Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: Zdenek Morstein

Adresa: Valdstejnska 922, 43601 Litvinov 1,

ID 8616-84211110207916769208-13868-9107

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Greg Keyes:

ÚSVIT PLANETY OPIC – OHNIVÁ BOUŘE

Název originálu: Dawn of the Planet of the Apes: Firestorm

Obálka: Twentieth Century Fox Film Corporation

Grafická úprava obálky: Jakub Schejbal

Překlad: Milan Žáček

Redakce: Helena Šebestová

Dawn of the Planet of the Apes TM & © 2014 by Twentieth Century Fox Film Corporation.

All Rights Reserved

This translation of Dawn of the Planet of the Apes: Firestorm, first published in 2014, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Copyright © 2014 for the Czech translation by Milan Žáček

Copyright © 2014 for Cover by Twentieth Century Fox Film Corporation

Copyright © 2014 for the Czech edition by Laser-books s. r. o.

ISBN 978-80-7193-484-4 (ePub)

ISBN 978-80-7193-485-1 (mobi)

Prodejní cena e-knihy 189 Kč

Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Epilog

Poděkování

Greg Keyes

Věnováno Terri Hunnicuttové a Warrenu Robertsovi

Prolog

Roger Mason překonával prostor mezi bdělostí a spánkem, když ho něco vytrhlo do plného vědomí. Nebyl si jistý, co to bylo, ačkoliv měl pocit, že to byl nějaký zvuk.

Pomalu se rozhlédl, aby se zorientoval.

Mezi mohutnými sekvojemi se vznášela mlha a v té chvíli mu připadalo, jako by nebyl jen několik kilometrů od San Franciska, ale v nějaké vzdálené éře, kdy se tento les nepřerušovaně táhl od současného Santa Cruz až do jižního Oregonu. S výjimkou jeho tábořiště nebyla vidět žádná jiná známka lidského působení.

Ležel u kmene jednoho z oněch starobylých titánů, tváří ke svému stanu. Jen na několik minut zamhouřil oči, nebo tak mu to alespoň připadalo.

Co uslyšel?

Snažil se nepohnout a napínal uši. Ať to však bylo cokoliv, už se to nezopakovalo. Možná to byl jen počátek snu, nesmyslná hudba halucinace.

„Nic,“ povzdechl si. Jako obyčejně. Možná byl nejvyšší čas, aby se vrátil domů. Už tu byl přes týden, o samotě, bez telefonu, bez jakýchkoliv jiných pojítek se zbytkem světa. Tyhle výpravy obvykle miloval. Pokoutní vzrušení z toho jak se mu podařilo přelstít hlídače, z táboření na zakázaných místech. Samota. Možnost, že se konečně, po všech těch letech, vyplní jeho sny. Ale teď, nakonec, začínal uvažovat, že nejenže je nejvyšší čas jít domů, ale také tam zůstat.

Už bezmála třicet let jezdil tábořit do Muir Woods, mezi ty nejvyšší stromy na světě, aby pátral po stopách tvora, pro nějž měli domorodí Američané označení Sasquatch a ostatní Bigfoot. Během prvních dvaceti let si býval jistý, že některou z těchto nepolapitelných opičích bytostí jen těsně, jen o vlásek, minul. Že mu už hned příští výprava závratně zúročí veškerý investovaný čas.

Znal námitky, které vznášeli skeptikové – že Bigfoot nemůže existovat jen v jednom či dvou exemplářích, že má-li nějaký živočišný druh přežít, potřebuje rozmnožující se populaci v počtu minimálně několika stovek jedinců a že je vyloučené, aby tak velké množství těchto obřích stvoření zůstávalo tak dlouho ve skrytu. Jenže horským gorilám se podařilo setrvat v utajení až do dvacátého století. A našly by se i další příklady.

Bigfoot byl s největší pravděpodobností potomkem rodu Gigantopithecus, pravěkého příbuzného orangutana, který vymřel v Asii, ale přešel po pevninské spojnici do Ameriky. Orangutani vedli značně osamělé životy, nikdy se nesdružovali do velkých skupin. Člověk mohl procházet džunglí, na dohled rozmnožující se populace orangutanů, a vůbec o tom nemusel vědět. Bylo logické, že příslušníci rodu Gigantopithecus budou vykazovat podobné zvyklosti a mohli by být prakticky neviditelní.

Nebo to si alespoň myslel.

Poslední dobou však začal mít pochyby. Nabýval pocitu, že promarnil značnou část života, a nemohl se prokázat žádným úspěchem.

Povzdechl si, ztěžka se zvedl, aby se pustil do balení.

Tehdy si uvědomil, že nic neslyší. Nic. Nezpívali ptáci, nešramotily veverky. Les tonul v tichu jako kostel v pondělí.

Roger ucítil, jak se mu zježily chloupky na krku.

Potom, v tichu, to uslyšel, zvuk, o němž si myslel, že se ozval ve snu – něco mezi zahoukáním a zavrčením, sílící, neustále se opakující tón. Který zněl skoro – ale ne zcela – lidsky.

„No to mě podrž,“ zašeptal. Protože ten zvuk znal, nebo něco, co se mu hodně podobalo. Pilně bádal, připravoval se, aby byl schopný rozpoznat příslušné znaky. To, co právě zaslechl, se hodně, opravdu hodně podobalo dlouhému volání orangutana.

Nebo Bigfoota.

„To je ono,“ pronesl přidušeným hlasem. „To je opravdu ono.“

Po špičkách přešel k nahrávacímu zařízení a zapnul ho. Dlouho si myslel, že volání se už nezopakuje. Ale k jeho potěšení se ozvalo – blíže a hlasitěji než předtím.

Proplétal se mezi stromy, našlapoval co nejtišeji, až došel na okraj jakési mýtiny. Tam opatrně sáhl po videokameře, zvedl ji, snažil se nehýbat. Zkušenosti mu napovídaly, že v téhle záležitosti bude mít nejspíš jen jeden pokus.

Takoví tvorové se snadno vylekají.

Připadalo mu, že čas se nekonečně táhne, stejně jako dny před Vánoci, když byl ještě malý. Potom si všiml, jak zašelestily stromy, a na okraji mýtiny se něco pohnulo. Najednou poznal, jaké je to se znovu narodit, prozřít, rázem si ospravedlnit veškerou dosavadní existenci.

Kráčelo to vzpřímeně, nikoliv však lidským krokem, a bylo to zcela pokryté tmavou srstí. Roger si tvora nemohl s ničím splést, ačkoliv byl působením perspektivy menší, než jak si ho všechna ta léta představoval, když se zamýšlel nad touto chvílí.

Jakmile se Sasquatch opět vydal na svou osamělou cestu, Roger málem zapomněl zapnout kameru. Co nejvíce si ho přiblížil, ač setrvával v bezpečné vzdálenosti, snažil se zachytit co nejvíce detailů, aby jeho záznam nikdo nemohl označit za podvod – jak se to stalo tolika jiným nahrávkám v minulosti. Jeho záznam měl být definitivní, nezpochybnitelnou, nejslavnější nahrávkou Bigfoota v dějinách.

Vzhlédl od hledáčku a s překvapením si všiml, že se za prvním tvorem objevil další.

„Pár...“ hlesl. Měl neuvěřitelné štěstí. Narazit na více než jednoho Bigfoota bylo vzácné, a nikomu se to nikdy nepodařilo i s doprovodnou obrazovou dokumentací.

Ale pak se objevil další.

A další. Bylo jich pět, dvacet...

„Panebože.“ Roger lapal po dechu, aniž přestával tvory natáčet. „To je neuvěřitelný!“

Najednou se tvor v čele skupiny zastavil a pomalu k Rogerovi natočil hlavu. V tom okamžiku Roger v hledáčku viděl jen jeho oči – zeleně žíhané, pronikavé, inteligentní.

A potom Bigfoot Rogera spatřil.

Roger se rázem přestal cítit bezpečně.

Křup!

Zlomila se za ním větvička. Prudce se otočil.

Zorné pole mu vyplnila tvář – zvířecí, nelidská, s jedním okem mléčně zkaleným a slepým, s druhým nevraživým, rozlíceným. Z výrazu lesního tvora čišela tak čirá zášť, že Rogerem zacloumala jako úder pěstí. Ustrnul hrůzou, neschopen slova, pohybu, dokonce neschopen zavřít oči před strašlivým obličejem, s nímž byl tak nenadále konfrontován.

Tvor pak otevřel ústa a na Rogera zařval.

Roger si nepamatoval, že by upustil kameru, křičel nebo běžel. Ale když mnohem později opět přišel k sobě, měl prázdné ruce, vzdouvaly se mu plíce a bolelo ho hrdlo. Pohlédl za sebe a neviděl nic kromě nesmírných kmenů sekvojí a mlhu, jíž byly obestřeny.

Potom opět vyrazil na útěk.

* * *

Koba s nezpochybnitelně zlostným uspokojením sledoval, jak člověk pádí pryč. Lidi nechoval v lásce. Dost se natrpěl pod jejich rukama a pod nástroji, které tyto ruce třímaly. Doufal, že žádného už nikdy neuvidí.

Ale cítil i jisté pochyby.

Jakmile se ujistil, že člověk zmizel, otočil se a zadíval se mezi obrovskými stromy k mýtině, odkud ho sledoval Caesar.

Prochvěl jím strach, že se Caesar bude zlobit, stejně jak se zlobil, když Koba napadl Willa, který se za nimi vydal do lesa. Ale opičí vůdce uznale naklonil hlavu a Kobu zaplavila výjimečná vlna uspokojení. Caesar jeho jednání schvaloval; a proto schvaloval i jeho.

Koba se spustil na všechny čtyři a vyrazil za svým vůdcem, ale pak se zarazil, když si všiml jeho gesta.

Jídlo, naznačil mu posunkem Caesar.

Koba zůstal stát, rozmrzelý, že zapomněl. Odehrávaly se v něm různé věci, podivné věci – vnímal obrazy, myšlenky, spojitosti, jaké nikdy předtím nevytvářel. Někdy ho to rozptylovalo. Celý svět venku ho rozptyloval, dotek větru, vůně listí, rozlehlá, širá obloha nad jeho hlavou. Tak dlouho žil ve tmě, v bolesti a utrpení. A teď všechna tahle volnost...

To byl posunek a slovo, jaké neznal, dokud ho s ním neseznámil Caesar.

Volnost.

Otočil se k tábořišti toho člověka a začal se prohrabávat věcmi, které tam našel. Za chvíli objevil tlumok s jídlem. Sevřel ho v podpaží a vrátil se za Caesarem. Když se k němu přiblížil, sklopil hlavu a tlumok mu nabídl.

Caesar se dotkl Kobovy ruky a poté i jeho tváře. Dobře, sdělil mu. Tlumok přijal, zvláštním, jakoby lidským pohybem si jej hodil na rameno a vyšplhal na nejbližší strom. Koba a ostatní ho následovali, do míst, kde čekal, stále vysoko v korunách, zbytek tlupy.

Zakrátko byli opět všichni v pohybu a jejich průchod prozrazovalo jen slabé šramocení stromů.

Poněvadž Caesar vyžadoval ticho. Ticho znamenalo jejich přežití.

Od Kobova osvobození a bitvy s lidmi a jejich vražednými nástroji se pětkrát rozhostila a pominula tma na nebi. Onu bitvu vyhráli, ale lidé je samozřejmě nepřestali pronásledovat. Nebe křižovaly jejich létací klece, jejich oddíly procházely lesem, ale Caesar byl chytrý. Vysílal zvědy, aby vyhledávali malé skupiny pronásledovatelů nebo osamělých jedinců, jakého třeba právě našel Koba.

Měli je děsit, ale nechtěli jim ubližovat. Hlásili si setkání s nimi, ale když se objevili lovci, opice se přesunovaly na jiná místa. Tímhle způsobem své pronásledovatele vodily v obrovských, spletitých kruzích. Tímhle způsobem přežívaly, na tomhle úžasném místě, které působilo tak zvláštně, ale zároveň tak povědomě.

S odkazem na tohle místo Caesar naučil Kobu dalšímu novému slovu, dalšímu novému znaku.

Byl to domov.

Kapitola první

David Flynn se probudil asi ve čtyři ráno, jak míval ve zvyku. Nezáleželo na tom, kdy šel spát, kolik toho vypil, zda běžel maraton nebo celý den psal. Probouzel se ve čtyři. Začalo to, když mu bylo něco přes dvacet, když se přestěhoval z Atlanty do oblasti Sanfranciského zálivu. Ani po jedenácti letech jeho tělo nechtělo opustit východní časové pásmo.

Začal si sedat a ucítil na posteli nezvyklou tíhu, a teprve tehdy si vzpomněl, že v ní stále je Clancy. Jemné, dlouhé vlasy měla rozprostřené na polštáři. Ve slabém světle vypadaly tmavé, ale za denního světla měly barvu sena s náznaky zlatobýlu, když na ně zasvítilo slunce. Pokrývka ji halila jen do půl těla a David si ji chvíli prohlížel a chtěl jí konečky prstů přejíždět obliny. Líbilo se mu dotýkat se její pokožky, líbily se mu její tvary.

Ale nechtěl ji vzbudit. Obvykle u něj nepřespávala, ale teď měla brzy ráno ve městě nějakou schůzku a jeho byt byl mnohem blíž než její. Byl si ale poměrně jistý, že „brzy“ neznamená ve čtyři ráno.

Vysoukal se z postele, zašel do svého malého obývacího pokoje a podíval se na notebook. Mohl by se pustit do vylepšování článku o snahách ututlat rozkrádání majetku na radnici, ale v dané chvíli už toho měl upřímně plné zuby. Zapnul si televizi, projel několik teleshoppingových pořadů a sitcomů, než ho zaujal jeden ze zpravodajských kanálů. Vysílal pět dnů staré záběry prazvláštních událostí na mostě Golden Gate, kdy z různých míst po celém městě unikly stovky opic, probily se policejními zátarasy a daly se na útěk přes most. Byla to bezesporu ta nejpodivnější událost, jaká kdy byla v San Francisku zaznamenaná, a podivné bylo i naprosté informační vakuum, které po ní následovalo. Pro veřejnost se uzavřely všechny přírodní parky na sever od mostu – Muir Woods, Mount Tam – a navíc na všech silnicích kromě těch nejklíčovějších vznikly zátarasy.

Třebaže o způsobu, jakým se opicím vůbec podařilo utéct, vířilo hodně dohadů, bylo jen pramálo toho, co by on, jako novinář, označil za fakta. Starosta House a policejní šéf Burston veřejnost ujišťovali, že všechno je pod kontrolou, že počty opic byly zveličeny a že očitá svědectví lidí z míst událostí zdramatizovala hysterie.

Většina záznamů pohromy, mihotající se teď přes obrazovku, byla amatérská, pořízená mobily, navíc byl mimořádně mlhavý den, takže ověřit pravdivost tvrzení bylo tak či onak obtížné.

Následoval střih do studia, kde moderátor místní talk show zpovídal nějakého muže s tmavou, protáhlou tváří. David v něm poznal Clancyina nadřízeného, doktora Robertse, takže trochu zesílil zvuk.

„...primatolog na Berkley,“ říkal moderátor. „Lidé přítomní tomuto incidentu tvrdí, že se zvířata vyznačovala velice zvláštním chováním. Opice prý vystupovaly organizovaně a cílevědomě, jako by měly nějaký plán. Jako člověk, který se zabývá studiem primátů, jak byste se k těmto tvrzením postavil?“

„V prvé řadě,“ začal Roberts, „opice jsou inteligentní a schopné se naučit celé škále různých druhů chování. Jsou rovněž společenské a opravdu jednají v součinnosti. Například šimpanzi se někdy spojí, aby si ulovili guerézy.“

„Myslel jsem, že opice jsou vegetariáni.“

„To je mylná představa,“ upozornil Roberts. „Šimpanzi jsou všežravci – jedí zvlášť hodně hmyzu. Gorily už o něco méně. Jediný druh, který je takřka výhradně býložravý, jsou orangutani.“

„Zajímavé. Ale to jsme se dostali někam jinam.“

„Myslím, že se zde odehrává několik věcí,“ pokyvoval hlavou Roberts. „První z nich je to, že my lidé máme tendence nahlížet na všechno naší optikou. Antropomorfizujeme. Děláme to i s kočkami a psy, připisujeme jim lidskou motivaci a emoce. Ještě větší sklony to máme dělat, když jde o opice, protože se nám zdají být podobné. Dalším faktorem je skutečnost, že většina těchto opic se narodila v zajetí, a v mnoha případech byla vycvičena, aby se chovala lidsky – kvůli filmu, televizi, cirkusovým vystoupením. Opice, které vídáte v televizi, jsou obvykle mladé, stále roztomilé a nepříliš nebezpečné. Ale když zestárnou a přijdou o část svého kouzla – nejen co se týče vzhledu, některé se začnou chovat i velmi agresivně –, často se pak ,uklidí‘ do útulků nebo prodají do laboratoří na lékařské testy. Proto je docela dobře možné, že lidské chování jen zběžně napodobovaly. Myslím, že poslední věc, která zde hraje roli, jsme my sami.“

„Chcete říct, pokud odhlédneme od opičí antropomorfizace?“

„Správně. My lidé jsme rození vypravěči. Tohle prostě děláme. Existuje několik dost dobrých výzkumů, které dokazují, že očitá svědectví jakéhokoliv druhu – zvláště pokud se na nich podílejí silné emoce jako strach a překvapení – jsou zásadně nepřesná třeba už jen několik hodin po události. Důvodem je fakt, že zážitku přicházíme na kloub, zasazujeme ho do nějakého logického rámce. Vyprávíme si příběh, který dává smysl v naší vlastní mysli – a potom si tento příběh vykládáme navzájem. Detaily, které dávají největší smysl největšímu počtu lidí, ve vyprávění zůstanou, zatímco zbytek pomíjíme. Takhle to narůstá.“

„Vy tedy tvrdíte, že to, co říká starosta House, je pravda...“

David vyskočil z křesla, když mu na rameno dopadla ruka.

„Promiň,“ omlouvala se Clancy. „Nechtěla jsem tě vyděsit.“

„Ty jo,“ ulevil si. „Jasně. Hrála ta televize moc nahlas?“

„Ani ne.“ Kývla hlavou k televizi. „To byl Piersův hlas. Myslela jsem, že jsem někde u něj ve vyučování nebo co.“

„Bez oblečení?“ Nadzvedl obočí.

Clancy si uvědomila, že je vskutku v nedbalkách, a pousmála se.

„S tebou je legrace,“ řekla. „Jestli chceš, můžu si něco obléct.“

„Ne,“ ujistil ji. „Nemusíš se namáhat.“ Ztlumil zvuk. „Tak. Je to lepší?“

„Jo. Proč jsi vůbec vzhůru? Máš v posteli málo místa?“

„Ne. Vždycky se probouzím kolem čtvrté. Zjistil jsem, že můžu zůstat ležet a civět do stropu, nebo na hodinku vstát a jen tak se flákat. Pak dokážu zase usnout.“

„Napadá mě ještě třetí možnost,“ nadhodila, když se za něj postavila.

„To nevím. Jsem nějak unavený a vím, že i ty si musíš odpočinout.“

„Ano,“ vydechla a políbila ho na krk. Zcitlivělo mu celé tělo.

„Ne, to není fér,“ bránil se.

„Nikdy jsem neříkala, že hraju fér,“ Clancy ho ještě jednou políbila a rty se mu sunula k uchu. Objala ho rukou kolem hrudi a přivinula si ho k sobě.

„Tak dobře,“ ustoupil, „vyzkoušejme tuhle třetí možnost.“

* * *

Potom se vedle něj uvelebila a on sám cítil, že začíná usínat.

Bylo to příjemné, ale bylo na tom i něco majetnického, co ho přivádělo do rozpaků. Clancy měl rád – byla zábavná, chytrá, sexy a v posteli mu hodně vycházela vstříc, a nic moc neřešila. Věděla, že se setkává se spoustou lidí, ale zdálo se, že jí to nevadí. Nikdy ho nežádala o něco, co nebyl ochotný dát, a nikdy z jejího chování nevyplývalo, že se věci pro ni ubírají nějakým konkrétním směrem nebo že má nějaký cíl.

Tak mu to minimálně připadalo až do téhle chvíle.

„Nějakou dobu budu pryč,“ pronesla ospale. Bylo to podivné, jako by mu četla myšlenky.

„Myslel jsem, že máš jenom nějakou schůzku ve městě.“

Chvíli nic neříkala.

„Podívej,“ odpověděla nakonec. „Vím, že jsi novinář, ale jestli ti něco povím, mohlo by to zůstat – víš co – jenom mezi námi?“

„Jistě,“ přisvědčil, už ostražitě.

„Nikomu o tom nemám vykládat,“ vysvětlila. „Podepsala jsem dohodu o mlčenlivosti.“

„Ohledně čeho?“

„Město mě najalo, abych se vydala do Muir Woods podívat se na opice.“

„Podívat se na opice?“

„Jo. Snaží se vymyslet nejlepší způsob, jak je pochytat. Mě akorát zajímá, jak se adaptují na prostředí, které se tolik liší od toho, v čem vyrostly.“

„Není to nebezpečné? Nejsou agresivní?“

„Obvykle ne. Pokud nejsou pod tlakem nebo se necítí ohrožené. Ať se na tom mostě stalo kdovíco – není to normální. Hele,“ dodala, „vím, co dělám – budu v pořádku.“

„Dianne Fosseyová ze sanfranciského Muir Woods,“ zamumlal.

„Diannu Fosseyovou rozsekali mačetami gorilí pytláci,“ podotkla Clancy. „Myslím, že v tomhle případě bys mě měl brát jako Jane Goodallovou z Muir Woods. Ta skončila líp.“

„Nebo bys byla třeba jenom Jane, jako v Tarzanovi,“ přisadil si.

„A ty bys pak byl Pán džungle?“

„Pokud si to pamatuju správně, byli bychom pak bratranec a sestřenice.“

„Fúj. Ale ty seš z Jihu.“

„Tsss,“ opáčil.

„Už se nemůžu dočkat,“ přiznala se mu po chvíli.

„To vidím. Doufám, že si to užiješ.“ Pak zazíval a zavřel oči.

„Děkuju, žes mě tu nechal přespat. Vím, že tě to svým způsobem děsí.“

„Neděsí.“

„Nic se neděje. Nemusíš se ničeho bát.“ Stiskla mu rameno.

„Zavolej, až se vrátíš. Něco podnikneme. Někam spolu vyrazíme.“

„To zní dobře,“ usmála se. „Ok, to by stačilo – jdu se ještě hodinku prospat.“ Potom se otočila a za několik minut slyšel, jak se jí zklidnil dech.

Za pár dalších minut už usínal i on.

* * *

Talia zamrkala, když ji v očích zaštípal pot, a chvíli zastřeným zrakem viděla jen krev. Někdy si myslela, že celý její život je samá krev. Znala jiné lékaře z pohotovosti, kteří nechtěli mít doma nic červeného – závěsy, koberce, rajčatovou šťávu, grenadinu. Přinejmenším jeden jí známý chirurg z traumacentra se stal vegetariánem, protože při pohledu na tolik syrového lidského masa si neuměl představit, že by měl jíst steak nebo hamburger. Kdysi jí to připadalo pošetilé. Nyní s tímto přístupem začínala sympatizovat.

„Utřít,“ řekla. Tran jí hadříkem otřela čelo, a Talia se vrátila, aby si opět prohlédla dutinu hrudní. Ten kluk byl úplně rozmašírovaný – a byl to kluk, nejspíš mu nebylo víc než patnáct. Přemýšlela, proč do něj někdo chtěl napálit tři kulky.

Ale do toho jí nic nebylo, že? Jejím úkolem bylo dát ho dohromady.

„Tohle bude na dlouho,“ řekla. „Zkuste najít doktora Sellinga. Chci, aby se mu podíval na slezinu.“

* * *

O šest hodin později, kdy to vypadalo, že se každým okamžikem roztřese vyčerpáním, od pacienta odstoupila.

„Já ho zavřu,“ řekl jí Selling. „Běžte si dát kafe.“

Přikývla a vyklouzla z operačního sálu. Napřed zašla do umývárny, aby si šplíchla na tvář trochu vody a stáhla si dlouhé černé vlasy; přitom si pomyslela, jestli by je nebylo vhodnější zkrátit. Poté přešla do místnůstky, které říkali kavárna Trauma. Někdo tam dokonce pověsil kartonovou cedulku s obrázkem šálku kávy nad stehenní kostí překříženou skalpelem. Kavárnu Trauma tvořilo umyvadlo, malá lednička, kávovar, automat na jídlo, nápojový automat, karetní stolek se čtyřmi židlemi a poměrně malá televize s plochou obrazovkou.

Káva zrovna nebyla uvařená, tak na ni postavila a vyšla ven, aby se podívala, jaké případy jim vezou. Naštěstí to nebylo nic tak závažného jako trojitý průstřel, ale pacientů bylo dost a jí do konce směny stále zbývaly tři hodiny.

Vrátila se do kavárny a vypila trochu dost odporné kávy. Randal z intenzivní péče vstoupil dovnitř právě včas, aby zahlédl její výraz.

„Starbucks to zrovna není, co?“ nadhodil.

Zavrtěla hlavou, ušklíbla se a zadívala se do kelímku.

„Vždycky, když piju tyhle splašky, říkám si, že hned z práce si půjdu koupit mlýnek a nějakou slušnou zrnkovou kávu,“ odpověděla. „Ale vždycky na to zapomenu. Při pití téhle břečky to člověka láká přejít na speed nebo něco takového, to by ale nebylo dobré.“ Potom se k němu otočila. „Co se stalo?“

„Minulý měsíc jsi jela na to sympozium o respiračních infekcích.“

„No, ano. Tak sexy sympozium jsem ještě nezažila. Ale lepší tohle než rektální krvácení.“

„Byl bych rád, aby ses podívala na jednu ženu.“

„Jaké má symptomy?“

„Kýchá krev,“ objasnil suše.

„Alergická rýma?“

„Tvrdí, že s alergiemi potíže nikdy neměla – vyšetřil jsem ji a nic nenašel. Objednal jsem ji na cétéčko, ale mají plno. Navíc má čtyřicítku. Taky vykazuje známky podkožního krvácení.“

Talia se už chystala, že se opět s odporem napije, ale zarazila se s kelímkem na půl cestě ke rtům.

„Kolik jí je?“

„Dvaatřicet.“

„Podívám se na ni.“

* * *

Soudě podle blonďatých vlasů měla ta žena nejspíš světlou pleť, ale v téhle chvíli byla vyloženě sinalá – s výjimkou míst, kde se jí vytvořily bledě zelené skvrny. Oči měla zastřené a pomalu se jí pohybovaly v důlcích. Talia proto okamžitě poznala, že ji netrápí jen krvácející polypy v dutinách. Nebo pokud ano, trpěla ještě nějakou jinou, nesouvisející nemocí.

„Už jsme jí vzali krev?“ zeptala se potichu ode dveří pokoje.

„Chystal jsem se k tomu,“ odpověděl Randal.

„Upozorni laboratoř, je to urgentní. Podívám se na ni.“

Vstoupila do místnosti, podívala se na dokumentaci, potom na pacientku.

„Jak se cítíte, Celie?“ zeptala se.

„Moc dobře ne,“ vysoukala ze sebe žena.

„Tušíte, kde jste k tomuhle přišla?“

Zavrtěla hlavou.

„Obvykle nebývám nemocná,“ dodala. „Nemám ani praktického doktora, tak jsem čekala a doufala, že to přejde.“

„Položím vám několik otázek, které vám možná budou připadat zvláštní,“ upozornila ji Talia.

„Ano?“

„Dostáváte se při práci do těsného kontaktu se zvířaty?“

„Ne,“ odpověděla Celia. Potom ji zjevně něco napadlo. „Mám ale kočku.“

„Jedla jste něco, co obvykle nejíte?“ ptala se dál Talia. „Vzala jste si nějaké léky, na předpis, nebo i bez předpisu? A mluvte pravdu – je to důležité. Do ničeho se nenamočíte.“

„Nic mě nenapadá,“ vrtěla hlavou žena. „Byla jsem jen ve Francii, ale co se týče jídla, nejsem moc odvážná.“

„Ve Francii? Kdy to bylo?“

„Do San Franciska jsem se vrátila teprve před několika dny.“

„Byla jste i někde jinde? Třeba v Africe nebo v jihovýchodní Asii?“

„Ne, na žádném takovém místě.“

„Dobře. Musíme vám odebrat trochu krve a pošleme ji do laboratoře. Mezitím vám dáme nitrožilní výživu a něco na snížení teploty. Souhlasíte?“

Žena se pousmála a přikývla.

„Ještě mi dovolte, abych se vám podívala na oči.“ Talia k ní přistoupila. Vytáhla malou kapesní svítilnu a posvítila ženě do jednoho, pak do druhého oka; přitom jí volnou pravou rukou přidržovala víčka.

„Dobře,“ kývla. „Přestěhujeme vás do jiného pokoje. Máte někoho v čekárně?“

Žena zavrtěla hlavou. Talia uchopila kelímek s kávou a vyšla na chodbu.

Tam si odvedla Randala stranou.

„Dochází u ní k subkonjunktiválnímu krvácení,“ zašeptala. „Mohla by to být nějaká hemoragická horečka.“

„Bál jsem se, že to řekneš,“ přiznal se Randal. „Co přesně? Žlutá horečka? Ebola?“

„Tak to zatím prr,“ odpověděla. „Řekla jsem, že by mohla, ale pořád to není pravděpodobné. Možná má jenom silnou chřipku a krvácí z nosu. Ale nechci nic riskovat. Nech ji převézt do sterilního pokoje. Do izolace, ano? Jenom pro jistotu. A taky ji musíme přesměrovat k někomu, kdo o těchhle věcech doopravdy něco ví – možná ke Collinsovi nebo k Parkovi. Platí? A o ebole se před nikým nezmiňuj. Jen jsem uvažovala nahlas.“

„Dobře.“

Už téměř dopila kávu, když zpoza rohu vyhlédla Ravenna.

„Další masakr,“ hlásila. „Nějaká bouračka.“

„Dnes mi na noční fakt přeje štěstí,“ povzdechla si Talia a šla se umýt.

* * *

Když dotyčného stabilizovala natolik, aby mohl podstoupit opravdovou operaci, byla její směna prakticky u konce. Což bylo dobře, protože se sotva držela na nohou. Snažila se trochu vzpamatovat, když ji znovu vyhledal Randal.

„Už jste ji uložili?“ zeptala se.

„Ano. A víš co? Máme dalšího.“

„Dalšího co?“

„Dalšího člověka, co kýchá krev. Jednu Afroameričanku v letech. Poslal jsem ji rovnou na izolaci.“

„Podívejme,“ zamručela Talia a svraštila obočí. „Nevím, začíná mi to trochu smrdět. Už jsi někoho obvolával?“

„Měl jsem plné ruce práce.“

„Zítra se na to podívám.“

Domů odjela v nemocničním obleku, osprchovala se a vytáhla pyžamo.

„Jsme tu jen my dva, pyžámko,“ řekla nahlas. „Můžeme být spolu celou noc.“

Namíchala si Moscow Mule a chvíli jen tak seděla a vychutnávala si mírně palčivou chuť zázvorového piva a limetkové šťávy s vodkou. Zkontrolovala záznamník pevné linky. Někteří její přátelé si mysleli, že je trochu mimo, když ji ještě nezrušila, ale pevné linky fungovaly i při výpadcích elektřiny, kdy vysílací věže a satelity měly potíže. A tady, v zemětřesné oblasti, jí to připadalo jako výhoda.

A pevné linky – tedy alespoň ta její – neuměly přijímat textové zprávy, takže mohla bez obav dávat číslo lidem, od nichž je nechtěla pořád dokola dostávat. Jako byli lidé, od nichž měla teď na záznamníku čtyři hlasové vzkazy. Což byl její otec, nějaký chlapík jménem Dean, se kterým se seznámila minulý týden v baru jménem Vokalista, další chlapík jménem Serge, který její číslo dostal, samozřejmě, od jejího otce. A opět otec.

