jsme smrtelní a vesmíru na nás nezáleží. Bůh má povinnost starat se o nás. Nenávidí Šediváky, protože je upomínají, že nejsme než stroje postavené z protoplazmy. Mají stroje duši? Podívala jsem se na Deboru a snažila se najít vhodná slova. Žádná nepřicházela, a tak jsem zůstala tiše.
"Už se nikdy nevrátíš, že ne? Nikdy."
Přikývla jsem. "Jestli budeš někdy chtít přijet do Hořejších, ozvi se."
Zavrtěla hlavou. Náhle a rychle mi podala ruku. Uchopila jsem ji jemně, obávala jsem se, že by ji mohl Rám rozmačkat. Potřásly jsme si rukama. "Viděla jsem to v simulaci," řekla smutně. "Dělám to správně?"
"Naprosto správně," řekla jsem. Usmála se. Nastoupila jsem do vlaku. Mávala mi, když vlak odjížděl ze zastávky. Pokusila jsem se jí také zamávat, ale těžkopádnost Rámu a pomalá akcelerace mi to umožnily, až když už byla z dohledu.

A teď nastala válka. Dílo satanovo nebude věřícími dále přehlíženo. Svrženi budou bezbožní i s plody své práce. Tak praví Teheran.
Armády pravověrných se přehnaly Španělskem a Řeckem a brzy se střetnou s hlavní silou nepřítele. Tehdy zahynou, konečně a navždy.
Věřící vidí pouze změkčilou dekadentní tvář svého proti vniká. Nevědí, jak strašlivou probudili moc, moc, jež potopila země a může vzkřísit mrtvé. Biologické továrny vypouštějí milióny bojovníků a nic lidského jim neobstojí.
Tento boj rozhodne, jaká bude tvář nového tisíciletí. Věřící si myslí, že zvítězí, neboť bojují s Bohem proti satanovi. Já věřím, že to dopadne jinak.

přeložil David Komínek