Dnes v noci se počítal za dva.

Vzkazy vymazala, opřela se v křesle a napila se. Když vyprázdnila polovinu sklenky, vzpomněla si, že by si měla zapnout mobil. Celý den ho měla vypnutý.

Dostala esemesku od St. Johna, chlapíka, se kterým byla na praktikantské stáži. Už dlouho se jí neozval – pracoval v jiné nemocnici v oblasti San Franciska, také na urgentním příjmu. Zvědavě zprávu otevřela.

Ahoj Tal – dnes tu mame zvlastni nemoc. Krvaceni. Vysoka horecka. Nedokazal jsem ji diagnostikovat, predal jsem to na JIP. Dva pripady. U tebe taky neco? Nekdy zajdem na panaka.

„Páni,“ pronesla ke svému pyžamu. „To už musí být něco.“

Kapitola druhá

Když vrtulník začal klesat, Malakai si pomyslel, že udělal chybu – možná fatální. Ze zálohy byl napaden už dříve, ve Rwandě i v provincii Jižní Kivu. V Ugandě ho navedli do léčky, ze které unikl jen o vlásek. Ale tohle je Kalifornie a je možné, že mu otupěly instinkty.

Teď se však probouzely, přímo explodovaly. To, co viděl pod sebou, nedávalo smysl.

Nezapadalo to ani do toho, co bylo známo veřejnosti, a to znamenalo, že se dělo něco, co mocní lidé nechtěli nechat uniknout mezi lidi. A to mohlo docela dobře znamenat, že se snášel do situace, z níž se možná nedostane tak snadno.

Očekával, že se setká s několika správci parku, příslušníky Národní gardy nebo někým, kdo už tyhle záležitosti řeší. Místo nich viděl shluk prefabrikovaných budov s kovadlinovým symbolem Anvilu, smluvního poskytovatele profesionálních vojenských služeb, o němž z první ruky věděl, že se podílí na určitých poměrně nechutných záležitostech po celé zeměkouli. Věděl to, protože pro ně sám dělal, během druhé konžské války.

Ze čtyř lidí, kteří s ním letěli ve vrtulníku, dva měli pistole. Možná by dokázal vyrvat zbraň tomu nejbližšímu, zastřelit dalšího, stát se pánem situace...

Možná před dvaceti lety. Možná dokonce před deseti.

Ale teď ne.

No, pomyslel si. Uvidíme.

Vrtulník přistál a Malakaie hned po dosednutí stroje nezabili, takže ho napadlo, že nepůjde o nějakou odplatu. Něco od něj chtěli a bezprostřední nebezpečí mu bude s největší pravděpodobností hrozit až poté, co to získají – nebo když jim to nebude moci poskytnout. Přesto se nyní ocitl na okraji lesa, který mu nebyl ani trochu známý, obklopen lidmi, s nimiž se dosud nesetkal.

Operace byla podle všech indicií utajená. Ať se tu dělo cokoliv, věděla o tom jen hrstka lidí.

Odvedli ho do jedné z budov, zařízené na způsob jakési záložní kanceláře. Byl v ní poměrně velký stůl, na něm však ležela pouze jedna obyčejná obálka z konopného papíru. Za stolem stál muž středního věku. Měl na sobě drahý, na míru šitý oblek. Muži, kteří k němu Malakaie přivedli, se v jeho přítomnosti jakoby trochu zmenšili.

„Pane Youmansi,“ řekl. „Jmenuji se Trumann Phillips.“

Podal Malakaiovi ruku; měl ji měkkou a hladkou, a proto bylo jasné, že si žije jako v bavlnce. Ale Malakai už s takovými lidmi jednal. Svým postojem a ostrými odlesky v očích prozrazoval, že je dravec. Tenhle muž byl zvyklý dostávat, po čem zatouží, a nejspíš se neštítil používat jakýchkoliv praktik. A je mu jedno od koho.

„Povězte mi, pane Youmansi,“ začal Phillips, když se posadil a zaklesl si ruce. „Slyšel jste už něco o této situaci?“

„Jen to, co říkají v televizi,“ odpověděl Malakai opatrně. „Všechno je to trochu zmatené – vlastně to nedává smysl. Několik opic uprchlo z laboratoří a osvobodilo ostatní ze zoo. Svedly jakousi potyčku s policií na mostě Golden Gate. Většina z nich tam přišla o život, ale několik jedinců uteklo do Muir Woods.“ Rozhodil ruce. „Jinak řečeno sem.“

Phillips přikývl.

„To jsou základní fakta.“ Rozpojil ruce a opřel se na židli. „Vy o opicích něco víte, že, pane Youmansi?“

„Řekl bych, že pár věcí ano. Ale to už musíte vědět, jinak bych tu nebyl. Radím těm, kdo zkoumají opice v přírodě – pomáhám jim je stopovat a vyhledávat, aby se daly studovat. Spolupracuju také s různými záchrannými týmy a zaměstnává mě několik zoologických zahrad.“

„Ano,“ přisvědčil Phillips. „Ale v minulosti jste měl i jiné zařazení. Byl jste například průvodce na safari. Žoldnéř. A načerno jste lovil horské gorily a šimpanze.“

Malakai pokrčil rameny. „Kdybych něco takového dělal, bylo by to nelegální. Proto myslím, že jsem to nedělal.“

Phillipsovi mírně poklesla obočí a Malakai vycítil, že pod nimi číhá nebezpečí.

„Legálnost vašeho jednání mě nezajímá,“ řekl Phillips. „Zajímá mě vaše kvalifikace. A výsledky, kterých dosahujete.“

„Pane Phillipsi,“ oslovil ho Malakai potichu. „Vy jste kontaktoval mě – nebylo to naopak, takže se divím, proč přichází řeč na moji kvalifikaci. Ano, umím lovit opice. A ano, vím, jak je chytit do zajetí. A odvažuju se říct, že bych je uměl i zabít, – kdyby to bylo třeba. Pokud vás zajímá tahle kvalifikace, jsem váš člověk.

Pokud ne –“ Opět pokrčil rameny a snažil se působit sebejistě, zatímco přemýšlel, u čeho by to jeho „pokud ne“ mohlo skončit. U letu zpátky do San Franciska? U neoznačeného hrobu v Muir Woods?

Phillips chvíli mlčky seděl a ťukal prstem do stolu.

„Před příletem sem jste podepsal dohodu o zachování mlčenlivosti.“

„To je pravda.“

„Je vám jasné, jaký trest by vás stihl, kdybyste dohodu porušil?“

„To není důležité. Abyste si zajistili moji diskrétnost, stačilo by mě požádat, abych vám dal svoje slovo.“

Phillips na něj upřel dlouhý, nesmlouvavý pohled.

Malakai mu ho opětoval, aniž hnul brvou. Blížil se okamžik pravdy, lámal se chleba.

Phillips nakonec přikývl.

„Dobře. Za úkol máte tohle: zaveďte oddíl do lesa, najděte opice, pochytejte je.“

„Kolik jich tam je? Co je to za druh?“

„Většinou šimpanzi, včetně bonobů. Několik orangutanů a goril.“

„Tak to budou po celém lese. Různé skupiny se nebudou zdržovat pospolu. Mohlo by to nějakou dobu trvat, podle toho, kolik jich tam je.“

„To si nemyslíme,“ namítl Phillips. „Myslíme si, že drží pospolu.“

Malakai zamrkal, ale neodpověděl. To nedávalo smysl, jenže ono nedávalo smysl nic, co o incidentu na mostě zatím slyšel. Dosud byl napůl přesvědčený, že je to všechno jen nějaká prapodivná americká reklamní akce, inscenovaná pro nějakou reality show.

„Kolik jste říkal?“ zeptal se. „Kolik je tam těch opic celkem?“

„Možná až několik stovek,“ odpověděl Phillips.

„To je... hodně,“ vydechl Malakai. „Chcete po mně, abych pochytal několik stovek opic?“

„Co možná nejvíc,“ souhlasil Phillips. „Bylo by fajn chytit alespoň jednu opici od každého druhu.“ Rty se mu protáhly do úsměvu.

„Tohle je tedy váš úkol. A pobavíme se teď i o odměně?“

* * *

Odměna stála za to, ale ani tahle skutečnost mu postoj k situaci nijak neulehčila. Přesto práci přijal.

Do ubikace ho doprovodil mladík se jmenovkou „Flores“.

„Dostane se vám speciálního zacházení,“ sdělil Malakaiovi. „Nebudete na baráku, ale ve vlastním apartmá.“

„Apartmá“ byla krychlová prefabrikovaná bouda s jakýmsi předpokojem, malou koupelnou s umyvadlem a záchodem a dvěma pokojíky. Kromě jeho batohu a malého kufru v něm nebylo nic.

„Kde je moje puška?“ zeptal se Malakai.

„Tu potřebovat nebudete. Jestli bude potřeba střílet, postaráme se o to my. Což mi připomnělo... jestli máte u sebe telefon nebo něco takového, po celou dobu zdejšího pobytu bude muset být v mém držení.“

„Smím se zeptat proč?“

„Bylo mi řečeno, že se nacházíme ve velice citlivé situaci. Komunikace je povolena pouze oficiálními kanály.“

Malakai se zamračil, vytáhl mobil a podal ho mladíkovi. Flores ho ještě rychle, omluvně prošacoval a potom se zatvářil spokojeně.

„Uvidíme se u jídla,“ dodal a s těmi slovy odešel.

Zběžný pohled Malakaiovi prozradil, že mu prohledali i zavazadla. Zmizel mu tablet.

Vybral si pokojík vpravo, nastěhoval si do něj věci a posadil se na posteli.

Pět let nevykouřil jedinou cigaretu. Teď si neskonale přál, aby měl nějakou po ruce.

* * *

Orangutani z nějakého důvodu vždycky slyšeli vrtulníky první a z jejich znepokojeného křiku Caesar poznal, že se k nim musí opět blížit jeden nebo více těchto létajících strojů. Rychle se vyšplhal do korun stromů, v patách s Raketou, šedým, téměř lysým šimpanzem, jedním ze svých pomocníků.

Chvíli se dokázal jen rozhlížet, jako vždycky ohromený úžasností a velkolepostí lesa. Ranní mlha se téměř rozplynula a koruny mohutných stromů se skláněly pod tlakem jemného větru. Na Caesarovu přítomnost si začal hlasitě stěžovat modře zbarvený pták s černou chocholkou, jiný, mnohem větší pták, se vznášel ve vzduchu na mohutných křídlech. Caesar si vzpomněl, jak ho sem Will poprvé přivedl, jak měl pocit, že se kolem něj les utváří, jak ho přijímá, jak v něm vyplňuje něco, o čem ani nevěděl, že je prázdné.

Vytrhl se ze zasnění a opět se začal věnovat bezprostřední práci – úkolu udržet při životě a v bezpečí svou tlupu.

Vrtulníku si nejdřív všiml Raketa, a po kratičkém sledování se ukázalo, že stroj míří přímo k nim.

Najdi tolik, ukázal Raketovi šest prstů. Běž a pospěš si. Potom se rychle vydal dolů, skákal ze stromu na strom k hlavní části své tlupy. Většina opic se držela ve středním patře lesa a Caesar mezi nimi chvíli za přidušeného zklidňujícího mručení pátral, až našel jednoho z orangutanů, Maurice. Maurice znal posunkovou řeč, které se naučil i Caesar.

Uklidni je, řekl Mauricovi. Ať jsou zticha a odveď je tamhletím směrem. Ukázal do hustší oblasti lesa, dál od blížícího se vrtulníku.

Potom slezl ještě níže, k těm, co byli příliš zranění, aby vyšplhali nahoru nebo mohli dobře chodit. Většina došla tělesné újmy v boji na mostě, někteří byli raněni vážně. Většina neuměla znakovat, ačkoliv někteří se učili rychle.

Jakmile doskočil na zem, uviděl mladou samici, starala se o zraněnou gorilu. Vzhlédla a potom k němu přiskákala. Cornelii poznával – nebyla zraněná, ale rozhodla se, že se bude věnovat těm, kdo zranění utrpěli. Sklopila hlavu a natáhla ruku, když se přiblížila, ale až na poslední chvíli, jako by to dělala jen s velkou neochotou. Připadala mu rozrušená, ale u Cornelie tomu tak bylo často.

Přilétá vrtulník, řekl jí. Tamhle. Zůstaň s Mauricem.

Zvedla hlavu, trochu vzdorovitě.

Pohyb jim ještě víc ubližuje, upozornila ho posunkem namířeným k raněným. Potřebují si odpočinout.

Caesar zavrtěl hlavou.

Jestli budou odpočívat, umřou, řekl jí. Běž. Já je odvedu.

Potřebují si odpočinout, trvala na svém Cornelia.

Caesar na ni chrčivě štěkl, s výrazem neklamné hrozby. Cornelii se rozšířily zorničky, ale potom sklopila hlavu, ustoupila a šla pomoci raněným na nohy.

Caesar se spokojeně vrátil na stromy. Vzápětí se k němu připojil Raketa se třemi orangutany a třemi dalšími šimpanzi, mezi nimiž byl i Koba.

Caesar se s Kobou setkal v laboratořích firmy Gen Sys. Bonobo dostal Willovu mlhu, stejně jako opice z útulku v San Bruno. Byl chytrý a odolný a zatím se ukazovalo, že i hodně užitečný. Jenže také trochu nevypočitatelný.

Společně jich všech osm vyrazilo k horní klenbě lesa, za zvukem létajícího stroje. Už je připravil, věděli, čeho může být zapotřebí; a sedma, která ho doprovázela, věděla, co bude muset dělat. Ale rachocení listů vrtule sílilo a potom na nejvyšší větve dopadl stín. Caesar se najednou lekl, že to nestihli.

Když dospěl na vrchol stromu, viděl, že se jeho obavy naplnily. Stroj už naletěl za ně a mířil přímo k jeho tlupě.

Caesar se zoufale rozhlížel, dokud rukou nenahmatal suchou větev. Ulomil ji a vší silou jí mrštil. Díval se, jak se otáčí, jak rotuje ve vzduchu a vítězoslavně zavyl, když zasáhla zadní rotory vrtulníku. Zatřásl korunou a z plna hrdla se rozeřval, když se k němu přidali Raketa a ostatní a přispěli svým dílem k rámusu.

Vrtulník se naklonil a vrátil se k nim.

Dobře, pomyslel si Caesar s úlevou.

Mladý šimpanz Dallas zaječel a připravil se vrhnout na vrtulník.

„Ne!“ zakřičel Caesar. Dallas zaváhal, pak si skok rozmyslel.

Něco prosvištělo vzduchem a udeřilo do větve. Caesar to poznal – byla to jedna z šipek, po kterých opice usínaly. Rychle upřel pohled vzhůru a uviděl střelce usazeného ve stroji, jak na ně opět míří zbraní.

Za mnou, poručil.

Dallas byl natolik vzrušený, že ho málem neuposlechl, ale potom se podvolil a všichni se vydali na útěk, vrhali se ze stromu na strom, mizeli v korunách vrtulníku z dohledu, ale vždycky se opět vynořili, snažili se na sebe létající stroj nalákat a odvést ho pryč, co nejdál od tlupy, k vyvýšenému terénu na severu.

* * *

Slunce spočívalo na obzoru, když si Caesar svolal svou skupinu dolů. S nadějí, že lovce odlákali dostatečně daleko, se usadili pod ochranným příkrovem větví a mlhy, která se přivalila od moře. Čekali, až vrtulník odletí.

Ale neodlétal. Neustále kroužil ve vzduchu a Caesar zanedlouho uslyšel, jak se k němu přidal další. A další.

Sam, další šimpanz, se rozkňučel.

Co je? ptal se Raketa. Co uděláme?

Nevím, odpověděl Caesar. Počkáme.

Ale nelíbilo se mu to. Zakrátko padne tma. Lidé nevidí o nic lépe než šimpanzi. Nikdo přece ve tmě nic nevidí. Proč tam pořád jsou? Vidí v noci stroje? Věděl, že to není možné.

Caesar pohlédl na Raketu, který se mu odměnil výrazem dokonalé důvěry, a ucítil, jak se mu sevřel žaludek. Protože věděl něco, co Raketa ne.

Ještě v „útulku“, kde ho lidé drželi jako vězně, věděl, co chce dělat, a kousek po kousku vymyslel, jak to provede. Napřed vymyslel, jak se v noci dostane z klecí, potom jak získá na svou stranu Raketu a ostatní, potom jak ze zařízení uteče. Odebral se do Willova domu a našel mlhu, po níž byly opice chytřejší. Jedno po druhém, všechno naplánované dopředu.

Měl plán.

Teď ale jen reagoval. Neočekával, že ho budou pronásledovat až sem. Sem přece opice patří – lidé patří do města. Předtím to bylo zlé, ale teď byly tam, kde být měly. Připadalo mu to tak zřejmé, že se domníval, že to lidé pochopí, zvlášť když si dával pozor, aby ublížil co nejmenšímu počtu z nich. Nechtěl mít lidi za nepřátele. Nechtěl s nimi mít nic společného.

Chtěl jen, aby opice byly volné.

Když se nad tím zpětně zamyslel, neměl být tak naivní. Ale jeho plány končily u lesa, bezpečí a volnosti. Dál neuvažoval.

Opice byly svobodné, ale v bezpečí nebyly ani zdaleka. Jejich jedinou nadějí bylo vyhýbat se lidem tak dlouho, dokud nedojdou k závěru, že jim pronásledování nestojí za námahu.

Ze zamyšlení ho vyrušily kulky, které začaly cupovat listí nad jeho hlavou. Podle zvuku poznal, že to nejsou kulky, které opice jen omračují – tyhle zbraně zněly jako pušky, které lidé použili na mostě. Hlasitě. To nečekal. Po událostech na mostě se je lidé pokoušeli chytit, ale nikdy ne zabít.

Dolů, přikázal ostatním.

Všech sedm jeho druhů se mu snažilo vyhovět, po jedné se co nejrychleji spouštěli k zemi tak, aby se nezranili. Když seskočili na kyprou lesní půdu, byla skoro tma. Terén byl strmý a dost zvlněný. Caesar ostatním naznačil, aby ho následovali, a všichni se vydali od vrtulníků. Cítili se nechránění a celí nesví. Za tmy mají být opice na stromě, co nejvýš nad zemí.

Pohybovali se tmou. Svítil měsíc, ale rozlehlou, listnatou klenbou nad jejich hlavami nepronikaly takřka žádné paprsky.

Caesar něco uslyšel a zastavil se, poklepal Raketovi na rameno. Raketa začal plácat ostatní, aby pokyn předali dál.

Caesar to uslyšel ještě jednou – slabý, nezřetelný lidský hlas, jaký slýchával z telefonu, když s někým mluvil Will. Horečnatě se rozhlížel, snažil se najít jeho zdroj.

„Nahoru!“ zašeptal k ostatním.

Jakmile vyrazili zpátky ke stromům, znovu se rozštěkaly pušky, tentokrát už oním tišším syčivým pukáním uspávacích zbraní. Jedna šipka skončila v sekvoji jen několik centimetrů od Caesarovy tváře. Už je viděl – muže v černém oblečení, s jakýmisi věcmi na obličejích.

Udělal jsem přesně to, co ode mě chtěli, pochopil najednou. Jsem pitomec.

Zoufale se hnali do korun, pronásledováni syčícími šipkami. Uslyšel vyděšený výkřik člověka a potom salvu opravdových výstřelů. Jedna z opic zavřeštěla bolestí, ale Caesarovi tak silně drnčelo v uších, že nebyl schopný určit, kdo to byl. Už prchali v absolutní tmě. Vrhl se do prostoru, sáhl po další větvi s nadějí, že se mu zhmotní mezi prsty.

Nezhmotnila se.

S výkřikem začal padat, zamával rukama. Zachytil se jiné větve a měl pocit, jako by se mu ruce vytahovaly z kloubních jamek, ale vymrštil se, opět hmátl do tmy, s důvěrou se odevzdával tomuto místu, které tak miloval, zoufale doufal, že ho zachrání.

Ve tmě se rozrachotily další pušky. V zoufalství stoupal stále výš a výš, ač věděl, že ve vzduchu stále visí vrtulníky, slyšel děsivé hučení větru, který vířily, a zároveň věděl, že musí uprchnout mužům s puškami.

Shromáždili se uprostřed klenby korun, ve skrytu změti propletených větví.

Caesar poplácal Kelinga, jednoho z orangutanů. Lépe než on sám sice neviděl, ale orangutani si přinejmenším v noci i ve dne uměli lépe razit cestu větvemi. Keling pochopil, co od něj chce, a dovolil Caesarovi, aby mu vylezl na záda. Ostatní následovali jejich příkladu a zanedlouho se pomalu šinuli ze stromu na strom. Bylo slyšet další syčivé práskání pušek, ale znělo nahodile.

Čím víc se vzdalovali, tím víc sláblo hučení vrtulníků a Caesara napadlo, že pokud je nepronásledují stroje, pak je nejspíš nepronásledují ani lidé. Pokynul Kelingovi, aby ho spustil na zem. Nemohli zůstávat v téhle oblasti, pokud v ní jsou lidé, kteří vidí i v noci, a třebaže se to protivilo opičím instinktům, mohli by se pohybovat rychleji po zemi a odlákat případné zbylé pronásledovatele co nejdál do lesní pustiny.

Caesar je až do rozbřesku vedl do kopců a potom se k sobě shlukli.

Na denním světle si všiml, že postrádají Dallase. Všichni ostatní byli unavení a potlučení, ale jinak jim nic nebylo.

Vyčerpaně je odvedl zpátky na stromy, kde změnili směr s nadějí, že se setkají s ostatními členy tlupy. A s nadějí, že falešná trasa, po níž se právě ubírali, lidem nejméně na den dva zamotá hlavu.

* * *

Následujícího rána, po slušné kávě s bagelem, vyrazila Talia do práce s docela dobrým pocitem a přiměřenými nadějemi. Rána obvykle nebyla hrozná, zvlášť uprostřed týdne.

Avšak toho dopoledne byla čekárna zaplněná skoro z poloviny a sestry třídící pacienty dostávaly pěkně zabrat. Na úvod se musela věnovat tříletému chlapci, který prakticky přišel o ukazováček, když ho vstrčil do mezery mezi zárubní a dveřmi, kterými pak někdo práskl. Celkově vzato byl hoch poměrně klidný, zvlášť poté, co mu dali něco proti bolesti. Ale jeho rodiče propadali hysterii, která ještě zesílila, když ho odvezli na operační sál.

Jen co Talia vzala do rukou dokumentaci dalšího pacienta, spatřila, že i u něj se projevily chřipkové symptomy a krvácí z nosu.

„Nechte ho na příjmu,“ řekla. „Chci si něco ověřit.“

Randal nebyl v práci, ale zjistila, kam byli umístěni jeho pacienti, a zavolala na příslušné poschodí.

Když odložila sluchátko, Ravenna na ni třeštila oči. Talia uslyšela, jak na příjmu někdo kýchl, a téměř vzápětí dal někdo průchod hlasitému znechucení.

„Co se stalo?“ zeptala se Ravenna.

„Včera večer sem přišly dvě ženy,“ odpověděla Talia. „Obě měly horečku a něco s dutinami. Jedna v noci zhasla a druhá má na kahánku.“

„Co tu mrtvou zabilo?“

„Vypadá to na multiorgánové selhání. Ale ještě ji nepitvali.“

„Co to jenom je?“

„Nevím. Ale mám pocit, že toho bude ještě víc. Kolik lidí se sem ráno dostavilo s těmihle symptomy?“

„Myslím, že prozatím tak šest. Všichni ale nekrvácejí – někteří mají jenom horečku.“

„Dobře.“ Talia zhluboka a odevzdaně vydechla. „Na tohle teď nemám. Kdo je tady zdravotnický koordinátor?“

* * *

Herrin, zdravotnický koordinátor, mluvil hlasem natolik uhlazeným, že zněl úlisně, a na popis jeho postoje určitě nestačil výraz „blahosklonný“.

„Doktorko Kosarová,“ vysvětloval jí v telefonu, „Středisko pro kontrolu nemocí ani Světová zdravotnická organizace nás neuvědomily o žádné prudce se šířící nákaze ani o možnosti takové nákazy.“

„Samozřejmě že ne. Protože k ní dochází tady a ne v jejich zařízeních.“

„Osm případů přesto na vyhlášení pohotovosti nestačí,“ upozornil ji Herrin.

„Jeden z těch osmi pacientů zemřel, a další pravděpodobně zemře dřív, než ukončíme tenhle hovor.“ Pohledem přelétla poslední hlášení z příjmového pultu. „A už jich je vlastně deset. Netušíme, co to je, netušíme, jak je to nakažlivé –“

„Doktorko Kosarová,“ přerušil ji Herrin, „jste v prvé řadě chirurg, není to tak?“

„Jsem lékařka na pohotovosti,“ Talia se snažila udržet všechna jadrná, sprostá slova tam, kam patřila, v útrobách svého břicha.

„Ale většinou přijímáte a řešíte traumata, nikoliv infekční onemocnění, nemám pravdu?“

„Ano,“ přisvědčila. „To je pravda. Ale infekční nemoc poznám na sto honů, sakra, a tahle je pěkně nechutná.“

„Pak potřebujeme někoho, kdo se na infekční nemoci specializuje. Podívám se na to – až a pokud si to bude žádat situace.“

„Existuje nějaký ohlašovací proces, ne?“ nevzdávala se Talia, ačkoliv cítila, že se jí celá debata vymyká z rukou. „Protože Středisko pro kontrolu nemocí nemůže vyhlásit epidemii, pokud mu někdo nepředá potřebné podklady.“

„Ohlašovací proces vskutku existuje,“ ujistil ji, „a my se ho budeme držet.“

„Výborně,“ řekla, i když věděla, že je to marné. „Ale už teď budeme muset aktivovat izolační proces,“ dodala. „Zatímco se tím budete zabývat.“

„Ozvu se vám, paní doktorko,“ uzavřel Herrin. Uslyšela, jak linka ztichla.

„Do prdele – to snad ne!“ vybuchla.

„Co je?“ zeptala se Ravenna.

Talia se dívala na telefon a zvažovala, jestli má Herrinovi zavolat zpátky, jen aby mu vynadala. Ale věděla, že tentokrát by se s ním už bavit nemohla. Jeho sekretářka by k němu hovor vůbec nepřepojila.

„Od téhle chvíle,“ obrátila se k Ravenně, „všichni tady na pohotovosti budou nosit roušku, rozumíte? Včetně pacientů.“

„Dobře,“ přitakala Ravenna. „Jenom doufám, že jich máme dost.“

„Jestli ne, běžte si ,půjčit‘ nahoru.“

* * *

O šest hodin později byla stará paní mrtvá a mrtvý byl i mladík, který přišel toho rána. Zavolali jí z Herrinovy kanceláře. Jak Středisko pro kontrolu nemocí, tak Světová zdravotnická organizace vyhlásily propuknutí neznámé virové infekce, a nemocnice byla připravena zavést izolační a karanténní opatření.

Když Talia zavěsila, ještě chvíli nadávala tou nejjadrnější češtinou a angličtinou, načež se vrátila k práci.

Kapitola třetí

Tlupu dostihli, když bylo slunce na vrcholu oblohy. Tato početnější skupina se pomalu pohybovala hustě zalesněným údolím nedaleko míst, kde ji původně opustili. Ač se Caesarovi ulevilo, když ji spatřil, doufal, že dojde přece jenom o kus dál.

Maurice hned vyrazil pozdravit své druhy; dlouhými pažemi se proplétal mezi stromy se záviděníhodnou lehkostí.

Bojím se, vyjádřil prvním posunkem.

Caesar přikývl.

Já taky, odpověděl. Lidi mají strojové oči, kterými vidí v noci. Věděl jsi to?

Ne, odpověděl Maurice.

Tak to měj na paměti. To nevěstí nic dobrého.

Zůstávejme v noci na těch největších větvích, nadhodil Maurice. Tam nás neuvidí.

A co gorily? Gorily šplhaly po stromech nejhůř a obvykle se necítily dobře, když byly příliš daleko od země.

Maurice se poškrábal na hlavě.

Budu o tom ještě víc přemýšlet.

Caesar shlédl dolů a uviděl, jak se k nim ladnými oblouky blíží Cornelia. Usadila se na větvi a opět mu vzdala váhavý, rozpačitý hold.

Co je? zeptal se.

Hlad, odpověděla. Opice jedí hodně. Zvlášť gorily a orangutani.

To je pravda, podpořil ji Maurice a pohladil si břicho. Caesar upřel na přítele bedlivější pohled. Připadalo mu, že se mu v očích zračí vyčerpání, že se pohybuje pomaleji než obvykle.

Cornelia opět vyrazila k tlupě.

Musíme najít potravu.

Caesar o tom chvíli uvažoval. Měla samozřejmě pravdu. Potravu našli na lidských tábořištích a v opuštěných chatkách u okraje lesa, ale tu už spotřebovali. Když se nad tím teď zamýšlel, vlastní žaludek mu připadal tvrdý a prázdný jako mušle.

Divoké opice, řekl. Opice zajaté v přírodě. Ty budou vědět, co se dá jíst.

Ne, namítla Cornelia. Já se narodila v přírodě. Ale tam nebyl takový les. Tohle je jiný les. Jiná potrava.

Caesarovou únavou probleskla roztrpčenost. Zvedl se a vycenil zuby. Cornelia se trochu stáhla.

Tak co? zeptal se.

Vzhlédla k němu. Zaujímala podřízený postoj – ale její pohled? Viděl v něm vyzývavost. Jako by byla samec.

Divoké opice umějí zjistit, co je k jídlu, řekla. Potřebují čas.

Dobře, znakoval. Zjistěte to.

Rychle, dodal ještě.

Chce to čas, zopakovala zatvrzele. Navíc je hodně opic raněných. Tohle tempo nevydržíme. Musíme si odpočinout. Uhnízdit se. Uzdravit se.

Není čas. Zahnízdíme se, až lidi odejdou.

Do té doby umřeme hlady, namítala.

To už bylo příliš. Caesar se po ní ohnal a Cornelia couvla, pak se spustila dolů.

Je to tak, dodala posledním vzdorovitým posunkem, jakmile byla mimo dosah. Dopáleně ji sledoval. Ale potom se uvelebil u kmene.

Budu spát, řekl Raketovi. A zavřel oči.

* * *

Prospal zbytek dne a noc. Když se probudil, našel u sebe Maurice.

V noci umřely tři opice, řekl mu orangutan.

Caesar zprávu chvíli vstřebával, potom dal najevo, že ji bere na vědomí.

Třeba Cornelia... začal Maurice.

Caesar ho ostrým štěknutím přerušil. Maurice mu věnoval mírně omluvný pohled, ale neustupoval.

Já vím, že má pravdu, řekl nakonec Caesar. Dopalovala ho, ale na jejích připomínkách něco bylo. Uvažovala.

A jeho unavovalo reagovat. Byl čas pustit se do plánování.

Najdi Raketu, řekl Mauricovi. Všichni tři si musíme promluvit.

* * *

„Je to úžasné, že?“ vydechla Clancy s ohromeně vykulenýma očima. „Tak krásné.“ Zvedla ruku a odmetla si z tváře pramínky slámově světlých vlasů.

Malakai se rozhlížel z okna humvee, poskakujícího po lesní přístupové cestě, prohlížel si majestátní sloupy sekvojí a přemýšlel, co jsou zač stromy v podrostu. Doma by uměl pojmenovat všechny rostliny, které by mu někdo ukázal. Tenhle les však pro něj byl záhadou.

„Vy už jste tu někdy byl, pane Youmansi?“ zeptala se ho ta žena, neboť ani mlčení, kterým reagoval na její poznámky, ji zjevně neodrazovalo od dalších pokusů o komunikaci.

„Ne.“

„Když jsem se tu ocitla poprvé, myslela jsem, že je to ta nejnádhernější katedrála, jakou si umí člověk představit,“ rozplývala se. „Jako by ty stromy podpíraly oblohu. Věděl jste, že takovéhle stromy znali dinosauři? Příbuzní sekvojí dominovali celému světu. Teď rostou už jen na několika málo místech.“

Malakai potlačil povzdechnutí.

Když se v dvoupokojové ubikaci probudil, zjistil, že má spolubydlící – Clancy Stoppardovou. Byla primatoložka, studovala na univerzitě v Berkley a chtěla pomáhat vracet opice do volné přírody. Tohle všechno se dozvěděl během první půl minuty. Byla to hezká, nadšená, sedmadvacetiletá žena, a on přemýšlel, za jak dlouho ji zabije. Kdyby věděl, že s ním bude v jednom týmu – ba co víc, že s ním bude bydlet pod jednou střechou –, možná by žádnou smlouvu nepodepisoval.

Doufal, že ji delším mlčením odkáže do patřičných mezí. Koneckonců v humvee mohla obtěžovat ještě pět dalších lidí.

Ale Clancy nic nedocházelo.

„Odkud jste, pane Youmansi?“ zeptala se.

„Jsem ze San Franciska,“ odpověděl.

„Ne. Mám na mysli... víte, váš přízvuk.“

„Narodil jsem se v Belgickém Kongu,“ vysvětloval. „V současné době se mu říká Demokratická republika Kongo.“

„Vážně? V které části země?“

Bylo zvláštní, jak často se ho na to lidé ptali, i když jim o jeho rodné zemi nebyly známy sebemenší zeměpisné podrobnosti. Řekl jim to, a oni jen zablábolili něco nepodstatného.

„V provincii Severní Kivu,“ odpověděl. „Kousek od Butemba.“

Myslel si, že víc už oči kulit nemůže, ale nebyla to pravda.

„To je nedaleko národního parku Virunga,“ řekla. „Kde žijí horské gorily.“

„Ano, to je pravda. Máte docela přehled.“

„Doufám, že se tam jednoho dne podívám. Tam jste získal všechny ty vědomosti o primátech?“

„Strýc mě bral pozorovat gorily, když mi bylo pouhých osm let,“ vysvětloval. „A ještě mnohokrát potom.“

„To muselo být úžasné.“

Sám by slovo „úžasné“ nepoužil, ale neměl velký zájem pokračovat v téhle konverzaci. Naštěstí vzápětí auto zastavilo.

Malakai otevřel dveře, vystoupil na kyprou lesní prsť a vzhlédl ke korunám; snažil se v hlavě dát celému lesu jakýsi řád. V duchu mu stromy připadaly vskutku impozantní, ale tak už to v Americe chodí. Všechno je větší. Hlodala v něm otázka, jak by tohle místo mohly vnímat opice, jak se mu podrobí, a jak se les podrobí jim. Jakou potravu v něm budou shánět, kde budou pít, spát, ukrývat se.

Ostatní účastníci výpravy – čtyři muži a jedna další žena – vylezli zadními dveřmi a začali vykládat uspávací pušky. Dva z nich však měli i automatické pušky a všichni měli pistole. Malakai si uvědomil, že by velmi rád měl také jednu z takových zbraní. Bez střelné zbraně se cítil nechráněný a obnažený, zvláště v lese. A zvlášť když všichni kolem něj byli po zuby ozbrojení.

„Pušky?“ všimla si jich i Clancy. „To jsou opravdové pušky?“ ptala se s překvapeným výrazem. „Kromě uspávacích žádné jiné potřebovat nebudeme.“

„Opice se na mostě chovaly agresivně,“ utrousil Corbin. Byl to asi čtyřicetiletý muž s tupým obličejem. Malakai ho šacoval na bývalého mariňáka.

„Jo,“ přidal se Flores. „A jedna z nich se mě dneska noci pokusila připravit o hlavu.“

„Floresi,“ nařídil Corbin, „mlčte.“ Pak jim pokynul hlavní útočné pušky AR-15. „Tudy.“ Zavedl je asi sto metrů od cesty, vytáhl ruční GPS a zadíval na ni. Opět jim pokynul a šli ještě chvíli.

Když došli na místo, Malakaiovi nemusel nikdo nic vysvětlovat. Změť stop, prázdné nábojnice a rozcupovaná vegetace mluvily za vše. Malakai našlapoval opatrně, snažil se všechno si prohlížet, aniž by okolí jakkoliv narušil.

„Tohle je stopa šimpanze,“ slyšel Clancy. Zvedla jednu nábojnici. „Někdo po nich střílel.“

No vida, pomyslel si Malakai, úplně blbá není.

„Tady opice slezly ze stromů,“ řekl. „Bylo jich pět, možná šest. Nebyli to jenom šimpanzi.“ Sehnul se, aby si prohlédl větší otisk.

„Tohle je orangutan,“ ukazovala Clancy. Zamračila se. „Mělo se to stát dnes v noci?“ optala se. „Proč by v noci slézaly na zem? Šimpanzi a orangutani jsou denní zvířata. V noci zůstávají na stromě, kde jsou v bezpečí.“

„Možná slezli, protože se na stromech necítili bezpečně,“ namítl Malakai a strčil do jedné nábojnice špičkou boty. „Tohle je pořádný kousek, ráže .50, nejspíš z nějaké těžké zbraně. Někdo pálil ze vzduchu. Tipoval bych to na kulomet z vrtulníku.“

Clancy se to nelíbilo.

„Bylo mi řečeno, že se pokoušíme opice pochytat,“ řekla. „Ne že je zabíjíme.“

„Jsou nebezpečné,“ prohlásil Corbin.

„Jak nebezpečné můžou být pro helikoptéry?“ divila se.

„Na mostě jednu sundaly,“ řekl Flores, Malakaiův průvodce z předešlého dne.

„Floresi!“ štěkl Corbin.

Tohle ve zprávách nebylo, pomyslel si Malakai, ale nedal na sobě nic znát. Opět sledoval stopy. Vzpomínal si, že při nehodě vrtulníku přišel o život jeden policista, ale nikdo se nezmiňoval o tom, že by nehodu zapříčinily opice.

„Podle plánu je měly vytlačit na zem, aby je mohli pochytat vojáci s nočním viděním,“ pokračoval Corbin stále ke Clancy.

„Pochytat?“ vyhrkla. „A pomocí kulometů?“

„Vrtulníky jen nalítávaly na koruny,“ odpověděl Corbin už s nasupeným výrazem. „Nesestřelovaly je. Což by mimochodem znamenalo, že by ostřelovaly i nás dole. Chtěli jsme je jenom uspat.“

„Vy jste se té akce účastnil?“ zeptal se Malakai. „Vy všichni?“

Corbin přikývl.

„Tady byla nastražená léčka,“ ukazoval Malakai.

„Šimpanzi ve tmě nevidí,“ namítala Clancy. „Byli by úplně bezradní.“

„A přesto se vám žádnou opici nepodařilo zasáhnout,“ podotkl Malakai. Obrátil se na Corbina. „Je to tak?“

„Pokud vím, tak nepodařilo,“ odpověděl Corbin. „Ale buďme zticha. Mohly by být nablízku.“

„To nejsou,“ řekl Malakai, když ušel asi deset metrů. „Vyšplhaly zpátky na stromy... tady.“

„A nedá se určit, kam odešly?“

Malakai si dřepl, aby si prohlédl tmavé místo v listnaté prsti.

„To nemohu říct,“ odpověděl a vydal se do svahu směrem na sever.

„Tohle je krev?“ zeptala se Clancy. „To je krev, že?“

Malakai předstíral, že ji neslyšel.

* * *

Sledovat krvavou stopu nebylo snadné. Šimpanzi neustále měnili směr, ačkoliv se pohybovali přibližně k hoře Tamalpais.

Úkol se ztížil ve chvíli, kdy v podvečer došli ke zdroji krve. U paty stromu ležel šimpanz schoulený do klubíčka. Malakai k němu opatrně přistoupil, ale soudě podle množství krve pod opicí se nejspíš neměl čeho obávat. Jeho domněnka se potvrdila, když do šimpanze dloubl špičkou boty. Natáhl ruku, chytil zvíře za paži, zvedl ji a zatáhl za ni.

Šimpanz se bezvládně převalil na záda.

„Mrtvý je sotva několik hodin,“ hlásil Corbinovi. „Ještě nenastoupil rigor mortis.“

„Tak to je síla,“ řekl někdo.

Malakai uslyšel, jak Clancy vzlykla, a podíval se na ni. Zesinala a po tvářích jí kanuly slzy.

„Nerozumím tomu,“ řekla. Přikročila k mrtvému tělu. Šimpanz měl otevřené, skelné oči; hleděly z jasného světa do tmy mimo něj. Clancy se podívala na Malakaie, jako by zvíře představovalo nějakou otázku, na niž on zná odpověď.

Proboha, pomyslel si Malakai a najednou se dopálil. To ji jako rozruší jedna mrtvá opice? Kolik on viděl takových mužů, žen a dětí?

Směšné.

„Myslela jsem, že nepoužíváte opravdové zbraně,“ pronesla Clancy roztřeseným hlasem.

„To musela být ta, co na mě skočila,“ zamručel Flores. „Nevím, odkud se vzala. Vypadla mi puška, tak jsem vytáhl pistoli. Bylo to čistě instinktivní.“

Malakai zbytek konverzace vytěsnil. Ještě chvíli chodil kolem dokola a potom se opět pustil k severu.

Slunce záhy vklouzne do stínů a on byl na pokraji kapitulace –, když našel stopu. A potom další. Opice slezly ze stromů – opět v noci. Snažil se představit si celou situaci. Vrtulník je vyhnal ze stromů a narazily na oddíl vybavený brýlemi pro noční vidění. Když na ně začaly pozemní jednotky střílet, vrátily se opice na stromy, ale jen na tak dlouho, aby pronásledovatelům utekly. Potom – proti svým přirozeným sklonům – opět slezly na zem.

To bylo – divné.

Těsně před setměním přešli silnici a po krátké manipulaci s GPS Corbin určil, že jsou na stejné cestě, kde zanechali humvee, takže poslal Florese, aby auto přivezl.

„Jsme asi kilometr a půl od místa, odkud jsme vyšli,“ postěžoval si.

Malakai pokrčil rameny. Co na to mohl říct? Nesnažili se vytvořit nový rekord v pohybu terénem. Snažili se najít několik hodně zvláštně se chovajících opic.

Pohlédl na Clancy. Ta toho od nalezení mrtvého šimpanze moc nenamluvila. Minimálně za to mohl být vděčný. Měla pevně sevřené rty a tvářila se zkormouceně.

Vzal si Corbina stranou.

„Až se vrátí Flores s autem,“ řekl mu, „co kdybyste ho poslal tady se slečnou na základnu?“

„Zatracená práce,“ opáčil Corbin. „Už skoro zapadlo slunce. Jestli nebudou za nejbližším hřebenem, vrátíme se všichni.“

„Já se nevracím,“ prohlásil Malakai. „Utábořím se tady.“

„Proč? Myslíte, že se vrátí?“ Corbin se rozhlédl, jako by ho taková představa znepokojila. „Za půl hodiny můžeme být zpátky v táboře, a než vyjde slunce, vrátíme se a budeme pokračovat v pátrání.“

„Já se utábořím tady,“ zopakoval Malakai. „Tenhle les neznám. Potřebuju se s ním obeznámit. A možná uslyším něco užitečného. Jestli tady jsou stovky opic, určitě budou dělat kravál. Slyšel jsem, že orangutani dokážou urazit obrovskou vzdálenost.“

„Máme tu všude odposlouchávací stanice. Nedostal jsem rozkaz, abychom tu přespávali, a nevzali jsme si s sebou žádné tábornické vybavení.“

„Nepotřebuju společnost. Ani vybavení, i když deka by byla fajn.“

Corbin váhal.

„Já s vámi nezůstanu,“ řekl nakonec.

„Nic se neděje,“ odpověděl Malakai. Vzdálil se od Corbina, chvíli se rozhlížel po vhodném místě.

„Budu tam nahoře,“ ukázal na vyvýšeninu s chráněnou východní stranou. Po těch slovech začal šplhat nahoru.

* * *

Sbíral větvičky na oheň, když uslyšel, jak dole na cestě přijelo humvee a potom odjelo. Za chvilku uslyšel kroky, a když se podíval ze svahu, uviděl, že k němu šplhá Clancy. Nesla něco v ranci.

„Měli vzadu několik pláštěnek,“ řekla. „Můžeme je použít jako deky.“

Přikývl a pokračoval ve sbírání dřeva. Ačkoliv byl odhodlaný nedat na sobě nic znát, bojoval s podrážděností. Těšil se, že bude sám s nocí a svými myšlenkami.

Když nic neřekl, Clancy mu začala se sbíráním pomáhat. Jakmile vyčistili bezprostřední okolí a shromáždili dostatek dříví, vytáhl zapalovač, aby je podpálil. Clancy se přidušeně rozesmála.

„Vsadím se, že to se tu nesmí.“

„Bezpochyby.“ Díval se, jak plamínek požírá nejmenší větvičky a přesunuje se k větším. Potom se posadil na holé místo a zadíval se do ohně.

Clancy se posadila naproti němu, ale nedívala se na něho.

„Myslíte si, že jsem pitomec,“ pronesla po chvíli.

Povzdechl si.

„Myslím si, že jste naivní.“

„To zjevně jsem,“ připustila. „Ale radši budu...“ Najednou se odmlčela.

„Co budete radši?“ zeptal se, ale zalitoval toho, jen co mu slova splynula ze rtů. Chtěl, aby přestala mluvit, ne aby pokračovala.

Chvíli sledovala oheň.

„Věděla jsem, že je ten šimpanz mrtvý, když jsem uviděla jeho oči,“ řekla nakonec.

„Jistě,“ opáčil. „Je snadné poznat, kdy z těla vyprchá život.“

„Jenom mi připadá...“ Odmlčela se. „Že úplně stejné oči máte i vy.“

Strčil do ohně větev a díval se, jak k obloze stoupají jiskry.

„To je docela poetické,“ podotkl.

„Jak jste dospěl do tohoto stavu? Co se vám stalo?“

„Narodil jsem se.“

„Vím, že tam, odkud pocházíte, zuří války –“

„Podívejte, slečno,“ přerušil ji. „Jsem tu, abych splnil určitý úkol. Mám to v úmyslu, ale nic víc. Nejsem etnografický subjekt, který budete zkoumat. Jestli jste tu zůstala, abyste se mnou mohla udělat rozhovor, přepočítala jste se.“

„Jenom jsem si myslela –“

„Myslete si něco jinýho.“

Oheň už se rozhořel. Malakai začal rozprostírat pláštěnku. Koutkem oka si všiml, jak Clancy rozprostírá další pro sebe a uléhá na ni. Ležel na zádech a díval se do nebe. Oblaka, která většinu dne zastírala oblohu, zmizela, a z výšky mu pohled opětovaly hvězdy. Vzpomněl si, jak takhle ležel na hoře Virunga, se strýcem – už před tak dávnou dobou. Tady byla jiná souhvězdí. A Tamalpais se sotva dala označit za horu, takže ho překvapovalo, jak povědomě na něj les působí.

„Tak to není,“ přerušila Clancy ticho svým ostrým hlasem. „Já sem nepřišla dělat s vámi rozhovor. Zůstala jsem tady, abych na vás dohlédla. Víte něco, co ostatní nevědí, a nic jste jim o tom neřekl.“

„Co to má být?“

„Opice se takhle nechovají. Šimpanzi – a zcela určitě orangutani – tohle prostě nedělají.“

„Hm. Taky jste si toho všimla? A proč jste teda neřekla nic vy?“

„Nevím.“

„Ano, víte,“ řekl potichu, když došel k jistému rozhodnutí. „Víte, že lidem, pro které pracujeme... se nedá důvěřovat.“

„To mi došlo, věřte nebo ne. Celé se to až moc tutlá.“ Byla celá nesvá. „Nejsem si jistá, jestli chci vědět, co mají doopravdy za lubem.“

„Ale chcete,“ ubezpečil ji. „Říkáte, že jste mě prohlédla, viděla jste, že mi něco chybí v očích. Ale já vás prohlédl taky. Kdybyste to nechtěla vědět, už byste s tím sekla. Už byste byla na cestě domů, určitě ke svýmu klukovi.“

To u ní vyloudilo vlažný smích.

„Vy si opravdu myslíte, že jste mě přečetl, co?“ zeptala se.

„Pletu se snad?“

Dlouho mlčela, dost dlouho na to, aby si začal myslet, že usnula.

„Ne,“ zašeptala.

* * *

Některým věcem se nelze vyhnout a každotýdenní večeře s otcem byla jednou z nich. Ne že by ho Talia nemilovala, ale věděla, k čemu se snaží dopracovat, a v dané chvíli se tím nechtěla zabývat.

Ale byla tady, ve steakhousu, kde by si nemohla sama dovolit objednat hlavní chod, kde se cítila až příliš prostě oblečená a velmi mladá. Ačkoliv jí táhlo na třicet, v otcově přítomnosti se cítila na dvanáct.

„Jaká je ta tvoje ryba?“ zeptal se s podezíravým pohledem na jejího zprudka opečeného aljašského sivena.

„Vynikající,“ odpověděla. „Jaký je tvůj steak?“ opáčila a upřela pohled na tátův mohutný porterhouse.

„Dá se,“ utrousil. Ještě jednou se jí podíval do talíře. „I tvoje matka by si objednala rybu. Nikdy jsem nechápal proč.“

„Je dobrá. A taky zdravá. Jsi kardiochirurg. Sám to musíš vědět.“

„Já mám srdce v pořádku. Moje srdce je dokonalé. Nejspíš přežiju i svoje vnuky. Jestli někdy nějaké budu mít.“

„Poslyš, s tímhle nezačínej,“ varovala ho.

„Co se stalo s tím chlapíkem, s tím novinářem? Pořád někde vidím jeho články.“

„To je... stará historie, tati. A o to se nestarej.“

„Jsi moje dcera,“ nevzdával se. „Starám se o všechno, co s tebou souvisí.“

„Tak v tomhle ohledu se neshodneme.“ Bedlivě si prohlížela, co jí zbylo z ryby.

Následovalo krátké nepříjemné ticho.

„Na pohotovosti jsme teď měli několik divných případů,“ pronesla nakonec ve snaze prolomit ledy a připomenout mu, že je také lékařka, žena v odpovědné profesi. „Napřed vypadají jako hemoragická horečka, ale nakonec se ukáže, že jde o retrovirus.“

„Jsi chirurg,“ zamručel. „Proč se zabýváš viry?“

„Proboha, zníš úplně jako... Hm!“ Odmlčela se a opanovala se. „Pracuju na pohotovosti. Zabývám se spoustou věcí. Zpevňuju zlomené prsty. Řeším předávkování drogami a otravy alkoholem, chřipky, potraty, střelná zranění – nejspíš už jsem řešila všechno, co by tě jenom napadlo.“

„Vystudovalas chirurgii,“ tlačil na ni. „Neplatil jsem ti osm let vysoké školy, aby ses udřela k smrti někde na pohotovosti.“

„Splácím ti to –“

„Hodně pomalu, Natalie. Ale o to nejde.“

„Ne, o to jde, tati.“

Povzdechl si.

„Podívej, bavil jsem se o tom se svými společníky. Všichni jsme se shodli, že bys skvěle obohatila naši praxi. Je to dobrá praxe a mně se líbí, jak by znělo Kosar, Kosarová, Drayton a Hamilton.“

„Miluju tě, tati,“ zadívala se mu zpříma do očí. „Ale ne. Tohle já dělat nechci. Teď dělám to, co dělat chci, alespoň prozatím.“ Potom pokrčila rameny. „V budoucnu, kdo ví? Ale v téhle chvíli to vidím takhle.“

Opět si povzdechl a vrátil se ke svému steaku.

„Ten retrovirus,“ nadhodil posléze. „Je nebezpečný?“

„Je. Ano, je. Vlastně je to taková noční můra. Zdá se, že se přenáší vzduchem a má neuvěřitelně krátkou inkubační dobu. Horečku, krvácení ze sliznic, zvlášť z dutin, následuje rychlé multiorgánové selhání. Nástup prvních symptomů dělí od smrti jen několik dní.“

„Jaká je úmrtnost?“

„V San Francisku na to umřelo deset lidí, o kterých vím, a asi stovce bylo onemocnění diagnostikováno. Případy jsou hlášeny i z jiných měst. Zatím se z toho nikdo nevyléčil.“

„Nikdo?“ Opřel se na židli. „Vážně, Natalie. Tohle zní dost nebezpečně. Neměla by sis vzít na čas volno?“

„Podle některých předpovědí zítra zaznamenáme skokový nárůst úmrtnosti – sto nebo víc lidí. Čím víc zdravotníků se tím bude muset zabývat, tím míň se jich bude moct věnovat věcem, kterým se věnuju já. Jestli si vezmu volno, budou chybět lidi. A k tomu nehodlám přispívat.“

Zavrtěl hlavou.

„Dávám si velký pozor,“ předešla jeho námitkám. „Všechno se myje, všechno se sterilizuje.“

„Ano. Už jako malá holčička jsi vždycky umývala lžíci a vidličky dvakrát – jednou mýdlem a potom ještě dezinfekčním roztokem.“

„Máma se z toho mohla pominout,“ vzpomínala.

„To tedy mohla,“ přisvědčil. Potom opět upřel pozornost na steak.

„Vůbec se mi tahle záležitost nelíbí,“ navázal. „Ten virus i to, že děláš na pohotovosti. A vážně mě bolí, že nenastoupíš k tátovi do praxe.“

„Já ti nechci ubližovat, tati.“

„Ještě jsem neskončil. Je pro mne docela obtížné tyhle věci pochopit. Ale pamatuj si: opravdu jsem na tebe hrdý, Natalie.“

Dívala se na něj a cítila, jak se jí na tváři rodí pomalý úsměv, a do toho hrozilo, že se jí oči zalijí slzami. Nemohl se na ni samozřejmě podívat. Uvážlivými tahy krájel steak, jako by otvíral někomu hrudník.

„Díky, tati. To ráda slyším.“

„Když máme tohle za sebou, pokud bys přece jen změnila názor...“

„Jen jez, tati,“ pobídla ho.

Kapitola čtvrtá

Dreyfus si odkašlal, napil se vody a zajel si rukou do mírně rozcuchaných hnědých vlasů. Potom se postavil před novináře, kteří se shromáždili na chodbě před jeho kanceláří. Vytrvalé hučení rozhovorů utichlo, čekali, až promluví.

„Těší mě, že vás tady dnes všechny vidím,“ začal. „Vážím si toho, že jste přišli. Nebudu to příliš natahovat, protože si myslím, že nedojde na žádné zásadní odhalení. Řada z vás otevřeně spekulovala, že když jsem loni opustil místo policejního ředitele, hodlám kandidovat na starostu. Dnes zde před vás předstupuji, abych to potvrdil.

Upřímně tvrdím, že s financemi a vůbec finančními záležitostmi našeho města není nakládáno dobře a bude zapotřebí pevné ruky a spousty tvrdé práce, abychom se vrátili tam, kde musíme být. San Francisku hrdě sloužím celý svůj dospělý život. Jakožto policejní ředitel jsem zeštíhlil náš sbor, takže je odpovědnější a efektivnější, než kdy býval. Totéž mohu udělat i pro toto město a tento okres. Pokud naši občané uznají za vhodné poskytnout mi příležitost, jsem ochotný se jí chopit.“

Usmál se. „To je všechno. Bylo to krátké, jak jsem vám slíbil. Ale velice rád vám i odpovím na případné otázky.“

Nad hlavy vystřelily ruce.

„Ricku.“

„Vnímáte takzvanou aféru ,Opičího mostu‘, pane řediteli?“

„Už by stačilo jen ,pane Dreyfusi‘, Ricku. Ale jistě. Je těžké ji nevnímat, uvážíme-li jaký mediální – odpusťte to slovo – cirkus se kolem těchto událostí strhl.“

Jeho slova vyprovokovala několik přidušených uchichtnutí.

„Starosta House,“ pokračoval novinář, „před třemi dny v jednom prohlášení označil incident na Golden Gate jako selhání vašeho ,zeštíhleného‘ policejního sboru a tvrdil, že zesnulý velitel Hamil z policejního oddělení v San Brunu je obětí vaší politiky.“

„Úmrtí pana Hamila nás všechny mrzí,“ řekl Dreyfus. „V myšlenkách jsem s jeho rodinou. Ale zemřel mimo svůj policejní obvod, při havárii vrtulníku. Není ani v nejmenším jasné, co dělal v San Francisku. Nemám ponětí, jak mohlo něco takového souviset s relativní silou policejního sboru, který jsem tu sestavil. A Ricku, podal jste to ještě slušně – starosta House řekl, že jsem sanfranciský policejní sbor přímo ,ochromil‘. Pokud je to však pravda, proč tu za každý rok mého působení klesla kriminalita? Jak je možné, že jsme odstranili tři významné zločinecké bossy?

A co se týče současného stavu policejního sboru, musím jen připomenout, že funkci ředitele nezastávám už více než rok. Vím, že pan ředitel Burston je výtečný golfista a často hraje se starostou. Pokud však mohu určit, žádnou jinou kvalifikaci pro toto místo nemá. Připadá mi, že studnu otravuje starosta House. Snaží se vás přesvědčit, že náš sbor je neschopný, jen aby ospravedlnil, proč k řešení takzvaného opičího problému místo místních policejních sil používá služeb smluvních partnerů.

Já s ním se vší zdvořilostí nesouhlasím.“

Shluk novinářů se při jeho slovech začal překřikovat a někteří se nahrnuli ještě blíže k pódiu.

„Sonjo,“ kývl na další reportérku.

„Jací smluvní partneři to jsou?“ zeptala se. „A jaké máte k podložení těchto tvrzení důkazy?“

„Víte, už sice nejsem policejní ředitel, ale ještě nejsem úplně mimo. Tím smluvním partnerem je organizace jménem Anvil. Moji lidé pro každého z vás v této záležitosti připravili krátké prohlášení, které dostanete při odchodu. Myslím, že sami zjišťujete, že každým dnem v této věci vyvstávají další a další otázky. K čemu nějaké třetí smluvní strany a proč se k nim starostův úřad prakticky nevyjadřuje? Jistě, policejní reakce byla neobratná, ale nedovolím, aby se stateční muži a ženy, kteří chrání naše ulice, stali v této záležitosti fackovacími panáky.“

„Pane Matthewsi.“ Ukázal na dalšího novináře. Matthews byl velice mladý muž s nazrzlými vlasy a vážným výrazem.

„Pane Dreyfusi,“ řekl. „Co – pokud vůbec něco – nám můžete sdělit o tom viru?“

„O tom je těžké cokoliv říct. Téměř nic o něm nevíme.“

„Středisko pro kontrolu nemocí odhaduje, že jen v San Francisku jsou nakaženy tisíce lidí,“ namítal Matthews.

„Neřekl jsem, že to není vážná záležitost,“ pokračoval Dreyfus. „Ale v této fázi by ode mne bylo nezodpovědné říkat nebo dělat něco jiného, než co doporučuje Středisko. Je-li to možné, vyhýbejte se společenskému styku, často se umývejte a koupejte a především nepropadejme panice. Špatná informovanost a strach v podobných situacích zabijí víc lidí než nemoc samotná.“

Než stačil Matthews zareagovat, Dreyfus kývl na další novinářku. Ale ta pokračovala v nastoleném tématu.

„Starosta naznačil, že by se mohla zavést karanténa. Myslíte, že je to dobrý nápad?“

„Prozatím umřela jen hrstka lidí. Třebaže je každá smrt tragická, musím všechny politiky – nebo zástupce médií, a tím myslím vás, vážení – varovat před rozdmýcháváním hysterie. Podle mého názoru hrozí nebezpečí, že pan starosta nabádáním ke karanténě ve vojenském stylu dělá přesně tohle.“

„Ale pane Dreyfusi,“ zvolal Matthews, „všichni, kdo tuhle nemoc dostanou, umřou. Možná nás v nejbližších dnech čekají tisíce mrtvých.“

„Mladý muži, vím, že vás to znepokojuje. Všichni jsme znepokojení. Ale na rozdíl od jistých lidí se takto potenciálně nebezpečnou záležitost zdráhám komentovat, neboť jsem si vědomý, že mám k dispozici jen omezené množství informací. Na tyto záležitosti jsou odborníci. Já k nim nepatřím. Nepatří k nim ani starosta House. V této chvíli jsem už opravdu vyčerpal všechno, co k této věci můžu říct, takže prosím – nepochybuji, že vás zajímají i jiné věci. Je to tak, Assame?“

„Ano,“ odpověděl Assam. „Pokud jde o váš loňský postoj k účelové přirážce k dani z obratu, rád bych věděl, zda budete tento postoj zastávat i v případě, že budete zvolen starostou a takovou daň zavedete.“

Dreyfus přikývl, rád, že se může věnovat jinému tématu.

* * *

„Ahoj, Danieli,“ pozdravil Dreyfus. „Jsem rád, že ses mohl stavit.“

Danielu Ngyunovi už bylo skoro čtyřicet, ale stále si uchovával mladické kouzlo. Byl fyzicky zdatný, chodil v oblecích s barevnými košilemi a kravatami a měl příjemný hlas. Také byl jedním z nejmladších předsedů zvolených do sanfranciské městské rady.

Dreyfus vstal, aby mu potřásl rukou, pak mu ukázal, aby se posadil.

„Myslím, že tu bombu s Anvilem jsi nechal vybuchnout hodně šikovně.“

„Za tuhle informaci jsem tvým velkým dlužníkem, Danieli,“ přikývl Dreyfus. „Tohle jsi mohl tisku naservírovat i sám. Někdo tvrdí, že jsi zvažoval kandidaturu.“

„Možná bych do toho šel, kdybych si myslel, že mám šanci tě porazit v primárkách,“ Nguyn se usmál. „Ale oba víme, že nemám. Maximálně bychom se navzájem oslabili a tím umožnili Housovi, aby zůstal v křesle. Každopádně jsem teď v prvním období jakožto předseda městské rady, a docela se mi ta práce zamlouvá. Za pár let na mě třeba budeš pohlížet s obavami, ale prozatím doufám, že toho hajzla porazíš. Bez něj se mi bude žít o dost snáz.“

„Jen tak ze zvědavosti se tě zeptám... nevíš, proč nasadil ty lidi z Anvilu?“

„Jo, to kdybych tak věděl. Znervózňuje mě to. Všichni na jejich straně baráku dělají, že o ničem nevědí, a snaží se mi nic neprozradit.“

„No, jestli vyhraju, takhle už to chodit nebude. To ti můžu slíbit.“

„Na to se těším. A mimochodem, na tvém místě bych se vůbec do té záležitosti s Hamilem nijak zvlášť nemontoval. Oba víme, že byl trouba, ale taky to byl policejní ředitel – i když k nám nepatřil – a umřel při úsilí chránit San Francisco. Svým způsobem.“

„Myslel jsem, že se jeho vrtulník zřítil hned po vzletu.“

„To jo. Tohle se dostalo mezi lidi. Ale já slyšel něco jinýho.“

Dreyfus se předklonil a nadzvedl obočí.

„Vážně? Tak ven s tím.“

„Pár svědků úplně na začátku tvrdilo, že vrtulník byl u mostu a že ho sundala gorila.“

„Jakých svědků?“

„No, o to jde – teď už to nikdo netvrdí. Nedokážeme najít jedinýho spolehlivýho svědka.“

„To nedává smysl. To by pak Hamil vypadal jako hrdina. House by to nejspíš dokázal využít ve svůj prospěch.“

„Jo,“ přisvědčil Ngyun. „V téhle fázi je to jenom taková fáma.“ Vstal a napřáhl ruku. „Rád jsem tě viděl. Ale musím jít – mám další schůzku.“

Dreyfus vstal a obešel stůl, aby Ngyunovi potřásl rukou.

„Ještě jednou díky.“

„Nemáš zač. A hodně štěstí.“

* * *

„Tento virus je největší neznámá v předvolebním klání,“ řekl Adam Patel. Bylo o hodinu později a v Dreyfusově kanceláři si dávali gin s tonikem. Patel byl Dreyfusův asistent, mimořádně kompetentní muž s nakrátko střiženými černými vlasy a se západoanglickým přízvukem.

„Tohle by mohlo být Housovo 11. září, jeho hurikán Sandy,“ pokračoval Patel. „Pokud to zvládne, strmě mu poskočí popularita. Nebo ho to naopak potopí. Tak či onak, jelikož teď nezastáváte veřejný post, v této rovnici nefigurujete. Ze starostovského hlediska nemůžete nic moc dělat. Nemůžete z toho moc profitovat, ale taky vás to nemůže spálit.“

„Nechce se mi uvažovat o smrti tisíců lidí ve smyslu ,profitování‘,“ opáčil Dreyfus suše.

„Víte, jak to myslím.“

„Asi ano.“ Odmlčel se a potom pokračoval. „Je pravda to, co říkal ten kluk? O procentu přeživších?“

„Ano,“ připustil Patel. „Po celém světě je hlášeno asi padesát mrtvých, deset jen tady v San Francisku. Ale prozatím umřel každý člověk, u kterého byla tahle noční můra diagnostikovaná. Ať byl mladý, starý, muž, žena, černoch, běloch, Hispánec, Asiat.“

„Jistě, ale diagnostikovaní jsou pouze lidé, kterým se udělá tak špatně, že vyhledají pomoc, odpadnou a tak, že? Proto ten vzorek může být zkreslený. Může být spousta lidí, na kterých se to v podstatě nijak nepodepíše.“

„Možná. Ale teď se toho chopili blázni v televizi – rádobyodborníci, kazatelé, konspirační teoretikové – a ti se z toho můžou pominout.“

„Jo. Bojím se, že se strhne panika. Jestli můžu udělat akorát to, co jsem právě teď udělal – pokusit se veřejně tomu postavit –, pak bych měl možná dělat právě tohle.“

„Dnes jste to udělal skvěle.“

„Ne, chci říct, že je možná čas, abych vystoupil v nějakém televizním programu. Chci stát v téhle věci v přední linii.“

„To je moc riskantní. Neradím vám to.“ Ale Dreyfus zavrtěl hlavou.

„Nastane panika. Lidi si mě budou pamatovat jako hlas rozumu. A jestli se spletu a všechno to odezní, lidi si nevzpomenou, že jsem se k tomu vůbec nějak vyjadřoval.

Zavolejte do televizí. Nechte mě objednat. Hned teď.“

„Dobře, šéfe,“ podvolil se Patel. „Jak chcete.“

„A ještě něco. Chci rozjet soukromé vyšetřování celé té záležitosti s Opičím mostem. Chci vědět, proč lidi v policejním sboru, chlapi, co mi důvěřovali, se teď tak bojí o tomhle všem mluvit. Dokonce i Troy si něco nechává pro sebe – poznám, kdy mi ten smrad lže. A teď tahle záležitost s Hamilem... Něco tady smrdí a smrdí to kamufláží. Chci vědět, co skrývá House, protože, a to vám můžu slíbit, jestli zjistíme, co to je, rozneseme ho na kopytech. Cítím to v kostech.“

Kapitola pátá

Koba položil šimpanze na orosené listí a ustoupil.

Nelíbilo se mu, když něco vypadá jako živé, ale není živé. Místo toho se rozhlédl po mýtině a sledoval Caesara a ostatní. Mrtvého orangutana museli nést ve dvou. Caesar nesl dalšího šimpanze – toho, který umřel v noci.

Řekl, že když těla uloží tady v lese – daleko od místa, kde se skrývá hlavní tlupa –, oklamou lidi, přinutí je pátrat na nesprávném místě. Kobovi to dávalo smysl.

Díval se, jak si Caesar chvíli prohlíží mrtvého šimpanze, jak si pak dřepl a jemně mu zatlačil oči.

Kobou prolétlo něco jako šok. Cítil, že to začíná v zadní části lebky, a najednou mu před očima vyvstal živý obraz, jak někdo jiný dělá totéž – jak lidská ruka zavírá oči opici.

Zavrtěl hlavou, ale nepomohlo to. Viděl to někdy, když spal, a cítil, jako by padal. Ale nikdy nepřemýšlel o tom, co to mohlo znamenat. Avšak teď ty pocity zesílily. Vzpomněl si, jak se ty oči otevřely, upřely se na něj.

A navíc...

* * *

Koba je malý a sleduje svou matku, jak posunky hovoří s Mary. Žijí ve velké místnosti se železnou mříží na jedné straně. Všechno ostatní je bílé. Koba si hraje s jednou ze svých hraček, čímsi vycpaným, co vypadá jako kotě. Už si hrál i se skutečným kotětem, a chce skutečné kotě, ale dali mu tohle.

Mary se ptá Kobovy matky, co by dnes ráda dělala. Matka odpovídá, že by ráda šla ven. Kobu to vzruší, protože ven chodí rád. Mary říká, že ven mohou jít, až si Koba trochu pohraje s tlačítky a třeba se ještě chvíli bude věnovat písmenům.

Koba jde tedy k tlačítkům. Mary ho požádá, aby našel burský oříšek. Najde správný symbol a zmáčkne ho. Mary mu řekne, že to udělal dobře. Požádá ho, aby našel „modrou“ a potom „červenou“, což taky udělá. Jeho matka s ním mezitím hraje jejich soukromou hru, předvádí mu posunky, které znamenají stejné věci. Když skončí, Mary mu dá sušenku a potom ho nasměruje k písmenům.

U nich si Koba už není tak jistý. Ví, že znamenají různé věci, ale není to jako s tlačítky. Mary spojí čtyři písmena. V tom pořadí mu připadají povědomá, ale už si přesně nevzpomíná, co znamenají.

Mary mu to poví.

„Tohle je K-O-B-A,“ zdůrazní. „Je to tvoje jméno. Koba. Teď vytvoříme moje.“

Sestaví z písmen slovo M-A-R-Y. Koba si všimne, že jedno písmeno je stejné jako v jeho jménu. Není si jistý, co to má znamenat.

Mary má ale radost. Dá mu další sušenku a potom jdou ven. Koba cítí, jak mu vítr čechrá srst, a leze po stromě. Strom miluje, houpat se na něm a skákat z větve na větev.

Za chvíli sleze na zem a hraje si s matkou.

„Polechtej mě,“ vyzve ji posunkem, ona to udělá a on je šťastný. Tiskne se k ní, potom přeběhne zpátky ke stromu, cítí, jak se mu protahují ruce a zahřívají se. Hřeje i slunce.

Uvidí, jak po stromě něco leze. Je to velké asi jako jeho malíček a pokrývají to černé chloupky.

Mary si všimne, jak si tvorečka prohlíží, a přijde k němu.

„Housenka,“ řekne. „Chlupatá housenka.“

Koba si s housenkou hraje. Snaží se jí znakovat, ale neodpovídá mu. Položí ji zpátky na strom a zvědavě se dívá, jak se plazí pryč. Potom se vrací ke hře.

Mary mu zanedlouho řekne, že je čas, aby se vrátili dovnitř. Kobovi se dovnitř nechce. Ještě si chce hrát venku. Mary zavolá na Kua, aby přinesl vodítko. Kuo přijde a pokusí se vodítko Kobovi nasadit, ale Koba uskočí.

„Koba zlobí,“ směje se Kuo a ještě jednou se mu pokusí dát vodítko. Koba opět uskočí. Taková hra se mu líbí. Hrají ji s Kuem neustále.

„Hele, Kobo, co je to tamhle?“ ukáže Kuo. Koba ví, co se stane – takhle hra vždycky končí. Dělá, že se dívá, a vodítko mu skončí na hlavě. Podvolí se a odchází s Kuem.

Kuo ho uvnitř obejme a řekne mu, že se mu po něm bude stýskat. Koba přemýšlí proč, protože Kuo je obvykle v noci s ním.

Ale dnes večer přichází nový člověk. Jmenuje se Roger.

* * *

Dalšího dne se spousta lidí přijde podívat, jak se Kobova matka rukama dorozumívá s Mary, a potom se dívají, jak Koba mačká tlačítka. Smějí se, když je požádán, aby našel „burský oříšek“, a on ho mačká hned několikrát, protože má burské oříšky rád. Líbí se mu, když se smějí.

Potom se stane něco zvláštního. Do místnosti s ním a jeho matkou dají ještě něco. Je to velké a chlupaté a černé.

Matka gestikuluje, ale tvor se na ni jen dívá. I Koba se s ním snaží mluvit, ale tvor se mu ani nepodívá na ruce. Jen se vzdálí.

„Víš, co to je, Kobo?“ ptá se ho Mary. „Povíš nám, co to je?“

Koba se na tvora nejistě dívá a potom pohlédne na svá tlačítka. Nakonec je začne mačkat. Chlupatý. Had. Brouk.

Mary se směje.

„Snažíš se to pojmenovat chlupatá černá housenka?“

Koba zmáčkne tlačítko, které znamená „ano“.

Všichni se smějí.

„On neví, že je to šimpanz?“ zeptá se někdo.

„Ne, protože Wanda – tak se jmenuje – neumí znakovat,“ odpoví Mary. „Washoe, jedna z prvních dorozumívajících se opic, nazvala první šimpanze, s nimiž se kdy setkala, ,velkými černými brouky‘, protože neuměli znakovat. Orangutan Chantak označil neznakující orangutany za ,zrzavé chlupaté psy‘. Koba se považuje za člověka a lidé mluví. Když něco mluvit neumí, není to člověk, takže podle Koby to musí být něco jiného.“

Koba přemýšlí, o čem to Mary mluví. Neví, co znamená slovo „šimpanz“.

Ukáže na nového tvora.

Velká černá housenka, vyjádří posunky.

Velká černá housenka, gestikuluje souhlasně jeho matka.

* * *

Té noci Koba usíná špatně. Velká housenka je stále v jejich místnosti a děsí ho. Ale máma ho šimrá a říká mu, že housenka je krásná, jako banán, červená květina nebo kotě, a on nakonec usne.

Dalšího dne je Mary opět pustí ven. Všechno je trochu mokré, a to má Koba rád. Všechno je jinak cítit. Takhle to uvnitř nikdy cítit není, ani když umyjí klece. Napadá ho, že možná cítí oblohu, která je dnes velká a modrá. Snaží se k ní natáhnout ruku, ale je výš než strop klece.

Velká černá housenka se přesune na vrchol stromu a posadí se tam.

Když Mary řekne, aby šli dovnitř, Kobovi se nechce. Chce, aby si s ním Kuo hrál jejich hru. Ale místo Kua vyjde ven Roger. Pokusí se nasadit Kobovi vodítko, ale Koba uskočí. Zkusí to ještě jednou, ale Koba uskočí i podruhé. Potom Roger začne křičet slova, která Koba nezná, a Koba se vyděsí. Přemýšlí, čím se provinil, proč na něj Roger křičí, proč neukončí hru. Nakonec je natolik vyděšený, že kapituluje, a Roger mu dá vodítko. Potom jím trhne tak silně, že Koba začne bolet krk. Je tak vylekaný, že škubne taky a v přívalu zlosti na Rogera skočí.

Nemá v úmyslu ho udeřit – a také ho neudeří –, ale Roger zavrávorá a upadne. Ještě něco řve.

Mary uchopí vodítko.

„Nemusíš tak drsně,“ řekne Rogerovi.

„Je to jenom blbý zvíře,“ odpoví jí Roger.

Koba přemýšlí, co je to blbý zvíře.

* * *

Té noci Roger řve další slova, kterým Koba nerozumí. V jedné ruce má pytel, ve druhé láhev. Z láhve pije něco, co páchne. Pěstí udeří do klece a velká černá housenka se rozvřeští.

Roger popadne vodítko. S vodítkem a pytlem vstoupí do klece a přejde k němu. Pytel je dlouhý a vypadá těžký, jako by v něm něco bylo.

„Seš strašně chytrej,“ řekne mu Roger, „tak si tohle zapiš za uši. Vidíš tohle? Vodítko. Když ti ho ukážu, necháš mě, abych ti ho dal.“

Koba civí na vodítko, neví, co má dělat. Je vyděšený – velká housenka pořád vřeští a to ho znervózňuje.

Když k němu Roger vykročí, přikrčí se.

„Ne, to nedělej!“ křikne Roger a ožene se po něm pytlem. Když pytel dopadne na Kobu, vyrazí mu dech, a Koba nemůže dýchat. Před očima jako by mu blýskala světla.

Koba hodný, Koba hodný, znakuje zoufale, ale Roger máchne pytlem podruhé. Koba už cítí, co v něm je – pomeranče.

Tentokrát Roger Kobu netrefí, protože na něj skočí jeho matka. Kousne ho do ruky.

Roger se rozječí a pak matku přetáhne pytlem. Udeří ji ještě jednou a ještě jednou, dokud nezacouvá do kouta a neodtáhne Kobu s sebou. Schovává se za ní.

Roger nakonec z místnosti vycouvá a zavře dveře.

„Debilní zvířata,“ uleví si. Lokne si z láhve a jde někam jinam.

Koba se přivine k mámě. Hladí jí srst. Ona ho obejme.

Šimrat, požádá ji posunkem.

A tak ho šimrá, dokud Koba neusne.

* * *

Když se probudí, matka je velmi strnulá. Nedokáže ji přimět, aby pohnula rukama. Má otevřené oči, ale jako by ho neviděla. Je studená.

Matka vidí Kobu, znakuje, ale ona neodpovídá. Snaží se přimět k odpovědi její prsty, ale jsou ztuhlé a nehýbou se.

Později přijde Mary a také se snaží s matkou komunikovat posunky. Potom vstoupí do klece a dotkne se jí. Začne vydávat zvláštní zvuky a z tváře jí stéká voda. Koba se opět přivine k matce, je vyděšený, ale neví z čeho. Mary položí matce na tvář ruku, a když ji opět odtáhne, matčiny oči jsou zavřené.

Spí.

Mary bere Kobu ven, ale matka s nimi nejde. Koba si hraje, napřed je ohledně matky celý nesvůj, ale potom ho zaujme pozorování oblaků, které se pomalu pohybují a vytvářejí zajímavé tvary. Několik mu jich připomíná některá jeho tlačítka.

Když ho Mary zavolá dovnitř, Koba nechce hrát svou hru – chce vidět matku. Už by se opět měla začít chovat normálně.

Když však vstoupí dovnitř, matka tam není. Jen ta velká housenka.

Matka, znakuje směrem k Mary. Koba chce matku.

„Je pryč, chlapečku,“ řekne Mary. „Je mi to líto.“

* * *

Dalšího dne Koba nechce hrát hru s tlačítky. Když vyjde ven, hledá matku, ale ta tam není. Přemýšlí, kde je.

Tak uběhne několik dní. Mary se ho každý den stále míň a míň snaží přimět, aby si hrál s tlačítky nebo mluvil rukama. Nakonec si ho jednoho dne zvedne do náruče. Kobovi se to líbí, protože bez mámy nemá nikoho, kdo by se ho dotýkal.

„Začínáš být pěkně velký,“ říká mu Mary. Potom tak zvláštně zafouká.

„Kobo,“ řekne, „vím, že všemu, co ti řeknu, nebudeš rozumět, ale přerušili financování našeho programu. Je to složité, ale už nebudeš žít tady. Už tě nebudu vídat.“

Matka, ukáže Koba prsty.

Mary zavrtí hlavou.

„Přestěhuješ se na hezké místo s milými lidmi,“ řekne. „Bude ti tam dobře.“

A dalšího dne přijde jakýsi muž a dá mu vodítko. Vloží ho do malé klece a do jakési pohybující se věci a jedou na jiné místo. Trvá to dlouho a Koba se v té malé kleci nemůže ani postavit. Z neustálého pohybu je mu špatně. Je vyděšený, znuděný a nešťastný.

* * *

Koba zamrkal a dál se díval na mrtvé opice, na oči, které Caesar právě zatlačil, a potom pochopil. Jeho matka byla mrtvá. Roger ji nějakým způsobem zabil tím pytlem pomerančů.

Něco do něj dloublo a Koba sebou trhl. Byl to Caesar.

Kobo, řekl. Vrať se k Mauricovi. Buďte tam na stráži.

Kobou probleskl vztek. Mají strážit mrtvé? Chtěl být s Caesarem. Chtěl lovit, vodit za nos lidi, případně s nimi i bojovat.

A chtěl chránit Caesara.

Ale chtěl ho i potěšit, a to znamenalo udělat, co říká. Takže se podvolil a neochotně vylezl na nejbližší strom. Ale ještě se zarazil a ohlédl. Viděl, jak Caesar a jeho skupina odcházejí opačným směrem.

Caesar rozdělil tlupu na tři menší skupiny. V jedné byl Maurice. Byla největší a byli v ní ranění, děti a divoké opice, které uměly hledat potravu. Zůstávali většinou na jednom místě. Druhá skupina se semkla kolem Rakety – ta měla odlákat lidi od Maurice a jeho skupiny, měla lovit malá zvířata a hledat lidskou potravu všude, kde to bylo možné.

Třetí skupinu vedl sám Caesar a měla dělat v podstatě totéž co Raketův oddíl. Když Caesar požádal Kobu, aby nesl těla, Koba doufal, že zůstane součástí Caesarovy družiny.

Ale zdálo se, že Caesar mu zcela nedůvěřuje. Uvědomil si, že mu nikdy nikdo nedůvěřoval. Až do téhle chvíle ho to netrápilo. Ale chtěl, aby mu Caesar důvěřoval, aniž si byl vůbec jistý proč. Něco by to znamenalo, pomyslel si – ale nenapadalo ho, co přesně by to mělo být.

* * *

Když Talia dorazila do práce, ještě v ní doutnaly zbytky příjemného pocitu z otcova zdráhavého rádobyuznání. Ale ty záhy zastřela nemocniční realita.

Středisko pro kontrolu nemocí se v tichosti snažilo připravit veřejnost na to, co nemohlo být nic jiného než vážná epidemie, chrlilo upozornění, jak se před onemocněním co nejlépe chránit, co dělat a kam se odebrat v případě, že se objeví neklamné symptomy. Místní a celostátní média se záležitosti chytila krátce před tím, než bylo všechno připraveno, a výsledkem bylo... tohle.

Čekárna byla plná k prasknutí a za dveřmi se táhla fronta. Spousta lidí měla roušky, někteří jen improvizované. Všichni si mysleli, že mají symptomy, ačkoliv zdravotníci na příjmu většinu lidí posílali domů, protože byli dokonale zdraví.

Talia se vnořila mezi lidi a teprve za hodinu si po srovnání zlomené ruky dala pauzu, aby si dopřála rychlý šálek kávy. V „kavárně“ byla zapnutá malá LCD televize a Talia u ní chvíli stála a dívala se. Dreyfus, bývalý policejní ředitel, oznamoval svoji kandidaturu na starostu. Nebyla si jistá, zda se jí zamlouvá natolik, aby ho volila, ale když dostal otázku na retrovirus a začal varovat před panikou, přikyvovala.

Bylo to správné poselství. Doufala, že se jím lidé budou řídit.

Podívala se, jestli jí nepřišla nějaká esemeska, a všimla si, že jí napsal David. Už se jí nějakou dobu neozval a teď nevěděla, jaký to v ní vzbuzuje pocit. Když si však vzkaz přečetla, zjistila, že píše článek o retroviru a chce vědět, jestli by mu k tomu nechtěla něco říct. A tak jen uznale přikývla a telefon odložila.

Chystala se podívat, co bude následovat, když z jedné z příjmových ošetřoven uslyšela křik. Vyrazila ze dveří a hnala se chodbou.

Když doběhla na místo, uviděla asi pětatřicetiletého muže, jak Ravennu ohrožuje nožem. Sestra byla viditelně otřesená, ale nezdálo se, že by byla zraněná.

„Tak jo,“ Talia roztáhla ruce, ukázala prázdné dlaně a snažila se mluvit co nejklidněji. „Co se tady děje? Co se stalo?“

„Děje se to,“ křičel muž, „že tahle blbá kráva tvrdí, že se mnou nic není. Ale já vím, že to mám. Vím, že to mám. A chci naočkovat nebo něco. Léky.“

Talia za sebou uslyšela kroky a všimla si, že se k ní připojil Biggs z ochranky s pistolí v ruce.

„Počkat!“ křikla. „Vydržte. Podívám se na vás, pane...“

„Max. Jsem Max.“

„Dobře, Maxi, jsem doktorka Kosarová. Pojďte se mnou.“

Muž se tvářil nejistě.

„Pojďte,“ pobízela ho a jemně mu pokynula prsty.

Max spustil ruku s nožem. Talia k němu přistoupila, zatímco Ravenna vycouvala. Chvíli si Maxe prohlížela.

„Ano. Sestra udělala chybu. Pojďte se mnou.“

Tvářil se ostražitě, ale šel za ní, nůž stále v ruce.

„Randy,“ pronesla, jakmile byli mimo doslech ošetřovny. „Připrav tady pro Maxe infuzi a zkontroluj, aby byla správně nastavená hladina emháčka a sodíku.“

Obrátila se na Maxe.

„Dáme vám trochu tekutin, hydratujeme vás. Tady na pohotovosti tomu říkáme, že vás dáme ,do pucu‘.“ Významně se podívala na nůž. „Tohle už potřebovat nebudete.“

„Myslím, že si ho nechám.“

„Jak chcete.“

„Na doktorku jste hezká,“ prohodil.

„Děkuju. Tak, tady je ta kapačka. Už jste někdy nějakou dostal?“

„Myslím, že jo. Když jsem byl malej.“

„Musím najít žílu a vsunout do ní jehlu. Zvládnete to? Nebodnete mě, když vás píchnu? Trochu to štípne.“

„Ne, to zvládnu.“

„Dobře, jdeme na to.“

Připadalo jí, že než našla žílu a zavedla do ní katétr, uplynula hodně dlouhá doba. Cítila, jako by jí chtělo vyskočit srdce z těla. Max měl rozšířené zorničky a Talia si byla poměrně jistá, že na něčem ujíždí – nejspíš na metamfetaminu. Kdyby se ohnal nožem, neměla by čas ucuknout.

Ale pak jehla zajela do žíly a Randal zavěsil na stojan plastový pytlík.

„Dobře,“ řekla. „Nic víc prozatím nepotřebujeme. Nechcete si třeba lehnout, udělat si pohodlí?“

„Myslím, že zůstanu sedět,“ odpověděl. „A chci, aby tady zůstal někdo se mnou. Aby sem nelezl ten chlap s bouchačkou.“

„Zůstanu tu několik minut. Ale musím se věnovat jiným pacientům.“

„Omlouvám se, že jsem se tak utrhl na tu druhou holku. Ale furt opakovala, že nemám žádný symptomy, ale já je mám. Jeden můj kámoš, Jay-Cee, to dostal. Říkal, že to chytil od nějaký opice nebo co. A oba jsme – víte, zakouřili jsme si spolu trávu. Proto vím, že to mám taky.“

„Tak v tomhle jste měl pravdu vy a ne ona,“ řekla Talia. „Když tu máme tolik pacientů, je těžké mít pořád pravdu.“

„To, to bych řek.“

Nůž mu vypadl z ruky, když methohexital začal zabírat, a Talia muže zachytila, jakmile se začal kácet tváří k zemi.

„Řekněte ochrance, že si toho šmejda může převzít,“ uzavřela.

Kapitola šestá

Malakai se probudil v šeru před úsvitem. Krajinu halila hustá mlha a byl promoklý, jako by se na něj snesla dešťová přeháňka. Vzpomněl si, že někde slyšel, že mlha přichází na kočičích tlapkách – možná v nějaké básni. Ale jemu teď připadalo, že se přišinula jako nějaký obrovský slimák.

Vstal a prsty přejel po vlhké kůře stromu. Voda na ní vytvořila kapky, jako by strom byl sklenicí ledové vody za teplého a vlhkého dne. V Sanfranciském zálivu v létě pršelo jen zřídka, ale právě vysrážená mlha poskytovala vodu obrovským stromům a jiné lesní floře a fauně.

Všechno mu silně připomínalo jiný les, jiný opar – mlžný les v pohoří Virunga. I tam se probudil prochladlý a provlhlý. Se strýcem celý předchozí den putovali z tropických nížin na místo tak podivné, že si ho jeho osmiletá mysl sotva dokázala představit. Vzpomněl si, jaký dojem na něj udělala jeho krása a jak to řekl. Jak koktal úžasem.

Jako Clancy, krucinál.

Ale jemu bylo osm. Clancy tuhle omluvu neměla.

* * *

Strýc prosekával cestu mačetou a Malakaie napadalo, že tehdy nikdy neviděl nikoho, kdo by mačetu používal na něco jiného než na sekání vegetace. Připadal si, jako by se ocitl v pohádce a razil si tunel zeleným lesem, který mohl růst někde na oblaku. Měl pocit, že se může stát úplně cokoliv. Na dlouhé chvíle téměř zapomínal na svíravou prázdnotu v břiše, výrazy, které měly jeho matka a sestra, když je viděl naposledy – ztrhané, vyzáblé.

Strýc ukazoval na různé věci a každou označoval za znamení. Malakaiovi většinou připadaly jen jako ohnuté listy a rýhy v zemi. Ale jedno místo dokázal určit i on, oblast, kde byly větve a listí rozdrcené v přibližně kruhovém tvaru. Některé vypadaly, jako by byly téměř propletené.

„Gorilí hnízdo,“ řekl mu strýc. „A ne moc staré.“

Ještě chvíli pokračovali a potom se strýc najednou zastavil. Malakai si pomyslel, že se něco stalo. Ale potom strýc ukázal prstem přes malé údolí, a byly tam.

Snažil si je na základě strýcova vyprávění představovat, ale tohle byl případ, kdy se vyprávění neshodovalo s realitou.

Rozbušilo se mu srdce, když se začali krást blíže, na vzdálenost nějakých deseti metrů. Stále to cítil, to bušení v hrudi, chlad mlhy na kůži, vůni polámané vegetace, řídký vzduch v mladých plicích.

A gorily.

Dívaly se, jak se strýcem přicházejí, prohlížely si je téměř s lidskou pozorností. Ta největší, se šedivým hřbetem, dřepěla asi metr nad zemí, na ohnutém stromě. Malakai si myslel, že je napadnou, ale zdálo se, že gorily jsou pouze zvědavé. Jedna malá – batole – k nim přišla a otřela se o strýcovy nohy a pak hned odběhla k máminým nohám.

Vzpomněl si na příběh, který kdysi slyšel, o bohovi, který měl tři syny – Bělocha, Černocha a Gorilu. Černoch a Gorila se proti svému otci provinili hříchem, a tak bůh vzal svého oblíbeného Bělocha na západ, spolu se vším svým bohatstvím, které Běloch zdědil. Gorila a jeho rodina odešli žít do lesů. Černoch zůstal tam, kde se narodil, ale byl chudý a toužil po bohatství, které zdědil Běloch...

Jeho matce se tento příběh nelíbil, protože nebyl křesťanský. Ale v mladém Malakaiovi probouzel jakousi touhu. Jeho otec byl koneckonců běloch a odjel na západ, do Ameriky, kde jsou všichni lidé bohatí, a jeho nechal hladovět s matkou a jejími příbuznými. Snil o tom, že se otec jednoho dne vrátí a zahrne ho dárky, ačkoliv matka říkala, že se to nikdy nestane.

Přesto byl Malakai potomkem obou bratrů. Neměla by mu připadnout část bohatství?

Možná jednou.

A teď konečně viděl potomky třetího bratra. Jak úžasně se podobali lidem. Podle vyprávění to byli jeho bratranci a sestřenice.

Přemýšlel, jestli by běloch nebo černoch mohli mít syna s gorilí matkou.

* * *

Malakai se při vzpomínce na tuhle dětskou myšlenku skoro zakřenil. Zpětně si uvědomoval, že příběh o třech bratrech byl jen dalším zavrženíhodným pozůstatkem evropského kolonialismu. Jeho mladická naivita byla tatam.

Otočil se zpátky k tábořišti, aby si sbalil věci, a všiml si, že Clancy je vzhůru a v kalném šedém světle rána si něco zapisuje do notýsku. Stejně jako jemu i jí nejspíš sebrali telefon, počítač a všechny takové věci.

„Dobré ráno,“ pozdravila.

„Dobré je,“ řekl a překvapil sám sebe.

„Spíte rád venku?“

„Kdysi jsem se zapřisáhl, že už to nikdy neudělám. Když jsem přiletěl do Ameriky, zvedl jsem zaťatou pěst a slíbil si, že od nynějška už budu spát jen v měkkých postelích a v čistém povlečení.“

„Tak trochu jako Scarlet O'Harová,“ poznamenala Clancy.

„Ta bohatá žena, co byla tak smutná, že ztrácí své černošské otroky?“

„Tak to bylo nemístné,“ začervenala se trochu. „Jen jsem si vzpomněla, jak zvedla ruku a přísahala, že už nebude nikdy hladovět.“

Malakai pokrčil rameny. „I já to odpřisáhl. A přesto jsem se teď vyspal na zemi a mám hlad.“

„A souhlasíte, že máme hezké ráno,“ dodala.

„No tak, nesnažte se mě dopalovat.“

Zatímco pokračovala v psaní, posbíral si věci a vyrazil. Clancy vzhlédla a zavolala na něj.

„Kam jdete?“

„Kam si myslíte? Sleduju opičí stopu.“

„Nepočkáte na Corbina?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Fajn.“ Odložila notes a vstala. „Jdu s vámi.“

Vyšpulil ret a počkal, než se připraví. Sešli ze srázu a opět našli stopu.

„Slyšela jste v noci něco?“ zeptal se. Mluvil tichým, přidušeným hlasem.

„Měla jsem dojem, že ano,“ přiznala. „Možná orangutana. Ale možná to nic nebylo.“

„Ne, já to slyšel taky.“

Chvíli šli mlčky.

„Já sám toho o orangutanech moc nevím,“ připustil. „Zkušenosti mám hlavně s africkými opicemi.“

Clancy se mračila, až se zdálo, že jí takový výraz zůstane natrvalo. Šťastná, neustále brebentící dívka ze včerejška byla podle všeho pryč – patrně navždy.

Nezbývá než doufat, pomyslel si Malakai.

„Znám jeden starý vtip o ošetřovatelích v zoo,“ řekla.

„Neříkejte.“

„Jednoho večera při zamykání ošetřovateli náhodou vypadnou klíče před gorilí klecí. Ráno klíče pořád leží na zemi, a tak si je vezme. Příště mu klíče vypadnou před šimpanzi. Všichni začnou vřeštět. Ošetřovatel se podívá na zem, všimne si, že ztratil klíče, a vezme si je. Dalšího večera mu klíče vypadnou před klecí s orangutanem. Ráno jsou klíče pryč, orangutan je pryč a s ním i všechna zvířata v zoo.“

„To až zas takový vtip není, co?“ Usmál se. „Jsou moc chytří.“

„Spíš jsou jaksi uvážliví. Nikam nepospíchají. Nezačnou vyšilovat jako šimpanzi. Jsou opravdu dobří při řešení problémů.“

„Chcete naznačit, že právě orangutan zorganizoval ten... nevím, jak to nazvat... útěk z vězení?“

„Orangutani jsou dost samotářští. Nežijí ve společenských skupinách jako šimpanzi nebo gorily. Ale jistě, možná. Chci říct, že mi to vůbec nedává smysl. Jasně, některé opice by dokázaly utéct ze zoo, útulku nebo kdovíodkud. Ale všechno, co udělaly potom – a to, jak se chovají teď –, to je něco zcela nenormálního. Skoro mám pocit, že je nějakým způsobem musí vést lidé.“

„Lidé v opičích převlecích?“

Tomu se musela usmát.

„Tím si nejsem jistá. Ale opice se umí naučit dělat věci mimo rámec svého obvyklého chování. Třeba bych ráda věděla, co je učili lidé v tom útulku.“

„Je to jen domněnka.“

„Vy mě neberete vážně.“

„Ale ne. Uvažoval jsem stejně. A taky přemýšlím, co s tímhle vším mají společného naši smluvní přátelé.“

„Jde z nich trochu strach, co?“ nadhodila Clancy.

Přikývl.

„A z vás ještě větší,“ dodala.

„A přesto jste tady.“

„Jo. Jsem tady.“

* * *

Stopu sledovali asi patnáct minut, když se Malakaiovi rozchrčela vysílačka a začala se dožadovat jeho pozornosti. Tou dobou byli na jihozápadním svahu hory Tamalpais. Stopa vedla po zemi a na některých místech se šimpanzi úplně vzdálili od stromů, aby přešli travnaté louky.

Malakai vysílačku vytáhl a přijal volání.

„Youmans.“

„Co si sakra myslíte, že tam děláte?“ obořil se na něj Corbin z maličkého reproduktoru přiškrceným a kovově znějícím hlasem.

„Pátráme po opicích,“ odpověděl Malakai.

„Tak se vraťte sem dolů,“ poručil mu žoldák. „Máme tři další mrtvá těla.“

„Zastřelili je vaši muži?“

„Ne. Mají stará zranění. Nejspíš je někdo zasáhl v boji na mostě a umřely až teď.“

„Jsou poblíž těch ostatních?“

„Ne, je to opačným směrem. Skoro u pláže.“

Malakai o tom chvilku uvažoval.

„Budu sledovat tuhle stopu,“ rozhodl. „Pak se vrátím dolů.“

Vypnul přijímač a strčil si ho zpátky do kapsy.

„Tři opice, co umřely na stará zranění, všechny na jednom místě,“ dumal nahlas.

„O šimpanzích se vědí, že s sebou vláčejí mrtvá těla,“ podotkla Clancy. „Jestli měli mrtvých několik, možná je dotáhli na jednu hromadu.“

„Nebo je třeba vlekli několik kilometrů, aby nás přiměli pátrat na špatném místě.“

„To není –“

„Pro opice typické,“ dodal. „Ano, já vím.“ Zpomalil a zastavil se. Přešli louku a právě se vrátili ke stromům – a tam stopy končily. Poslední byly naprosto čerstvé.

„Dokud byla tma, šly po zemi,“ určil. „Potom vylezly na stromy.“

„Šimpanzi zůstávají v noci na stromech,“ Clancy se na Malakaie podívala dost zvláštně. „Z přesunu po zemi by za tmy měli strach.“

„Ano, to už jste poznamenala. Ale jestliže tak musely jít, byl by to nejlepší způsob. Nemůžete přeskakovat z větve na větev, když je nevidíte. A ještěže tak – zanechaly nám tu hezkou stopu. Zaručuju vám, že jestli půjdeme dál tímhle směrem, neuvidíme jedinou opici.“

„Myslíte si, že nás schválně vodí za nos?“

„Myslím.“

„Je to čím dál divnější,“ pronesla Clancy.

* * *

Caesar se krátce zamyslel, jestli byla chyba posílat Kobu k Mauricově skupině. Jednooký šimpanz se osvědčil v boji a bylo by dobré, aby byl k dispozici pro ochranu raněných. Jenže Caesar doufal, že se střetu vyhnou, a Koba byl poněkud impulzivní. Koneckonců napadl Willa.

Caesar uvažoval i o Willovi. Chyběl mu, někdy tolik, až ho to uvnitř bolelo. Ale jeho místo bylo tady, u opic, které osvobodil.

U opic, které změnil.

Kousek vpředu několikrát slabě zahoukal Furaha. Furaha se narodil v přírodě a byl odchycen až jako dospělý. Znal několik posunků a vdechoval Willovu mlhu. Byl rychlý, což nyní prokázal, když vyrazil mezi stromy s Rafaelem, který také pocházel z volné přírody. Caesar se s velkým zájmem díval, jak se rozdělují, potom sbíhají, pak v tahanici dopadají na zem.

Vzápětí se Furaha objevil s něčím v podpaží. Když se vrátil, hrdě to podal Caesarovi.

Jídlo, vyjádřil pohybem rukou.

Caesar převzal ochablé tělo. Připomínalo kočku a mělo tmavé skvrny kolem očí.

Kdysi jsem lovil menší opice, řekl Furaha. Tady malé opice nejsou.

Dobře, přitakal Caesar. Jak to sníme?

Furaha radostně vyjekl a začal tělo trhat na kusy.

Caesar měl takový hlad, že než podal tělo ostatním, spořádal víc, než měl v úmyslu. Maso chutnalo zvláštně a připomnělo mu den, kdy se zakousl do lidského prstu. Mělo chuť krve.

Ulovíme další, řekl Furahovi. Ukaž nám jak.

* * *

K větší skupině se vrátili, když se slunce začalo sklánět k obzoru. Nesli pestrou škálu ulovené zvěře. Jeho oddíl se při lovu nasytil, takže o tato mrtvá těla se rozdělili. Ostatní opice mu přišly posunky vyjádřit úctu, dřeply si a chytily se za ruce – ačkoliv měly obrovský hlad a očividně se musely přemáhat. Žádná se však neodvažovala přiblížit k masu, které Caesar položil před sebe. Pokynul Mauricovi.

Pojď, vybídl ho. Je tvoje.

Maurice na něj chvíli hleděl. Vypadal velice zesláble.

To není jídlo pro mě, odpověděl posunky.

Dávám ti ho. Potřebuješ ho.

To není jídlo pro mě, zopakoval Maurice. Orangutani maso nejedí. Jíme ovoce.

Šimpanzi jedí ovoce, řekl Caesar. Šimpanzi jedí maso.

Orangutani jedí ovoce, řekl Maurice.

Caesar nad tím chvíli uvažoval, potom pokynul své tlupě.

Jdeme opět na lov, řekl. Budeme shánět jinou potravu.

* * *

Při návratu po stejné cestě, kterou se ubírali do svahu, si Malakai celou situaci rozebíral. Instinkty ho nabádaly, aby prostě odešel. Mohl si vybrat kterýkoliv směr a za několik hodin by došel do civilizace – dřív, pokud by si vybral správnou světovou stranu. Ale i přes jisté pochybnosti mu to celé začínalo vrtat hlavou.

Kdo ve skutečnosti přivedl Anvil? Podle všeho město San Francisco. Ale proč město používalo nějakou třetí smluvní stranu, když si mohlo se situací poradit nasazením vlastního policejního sboru, Národní gardy a dalších cvičených profesionálů?

Od začátku si byl jistý, že někdo něco skrývá – že jde o víc než o skupinu opic volně se pohybujících v lesích severně od města. Měla Clancy pravdu? Využívala nějaká teroristická organizace cvičené opice k nějakému neznámému účelu? Nebo třeba americká vláda? Ať tomu bylo jakkoliv, primáti byli očividně důkaz, který bylo třeba zničit.

Kupodivu začal přemýšlet proč vlastně.

Plnění úkolu, souvisejícího s vypátráním opic, sledováním stop, které po sobě zanechávaly, zjevně představovalo nesprávný postup.

Existovaly jiné způsoby. Například zjistit, co potřebují, a vyhledat zdroj těchto věcí.

V prvé řadě to byla voda – všechna zvířata potřebují vodu. Ale voda ve skutečnosti žádný problém nebyla – o tom svědčil fakt, že se sám probudil celý mokrý. Všude byly široké i úzké bystřiny, takže vypátráním nějakého zřídla ničeho nedosáhne. Ale jídlo – sehnat jídlo nebude příliš snadné. Šimpanzi si s hledáním potravy nejspíš uměli poradit nejsnáze. Kůra stromů, houby, jedlé mohly být některé listy. Opice se živí i hmyzem, a když mají šimpanzi dostatečně velký hlad, umějí lovit i menší opice a další savce.

Gorily dávají přednost ovoci, ale nepohrdnou ani kůrou, listím nebo bambusem, pokud to netrvá příliš dlouho.

„Co jedí orangutani?“ zeptal se Malakai.

Clancy se na něj podívala.

„Nevím, jestli chci mít s tímhle ještě něco společného,“ odpověděla. „Tihle lidé jednají příliš drsně. Možná mají za úkol opice pochytat, ale zdá se, že by jim nevadilo, kdyby jich přitom pár pozabíjeli.“

„Ono je těžké pochytat opice, aniž byste jich pár zabila.“

„To říkáte, jako by z vás mluvila zkušenost.“

Na to nezareagoval.

„Poslyšte,“ řekl naopak, „můžu zavolat Corbinovi. Věřím, že může zjistit, čím se živí orangutani – nejspíš by mu to zabralo půl minuty na internetu. Ale když mu zavolám, bude se divit, proč na tak elementární otázku neumí odpovědět naše dvorní primatoložka.“ Odmlčel se, aby jeho slova padla na úrodnou půdu. „Řekl bych, že jediná osoba, která v tomhle hraje nějakou roli a které leží na srdci dobro opic, jste vy. A teď máte v plánu hodit flintu do žita? Tomu nevěřím!“

Clancy udělala několik kroků, pak opět zpomalila.

„Máte úskočná ústa,“ prohodila. Potom si povzdechla. „Jedí hlavně ovoce. Tropické ovoce, jako je třeba durian.“

„Durian už jsem měl. Smrdí.“

„Orangutanům ale ne.“

„Co ještě?“

„Moc už toho není. Med, pokud se k němu dostanou. Několik druhů kůry a listí. Ale ze všeho nejvíc potřebují ovoce.“

„A kde si ho obstarávají?“

„Možná ho teď nemají. Možná hladoví. Nebo jestli mám pravdu a za tímhle vším stojí nějaký člověk nebo skupina lidí, nejspíš jim potravu dovážejí. Myslím, že Anvil nemá dost personálu, aby dokázal uzavřít hranice celé téhle oblasti, co vy na to?“

„Taky myslím.“

Na příjezdové cestě, kterou přešli toho rána, se před nimi objevilo humvee. Malakai měl podezření, že jejich vysílačky sloužily i jako sledovací zařízení – teď si tím byl jistý.

Corbin se díval, jak přicházejí. Jeho výraz byl, mírně řečeno, nepřívětivý. Když došli k vozidlu, Malakai žoldáka umlčel, než stačil něco říct.

„Ta stopa nikam nevede,“ hlásil. „A jsem přesvědčený, že ta, kde jste našli ty čerstvé mrtvoly, není o nic lepší.“

„To je absurdní,“ zamručel Corbin. „Jsou to jenom pitomé opice.“

„Opice nejsou pitomé,“ vmísila se Clancy. „A ještě míň to platí pro tyhle primáty.“

„Chcete tvrdit, že je nenajdeme?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Malakai. „To jsem neřekl. Potřebuju jen jiný vyhledávací nástroj.“

„A co by to mělo být?“

„Myslím, že počítač,“ odpověděl Malakai. „Ale napřed se vykoupeme a dáme si něco na zub.“

Kapitola sedmá

V několika supermarketech se dnes strhly potyčky. Tato scéna z Pacific Heights, nahraná na mobilní telefon, se zdá typická. Hádka začala u balené vody, která mizí z obchodů poté, co se vynořila nepodložená tvrzení, že virus je přítomný v městském vodovodním řádu. Dochází i jídlo v konzervách – kvůli nim vzniká napětí, protože spousta lidí se ve městě začala „zahrabávat“ – zůstávat doma a omezovat styk s vnějším světem v naději, že přečká, než se smrtící infekce prožene městem a podle všeho i celým světem.

K tomu všemu došlo po oznámení, že pouze v oblasti Sanfranciského zálivu zemřelo na následky viru až tisíc lidí a že desítky či dokonce stovky tisíc mohou být nakaženy. Přibližně stejný počet osob zemřel po celém světě, což vede k domněnce, že právě San Francisco je epicentrem onemocnění.

Starosta House povolal Národní gardu a začal s izolací a karanténou zasažených segmentů obyvatelstva. Přijíždějí pohotovostní oddíly, jež mají ulehčit místním zdravotnickým zařízením, která už kapacitně nestačí zvládat nápor pacientů.

* * *

„No, asi jste to přivolal,“ řekl Patel, když moderátor Sedmého kanálu přešel k líčení důsledků skutečnosti, že se zhruba polovina pracujících nedostavila do zaměstnání buď kvůli tomu, že jsou nemocní, nebo kvůli tomu, že se snaží neonemocnět.

„Pár rvaček o vodu v láhvích?“ odfrkl si Dreyfus. „To nic není. Zítra můžeme mít deset tisíc mrtvých a další den desetkrát tolik. Brzy budeme svědky nefalšovaných pouličních bouří. Budeme muset vyhlásit stanné právo.“

„Je to peklo,“ zašeptal Patel. „Á, my o čertu a...“

Na obrazovce se objevil starosta House, vyhýbající se otázkám novinářů před radnicí. Přes ústa a nos měl nasazený jakýsi filtr.

„Hajzl jeden,“ ulevil si Dreyfus.

„Nemůžu říct, že bych mu to měl za zlé,“ podotkl Patel. „V obchodech už taky došly.“

„Jo. Ale to mi teď vnuklo nápad.“

„Nevím, jestli se mi podle tónu vašeho hlasu bude líbit.“

„Ať mi přistaví auto.“

„Kam pojedete?“

„Do nemocnice.“

* * *

Když se Dreyfus přiblížil k nemocnici svatého Františka, všiml si, že o ulici blíž před ní stojí policisté, u dopravních omezení. Když přijel k zátarasu, stáhl okénko. Službukonající policista ho poznal.

„Řešíme tu jistou situaci, pane,“ řekl. „Nesmím vás pustit dál.“

„Kdo tady tomu velí, mladý muži?“

„Kapitán Paterno, pane.“

„Mohl byste Charliemu brknout a zeptat se ho, jestli mě pustí dál?“

„Ano, pane.“ Policista se vzdálil od auta. Po chvíli se vrátil.

„Můžete jít, pane,“ ukázal rukou k nemocnici. „Kapitána najdete o dva bloky dál.“ Odmlčel se. „Auto budete muset nechat tady.“

„To nevadí.“ Dreyfus zajel k chodníku.

Ukázalo se, že onou „situací“ je dav lidí, shromážděný kolem vchodu na pohotovost. Přímo před vchodem policisté vyklidili prostor a lidé v prvních řadách se je teď snažili uprosit. Ozýval se i křik.

Našel kapitána Paterna, jak se opírá o své auto. Policista vypadal, jako by přibral kilo nebo dvě, ale stále byl relativně štíhlý. Byl skoro o deset let mladší než Dreyfus, ale než se Dreyfus stal vyšetřovatelem, krátce spolu pracovali.

„Ahoj, Charlie,“ pozdravil kolegu.

„Pane řediteli,“ odpověděl Paterno a napřáhl ruku, pak se ale zarazil. „Promiň. Síla zvyku.“ Po krátké odmlce dodal: „Škoda, že nejsi pořád tím ředitelem.“

„To je od tebe milé,“ usmál se Dreyfus, když tiskl Paternovi ruku. Kývl ke shromážděným lidem. „Jak dlouho je tu máte?“

„Necelou hodinu. Objevili se tu znenadání. Jako by všichni dostali stejný nápad.“

„To jsou všichni nemocní?“

„Někteří se jen dožadují antibiotik. Víš, že dnes ráno došlo k přepadení asi dvaceti lékáren? Obvyklá analgetika lidi nezajímají, jdou rovnou po antibiotikách.“

„Jo, jasně. Teď mají pravděpodobně větší cenu než kokain.“ Koutkem oka si všiml, že ho zaregistrovalo několik novinářů a už se k němu blíží štáb s kamerou.

„Udrž to tu, Charlie,“ řekl. „Tohle se může fakt rychle zvrtnout. Už sice nejsem ředitel, ale jestli ti můžu poradit, budeš tady potřebovat víc lidí.“

„Už jsem o ně požádal. Ale spousta chlapů se hodila marod a my ostatní nevíme, kam dřív skočit.“

„Odvádíte zatraceně dobrou práci,“ řekl tak, aby jeho slova zaznamenal i štáb Pátého kanálu.

„Ahoj, Francis,“ prohodil k novinářce, drobné ženě s jakoby ptačí tváří, která však v tmavomodrém kostýmu vypadala hodně kompetentně.

„Pane Dreyfusi,“ oslovila ho. „Napadlo mě, jestli bychom si s vámi nemohli promluvit.“

„Mluvíte se mnou, a já poslouchám.“

„Už nejste policejní ředitel. Co vás sem dnes přivádí?“

Naklonila k němu mikrofon.

„Nejsem sice ředitel, ale stále mi na našem městě záleží. Chtěl jsem vidět, co se děje. To ze své kanceláře nezjistím, ani navzdory vašemu skvělému zpravodajství.“

„Nebojíte se, že chytíte virus? Nemáte ani respirátor.“

„A vy, slečno Changová? Vy se nebojíte?“

„No, tohle je moje práce.“

„Rád bych si myslel, že i moje. Přihlásil jsem se do politické soutěže. To nejmenší, co můžu udělat, je informovat se, jakým čelíme obtížím.“

„Vy si –“

Odmlčela se, když se odněkud ozvala střelba – napřed jeden výstřel, potom celá salva. Dreyfus se reflexivně přikrčil a pohledem se probíral davem. Neviděl, kdo střílí, protože dav se najednou pohnul a pohltil policisty u vchodu.

„A sakra,“ sykla reportérka. Svého kameramana se potom zeptala: „To jsi nezachytil, co?“

Paterno vytáhl pistoli.

„Radši byste se měl odsud klidit, pane,“ varoval.

Dreyfus chápal proč. Většina lidí se tlačila do dveří nemocnice, ale významná část se otočila k Paternovi a dalším policistům stojícím po obvodu. Podle téhle reakce se dalo usoudit, že střelbu zahájila policie, nebo si to dav alespoň myslí.

„Vrazi!“ zakřičel někdo.

Dreyfus o svém dalším kroku vůbec nepřemýšlel. Vykročil před policisty.

„Přestaňte,“ zařval. „Okamžitě s tím přestaňte!“

Ale nezdálo se, že by lidé měli chuť poslechnout. Zjevně neměli žádného vůdce, a tak si Dreyfus mezi nimi vybral toho největšího muže, na něhož padl zrakem – vztekle vyhlížejícího chlapa se spoustou tetování a hranatou tváří –, a upřeně se na něj zadíval.

„Nedělejte to,“ řekl mu.

Chlap se po tak přímém oslovení zarazil, zůstal stát a jeho příkladu následovala spousta dalších lidí. Byla to různorodá partička – někteří byli v oblecích, jiní v džínách nebo šortkách a batikovaných tričkách. Většina přítomných byla spíš mladšího věku, ale nikdo od pohledu nepatřil k lidem, kteří obvykle útočí na policii.

Jenže v očích se jim zračil určitý výraz, který během let u policejního sboru Dreyfus velice dobře poznal.

„Začali střílet,“ řekl ten urostlý chlap. „Začali s tím poldové.“

„Nevím, co se tady stalo,“ odpověděl Dreyfus. „Neviděl jsem to. Ale takhle se to neřeší. Můžu vám zaručit, že tihle lidé za mnou se jen a pouze snaží zajistit vaši bezpečnost.“

„Tohle se nijak nevyřeší,“ zaječela jedna mladá žena. „Všichni umřeme. Uvnitř mají léky, ale nechtějí nás k nim pustit.“

„O žádném léku jsem nic neslyšel,“ Dreyfus se snažil, aby jeho hlas zněl zdrženlivě a rozumně. „Kde jste to slyšeli?“

„Ví se to, sakra,“ dodal někdo jiný. „Je to na twitteru!“

Na doklad jeho tvrzení vystřelilo lidem nad hlavy asi dvacet mobilů.

„Já chci jen antibiotika,“ prohlásil potetovaný chlapík. „O žádným léku nic nevím.“

„Všichni se zklidníme,“ řekl Dreyfus. „Jste dobří lidé. Vidím to na vás. Nechcete nikomu ublížit.“

Šílenství v některých očích začalo pohasínat. Hned několik lidí se obrátilo ke skupině snažící se probít do vchodu na pohotovost. Střelba už se neopakovala, ale stále bylo slyšet silný křik.

„Podívejte,“ ukázal na ně Dreyfus. „Šlapou jeden přes druhého. Čeho tím dosáhnou? Takhle se chováme v San Francisku?“

Několik lidí se začalo tvářit mírně zahanbeně, jako by se probouzelo z opilosti a vzpomínalo na hlouposti, které natropili předešlé noci.

„Já mám jenom strach,“ řekla jedna mladá žena s copánky. „Mám zatracenej strach.“

„To já taky,“ ujistil ji Dreyfus. „Máme ho všichni. I tihle muži za mnou. Ale nepouštíme se jeden do druhého. Hledáme řešení. Vím, že je na cestě pomoc. Lékařská pomoc. Postarám se o to. Postarám se o to. Bude to v pořádku.“

A viděl, že tam, kde bylo dosud šílenství, se začíná rozněcovat víra. Kdyby se ho zeptali, jak se o to postará, neuměl by jim odpovědět. A v dané chvíli nezastával žádnou úřední pozici a svůj slib by neuměl splnit.

Ale oni se ho na nic ptát nehodlali, protože mu chtěli věřit. Viděli ho mnohokrát v televizi jako policejního ředitele, a většina z nich nejspíš věděla, že kandiduje na starostu, takže v jejich myslích byl někým, na jehož slovo mohlo být spolehnutí.

Kromě toho svému ujišťování věřil i on sám. Ať mělo dojít k jakékoliv pohromě, on něco udělá.

* * *

„Dalo by se to provést i jednodušším způsobem,“ prohodila Clancy přes rameno.

Jedna z najatých posil, mladá žena jménem Sela, je sledovala se znuděným výrazem v očích. Corbin přecházel sem a tam.

„Jak to?“ zeptal se Malakai s pohledem upřeným na seznam podniků na obrazovce.

Clancy se naklonila a chopila se myši.

„Tady je mapa, vidíte? Označím na ní místo, kde jsme, potom kliknu na ,hledej v okolí‘. Co přesně hledáme?“

„Supermarkety. Prodejny se smíšeným zbožím. Vlastně i tržnice.“

„Dobře,“ a navzdory krkolomnému úhlu začala rychle ťukat do klávesnice. Zadala výraz „supermarket“ a objevilo se několik ikonek.

„Nejbližší jsou v Mill Valley,“ prohlásila. „Není to daleko od okraje lesa, ale opice by musely projít obývanou oblastí. A taky hranicí, kterou tam vytvořili tihle chlapíci.“

„Myslíte, že šly nakupovat?“ zeptal se Corbin.

„Potřebují ovoce,“ opáčila. „Jen se snažíme zjistit, kde by ho mohly dostat.“

„Menší skupinka by hranici mohla překonat snadno,“ dodal Malakai. „A městské prostředí jim není cizí.“

„Dobře,“ kývl Corbin. „Ale opice nemají internet. Jak tahle místa najdou?“

Malakai se na něj podíval a napadlo ho, jak dlouho by Corbin dokázal přežít bez všech těch počítačů, satelitů, mobilů a dalších věcí. Tušil, že moc dlouho ne.

„Tak, že je budou hledat,“ pronesl nakonec.

Corbin se tvářil vztekle.

„Jistě,“ zavrčel. „Tak, že je budou hledat. Proč mě to nenapadlo? Tak co teď uděláme?“

„Zavoláme do několika nejbližších krámů a zeptáme se, jestli se k nim někdo nevloupal.“

Corbin o tom chvíli přemýšlel.

„Dobře,“ přikývl. „Jen... dávejte si pozor na to, co říkáte, ano? Komunikace je utajená.“ Zmáčkl tlačítko. „A zůstává v komunikátoru.“

Malakai vyťukal první číslo ze seznamu.

Po několika zazvoněních se ozval ženský hlas, dosti nervózní.

„Baxterův obchod. Jak vám můžu pomoci?“

„Dobrý den,“ pozdravil Malakai. „Chtěl bych se zeptat, jestli ve vašem obchodě nedošlo k vloupání.“

„Vy jste nějaká bezpečnostní agentura?“ zeptala se žena po krátké pauze. Znělo to podrážděně. „Jste v Indii nebo na nějakém takovém místě? Přes telefon žádné nabídky nepřijímáme.“

„V Indii nejsem. A nevolám s žádnou nabídkou. Volám jménem sanfranciské radnice. Děláme průzkum –“

„Na průzkum se vykašlete a pošlete do ulic víc poldů,“ přerušila ho žena. „Jasně že se k nám někdo vloupal. Kvůli balené vodě, lékům, pivu, konzervám – úplně to tady vybílil.“

„Co ovoce?“

„Ovoce? Ne, to tady zůstalo. O ovoce neměli zájem. Víte vůbec, co se děje?“ Další odmlka. „Jste si jistý, že nejste v Indii?“

„Děkuju za váš čas,“ řekl Malakai a zavěsil.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Clancy. „Co myslela tím, jestli víme, ,co se děje‘?“

„To neřešte,“ odpověděl Corbin. „Nevěnujte jí pozornost – je to jenom prodavačka. Jdeme na další hovor.“

Malakai zvedl sluchátko, pak ho chvíli jen zamyšleně držel.

„Možná by měl zavolat někdo z vás,“ navrhl. „Myslím, že se jim nelíbí můj přízvuk.“

„Já tam zavolám,“ přihlásila se Clancy.

Její první dva pokusy se setkaly s podobnými, byť poněkud zdvořilejšími reakcemi. Ano, obchody byly vyloupeny, ale ne, ovoce se nikdo ani nedotkl.

Další telefonát do obchodu Hong Tan však přinesl jiná zjištění.

„Jo, samé ovoce a kromě něj skoro nic jiného,“ vykládal muž na druhém konci linky. „Přišli v noci. Sebrali všechno čerstvé ovoce, ale šli i po konzervách a mraženém ovoci. Zmizel všechen durian. Nejsme moc velcí, ale sebrali nám všechno.“ Pak mu v hlase zazněla podezíravost. „Jak jste to věděli?“ chtěl vědět. „To není nějaký vtip, že? Nestřílíte si ze mě, že?“

„Žádný vtip to není, pane,“ ujistila ho Clancy. „Snědli to ti zloději hned na místě? Ležely všude slupky nebo skořápky?“

„Ne, ovoce zmizelo. Díval jsem se... do prdele, ony to byly ty opice, co? Ty, co přešly ten most –“

„Zavěste,“ štěkl Corbin. „Okamžitě.“

Clancy po něm šlehla vzteklým pohledem, ale telefon vypnula a položila ho na stůl.

„Mají co jíst,“ potvrdil Malakai. „Alespoň prozatím.“

„Co tedy uděláme, budeme hlídkovat u asijských obchodů?“

Malakai bubnoval prsty do stolu, snažil se rozhodnout, co řekne, ale Clancy ho předběhla.

„Používají takzvanou strategii ,fission-fusion‘, neboli ,štěpení-slučování‘,“ řekla.

„Co to je?“ zeptal se Corbin.

Clancy se mu zadívala zpříma do očí.

„Chci, abyste tady a teď odpřísáhl, že naším úkolem je ty opice najít, abychom je mohli humánně pochytat.“

„Moje milá,“ odpověděl Corbin, „to vám slibuju na hrob mojí milované babičky. Takový je náš úkol. Onehdy v noci jsme to pěkně zvorali – a právě proto jsme si pozvali vás dva.“

„Dobře,“ ustoupila. „Štěpení a slučování. Šimpanzi se tak chovají ve volné přírodě. V dobrých časech, když mají hodně potravy, se shlukují do větších společenských skupin. Když je potravy málo, dělí se na menší skupiny a rozptylují se. Myslím, že se adaptují na tohle nové prostředí. Místo aby se úplně rozpadli, vysílají malé skupinky, aby pátraly po jídle pro větší skupinu.“

„Jak víte, že si každá opice nezačala hrát na vlastním písečku?“

„Protože když teď našly jídlo, nesnědly ho. Nic si nevzaly. Všechno to odnesly.“

„Dobře,“ povzdechl a prohrábl si vlasy. „A co to znamená?“

Clancy se opřela na židli.

„Jestli budete hlídkovat u obchodů s potravinami,“ uvažovala, „možná se vám podaří odchytit menší skupinu, ale to je tak všechno. A vzhledem k tomu, jak hladce vám zatím unikají, nepočítala bych ani s tím.“

„Pak by je bylo potřeba sledovat k té velké skupině,“ pochopil Corbin.

„Ano,“ souhlasila. „Tedy jak se to vezme. Stále bude příliš obtížné zjistit, u kterých obchodů se musí hlídkovat.“

„Myslíte, že bychom to ovoce měli přinést my jim,“ nadhodil Malakai.

Clancy si ukazováčkem poklepala na nos.

„Přesně tak. Poslat někoho do města nakoupit ovoce – jedno jaké, ale hlavně aby sehnal i durian, pokud to půjde, a co možná nejsmrdutější. Nejspíš na něj narazíte na thajských, vietnamských nebo malajsijských tržištích, alespoň co se množství týče. Ten potom nastražíme tak, aby vedl k hlavní zásobě.“

„Nepoznají, že je to past?“

„Možná ano. Ale opice to ovoce potřebují. Znemožněte jim cestu ke zdroji – navyšte svou přítomnost za lesem v okolí Mill Valley, aby se nemohly vydávat pro potravu tam.“

Corbin přikyvoval a zdráhavě se usmíval.

„Asi si začínáte vydělávat na živobytí.“

„Vy jen nezapomeňte na svůj slib,“ připomněla mu.

„Píšu si to za ucho,“ odpověděl. Zatleskal a promnul si ruce. „Jestli jste hotoví, zamykáme a jdeme spát.“

„Ještě bych tu ráda chvíli zůstala a něco si zjistila,“ řekla. „Možná ten plán ještě trochu vylepším.“

„Jsme v citlivé oblasti,“ namítl Corbin. „Bez dozoru tady sama být nesmíte. A já už mám dneska dozorování tak akorát.“

Pokrčila rameny.

„To je jedno. V tom případě myslím, že se mi chce už taky spát.“

* * *

Malakai o tom pochyboval, takže když uslyšel slabé zavrzání dveří Clancyina pokoje, ucítil, že se mu rty zkřivily slabým úsměvem. Ještě chvíli počkal a potom také vstal. Díval se, jak přechází potemnělým prostranstvím na velitelství a vklouzává do prefabrikované budovy.

Chvilku váhal, rozhlížel se. Nikoho neviděl. Nespustily se žádné alarmy, přesto se rozhodl, že ji následovat nebude. Kdyby to udělal, nejspíš by se rozvřeštěla nebo něco takového. A tak radši čekal.

Trvalo to déle, než předpokládal. Čekání mu připomnělo hlídkování v jednom ugandském táboře, už před hodně dlouhou dobou. Té noci však ticho pročísl rachot minometných granátů a potom i střelba z pušek. Tady se nic podobného nestane. Když se nad tím však zamyslel, před očima mu vyvstala živá představa šimpanzů ozbrojených útočnými puškami a goril s raketomety, jak zaplavují areál, připraveni vyhladit lidi, kteří se je rozhodli uštvat. Nad něčím tak absurdním pak jen zavrtěl hlavou.

A přesto...

Strnul, když kolem něj prošla hlídka, která si vůbec nevšimla, že stojí ve stínech. Podíval se na hodinky.

O třicet minut později dotyčný prošel kolem ještě jednou.

Když nakonec uviděl, že Clancy vychází z budovy, podle jeho hodinek s luminiscenčním ciferníkem uplynulo dalších devětadvacet minut. Zatímco přecházela volné prostranství, všiml si, že zpoza rohu každým okamžikem vyjde hlídač. Jakmile tak učiní, stoprocentně Clancy zahlédne.

„Haló!“ zakřičel, vystoupil ze stínů a vykročil k muži na hlídce. Ten strnul a pozvedl zbraň. Malakai zvedl ruce a udělal několik kroků do strany.

„Haló,“ řekl už tišším hlasem. „To není zapotřebí.“

„Co děláte venku?“

Malakai kráčel od míst, kde byla Clancy. Hlídač se otáčel a sledoval ho se zbraní v ruce. Malakai koutkem oka zahlédl, jak Clancy ztuhla a po špičkách prošla za ním do jejich ubikace.

„Jen hledám, kde bych tady sehnal cigáro,“ odpověděl. „Napadlo mě, jestli byste třeba neměl.“

„Já nekouřím,“ odpověděl hlídač a sklonil zbraň. „Neměl byste ani vy. Škodí to a pasivní kouření taky zabíjí.“

„No víte, už jsem přemýšlel, že bych s tím přestal,“ řekl Malakai. „Možná jste mě k tomu zase inspiroval.“ Otočil se a vrátil se dovnitř, přičemž se snažil nevěnovat pozornost nepříjemnému pocitu, který se dostavoval pokaždé, když měl za sebou někoho se zbraní v ruce.

Když vešel do ubikace, Clancy seděla na židli vedle stolku ve společné místnosti.

„Děkuju,“ zašeptala, když se k ní vydal.

„Můžeme si promluvit?“ zeptal se.

Přikývla. Přitáhl si ke stolku druhou židli.

„Jak jste to věděl?“

„Měla jste to vepsané v očích. Ten výraz znám. Měl jsem ho ostatně v očích i já. Jak jste se dostala dovnitř? To tam nezamykají?“

„Zamykají. Ale zatímco sledovali, jak se vám nedaří u počítače, nacpala jsem do otvoru v zarážkovém štítu žvýkačku.“ Pokrčila rameny a vzhlédla k němu. „Tyhle boudy nemají nijak sofistikované zámky.“

„A co jste tedy našla?“

Zaváhala. „Něco,“ přiznala nakonec. „Phillips – náš šéf, ten chlapík, co to tady řídí – pracuje pro jednu nadnárodní firmu, která, mimo jiné, vlastní i Anvil.“

„Fajn. To bych snad i uhádl.“

„Taky vlastní společnost s názvem Gen Sys. Na počítači mi soubory Gen Sys nejdou zrovna moc dobře zobrazit. Žádný z nich nepřečtu, protože jsou zašifrované.“

Čekal, domníval se, že přijde s nějakou pointou, ale nic se nestalo. Potom si všimla jeho nechápavého pohledu.

„Společnost Gen Sys byla druhé místo, které osvobodily opice,“ vysvětlila. „Byla to společnost, která používala opice k testování léčiv.“

„Aha,“ kousl se do rtu. „Rozumím.“

„Já tomu zas tak moc nerozumím. Ale už je to venku.“

„Jak to myslíte?“

„Nebylo to snadné, ale podařilo se mi poslat jednomu kamarádovi mail. Jsem si poměrně jistá, že ho nikdo nezaznamená, pokud po něm nebude pátrat v celém systému. Každopádně je to novinář. Požádala jsem ho, aby to v tichosti proklepl a ozval se mi.“

Malakai to chvíli vstřebával.

„Jak se vám ,ozve‘?“

„Myslím, že se tam budu muset zase vloupat,“ přiznala se.

Přikývl. Uvědomil si, jak příšerně tuhle osobu podcenil. Úžas a idealismus si spletl s hloupostí.

Bylo samozřejmě docela možné, že je právě oba zabila.

Trvalo mu velice dlouho, než usnul.

Kapitola osmá

Caesar už znal cestu do města.

První noc se pohyboval vysoko ve stromoví, hledal nejbližší světla, která označovala lidská obydlí. Viděl je na té straně, odkud vycházely měsíc a slunce. Když na oblohu vystoupal měsíc, s malou skupinkou opic putoval v jeho bledém přísvitu, pomalu a potichu, v závěsu za orangutany, kteří cestu prozkoumávali před ostatními.

Když dospěli na okraj města a k jeho pouličním lampám, byl pohyb snazší. Drželi se stromů a stínů, což nebylo nijak obtížné, protože obojího bylo všude dost. Caesar věděl, co hledá – doprovázel Willa, když jezdil na místa, kde si lidé obstarávali potravu, ačkoliv obvykle musel čekat v autě. Teď taková místa snadno poznával, protože měla veliká okna a obrázky potravy. Will jim říkal „obchody“.

Po krátkém pátrání jedno takové místo našli. Podařilo se jim dostat dovnitř jakousi šachtou ve střeše a objevili tašky, které naplnili ovocem, medem, ořechy – vším, co vypadalo, že je k snědku. Keling si vzpomněl, že ovoce se někdy nachází i v plechových nebo plastových nádobkách, a Caesar našel spoustu plodů, které někdo zchladil a vytvrdil, ale které, jak věděl, se pak dají ohřát.

Vyklouzli zpátky do lesa, úpěli pod vahou úlovku, ale rozhodně to stálo za pohled na Maurice a ostatní orangutany, jak konečně něco jedí, za vědomí, že neumřou hlady – alespoň prozatím.

Další noc už šachtu uzavírala dřevěná deska, takže museli rozbít okno. A další noc narazili na muže se zbraněmi, kteří obchod střežili, takže byli nuceni vyhledat jiný zdroj potravy. Našli však další prodejnu, a i když byla malá, bylo v ní velmi dobré ovoce včetně jednoho, které hodně páchlo a které přimělo Maurice předvést zvláštní, vznešený tanec štěstí předtím, než se do něj pustil.

Dnes v noci zkusili třetí obchod – obchod, který Raketa vypátral včerejšího večera. Když se k němu však přiblížili, zjistili, že už má rozbitá okna. Uvnitř byli lidé. Caesar si napřed myslel, že na něj čekají – že je to past –, ale potom si všiml, že z obchodu vynášejí věci a nakládají je do aut. Lidé okrádající lidi.

Proč? uvažoval.

Nezáleželo na tom – takové místo pro ně teď bylo tabu. Budou si muset najít další obchod.

Už se chystal vzdálit, když přijela auta s blikajícími světly, z nichž vystoupili policisté. Kolem Caesara se rozševelily stromy, když na muže v uniformách zareagovali jeho druzi, neboť si vzpomněli, že zabijáci na mostě byli oblečeni přesně jako oni.

„Ticho!“ sykl Caesar.

Lidé v obchodě se pokusili policistům utéct, ale několik se jich s nimi pustilo do potyčky. Policisté je bili obušky. Jeden vytáhl pistoli.

Caesar věděl, že je nejvyšší čas zmizet, dokud jsou lidé zaneprázdněni vzájemným bitím.

V kostech ucítil, že se něco změnilo. Něco bylo jinak. Nikdy neviděl, že by se lidé do sebe navzájem takhle pustili, a podivně ho přitom zamrazilo. Bylo možné, že v téhle oblasti sháněli potravu naposledy. Ale když jídlo nebudou moci shánět tady, tak kde? Přes most se vrátit nemohli. Bylo to příliš nebezpečné. Ležela nějaká města i směrem, kde zapadalo slunce? A pokud ano, vrhali se lidé proti sobě i tam?

Částečně doufal, že ano. Kdyby se lidé tloukli mezi sebou, mohli by zapomenout na něj a jeho druhy.

Když dospěli k poslední silnici před lesem, Caesar zahlédl nákladní auta a další muže, kteří je pronásledovali.

Oni to vědí, uvědomil si. Snaží se nás chytit na zpáteční cestě.

Trvalo jim celou noc, než lidi obešli, a vrátili se s prázdnýma rukama. Nebyla to dobrá noc.

Přiblížil se k němu Maurice a Caesar na něj mávl, aby za ním přišel.

Promiň, znakoval. Dnes ovoce není.

Nebylo to řešení nadlouho, opáčil orangutan.

Je nějaké řešení nadlouho? zeptal se Caesar.

Divoké opice našly určité věci, které se dají jíst.

To nestačí.

Najdou další, ujistil ho Maurice. Naklonil hlavu. Ovoce někde roste, dodal. Najdeme ho.

Viděl jsem lidi, jak se navzájem bijí kvůli jídlu. Co to může znamenat?

Že ani oni nemají dost jídla.

Jak je to možné? Ve městě bylo jídlo vždycky.

Maurice pokrčil rameny.

Když není dostatek jídla pro lidi, kde ho potom seženeme my? ptal se Caesar.

Nějaký způsob najdeš, prohlásil Maurice a pomalu se pod větví obrátil. Protože jsi Caesar.

* * *

Ten muž se jmenuje Tommy a bydlí na místě s mnoha pokoji. V jednom z těch pokojů jsou dvě klece a do jedné z nich vsadí Kobu. Klec je vyšší než ta, která se pohybovala, ale je tak úzká, že se Koba nemůže posadit ani spustit na všechny čtyři – musí stát, což mu po chvíli působí bolest. Drží se stěny klece, aby si ulevil od křeče, ale ani tohle dlouho nevydrží. Není s ním jeho matka a v kleci nejsou vůbec žádné hračky. Jeho jedinou hračkou je vycpané kotě, a to nepouští z rukou. Stále voní po jeho matce.

Vedle jeho klece stojí další. Něco v ní je.

„Milo,“ řekne Tommy. „Seznam se se svým chráněncem, Kobou.“

Milo se podívá na Kobu, potom ukáže na vycpané zvíře.

Kotě, vyjádří posunkem.

Kotě, zopakuje po něm Koba. Uleví se mu, že Milo není další velká černá housenka.

Milo ale moc nemluví. Když Koba dostane jídlo, Milo trochu chce. Když Koba požádá Milu, aby ho pošimral, neudělá to. Přesto je hezké mít někoho nablízku.

Dalšího dne ho Tommy začne učit.

Tommy ukáže Kobovi hůlku. Vypadá zvláštně a na jednom konci má jakousi smyčku. Dotkne se jí Koby a Koba zařve, když mu rukou prošlehne příšerná bolest, a roztřese se po celém těle.

„Tomuhle se říká bodec,“ vysvětluje mu Tommy. „Když tě o něco požádám a ty to neuděláš správně, ublížím ti tak, jak jsem to teď udělal.“

Posadí se před Kobu.

„Kobo. Chci, aby ses usmál.“

Předvede mu gesto, kdy si dá prst každé ruky pod rty a potom je potáhne v oblouku k uším. Zároveň odtáhne rty ze zubů a vytáhne nahoru koutky úst. Takový výraz nasazovala Kobova matka, když měla z něčeho strach, a nasazuje ho i Koba, když ho něco vyděsí.

Tohle po něm Tommy chce?

Tommy ho udeří hůlkou. Koba hrůzou ucukne.

„Tak,“ řekne Tommy. „Usmál ses. Hodný Koba. Udělej to ještě jednou. Usměj se.“

Opět udělá to gesto.

Roztřesený Koba zvedne ruce, položí si prsty pod čelist a potom je potáhne nahoru.

„To je to gesto. Teď to udělej ústy.“

Potom Kobovi zasadí další ránu. Koba si myslí, že se mu tělo bolestí schoulí do klubíčka a už tak zůstane. Bolí to tak, jako ještě nikdy nic.

„Tak,“ řekne Tommy. „Usmál ses, ty malej hajzlíku. A teď se podíváme, jestli to zvládneš, aniž bych ti musel dávat šoky. Usměj se.“ A opět udělá to gesto.

Potom natáhne ruku po hůlce.

Koba ucukne v očekávání bolesti.

„No vidíš,“ řekne Tommy. „Začínáš se chytat.“

Opět udělá to gesto a pozvedne hůlku. Koba ho nechápavě sleduje.

„Řek jsem, aby ses usmál,“ zařve Tommy a opět bodne Kobu hůlkou.

Tommy chvilku čeká, zatímco se Koba chvěje, heká a uklidňuje. Vytáhne jinou malou hůlku a další věc, která vytváří horko-květ-vzduch. Horko-květ-vzduch přiloží k bílé hůlce a potom z ní potáhne. Z úst mu vyjde kouř. Nevoní to.

Tommy odloží kouřovou hůlku. Předvede gesto „úsměvu“ a potom sáhne po své bodavé hůlce. Koba ví, že mu Tommy opět ublíží. Koba odtáhne rty ze zubů a zvedne koutky k uším. Není to těžké, je velice vyděšený.

Tommy hůlku opět odloží.

„Správně. Učíš se rychle.“

Předvede gesto „úsměvu“, ale po hůlce nesáhne.

Koba váhá, není si jistý, co má udělat.

Tommy ho zasáhne hůlkou.

Když Tommy teď předvede gesto „úsměv“, Kobovi se tvář stáhne do vyděšeného šklebu.

„Hodnej kluk,“ pochválí ho Tommy a dá mu sušenku.

Další lekce se týká „mluvení“. Koba se naučí hekavě zahoukat vždycky, když mu to Tommy posunkem poručí. Poté přejdou k tanci. U téhle lekce dostane Koba velkou spoustu ran.

Milovi všechny tyhle věci už jdou. Většinou chodí vzpřímeně, alespoň když je nablízku Tommy, a umí i spoustu jiných kousků.

Jednoho dne, místo aby učil Kobu, Tommy oba někam odveze autem. Je to místo, které trochu připomíná místnost v Tommyho domě – jen s tou výjimkou, že má tři stěny, nemá strop a nachází se uvnitř mnohem větší místnosti. Sousedí s ní další místnosti. Světla tam jsou velmi horká a jasná a Koba dostane pokyn, aby se nehýbal. Potom do místnosti přijde nějaká žena a něco řekne.

Jmenuje se Alice. Tommy řekne Kobovi, aby se usmál, a Koba se usměje.

Potom Tommy předvede další gesto, ale Koba si nepamatuje, co znamená, a Tommy mu dá ránu hůlkou. Potom předvede Kobovi tleskání, což je činnost, kterou měl Koba předvést.

Potom začnou nanovo. Žena řekne stejnou věc a Koba se potom „usměje“ a zatleská.

Udělají to několikrát. Koba ví, že to dělá správně, protože Tommy mu neubližuje. Zdá se, že žena dělá něco špatně, ale jí Tommy žádnou ránu nezasadí.

Koba si nikdy není jistý, co mají dělat, ale postupně se mu to zalíbí, kromě fáze, kdy mu Tommy ubližuje. Oblečou ho do kalhot a košile a někdy i do sukně. Vycvičí ho dělat různé věci, často tytéž věci, pořád dokola. Jednou má na sebe naskládat hromadu věcí, pokusit se vylézt do výšky a vzít si několik banánů z jakéhosi velkého hranatého předmětu. Když však k banánům natáhne ruku, hromada se zakymácí a on spadne. Bolí to, ale musí to dělat pořád dokola, dokud to neudělá správně.

Když to udělá správně, dostane něco sladkého k snědku. Když neudělá, Tommy mu ublíží hůlkou.

Milo dělá spoustu takových kousků, mnohem víc než Koba. A ránu hůlkou nedostane skoro nikdy.

Jednoho dne si Koba všimne jisté malé věci podobné zrcadlu. Vidí v ní maličké lidi. Lidé vypadají jako lidé normální velikosti, které také vidí, a je tam i někdo, kdo vypadá jako Milo. Dělají stejné věci, co dělají lidé normální velikosti. Přemýšlí, zda se ti malí lidé učí, co mají dělat, od těch velkých.

* * *

Jednoho večera je Tommy vypustí z klecí, ale nic je neučí. Naopak sleduje jeden čtverec, v němž jsou malí lidé, a něco pije. Kobovi jeho pití nevoní – je cítit jako to, co pil Roger předtím, než začal bít Kobu a jeho matku pomeranči v pytli.

Koba hledá na obrazovce Milu a Alici, ale jsou tam jiní lidé.

Milo do něj dloubne.

Pojď, znakuje.

Vede Kobu do místnosti, kde se učí nové věci. Přejde k velké černé obruči zavěšené na provaze a začne se na ní houpat. Koba k němu přiskočí a houpe se i on. Je příjemné protáhnout si svaly mimo klec. Poprvé od chvíle, kdy opustil místo, kde byla matka, se Koba cítí trochu šťastný. Jsou tam i jiné věci na hraní a šplhání. Je tam míč, který ho Milo učí kutálet, a zahrají si s ním hru.

Koba uvidí vodítko a podá ho Milovi. Pokyne Milovi, aby mu ho navlékl. Milo mu napřed nerozumí. Vodítko odloží. Ale potom to Koba zkusí ještě jednou. Milo k němu i s vodítkem opatrně přijde. Koba zahuláká a uskočí. Milo to zkusí ještě jednou, ale Koba opět uskočí a hýkavě se směje.

Potom se rozesměje i Milo a začne honička. Běhají po celé místnosti. Milo nakonec Kobu chytí a přetahují se na podlaze. Jen jednou, když Koba dovádivě sáhne po Milově uchu, se Milo rozzuří. Zamračí se a Kobu odstrčí. Ale pak ho Koba polechtá a opět si začínají hrát.

Po chvíli je hra unaví a Milo provádí Kobu po domě. Tommy je tam, kde byl, ale teď spí, v ruce stále s plechovkou pití, z níž si občas přihnul. Milo posunkem naznačí, aby byli zticha.

V jedné místnosti je velká bílá krabice, podobná té, z níž měl Koba vzít banány na místě, kde s Milem předvádějí své kousky. Tahle je však menší a je v ní jídlo. Jídlo je i v několika jiných krabicích – vždy jiné velikosti. Milo nachází sladké věci k snědku. Ještě si hrají a potom se k sobě schoulí, aby se vyspali. Je příjemné spát vleže a ne vestoje v kleci.

Koba zatahá Milu za ruku, aby ho probudil. Vidí, že okny se dovnitř rozlévá světlo. Něco zvoní a Tommy se pohne na dlouhé židli.

Milo zběsile táhne Kobu ke klecím.

Tommy, znakuje. Hůlka, hůlka – pojď do klece. Honem!

Koba si vzpomíná, že z klecí je vypustil Tommy, ale dělá, co mu říká Milo. Dveře klecí zacvaknou.

Za chviličku se objeví Tommy s hůlkou v ruce. Podívá se na ně.

„He?“ řekne a potom se poškrábe na hlavě. Odejde.

* * *

Je další noc a Tommy je opět pustí ven. Tentokrát je při hře sleduje. Koba předvádí kousek, který si cvičili; předstírá, že pláče a potom přijde Milo a obejme ho. Koba doufá, že dostane sušenku, ale Tommy mu místo toho nabídne své pití. Kobovi stále páchne a nechce se ho napít, ale Tommy mu ukáže hůlku a řekne mu, aby se napil.

Pití ho pálí v nose a chce ho vyplivnout, ale Tommy třímá hůlku. A tak Koba pití polkne.

Když ho přestane pálit, leží mu v žaludku, prohřívá ho. Tak trochu mu to připomíná dobu, kdy se ho dotýkala matka, a vzpomene si na ni. Vzpomene si na svět venku, na vítr, a záhy cítí slabý teplý vítr v hlavě. Milo se také trochu napije a potom si spolu ještě hrají. Všechno je trochu jinak, než má být, jako když se Koba nezachytí a rozbije si hlavu o podlahu.

Milo se směje a směje se i Koba, ačkoliv ho to bolí.

Stejně jako předešlé noci uvidí Tommyho spát před těmi maličkými pohybujícími se lidmi, a stejně jako předtím Milo najde něco k snědku a opět se k sobě před spaním schoulí.

Ale tentokrát je probudí Tommy. Bije je a křičí na ně. Zažene je ke klecím a přinutí je, aby do nich vlezli. Koba ve své kleci stojí, v křečích a zkormoucený. Něco se mu děje s hlavou. Bolí ho a divný pocit cítí i v žaludku. Vidí, že ve své kůži není ani Milo.

* * *

Je další ráno a jsou na místě, kde malincí lidé napodobují ty velké. Milo se snaží předvést svůj kousek, ale neustále padá. Tommy ho pořád dokola bije, ale Milovi to stále nejde. Tommy odchází, aby si vsunul do úst jednu ze svých kouřících hůlek. Odchází i většina ostatních lidí. Milo trucuje.

K Milovi přijde chlapec, kterého Koba vidí toho dne poprvé, a dloubne ho prstem.

„Pojď,“ řekne. „Udělej něco.“ Milo jen trochu ustoupí.

Hoch do něj opět dloubne.

„No, ty pitomej opičáku, předveď něco.“

Koba vidí, že Milo propadá rozrušení. Hoch ho provokuje, vyhrožuje mu. Ale hoch není Tommy. Hoch nemá hůlku.

„Seš hloupej opičák,“ říká hoch. „Vsadím se, že jíš svý vlastní hovna, co?“ Zatlačí Milovi na hlavu. Milo se tváří nechápavě a pak najednou pocítí vztek. Zaječí a vrhne se na hocha a kousne ho do nosu. Není to žádné velké kousnutí – většina nosu zůstává na místě –, ale rána hodně krvácí. Hoch se rozječí, Milo se schová za židli a dá si ruce na hlavu.

Všichni lidé se vrátí, včetně Tommyho.

Tommy mnohokrát udeří Mila hůlkou. Potom je strčí do klecí na nákladním autě a jedou domů. Když přijedou domů, Tommy vyloží Koba z auta a vsadí ho do klece v domě, Mila však nechá na korbě. Potom Tommy nechá Koba opět o samotě, a Koba je sám.

Koba není rád sám. V kleci to bylo hrozné, ale přinejmenším tam byl Milo. Koba sevře mříže a třese jimi. Skáče a tříská hlavou o strop, kudy padá jídlo. Začíná si myslet, že Milo a Tommy se už nikdy nevrátí.

Milo a Tommy se vrátí a Tommy vsadí Mila do jeho klece. Milo spí. Jeho tvář vypadá zvláštně, napuchle. Koba se ho snaží probudit, ale Milo ho neslyší a po chvíli se Tommy vrátí s hůlkou.

„Drž hubu,“ řekne. „Nebo přijdeš na řadu po něm.“

Koba netuší, co tím Tommy myslí.

Po dlouhé době se Milo probudí. Rozhlíží se a vidí Kobu. Milo se pokusí hekavě zahoukat, nebo si alespoň myslí, že to dělá, ale ozývá se jen jakési přidušené hrčení, protože Milo neotevírá ústa. Milo začíná panikařit. Třese klecí a rozdírá si tvář. Vytahuje si rty a dělá „úsměv“ a přitom Koba uvidí něco lesklého v zadní části Milovy čelisti.

Po dlouhé době se Milo unaví. Zoufale se dívá na Kobu.

Ústa ne otevřít, gestikuluje.

Koba nerozumí. Co se stalo s Milovými ústy?

Je další den a Tommy je nutí trénovat jejich kousky. Zdá se, že Milo se cítí líp, ale stále nedokáže otevřít ústa. Tommy ho krmí brčkem. Tommy se dívá na Kobu.

„Takhle to dopadá,“ řekne. „Takhle to dopadá, když se nechováte, jak máte. Skončíte se zadrátovanou pusou. Zapamatuj si to, smrade.“

Milo stále zvládá většinou svých kousků. Dokonce se umí „usmát“, ačkoliv už neumí „mluvit“. Teď už většinou mluví Koba.

Tommy je stále někdy pouští ven, ale Milo už není stejný, jaký býval. Už si nehraje. Nehledá jídlo v Tommyho krabicích. Vrací se do klece. Příliš neznakuje, a Koba se i v Milově přítomnosti cítí osaměle.

* * *

Kobovi se točila hlava, když se jí hnaly myšlenky, a uvědomil si, že ačkoliv nespal, zároveň si ani neuvědomoval, co se kolem něj děje.

Uviděl, že se na něj dívá jedna z velkých housenek. Velké housenky našli v zoo. Nešlo mu do hlavy, proč je Caesar osvobodil spolu s velkými opicemi. Neuměly znakovat a byly hloupé. „Běž pryč, housenko,“ sdělil jí posunky. Ale housenka na něj, samozřejmě, jen hleděla. Znepokojeně od ní odlezl s nadějí, že nezačne mít opět vidiny.

Za chvíli našel Caesara a vzrušil se, když se k němu Caesar přiblížil. Rychle se mu začal vemlouvat.

Kobo, řekl Caesar. Moje skupina je už menší. Potřebuji u sebe rychlé, silné opice.

Budu s tebou, Caesare.

Je to nebezpečné. Někteří z nás umřeli.

Lidé mi hodně ublížili, odpověděl Koba. Budu s nimi rád bojovat.

My s nimi nebojujeme, řekl Caesar. My je podvádíme, vyhýbáme se jim. Zachraňujeme opice.

Máchl rukou ke stovkám opic ve skupině.

Koba rozumí, řekl Koba jen s mírným zklamáním. Ale Caesar byl vůdce. Caesar byl chytrý. Věděl, co je pro ně všechny nejlepší.

* * *

David se probudil ve čtyři ráno, jako obvykle. V dáli slyšel sirény a vyhlédl z okna ložnice. Viděl jen San Francisco tonoucí ve tmě. Slyšet občas sirénu nebylo nic nezvyklého, jenže během posledních dní a nocí se množství a frekvence kvílení znásobily. Situace byla víc než trochu šílená. Předešlé noci zpravodajsky pokrýval trojnásobnou vraždu v Chinatownu, která se ukázala být jen důsledek nepovedené loupeže. Rozkřiklo se, že virus umějí vyléčit opičí penisy, a tak lidé plenili čínské lékárny.

Na jednom místě se objevily hned tři skupiny a došlo k přestřelce.

Kvůli opičím penisům.

Přešel do obývacího pokoje a zapnul televizi, kde se opakovaly záběry z výtržností, které se podařilo zklidnit bývalému policejnímu řediteli Dreyfusovi. Začaly se vysílat šoty s Dreyfusem z různých místních talk show. Vždycky nabádal ke klidu, a ve všech těchto situacích působil chytře, rozvážně, uvážlivě. Starosta House ve srovnání s ním jako by neustále ztrácel půdu pod nohama. Výzkumy veřejného mínění začínaly vypadat pro Dreyfuse hodně nadějně.

Televizi vypnul a sáhl po tabletu, aby se podíval na nové zprávy.

Ani ho nepřekvapilo, že dostal mail od Clancy. Snažil se jí dovolat předevčírem, aby se ujistil, že je v pořádku, ale potom si uvědomil, že v lese nejspíš nemá signál.

Překvapil ho však obsah mailu. Přečetl si ho, přečetl si ho ještě jednou a uvažoval, jestli si z něj třeba nevystřelila, ale všechno působilo docela vážně – a třebaže byla Clancy hravá, na kanadské žertíky si nepotrpěla.

Dobře, pomyslel si, podíváme se na to.

Clancyin vzkaz by se dal rozdělit na dvě části. Na začátku bylo krátké pojednání popisující vztah mezi Gen Sys a Anvilem a podezření, že kamufláž, s níž přišli lidé z Gen Sys, pokračuje i pod Anvilem. Druhou část mailu tvořily názvy šifrovaných souborů, na které narazila. O186G, AgniP3, Chl223, RV113, Teetot, AH1/2F.

Žádný z nich mu nic neříkal, ani hledání na internetu nepřineslo nic, co by se dalo označit za vodítko.

Nicméně rychlé prověření předestřených faktů potvrdilo jejich platnost. Anvil a Gen Sys vskutku vlastnila jedna mateřská firma. Po zadání výrazů „Gen Sys + opice“ našel jakýsi osm let starý článek. Pojednával o schůzi akcionářů, na níž měly být, podle všeho s velkou fanfárou, odhaleny výsledky testování jistého léku. Přípravek, ALZ11, měl léčit Alzheimerovu nemoc a firma ho testovala na jednom šimpanzovi. Na dotyčném primátu bylo patrné značné zlepšení kognitivních funkcí a měl být představen veřejnosti jako důkaz, že lék účinně pomáhá mozku vytvářet nové buňky a sám sebe opravovat.

Šimpanze však poté popadl nepochopitelný amok a vtrhl do zasedací místnosti, kde ho zlikvidoval člen ochranky. Lék byl pro další testování označen za příliš nebezpečný, a to bylo všechno.

David se na židli opřel.

A to bylo všechno. Jenže Gen Sys pak zdemolovaly opice, které stály v čele celé vzbouřenecké operace. A teď se zdálo, že se Anvil pokouší také něco tutlat. A Anvil pracoval ve službách sanfranciské radnice.

Z vyšetřování psích kusů při finančních machinacích na radnici už nabyl přesvědčení, že se tam přelévá mnohem více peněz, než by mělo, kdyby všichni jednali čestně a poctivě. Co když starosta dostával úplatky, aby něco kryl? Co mohlo být tak velkého?

To rozhodně stálo za prošetření. Všichni se soustředili na epidemii. Tahle kauza mohla stát za to – a mohla patřit jen a jen jemu.

* * *

Talia si nebyla jista, jak dlouho stála na nohou, ale už je ani necítila. Ztratila přehled o zákrocích, a lidi přijímala celý den. Prostě se k ní valili, jedna pohroma a nehoda za druhou.

Ukázalo se, že otec se ve své předpovědi vůbec nemýlil – téměř všichni zdravotníci se potýkali s retrovirem, takže na ni a hrstku ostatních zbyla střelná a bodná zranění, oběti autohavárií a podobné záležitosti. Začínala si zvolna uvědomovat, že morbidita nesetrvávala na hodnotách, na něž byla zvyklá – stoupala. Především byla svědkem nárůstu v počtu obětí přepadení, lidí zraněných rozbitým sklem, pálkami, pěstmi a kopanci. Zatímco místní počet úmrtí způsobených virem překonal tisícovku, narůstal i počet všech ostatních.

Některá útočná zranění pocházela dokonce z jejich vlastní čekárny, která se nyní využívala pro třídění pacientů. Lidé, u nichž test prokázal přítomnost choroby, byli odváděni do jednoho autobusu, lidé bez symptomů šli do jiného. Nemocní byli poté odváženi do izolačních táborů, zatímco všichni ostatní končili v karanténě, protože u nich existovalo riziko, že byli vystaveni viru.

O bezpečnost se starali příslušníci Národní gardy. Taliu znervózňoval pohled do čekárny na muže vyzbrojené útočnými puškami, ale věděla, že bez nich by situace byla mnohem horší.

„Někdo tweetuje, že už zase máme ten zatracenej lék,“ řekl Randal. Právě ošetřovala osmnáctiletého chlapce, který vypadal, jako by si důkladně potykal s ostřím vystřelovacího nože. „Napadne nás rozvášněnej dav, jako v nemocnici u svatýho Františka.“

„Tam neměli Národní gardu,“ poznamenala, zatímco zašívala střevo.

„Jo, jenže lidi jsou čím dál zoufalejší,“ pokračoval Randal. „Včera tady byl jeden kluk – minula ses s ním. Máma mu dala jakousi bylinkovou medicínu, protože si myslela, že ho vyléčí. Pořád nevím, co to bylo, ale když ho přinesla, házel sebou v křečích. Bylo to akutní selhání ledvin. Umřel nám na stole. A matka se samozřejmě sesypala, začala ječet, jak za všechno může západní lékařství... byl to chaos.“

„Panebože.“ Všimla si, jak Randal vypadá, a došlo jí, že ona sama nejspíš vypadá ještě hůř. „To je síla. Umřel by i tak, ale takhle dává vinu sama sobě.“

„Ne, ona ji dává nám,“ upozornil ji. „To jsi mě neposlouchala?“

Pokrčila rameny. „Nemůžeš očekávat, že se matka bude chovat racionálně dvě minuty poté, co jí umře syn. Obvykle svádí vinu na něco jiného.“

„A co ten šarlatán, který jí tu medicínu prodal?“

„To by bylo až moc logické. Dobře, díky – myslím, že to mám.“

„Fajn. Jdu se podívat, koho tam máme dál.“

Zatímco vstával, najednou kýchl. Talia vzhlédla a všimla si, že má roušku potřísněnou krví.

„Panebože, Randale,“ vydechla.

Kapitola devátá

Dreyfus si chvilku myslel, že mu Maddy dá facku.

Viděl to ve strnutí jejích ramen, v pevně sevřených rtech. Po dvacetiletém manželství ji znal dost dobře. Snažila se rozhodnout.

Nakonec ho ale objala a stiskla ho tak pevně, že ho to skoro zabolelo.

„Ty zatracenej blbečku,“ zašeptala.

„Podívej, nechtěl jsem se k tomu přichomýtnout. Jen jsem se tam zajel podívat, a pak se to prostě semlelo.“

Odstrčila ho a založila si ruce na hrudi.

„Ty se nikdy nechceš k ničemu přichomýtnout,“ spustila. „Ale vždycky se ti to podaří. Panebože, už jsem myslela, že je po všem. Dvacet let jsem každý den přemýšlela, jestli budu muset jet identifikovat tvoje tělo, uvažovala jsem, jak to řeknu dětem. Nakonec z práce odejdeš – a teď tohle! To je závislost. Potřebuješ pomoc.“

„Policajt už nejsem,“ namítal. „To ale neznamená, že nežiju mezi lidmi. Snažím se být k něčemu.“

„Neměl jsi ani roušku,“ pokračovala. „Mohl jsi to chytit. Tu nemoc.“

Bezradně rozhodila ruce, jako by virus měli právě teď všude kolem sebe.

„Kdybych ho chytil, nenosil bych ho domů. V kanceláři jsem se pořádně vydrhl. Od hlavy k patě, a převlékl jsem se. A pokud jde o ten respirátor – já si na paniku nepotrpím, znáš mě? Starosta vypadá vyděšeně. Ten jeden z těch krámů nosí. Já musím být jiný.“

Tvářila se, jako by měla pokračovat, ale místo toho přikývla.

„Vím, že musíš. Vím, že musíš.“

„Ahoj, tati, už jsi doma.“

Dreyfus se podíval za manželku a uviděl Johna, svého mladšího potomka.

„Čau, kámo,“ pozdravil ho. „Jak se máme?“

„V pohodě, tati,“ odpověděl John. Ve dvanácti letech byl skoro stejně vysoký jako Dreyfus. Po matce měl vystouplé lícní kosti a po otci modré oči, ale jiskření v nich bylo jen a jen jeho, vycházelo jen a jen z jeho podstaty.

„V televizi jsi teda pěkně vyváděl,“ řekl.

„Viděls to? Doufám, žes neměl strach. Je ti jasné, že mi ani na okamžik nehrozilo žádné nebezpečí.“

„Vypadalo to, že jo.“

„Co to je? To mi teď chcete dávat všichni kázání?“

„Pochybuju,“ prohodila Maddy. „Edward se nahoře učí s Ellie Songovou. Dokud je tu ona, nic jiného ho nezajímá.“

„Jo,“ přidal se John. „Přimět ji ke společnému ,učení‘ se snažil několik měsíců.“ Prsty ve vzduchu naznačil uvozovky.

„Doufám, že se učí s otevřenými dveřmi,“ poznamenal Dreyfus.

„Jsou otevřené, zlato,“ pousmála se Maddy. „Sice jen trochu, ale jsou.“

„Co myslíš, Johne, mám jít nahoru a zjistit, jak se věci mají?“

„Myslím, že kdybys to udělal, cvrnkl by si do kalhot. Takže – jo.“

Dreyfus pocuchal synovi vlasy.

„Co kdybychom si my dva šli párkrát vystřelit na koš, hm?“

„To jako fakt?“

„No, jsi doma ze školy a já si dávám na dnešní odpoledne volno. Už dlouho jsme něco nedělali jen my dva.“

„Jo, tak to jo,“ přitakával John. „Jenom se převleču.“

* * *

Té noci se k němu Maddy přitiskla a milovali se. Bylo to po delší době. Život, práce, dvě děti – už nebyli dva mladí lidé, co si to rozdávají na zadním sedadle auta. Někdy byla Maddy až příliš roztěkaná.

Dnes v noci však ne. Dnes v noci to bylo intenzivní, téměř zoufalé. Jeho tělo před ní neskrývalo žádná tajemství a on si nesmírně užíval dotyků jejího těla, zvuků, které vydávala, když se jí patřičně dotýkal. Vzpomněl si, jaké to bylo poprvé, jak nesmírně jej vzrušovala, jak měl pocit, že odkrývá poklad. Stejně se cítil i teď, po letech.

Když skončili, dlouho spolu ještě leželi, navzájem se hladili.

„Miluju tě,“ řekl nakonec. „Děkuju, že se mnou zůstáváš i po všech těch letech.“

„Nevěděla bych, co jiného mám dělat.“ Povzdechla si. „A já tě taky miluju, blázínku.“

„Díky.“

Přitulila se mu ke hrudi.

„Vypadal jsi dobře,“ zavrněla.

„Cože?“

„V televizi,“ upřesnila. „Vypadal jsi vážně dobře. Statečně.“

„Hezky,“ dodal.

„No, dalo se to. Ale vypadal jsi silně. Jako starosta.“

„Starosta? Sakra, proč ne jako prezident?“

„Nebo možná jenom jako vysloužilý policajt s velikášským komplexem. A teď už spi.“

* * *

„Tohle se vám bude líbit,“ řekl mu Patel, když dalšího dne přišel do kanceláře.

„Jestli máte něco, co by se mi mohlo líbit,“ odpověděl Dreyfus, „sem s tím.“

„Pořád jsme nepřišli na kloub tomu, proč House využívá třetí stranu, ale ukázalo se, že jednomu z jeho asistentů se po několika drincích s hezkou dívkou hodně rozváže jazyk.“

„Myslím, že ani nechci vědět, kdo je ta hezká dívka.“

Patel pokrčil rameny. „Já ji neznám. Najala ji Karen. V tom problém nebude.“

„Dobře. Co měl tedy na srdci?“

„Třeba to, že v těch lesích je mnohem víc opic, než nás přesvědčovali. Není jich tam deset nebo dvacet. Jsou to stovky.“

„Stovky?“ Dreyfus se zamračil. „Opravdu?“

„Ale to není ani zdaleka to nejlepší.“ Patel se dramaticky odmlčel. „Oni je nedokážou najít.“

„Nedokážou najít stovky opic? Tak pak není ani moc zvláštní, že o tom chtějí pomlčet. Kdyby byly na svobodě stovky zabijáckých opic a já je nemohl najít, taky bych o tom nikomu nevykládal.“

„Přesně tak,“ prohlásil Patel vítězoslavně. „Umím si představit, že u vchodu do parku uspořádáme tiskovou konferenci. House vás obvinil z oslabení policejního sboru, a vy teď můžete poukázat na naprostou neschopnost jím najaté třetí strany. Za více než týden nebyla chycena či zabita jediná opice.“

„Momentíček,“ přerušil ho Dreyfus s pohledem upřeným na zprávy.

Počet obětí v San Francisku přesáhl deset tisíc.

„Proč si dělá House starosti s opicemi v lesích, když se tady děje tohle?“

Hleděl na obrazovku. „Co ještě House ví a my ne?“

„Tohle můžeme využít.“

„Je v tom ještě něco a já se chci dozvědět, co to je, než se do toho sám zapletu. Zatím žádná tiskovka.“

Podíval se na Patelův zklamaný výraz.

„Radši zařiďte, aby to uniklo.“

* * *

Caesar cítil neklid, když vedl svou skupinu na setkání s Raketou.

Šimpanz opět povodil lidi po celé hoře, snažil se, aby to vypadalo, že je tlupa stále dál a dál od města. Zdálo se, že to funguje – ačkoliv stále střežili okraj lesa, za poslední přibližně den neviděli žádné lidské lovce ani jejich létající stroje.

Vpředu zahlédl Raketu, na mýtině, kde si dohodli schůzku. Vymrštil se, aby se k němu přiblížil. Šimpanz mu připadal vzrušený.

Šel jsem daleko, řekl mu Raketa. Přes horu, mnohem dál.

A?

Další les. Stromy menší. Lidské cesty, ale ne stroje.

Caesar se snažil nedat najevo zklamání. Doufal, že hluboké sekvojové hvozdy budou pokračovat, aby mohli jít dál, hlouběji – pryč od nepřátel. Pokud se tím směrem však táhly další lesy a bylo tam méně lidí, možná by nebylo od věci skupinu tam odvést, i když byly stromy menší.

Čím déle by setrvávali víceméně na jednom místě, tím dříve by byli odhaleni. Stále u sebe měli raněné, ale většina buď umřela, nebo načerpala nové síly. Objevili nové druhy potravy – houby, kopřivy, kůru, bobule, hmyz a mloky v kyprých černých vrstvách, které zahnívaly na mohutných větvích stromů. Ulovili malá zvířata. V jednom stromu našli i med.

Ale všechno to snědli, a rychle. Brzy se musí dát opět do pohybu.

Přesto hluboko v nitru věděl, že jejich místo je mezi těmi nejvyššími stromy.

Ve směru východu slunce bylo více lidí. Ve směru, kde zapadalo, se otevírala krajina, byla tam voda a silnice, po níž stále jezdila auta. Jediná možnost se jim mohla nabízet za horou.

Raketa pořád působil vzrušeně.

Co je? zeptal se Caesar.

Něco jsme našli, odpověděl Raketa. Ukážu ti to.

Caesar přisvědčil a obě skupiny vyrazily společně. Vrátily se k hoře, k lidské cestě. A tam, v jejím středu, byly barevné hromádky manga, banánů, durianu, mangostanu, avokád, hroznového vína, broskví a dalších druhů jídla.

Caesar na větvi strnul.

„Stát,“ sykl.

Zastavili se, ale většina šimpanzů měla co dělat, aby se ovládla. Ovocem, které se jim dosud dařilo najít, se nakonec nakrmili orangutani a gorily, kteří je potřebovali nejvíc. Ale ovoce chutnalo i šimpanzům a sami ho nejedli už dlouhou dobu.

Přesto tu něco nehrálo. Ovoce se neobjevuje takhle zčistajasna. Někdo ho sem položil. Aby ho našli.

Caesar si celou scénu prohlédl ještě pečlivěji, a tu a tam si všiml slupek a kousků kůry.

Vy už jste se k tomu přiblížili? zeptal se Rakety.

Raketa se zatvářil trochu zahanbeně a přikývl.

Tak přece jen neodolali. Ale nikdo je nezabil ani po nich nestřílel. Ostatně měl za to, že žádní lidé ani nejsou nablízku. O co jim tedy šlo?

Potom to pochopil. Doufali, že si jídlo vezme a odnese ho zpátky k tlupě. A chtěli ho sledovat.

Ale co vedlo lidi k přesvědčení, že dokážou opice sledovat mezi stromy líp teď než předtím?

Najednou se vedle něj objevil Koba.

Caesar nechá Kobu jít, vyjádřil posunkem a natáhl ruku.

Caesar váhal jen chvilku, pak se jí dotkl.

Koba ještě jednou v půlkruhu obešel ovoce. Jako by něco hledal ve stromech. Za chvilku ukázal rukou. Ke stromu nad ovocem bylo něco připevněného. Mělo to na sobě zelené a hnědé proužky, ale vypadalo to jako strojek. Koba popadl těžkou větev, vylezl za věc a udeřil do ní. Ozval se kovový lámavý zvuk.

Bonobo věc udeřil ještě několikrát, teprve potom se zdál spokojený a všem pokynul, aby k němu přišli.

Ukazuje to malé, vysvětloval Koba.

Caesar se rozpomněl. Will měl jednu věc, která vytvářela jeho pohyblivé obrázky. Vypadala jinak než věc, kterou teď zničil Koba, ale dávalo to smysl. Takové věci byly i v útulku a v Gen Sys, všechny sloužily ke sledování opic. Lidé je mohli pozorovat, aniž museli být u nich.

Ale i kdyby je viděli, jak odnášejí ovoce, jak mohli vědět, kam ho nesou?

Dobře, Kobo, řekl. Chytrý.

Zdálo se, že Kobu pochvala těší, ale také se zdálo, jako by se to snažil skrývat.

Ostatní začali slézat na zem, když se Caesar opět přiblížil k ovoci.

Počkejte, poručil jim. Sledujte.

Potom se začal ovocem probírat, aniž si byl jistý, co hledá. Něco zvláštního, něco nepatřičného. Prohraboval se papájemi, potom i trsem banánů – a tam byl uvnitř trsu ke stonku připevněný bílý obdélník velikosti a tvaru věci, pomocí níž Will odemykal na dálku auto.

Maličký strojek.

Po dalším několikaminutovém pátrání našel další, vsunutý do štěrbiny v durianu.

Pojďte, pokynul jim. Vytáhl obdélník z banánů. Hledejte tyto věci. Vytahujte je z ovoce a dávejte je sem. Svůj nález položil na zem.

Byla tam spousta ovoce. Brali jednotlivé kusy, pečlivě si je prohlíželi. Takových bílých obdélníků nakonec našli osm. Potom je Caesar přiměl, aby ovoce zkontrolovali ještě jednou. Ostatní ho neochotně uposlechli.

Část ovoce byla v síťovkách. Caesar jednu vzal a obdélníky do ní zavázal. Potom se otočil ke své skupině.

Všechno, co unesete, odneste zpátky k hlavní tlupě. Kobo, ty půjdeš s mojí skupinou. Sežeňte všechny opice, které se umějí pohybovat dostatečně rychle, a řekněte jim, aby přišly pro zbytek. Raketo, ty zůstaň tady a rozestav hlídky, nahoru i dolů.

A co ty? zeptal se Raketa posunkem.

Caesar se zazubil a pozvedl síťovku.

Kapitola desátá

„Jestli se i to ostatní vyrovná vašim očím,“ řekl David recepční, „musíte být pěkný kus.“

Věděl, že je to šíleně otřepané, ale ačkoliv se to za maskou s filtrem, kterou měla na obličeji, dala těžko poznat, měl dojem, že zareagovala úsměvem. Přinejhorším si pravděpodobně pomyslela, že je neškodný trouba – to bylo lepší, než kdyby znala pravdu.

Ve společnosti Gen Sys se děla spousta věcí a většina zjevně souvisela s opravami. Opice vysklily množství oken a zdálo se, že všude vládne chaos. Možná i z tohoto důvodu nebylo obtížné projít hlavním vchodem. Ale překonat vestibul, to už vypadalo na tvrdší oříšek.

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se zastřeným hlasem.

„Víte, nepřicházím vás navštívit v nějaké oficiální záležitosti,“ odpověděl. „Ale pracuje tu jeden můj kamarád. Už jsem ho léta neviděl a napadlo mě, že ho překvapím a vytáhnu na oběd.“

Chvíli váhala.

„Jak se jmenuje?“ zeptala se nakonec.

„Will Rodman.“

Zamrkala. „Promiňte, pane. Doktor Rodman tu už nepracuje. Předminulý týden ze své funkce odstoupil.“

„A krucinál, vážně?“ divil se. „Dostal jinou práci?“

„To já nevím, pane. Ale odešel těsně před tím...“ Odmlčela se.

Těsně před tou opičí pohromou, dodal za ni David v duchu.

„V každém případě tady není,“ dodala a sklopila zrak.

„To mě vážně mrzí,“ zachmuřil se. „Opravdu jsem ho chtěl překvapit. Na vysoké jsme... ale to nic! Nechci vás nudit. Vás se to nijak netýká. Jste moc hodná. Děkuju.“

Dívka se rozhlédla, spiklenecky se naklonila a kývla mu, aby přistoupil blíž. Sklonil se k ní.

„Já měla Willa ráda,“ řekla. „Byl hodný, ne jako někteří lidé, co tu dělají.“

Začala ťukat do klávesnice.

„Tady mám jeho adresu,“ ukázala. „Třeba byste ho mohl překvapit doma.“

„Já věděl, že jste anděl. Máte to vepsané v očích. Jaká je ta adresa?“

* * *

Když na uvedenou adresu v Pacific Heights přijel, uviděl, že kolem domu je natažená karanténní páska. V karanténě byl i vedlejší dům – a vlastně větší část ulice. Všechny domy byly poměrně luxusní, viktoriánského a podobného stylu, a v dálce byl vidět most. Ve čtvrti vládlo přízračné ticho. Měly si tu hrát děti, měli tu štěkat psi, jezdit auta, ale místo toho všechno tonulo v hřbitovní atmosféře.

Zamrazilo ho a napadlo ho, zda to takhle nebude zanedlouho vypadat všude. Nebyl si jistý, kolik obětí si už nemoc vyžádala, ale dobře to nevypadalo.

Po krátkém váhání přistoupil ke dveřím a zaklepal. Žádné odpovědi se nedočkal. Dům obešel a nikoho nenašel ani vzadu. Narazil však na odemčené dveře. Poněvadž se domníval, že policie má plné ruce práce s rabováním a výtržnostmi, rozhodl se, že riskne narušení domovní svobody, a vkročil dovnitř.

„Haló?“ zavolal. „Je někdo doma?“

Odpověď ve skutečnosti neočekával a žádné se ani nedočkal, ale uklidnil se natolik, že se pustil do povšechného pátrání.

Byl to hezký předměstský dům se slunnou kuchyní, v koupelnách visely ručníky s vyšívanými iniciálami. Nepřipadal mu nijak nezvyklý, dokud na starém pianinu neobjevil onu fotografii. Byl na ní asi třicetiletý muž s kučeravými hnědými vlasy, který objímal šimpanze – objímali se navzájem, se zjevnou láskou.

„Výborně, pane Rodmane,“ řekl nahlas. „Přesně vás jsem hledal.“ A to už se pustil do opravdového hledání.

Podkroví bylo zvláštní kombinací dětského pokojíku a opičí herny. Bylo zřejmé, že v téhle rodině byl dítětem právě ten šimpanz. David se nepřestával rozhlížet, doufal, že najde nějaký notes, počítač, nahrávky, cokoliv, co by mu lépe přiblížilo, čemu se Rodman věnoval v posledních měsících či dokonce letech. Po chvíli mu to došlo. V domě žádná taková věc nebyla. Nic – počítač, notebook ani tablet. Nebyly v něm telefony, přehrávače, nic, kde by se dalo něco uchovat.

Rodman si buď všechno odvezl, nebo někdo tyhle věci odstranil za něj.

Už se chystal, že další pátrání vzdá, protože mu nezbývalo než podruhé pročesat šimpanzův pokoj, když v koutě, pod hromádkou kreseb, které docela dobře mohly patřit lidskému dítěti, našel přenosný telefon. Baterie byla samozřejmě vybitá, ale David dosud nikdy žádný takový neviděl. Existovala na ně spousta přípojek, ale přístroje k vidění nebyly, což nebylo nijak neobvyklé, protože většina lidí přešla na mobily.

Naposledy se rozhlédl, pak si telefon vsunul do kapsy a odešel.

Doma ho připojil do své nabíječky s nadějí, že do ní zapadne. Zdálo se, že tomu tak je, ale neměl možnost poznat, jestli funguje. Potom se posadil ke klávesnici a pokusil se celou kauzu uchopit z jiného úhlu.

Znovu procházel některá fakta z celé opičí aféry, snažil se držet co nejdál od spekulací a vycházet ze známých skutečností. Snažil se nacházet souvislosti.

Will Rodman se v první fázi pokoušel najít lék na Alzheimerovu nemoc. Bylo to pro něj více než práce, protože tímto onemocněním trpěl i jeho otec. Právě jeho projekt začínal Gen Sys prezentovat jako přelomový úspěch, jenže pak v místnosti plné investorů dostal záchvat šílenství jejich hlavní testovací subjekt, šimpanz. Teoreticky byla Rodmanova práce ukončena, ale co když v ní pokračoval? Co když se při nějakém novém opakování jeho „léčebné kúry“ nezbláznila jen jedna opice, ale celá spousta? Přesto první opice, které si našly cestu na svobodu, byly chovány v opičím útulku v San Brunu, nikoliv v Gen Sys. Při jejich útěku přišel o život jeden zaměstnanec, podle všeho ve chvíli, kdy na něj opice namířila proud vody z hadice, zatímco třímal bodec pod napětím. Očití svědkové říkali, že celý incident byl dobře vidět na záznamech z bezpečnostních kamer a že opice měly vůdce, šimpanze, který se pohyboval a choval spíše jako člověk než jako primát. V následném chaosu se však tyto záznamy někde ztratily.

Jako množství jiných věcí – a lidí – spjatých s opičí aférou.

Po útěku ze San Bruna se opice podle všeho rozdělily na dvě skupiny. Jedna se vydala do areálu Gen Sys, který zdemolovala, a osvobodila odtamtud všechny své sestřenice. Druhá skupina zařídila útěk opic ze zoologické zahrady. Potom se všechna zvířata prohnala městem a shromáždila se na mostě Golden Gate.

Jak mohly opice v útulku vědět, kde je Gen Sys?

To Davida přivedlo zpátky k Rodmanovi, jenž očividně také vlastnil jednoho šimpanze. Možná přímo jeden z testovaných subjektů. Probíral se policejními hlášeními v San Francisco Sentinelu, hledal všechno, co se mohlo nějak týkat opic, primátů nebo přímo šimpanzů – odkazy, v nichž figuroval Rodman. A po krátkém pátrání našel, co hledal.

Rodmanův šimpanz pokousal jednoho souseda, který na Rodmana podal trestní oznámení, a zvíře bylo přesunuto do útulku v San Brunu. Zde tedy bylo první pojítko se společností Gen Sys – opice vlastněná prominentním vědcem skončila v San Brunu, kde podle všeho začala celá opičí aféra. Druhou souvislostí byl fakt, že uprchlé opice se vrátily do Gen Sys. Třetí pak skutečnost, že Steven Jacobs – vedoucí laboratoří Gen Sys – zahynul při nehodě vrtulníku společně s policejním šéfem San Bruna.

Čtvrtá souvislost – podle Clancy – spočívala v tom, že mateřská společnost Gen Sys využívala k eliminaci posledních zbytků opic služeb vojenské organizace, kterou také vlastnila. Bylo nasnadě, že se stále pokouší před něčím uchránit. Před něčím jiným než skupinou uprchlých primátů.

Opět se zadíval na Clancyin seznam souborů. Na první pohled v něm stále nic neviděl, ale prošel ho ještě jednou, pro jistotu. Přečetl si jej nahlas.

Když dospěl k RV113, odmlčel se. Znělo mu to povědomě?

Nějak ano. Pátral po kódu na internetu, ale narazil jen na něco od skladatele jménem Vivaldi, a to nejspíš nehledal. A tak se začal opět probírat svými poznámkami. Nic neobjevil, ale potom si vzpomněl na jednu kombinaci písmen a číslic a rychle ji vyhledal.

ALZ112.

Zklamání. Písmena se lišila a číslo o jedno nesedělo. Ale co když byla součástí nějaké posloupnosti?

Předpokládal, že písmena ALZ znamenají Alzheimer, protože právě tuhle nemoc se Rodman snažil léčit. Nejspíš existovalo i nějaké ALZ110 a ALZ111. Teoreticky nemělo následovat žádné ALZ113, protože s výzkumem po svém obrovském selhání skončil. Ale – opět – co když ne? Co když pokračoval?

Ale proč by se ALZ měnilo v RV? Co mohlo RV znamenat?

Ne, tohle byla falešná stopa. Všechno to byla série náhod – jeho novinářský mozek se snažil najít systém v něčem, kde žádný systém nebyl.

Šel si pro pivo, otevřel ho a zapnul si televizní zprávy. Potom se podíval na telefon a zjistil, že se nabil. Začal se probírat historií volání. Poslední zaznamenaný hovor se uskutečnil před několika dny, přibližně v době, kdy baterie vypustila duši. Na tento telefon volala jistá Linda Andersenová.

Ztišil televizi, vytáhl svůj mobil a vyťukal číslo z Rodmanova telefonu. Ozvalo se zvonění a potom se zapnul záznamník.

„Dobrý den, Lindo,“ řekl. „Jmenuju se David Flynn a pracuju jako novinář pro San Francisco Sentinel. Jestli máte čas, chtěl bych se vás zeptat na několik věcí. Žádné obavy. Není to nic osobního.“

Hovor ukončil. Další nepravděpodobná záležitost. Byla to nejspíš jen Rodmanova uklízečka nebo někdo podobný.

Opět zesílil zvuk televize, napil se piva a přepínal kanály s neurčitou nadějí, že ho zaujme něco dostatečně bezduchého. Nakonec ho však uhranul zvláštní úsměv Jean Vogelové, prominentní vědkyně s vyhraněnými náboženskými názory a zjevnými ambicemi dostat se do sněmovny reprezentantů.

„– úmyslná dezinterpretace toho, co jsem řekla,“ vykládala. „Lidé moje slova rádi vytrhávají z kontextu. Ale já se pohybuji výlučně v kontextu.“

„Takže když jste řekla, že federální vláda by neměla poskytovat pomoc městům, jako jsou San Francisco a New York,“ odpověděl moderátor, „chcete mi naznačit, že jste to nemyslela vážně?“

„Jak jsem řekla, Brette,“ – opět se usmála tím zvláštním, nepřívětivým úsměvem, „ono tvrzení, vytržené z kontextu, nedává žádný smysl.“

„Mohla byste ho tedy pro mě do kontextu zasadit?“

„Velice ráda, Brette,“ odpověděla Vogelová. „Podle mne je tato nemoc lokální problém, který mají vyřešit vlády příslušného státu a okresu. Protože pokud se na věc podíváte z lokální perspektivy, kde se tato nemoc vyskytuje? Není v Montaně. Tam jsou hlášeny jen tři případy. Ani v Oklahomě – tam máme dva potvrzené případy. V Mississippi není vůbec nic. Tak se můžete probírat dalšími státy. Všechno to jsou místa, kde ryzí Američané milují Boha a bojí se ho, kde neschvalují zákony umožňující bezbožné sňatky homosexuálů. Tato místa jsou ušetřena. Tato místa nesou pečeť, které se anděl smrti vyhýbá.“

„Chápu to tedy správně, že podle vás si Bůh vybral San Francisco a New York proto, že uznávají rovnoprávnost manželství?“ zeptal se moderátor. „Že tato epidemie je jakýsi jeho trest?“

„Mimo jiné, Brette. Já říkám, že si to přivodili sami. Je to jejich problém. Není důvod, aby dolary z daní slušných, pracovitých Američanů – obyvatel vyznávajících skutečné hodnoty – měly být vypláceny na záchranu nějaké Sodomy a Gomory.“

„Ale paní Vogelová,“ namítal moderátor, „ta nemoc se rozšířila i do dalších míst. Třeba do Paříže –“

„S Francouzi na mě vůbec nechoďte,“ přerušila ho. „To jen potvrzuje má slova.“

„Ale vždyť se dobře ví, že podobné choroby se nejrychleji šíří v hustě obydlených oblastech s významnými národními a mezinárodními dopravními uzly. Místa, o kterých mluvíte vy, jsou převážně venkovského –“

„Ano?“ opáčila Vogelová. „Ono se to ,dobře ví‘? Nebo je to jen další součást propagandy liberálně sekulárních vědců, kteří tvrdí, že pocházíme z opic? Podívejte, povím vám pár vědeckých faktů, pokud se je odvážíte vyslechnout. První varování bylo AIDS. Byl to takový budíček, vzkaz natolik jasný, že jasnější už ani být nemohl. A uvažte, jak byl ignorován.“ Předklonila se. „AIDS byl retrovirus. Současná epidemie je retrovirus. Takto Bůh prosazuje svou vůli.

Z důvěryhodných zdrojů,“ pokračovala, „od jednoho vrcholného archeologa vím, že za vymřením prvorozených ve starověkém Egyptě stál retrovirus...“

„To stačí.“ David si povzdechl a přepnul na jiný kanál, tentokrát na nějakou kulinářskou show. Pil pivo a poslouchal, jak nějaký chlapík mluví o hovězím hrudí.

Potom se napřímil.

„A kurva,“ zaklel.

RV113.

Retrovirus 113.

Což znamená, že existovala i sto dvanáctka. Co přesně se skrývalo za ALZ112? Věděl, že viry se někdy využívají v genové terapii...

Zazvonil telefon a David prudce vyskočil. Zvedl ho, doufal, že volá Linda, ale číslo nepoznával.

„Haló?“

Následovala dlouhá pauza.

„Je to David Flynn?“ zeptal se ženský hlas.

„Lindo?“

Další pauza.

„Ne,“ řekla žena. „Linda umřela. Na ten virus.“

„Ach, to mě moc mrzí. Soucítím s vaší ztrátou.“

„Byla to moje sestra, pane Flynne. Mohu se vás zeptat, o čem jste s ní chtěl mluvit?“

„Snažím se zjistit nějaké informace o muži jménem Will Rodman.“

„To byl šéf Lindina týmu. V Gen Sys.“

Odmlčel se, nevěděl, na co ještě se má zeptat, ale žena na druhém konci linky ho předběhla.

„Nejsem si jistá,“ řekla pomalu. „Nevím, jestli vám můžu důvěřovat.“

V duchu se zhluboka nadechl a skočil do toho rovnýma nohama.

„Týká se to ALZ113?“ zeptal se.

Slyšel, jak dýchá, a modlil se, aby hovor neukončila.

„Ano,“ připustila nakonec. Trpělivě čekal, až bude pokračovat. „Mám něco, o čem si myslím, že by Linda chtěla, abyste to dostal vy,“ dodala.

Cítil, jak se mu mírně zrychluje pulz.

„Opravdu?“

„Ano.“

„Mohli bychom se tedy někde setkat?“

„Nechodím ráda ven. Bojím se viru. Ale – setkám se s vámi v parku Delores. Tam vám to předám.“

„Kdy?“

„Teď, jestli přijdete.“ Po další odmlce pokračovala. „Děsí mě, že to mám.“

„Dobře. Vyrážím. Budu tam za dvacet minut.“

„Mně to bude trvat trochu déle. Budu mít na sobě limetkově zelený svetr. Mám zrzavé vlasy. A je mi... kolem třiceti.“

„Budu tam,“ ujistil ji. „Já jsem vysoký, mám světlé vlasy. Budu mít džíny a kostkovanou košili a nosím kšiltovku – s logem Forty Niners.“

Když zavěsil, cítil se jako postava z nějakého špionážního románu.

Potom ho také napadlo, že pokud je to špionážní román, možná se chystá vstoupit do léčky.

Kapitola jedenáctá

„Co se stalo s tou zatracenou kamerou?“ štěkl Corbin.

„Podle mě musíme předpokládat, že se jí zmocnili šimpanzi,“ odpověděl Malakai. „Jeden nebo všichni museli poznat, co je zač.“

„To je absurdní.“

Malakai, Clancy, Corbin a jeho muži byli shromážděni kolem monitorů ve velitelském centru.

„Ani ne,“ namítla Clancy. „Spoustu z nich celý život monitorovaly kamery.“

„Když našli to ovoce, nevšimli si jí.“

„To ne,“ souhlasila. „Ale je možné, že přišla jiná skupina.“

„Tentokrát by to mohl být jejich vůdce,“ dodal Malakai.

„Vůdce?“ zavrčel Corbin.

„Všechno, co dělají, je organizované,“ vysvětloval Malakai. „Velice dobře organizované. Což znamená, že musí mít vůdce – a nejen to, musí to být vůdce obdařený mimořádnou inteligencí. Vlastně možná až lidskou inteligencí.“

Corbin se tvářil, jako by kousl do něčeho kyselého.

„Víme o jednom chlapíkovi,“ řekl. „Když se dostali ven, vydal se za nimi. Napřed jsme si mysleli, jestli je třeba nevede. Ale nevedl.“

„Jak moc jste si tím jistí?“ zeptal se Malakai.

„Hodně,“ ozval se nový hlas. Malakai vzhlédl a uviděl, že do místnosti vstoupil Trumann Phillips. „Kdysi mu totiž jeden z těch šimpanzů patřil.“

„A vy jste s ním mluvili?“

„Ano, byl podroben výslechu.“

„Ani to ale nevylučuje možnost, že mají lidského vůdce,“ trval na svém Malakai.

„Ne,“ odpověděl Phillips, „myslím, že nevylučuje. A jak to s nimi tedy vypadá?“

„Několik z nich ovoce přednedávnem objevilo – bylo jich šest nebo sedm. Trochu pojedli a odešli. Nic s sebou neodnesli, takže stopovací čipy zůstávají na místě.“

„Možná odešli pro zbytek toho – čeho – stáda?“ nadhodil Phillips.

„Tlupy,“ opravila ho Clancy.

„Takže zatímco se tady bavíme, všichni příslušníci té tlupy se cpou ovocným salátem.“

„To je možné,“ připustila Clancy. „Podle naší teorie je někde jedna velká skupina a několik menších skupin shání potravu. Na základě jejich chování v obchodech s potravinami v Mills Valley jsme došli k závěru, že pokud najdou ovoce, odnášejí ho ostatním – těm pomalejším, mláďatům, raněným.“

„Ale tak to teď nevypadá, že?“ zeptal se Phillips. Potom se otočil. „Sestavte útočný oddíl, Corbine. Převezte ho na místo, kde jste uložili to ovoce.“

„Moment,“ Corbin se zarazil s pohledem upřeným na obrazovku. „Značky se teď pohybují. Všech osm.“

„Kam míří?“ zeptal se Phillips.

„Na severozápad.“

„Opice se pohybovaly převážně na severovýchod, že? Podle těch těl, co jste našli, stop, setkání...?“

„Byli jsme přesvědčeni, že se přesunuly na severní stranu hory Tam,“ přisvědčil Corbin.

„Tohle spíš vypadá, jako by se ubíraly po strmé hřebenovce.“ Phillips vrhl na Corbina tázavý pohled.

„Tam jsme nepátrali,“ přiznal žoldák.

„Myslím, že stopy přes Tam byly falešné,“ řekl Malakai. „Úmyslné matení nepřítele.“

Phillips se chvíli tvářil užasle, načež vybuchl.

„Proč jste nám nic neřekli?“ obořil se na něj. „Proč jste to tajili až do téhle chvíle, pane Youmansi?“

„Svůj názor jsem sdělil panu Corbinovi.“

„Vážně?“ Phillips se prudce otočil ke svému podřízenému. „Corbinovi?“

„Ta představa mi jednoduše připadala příliš směšná,“ odpověděl Corbin.

Phillips si ho chvíli měřil ledovým pohledem.

„Od tohoto okamžiku mi budete hlásit všechno, rozumíte? Tyhle lidi jsme najali, protože opice znají. Vy opice neznáte – vy sám jste opice. Vaší prací není vyhodnocovat jejich doporučení. Vaší prací je taková doporučení hlásit, a když jste v terénu, tak se jimi řídit.“

„Ano, pane,“ opáčil Corbin stroze. Byl ve tváři brunátný.

Phillips se otočil ke Clancy.

„Zdá se, že nakonec máte pravdu. Dobrá práce.“

„Jak je pochytáte?“

Phillips zamrkal.

„Máme tým expertů,“ odpověděl. „Přesunou se sem vzduchem. Máme sítě, uspávací pušky, tyhle věci. Potřebujeme jen vědět, kde je najdeme. Nyní to díky vám a tady panu Youmansovi víme.“

Nato se otočil a odešel z místnosti.

Corbin, stále zardělý, vstal, aby vyplnil jeho rozkazy.

„Pojďte, experti,“ vyzval je. „Pojedete se mnou.“

„Chcete slyšet moji expertní radu?“ položil mu Malakai řečnickou otázku. „Nevysílejte žádné helikoptéry. Dokud se nezastaví. Dokud nebudeme s jistotou vědět, kde je hlavní skupina. Vrtulníky slyší na vzdálenost několika kilometrů.“

* * *

Humvee poskakovalo po pobřežní silnici, vybíralo strmé, ostré zatáčky. Od moře se valila mlha, ale nezastírala výhled.

Nebyly tu žádné gigantické stromy, jen skalnatá, rozeklaná úbočí, která se svažovala, a někdy se přímo řítila, ke břehu, kde neklidné moře naráželo do útesů a úzkých kamenitých pláží. Racci se rojili na obloze jako létající krysy, které tak připomínali, a v dáli bylo vidět i jedinečné profily pelikánů. Malakaie vždycky zajímalo, jak dokáže několikakilometrová vzdálenost změnit charakter krajiny, zvlášť pokud v ní hraje roli moře a různá nadmořská výška.

Zdejší prostor mu vůbec nepřipadal jako místo, kde by se mohly opice cítit jako doma, a přesto nedaleko odsud stály ty nejvyšší stromy na světě.

Ze zatáčky se vyřítilo červené SUV, napůl v jejich jízdním pruhu. Corbin zaklel a na projíždějící auto zatroubil.

„Myslela jsem, že jsou všechny tyhle cesty uzavřené,“ poznamenala Clancy.

„Tuhle zavřít nemůžeme,“ odpověděl Corbin. „Je to jediná přístupová cesta do obcí na pobřeží. Uzavřeli jsme Panoramic Highway – a jaký se kolem toho strhl povyk. Doufejme, že se nám podaří tenhle chaos vyřešit a co nevidět odsud vypadneme.“

Corbin se podíval na GPS a zničehonic dupl na brzdu, těsně před odpočívadlem. Hnědá cedule jim sdělovala, že v oněch místech začíná – nebo končí – Stezka strmou roklí. Chodník se vinul do příkrého kopce hustě porostlého malými stromky a keři, které se s rostoucí nadmořskou výškou měnily v kleč. Za kopcem byla z tohoto místa vidět jen obloha.

„Tamhle nahoře je ta stezka,“ prohlásil Corbin patrně pro ty, kdo neuměli číst.

Otevřel dveře a vystoupil s uspávací puškou v ruce. Začal si bedlivě prohlížet kopec nad sebou.

* * *

Caesar se snažil přestat ztěžka oddechovat a přihlížel, jak na cestě zastavuje auto a vystupuje z něj muž. Soustředil se, aby se ani nepohnul, aby jeho prudce bušící srdce nedělalo takový hluk. Kdyby k němu muž zamířil – kdyby udělal čtyři kroky –, Caesara by přestalo halit křoví, za nímž se schovával.

Ostatní lidé svému okolí větší pozornost nevěnovali. Bavili se mezi sebou. Zřetelně je slyšel. Sledoval muže s puškou a poslouchal.

* * *

„Já nevím,“ řekl Flores, když Corbin vykročil ke stezce. „Jestli to budeme mít z krku. Možná bysme tady byli ve větším bezpečí, když venku řádí ta epidemie a vůbec.“

„Epidemie?“ zeptala se Clancy.

„Nějakej zatracenej virus,“ pokračoval Flores. „Jen v San Fran zabil několik tisíc lidí. Přijde mi to jako pěknej humus. Lidi začnou krvácet z nosů, a než se nadějou, je po nich.“

„Kdy to začalo?“ zeptal se Malakai.

„Teprve před pár dny. Tak nějak to propuklo.“

„Připomíná mi to ebolu,“ řekl Malakai.

„Jo, s tou ho srovnávají. Jen tohle chytíte mnohem snáz než ebolu.“

„Je to divná shoda náhod,“ podotkla Clancy.

„Divná?“ užasl Flores. „Mně přijde něco mnohem víc – kurevsky děsivá.“

„Ne,“ uvažovala. „Divné je, že s propuknutím epidemie, zvlášť epidemie podobné ebole, časově souvisí útěk velké skupiny opic.“

„Proč?“

„No, proto, že si někteří vědci myslí, že se ebola – podobně jako AIDS – mezi lidi rozšířila ze zvířat, a konkrétně z primátů.“

„Chcete říct, že tady naháníme epidemii?“ vyjekl Flores o něco vyšším hlasem.

„To nejspíš ne. Jenom uvažuju nahlas.“

Tím by se ale hodně vysvětlilo, pomyslel si Malakai. Hodně moc.

Třeba to, proč obchody, do nichž volal, hlásily všechna ta vloupání. Při epidemii lidé podléhají panice. Schraňují jídlo a léky. A pokud existuje spojitost mezi opicemi a epidemií – pokud ji roznášejí opice –, vysvětlilo by to i přítomnost Anvilu. Všechno to utajování.

„Klidně mluvte ještě hlasitěji,“ okřikl je Corbin. „Třeba vás ty opice ještě neslyšely.“

„Nevím, jak vy,“ mlel dál Flores, „ale já osobně nechápu, kde byste zrovna tady mohli schovat nějakých tři sta opic. Možná sto, dvě stě...“

Corbin se zamračil a vykročil k začátku stezky, ale udělal sotva jeden krok, když opět pohlédl na lokátor.

„Sakra,“ zaklel. „Nějak nám unikly. Jsou pořád na cestě. A pořád míří na severozápad. Už překonaly i naši hranici.“

„Že by měly namířeno do Seattlu?“ zeptal se žertem voják jménem Kyung.

„Ne,“ odpověděl Corbin. „Ale po celém pobřeží najdete sekvojové lesy. Bože, kdyby se dostaly do okresu Sonoma, už bysme je nenašli.“

„To by dokázaly?“

„Musely by překonat dlouhé nezalesněné úseky a přejít několik silnic.“ Corbin se znepokojeně podíval na kopec, v jehož stínu stáli. „Ale některé z těch cest jsme uzavřeli a evakuovali jsme pár domů. Jestli se pohybují v noci...“ Podíval se na svůj tablet. „Mohly by mít namířeno k pobřeží v oblasti Point Reyes – hřebeny tam jsou zalesněné. Ale určitě by je někdo viděl...“

Potom opět nasedl do auta a s odhodlaným výrazem v očích dupl na plyn. Humvee vyrazilo. Malakai nespouštěl oči z ostré linie dělící kopce a oblohu.

* * *

Aniž přestal prudce oddychovat, Caesar sledoval, jak muž opět nasedá do velkého auta. To se za okamžik dalo do pohybu, aby začalo stopovat nákladní auto s korbou, do níž Caesar před chviličkou hodil ty bílé obdélníky, když zpomalilo v zatáčce u jeho skrýše.

Když byl vzduch opět čistý, pospíchal zpátky přes kopec, hnal se pod příkrov lesního listí. V hlavě mu to jen vířilo, myšlenky se mu honily kolem všeho, co si právě vyslechl. Věděl, co je to nemoc. Will se snažil jednu nemoc vyléčit, nemoc, která ubližovala Charlesovi. Teď to vypadalo, jako by na tuto novou nemoc umírala spousta lidí. A podle všeho si mysleli, že nějak souvisí s jeho tlupou.

Vzpomněl si na lidi, kteří se bili u obchodu s rozbitými okny. Dělali to proto, že byli nemocní? Willův otec se někdy kvůli své nemoci choval hodně zvláštně. Ačkoliv nechtěl. Caesar si vzpomněl, jak muž v sousedním domě na Charlese zařval a popadl ho, strkal do něj a vyhrožoval mu. Tehdy Caesar šel Charlese ochránit a druhého muže kousl do nosu, načež ho poslali do útulku.

Byl ten muž na Charlese naštvaný, protože byl nemocný a choval se divně? Nebo se ho bál? A proč si lidé myslí, že nemoc přinesly opice? V tlupě měly raněné, ale to bylo něco jiného než nemoc. Žádná opice nebyla nemocná.

Ale něco to znamenalo. Nevěděl, zda je to dobré, nebo špatné.

* * *

Park Delores byl za normálních okolností poměrně živé místo, ale dnes byl téměř liduprázdný. Několik odvážných nebo pošetilých rodičů přivedlo děti na hřiště. Na dece ležela mladá dvojice a pouštěla draka ve tvaru plachetnice. Jeden stařík venčil psa.

Proto bylo poměrně snadné zaregistrovat rusovlasou ženu v zeleném svetru, která stála mezi hřištěm a Delores Street. Když se k ní přiblížil, nejistě se na něj usmála. Měla nasazenou bílou roušku a přinesla s sebou jakýsi kožený tlumok.

„Jste –“ zeptala se, když byl dostatečně blízko, aby ji uslyšel i přes masku.

„David Flynn.“

Nervózně se rozhlédla.

„Čeho se bojíte?“

Zavrtěla hlavou.

„Já jen – nebyl jste první, kdo se po Lindě sháněl. Někdo jí prohledal byt. Sebral jí počítač a nějaké další věci. Netušil, že tohle nechala u mě.“

Podala mu tlumok.

„Víte, ona už věděla, že je nemocná. Jeden muž z jejího týmu umřel vůbec jako první.“

„První v Gen Sys?“

„Ne, byl první, kdo umřel na ten virus.“

David chvíli jen omráčeně stál.

„Myslíte jako na světě?“ zeptal se. „Jak to víte?“

„Všechno to je v tom počítači,“ odpověděla. „Chystala se, že se pro něj vrátí a předá ho tisku. Ale nevrátila se. Já... se bála, tak jsem si ho nechala. Pak jste zavolal vy...“ Sklopila zrak. „Musím jít.“

„Přijměte moji upřímnou soustrast. Udělala jste odvážnou věc. Správnou věc.“

„Co jiného by měla dělat starší sestra, že?“ Letmo se usmála.

Otočila se a vykročila, potom se rozběhla. Díval se, jak se vzdaluje, a uvědomil si, že ani neví, jak se jmenuje. Už byla skoro na ulici, když zakopla a upadla. Bezděčně k ní vyrazil, ale pak se zarazil, protože věděl, že vstane dřív, než k ní doběhne.

Jenže nevstávala.

Poklusem se k ní vydal. Udeřila se do hlavy nebo co?

Když k ní doběhl, všiml si krve, uviděl, kolik jí je, a pochopil, že nezakopla.

„Klid,“ pronesl někdo za jeho zády. „Pomalu se otočte.“

* * *

Když starosta House vystoupil na pódium, vypadal především unaveně. Dreyfus si všiml, že tentokrát už nemá roušku ani respirátor. Zjevně se ve své kampani přizpůsoboval okolí.

Odkašlal si.

„Dobré ráno,“ řekl. Napil se vody. „Jsem zde dnes proto, abych uvedl na pravou míru několik mylných představ, kterým média poslední dobou věnují velkou pozornost. Mezi lidmi koluje tolik nesmyslů, že nevím, kde přesně začít.

Na takzvané ,opičí aféře‘ se usilovně pracuje. Představa, že přežívají stovky opic, je čirá fantasmagorie. Těch několik málo zbylých opic bude během následujících čtyřiadvaceti hodin pochytáno a humánně utraceno.

Nic víc k tomu říct nemůžu. Nic víc se k tomu ani říct nedá.

Pokud jde o podstatnější a důležitější otázku viru,“ pokračoval, „zde postupujeme s veškerou patřičnou naléhavostí tak, abychom situaci uklidnili. Středisko pro kontrolu nemocí a Národní garda ustanovily karanténu a izolaci, aby co největšímu množství nakažených osob poskytly maximální zdravotní péči a zabránily potenciálním nakaženým v šíření viru, dokud od Střediska neobdrží potvrzení o bezinfekčnosti.

Všichni jste si určitě vědomi, že tento problém sahá daleko za hranice našeho města. Dnes ráno jsem byl informován, že guvernér vyhlásil stanné právo a požádal o federální pomoc na území zasaženém pohromou. Pro boj s touto epidemií děláme všechno – opakuji, všechno, co je v našich silách. Pokud jde o vás, občany tohoto skvělého města, žádám vás, abyste v tomto krizovém období spolupracovali s policejními složkami na zajištění co nejhladšího a nejplynulejšího fungování společnosti. Pokud je vám řečeno, že máte nastoupit do karantény, podle zákona tak musíte učinit. Strávíte tam přinejhorším několik dní. Karanténa je v současnosti to nejbezpečnější místo, kde se můžete nacházet. Pokud si tedy myslíte, že jste byli vystaveni působení viru, udělejte, prosím, to, co je pro nás všechny nejlepší, a řiďte se zákony.

Šanci zpomalit šíření viru máme jen tím, že se budeme držet těchto časem prověřených postupů.“

Rozhlédl se, poněkud nejistě, pomyslel si Dreyfus, potom si opět odkašlal.

„Chtěl bych využít chvíle a vyzvat všechny ke společné modlitbě.“ Podíval se do strany. „Pastore Duboisi, kdybyste mohl...?“

Dreyfus přepnul na jiný kanál. Neměl zájem poslouchat, co v této záležitosti řekne či neřekne pastor Dubois.

Narazil na kabelovou talk show, kde moderátorovi něco obšírně vykládal jakýsi brunátný muž. Dreyfus měl pocit, že v něm poznává jistou všeobecně známou rozhlasovou osobnost.

„... zosnovaná situace,“ řečnil muž. „Virus v laboratorních podmínkách vytvořila americká vláda. O tom nemůže být pochyb. Víme, že na těchto biologických zbraních se pracuje už léta, navíc máme všechno, na čem pracoval Saddám Husajn. Proč se tam nenašly žádné zbraně hromadného ničení? Protože jsme je všechny sebrali my.“ Předklonil se a zvedl ruce, aby dodal svým slovům na důrazu.

„Přijde mi zajímavé – velice zajímavé –, že tuto nemoc nechytil ani jeden člen prezidentova kabinetu nebo nikdo z vedení jeho strany.“

„Určitě si dávají veliký pozor,“ nadhodil moderátor.

„Jak si mohli dávat pozor na nemoc, o které dopředu nevěděli? Dostal ji mluvčí sněmovny. Navíc oni si pozor dávat nemusejí.“

„Chcete říct, že existuje vhodná protilátka.“

„To si pište, sakra. Sami ji vyrobili. Nemoc by nevypustili, pokud by neměli připravené očkování nebo antivirotikum, nebo jak se tomu říká.“ Otřel si zpocené čelo a pokračoval. „Bylo také dokázáno, že virus neúměrně postihuje bělochy. Jakmile tahle epidemie vyhubí těch pár opravdových Američanů, co tu ještě zbývají, ti, kdo ji přečkají, zjistí, že žijí v trvalém stanném právu – v totalitním státě, o němž se mohlo Stalinovi jenom zdát.“

„Vy tedy tvrdíte, že lidé na ranči Argo stříleli po agentech FBI oprávněně?“

„Patrioti jako Ted Durham a jeho stoupenci jsou jedinou nadějí, která nám zbývá. A je jich – tedy nás – víc, než si myslíte. Někteří z nás se na tuhle dobu připravovali už dlouho. Vláda použila hrozby terorismu, aby potlačila naše osobní svobody, ale nepodařilo se jí to. Teď vyšla s barvou ven, přesně nám ukázala, k jaké zvrácenosti se uchýlí. Podívejte se, co se tady děje – říká tomu ,karanténa‘, ale všichni vědí, že ve skutečnosti jde o tábory smrti.

Nikdo, kdo do některého z těch míst vstoupí, už nevyjde ven. Vás všechny, kdo slyšíte můj hlas, nabádám, abyste vzdorovali. Pokud máte pušku, nabijte ji. Pokud ne, nějakou si sežeňte. Bojujte s tyranií!“

„A kurva!“ ulevil si Dreyfus.

K incidentu na ranči Argo došlo teprve včera, v západní části státu Washington. Příslušníci údajné domobrany tam stříleli po místní policii a zabili šerifa a dva jeho zástupce. Na místo byla vyslána FBI a terčem střelby se stala i ta. Nyní místo obklíčili vojáci Národní gardy.

K podobné situaci se schylovalo i v Idahu, ačkoliv podle všeho v menším měřítku.

„Proč plýtvají časem na nějaké magory z kdovíjakého zapadákova?“ přemýšlel nahlas Patel.

„Dlouho už to dělat nebudou,“ předpovídal Dreyfus. „Nebudou mít lidi. Tohohle bude mnohem víc, lidi budou bojovat mezi sebou – ale taky se budou sdružovat.“

„A v dobrém smyslu určitě ne,“ podotkl asistent.

Dreyfus pokrčil rameny.

„Tihle chlapi mají společného nepřítele. Jsou přesvědčení, že vědí, kdo je zodpovědný za jejich potíže – za všechno, co si myslí, že je špatně – a mají plán, co by se s tím dalo dělat. Je to lepší než taktika ,každý na vlastní pěst‘.“

„Ale v tom se pletou,“ namítal Patel. „Je to absurdní – představa, že za tohle může vláda.“ Potom se podíval na šéfa. „Chcete navrhnout, abychom se za ně postavili, nebo přejali jejich stanoviska?“

„Tohle rozhodně netvrdím,“ zavrtěl hlavou Dreyfus. „Potřebujeme strategii, která spojí všechny – nejen lidi s podobným politickým přesvědčením. Skutečného společného nepřítele.“

„Nemohl by to být ten virus?“

„Ne, virus nemá tvář, pokud mu ji sami nenakreslíte, a každý mu kreslí jinou tvář. Radikální pravice hází vinu na vládu. Levice tvrdí, že vinu nesou nadnárodní korporace. Slyšel jsem i názor, že jde o Boží trest za naše hedonistické chování – začalo to v San Francisku, chápete. Slyšel jsem, že nás trestá Gaia, Matka Země, za znečištění životního prostředí, nebo že máme co do činění s virem, který vyhubil dinosaury, pak zamrzl v polárním ledu, ale teď ho globální oteplování opět uvolnilo. A podobných teorií je velká spousta. Potřebujeme jednotící prvek.“

„A co by to mělo být?“

„To bych rád věděl. Ačkoliv pro začátek by bylo fajn poznat pravdu.“

* * *

Děkuju, znakoval Maurice, než vnořil prsty do měkké dužniny durianu. Měl jsem velký hlad.

Není zač, odpověděl Koba a ucítil bodnutí jakési emoce, kterou nepoznával. Byl to příjemný pocit, ale nebyl si jistý, zda se mu zamlouvá. Nebo lépe řečeno, nebyl si jistý, zda mu může důvěřovat. Nikdy nedostal nic, co by mu pak nebylo odebráno.

Kromě bolesti.

Maurice jedl s rozmyslem, jemuž bylo těžké porozumět, jako by pro něj byla důležitá chuť každého sousta. Jako by hlavním cílem nebylo dostat potravu co nejrychleji do břicha, aby se jí nemohl zmocnit nikdo jiný.

Maurice si všiml, že ho Koba pozoruje, a nabídl mu kousek na prstu.

Zkus to.

Koba si durian váhavě vzal a vložil si ho do úst. Páchl. Nicméně ho překvapilo, že nechutná špatně.

Trochu to připomínalo shnilý banán.

Viděl jsem tě, jak vzpomínáš, nadhodil Maurice. Máš divný výraz v očích. Roztřeseš se.

Tobě se to děje taky? ptal se Koba.

Mně, ano. Všem opicím, které se nadýchaly Caesarovy mlhy.

Mlha nám umožňuje vzpomínat?

Jsme po ní chytřejší. Když jsme chytřejší, umíme vzpomínat.

Koba nad tím chvíli uvažoval. Věděl, že se s ním něco děje, ale nedokázal říct, co to je. Chytřejší? Pro něj tohle slovo souviselo s učením se novým kouskům nebo znakováním. A když o tom teď přemýšlel, znakoval jinak než předtím, líp.

Pro velké housenky to neplatí, řekl Mauricovi.

Velké housenky?

Ze zoo.

Mauricovi se najednou nadmulo hrdlo. Koba nevěděl, co to znamená. Ale připadalo mu to nebezpečné, a tak trochu poodskočil.

Tak jim neříkej! upozornil ho Maurice. Jsou to opice, jako ty, jako já. Možná nejsou tak chytré, možná neumějí znakovat, ale pořád to jsou opice. Opice pospolu – síla. Jak říká Caesar.

Koba kulil oči, zlostný výpad jinak vlídného druha ho udivil. Ty velké housenky jsou opice?

Ale samozřejmě že ano. Jen je nikdo nenaučil znakovat jako jeho. Ale mohly by se to naučit, jak to dokázal on. Když mu to teď Maurice vysvětlil, připadalo mu to naprosto jasné, a připadal si hloupě, že to nepochopil dříve.

Opice pospolu – síla, znakoval a cítil, jak jím prochvívá zvláštní horko. Vzpomněl si, jak se k mostu blížil na jakémsi valícím se stroji, bok po boku s Caesarem, Mauricem a Buckem – gorilou, která umřela, když se je všechny snažila zachránit před Jacobsem. Vzpomněl si na ten pocit. Pospolitost.

To říká Caesar? zeptal se. Proč?

Protože je to pravda, odpověděl Maurice.

Ano, řekl Koba. Caesar má pravdu. Už tomu rozumím.

Nebyl si tím jistý, ale při té představě se mu skoro tajil dech. Nebylo to jen z úcty k Caesarovi, z oddanosti Caesarovi – bylo to z úcty a oddanosti ke všem opicím. I těm, které neuměly znakovat.

Celý život měl pocit, jako by mu polovinu těla tížilo nějaké břemeno, které ho nutilo chodit ohnutý. Tím břemenem bylo všechno, co mu kdy lidé udělali, a z toho plynoucí nenávist. Poprvé v životě najednou ucítil možnost existence břemene i na druhé straně – břemene, které ho mělo vyrovnat, které mu mělo umožnit opět chodit rovně.

I ta možnost mu byla příjemná.

Co si pamatuješ? zeptal se Maurice.

Byl jsem cirkusová opice, řekl Maurice. Předváděl jsem různé kousky.

Já taky předváděl kousky, řekl Koba. Ne pro cirkus. Ale pro obrázky.

Nerozumím.

Koba se to pokoušel vysvětlit. Maurice si za chvíli poškrábal hlavu.

Měli jsme ve vězení maličké obrazovky, říkal. Byli tam malí lidé. Někdy opice. Možná jsem tě viděl.

Proč to dělali? uvažoval Koba. Proč nás nutili se předvádět, nosit oblečení?

Lidi si myslí, že je s opicemi legrace, když se chovají jako hloupí lidé, vysvětloval Maurice.

Proč? ptal se Koba.

Maurice s odpovědí otálel tak dlouho, že si Koba pomyslel, že mu odpovědět odmítá nebo na otázku zapomněl, možná proto, že upadl do nějakého vlastního zasnění. Ale orangutan nakonec zvedl ruce.

Myslím, že možná nenávidí sami sebe, řekl.

* * *

Po chvíli Koba odešel a Maurice zůstal opět sám. Krásně, úžasně sám. Pojedl ještě trochu durianu a cítil uvnitř teplo, byl spokojený, jak už dlouho ne. Naslouchal lesu, tichému dechu větru, zpívajícím hvězdám svých vlastních myšlenek, otázkám, které se tam tvořily, elegantním spojitostem mezi tou a onou věcí, kterých si nějakým způsobem nikdy předtím nevšímal.

Vjem kůry na prstech byla slast, jakou si nikdy nepředstavoval. To bylo něco navíc. Ale užíval si i absenci. Absenci lidí, kteří na něj hledí, kteří do něj dloubají, kteří na něj křičí.

V hloubi duše zatoužil po trvalém osamění; úplně na začátku – těsně poté, co opustili město – si myslel, že se ven vydá na vlastní pěst. Caesarovu vizi uměl Kobovi dostatečně dobře vysvětlit, ale něco v něm se představě společného žití s tolika opicemi vzpíralo.

A přesto mu připadalo, že nepodlehnout instinktu je někdy jediný způsob, jak se pohnout kupředu. Jak se zlepšit. Jak něco pochopit. A on toho chtěl pochopit tolik. A co víc, za svou svobodu, za tohle všechno, i za tyhle drobné příležitosti být o samotě, byl zavázán Caesarovi. Ať se stane cokoliv, byl Caesarovi zavázán za jeho podporu, přítomnost, všechno, co mu dokázal poskytnout.

A tak mu nevadilo, když uviděl, že se k němu Caesar blíží.

Dobrý kousek, řekl mu.

Kousek, který mě málem stál život, opáčil Caesar. Kousek, který už nikdy nevyjde.

Vždycky se dají použít nové kousky, řekl mu Maurice.

Caesar mu připadal rozrušený. Uměl být v klidu víc než ostatní šimpanzi, ale teď ho prozrazovalo napětí v těle. Přesto Maurice počkal, až promluví. Bylo zbytečné ho k něčemu popohánět.

Když jsem se schovával, slyšel jsem, jak se lidi baví, pronesl nakonec Caesar.

Maurice upíral pozornost na Caesarův popis nemoci, na to, jak si lidé myslí, že s ní mají něco do činění opice.

Pokud si myslí, že tu nemoc máme, proč po nás jdou? zeptal se Caesar.

Maurice napadlo, že to může souviset s otázkou, kterou mu před chvilkou položil Koba – otázkou, proč lidé nutí opice, aby se chovaly jako hloupí lidé –, ale v konstelaci jeho nových myšlenek byla tato spojitost nezřetelná. Bude se jí muset věnovat víc, až bude zase sám.

Nevím, odpověděl. Ale mohlo by to být pozitivní.

Jak pozitivní? podivil se Caesar.

Pokud jich umře dostatečné množství, třeba na nás zapomenou. A to by bylo moc dobře.

Kapitola dvanáctá

Malakai pochopil, k čemu došlo, dlouho předtím, než našli sledovací zařízení, ale také věděl, že by mu Corbin nevěřil, takže nechal celou věc být. Byl si poměrně jistý, že ke stejnému závěru došla i Clancy.

Čipy našli na korbě nákladního auta zaparkovaného před restaurací v městečku Stinson Beach.

Corbin si tam dlouho a od plic zanadával. „Pěkně nás vypekly, kurva,“ vrčel. „Podaly si nás jako malý kluky!“

„Možná bysme to měli zkusit ještě jednou,“ ozval se Flores. „Použít menší vysílače. Už jsem viděl kousky menší než deseťák.“

„Jestli jo, tak to bylo ve filmu,“ štěkl Corbin. „Tady jsme použili ty nejmenší, co se vyrábějí.“

„O to tady vlastně ani nejde,“ prohlásila Clancy. „Jde o to, že opice prokoukly, co máme za lubem, a náš plán použily proti nám.“

„Tak jo, pane experte,“ obrátil se Corbin na Malakaie. „Co dál?“

„Pojeďme na místo, kde jste zastavil,“ odpověděl. „Na konec té stezky.“

„Jasně, to dává smysl,“ připustil voják neochotně. „Tak nasedat, panstvo!“

Cestu absolvovali v tichosti. Když přijeli na místo, Malakai vysedl a pečlivě si prohlížel půdu. Netrvalo dlouho a našel opičí stopy.

„Tak co, víte, kam se vydaly?“ zeptal se Corbin nad Malakaiem přikrčeným u země.

„Žádné ,vydaly‘, ale ,vydal‘,“ upřesnil Malakai po chvíli.

„Jak to myslíte?“ podivil se Corbin.

„Byla tu jen jedna opice. Naše úmysly neodhadly společně. Přišla na to jen jedna z nich, nebo jeden z nich.“

„Na nějakou politickou korektnost si hrát nemusíme,“ vmísila se Clancy. „Primáti mají své genderové role docela přesně rozvržené.“

„Ale my se tu teď nezabýváme primáty,“ řekl Malakai.

„Ty stopy patří člověku?“ užasl Corbin.

„To ne,“ ubezpečil ho Malakai. „Otisk patří šimpanzovi. Ale mysl spojená s chodidlem, které zanechalo tuhle stopu, není mysl opice. Až do téhle chvíle jsem věřil, že opice mají lidského vůdce, ačkoliv vy jste mě přesvědčoval o opaku. Teď už tomu nevěřím.“

„Nemohl ji k tomu někdo vycvičit?“ zeptal se Corbin. „Nepoužívají se snad opice při krádežích a takovýchhle věcech?“

„To určitě ano,“ potvrdila Clancy. „V těch filmech, které tak rád sledujete, v těch, kde se to jen hemží maličkými sledovacími zařízeními.“ Corbin po ní šlehl pohledem, ale zjevně si z něj mnoho nedělala.

„Představte si celý sled událostí,“ pokračovala. „Opičí samec rozpoznal kameru, vydedukoval, k čemu slouží, a potom ji zneškodnil.“

„Ale říkala jste, že o to tady vlastně ani nešlo.“

„O tohle samo o sobě ani ne. Potom si totiž domyslel – nebo minimálně odhadl –, co jsou zač ta sledovací zařízení a proč tu jsou. Začal systematicky prohledávat ovoce, dokud nenašel ani jedno, ani několik, ale všechna tahle zařízení. Nakonec je použil, aby nás odlákal, aby se mohl zbytek tlupy zmocnit ovoce. Zaručuju vám, že tam, kde jste hromadu nechali, z ní nezbyl ani kousek. Musel pochopit, že tu vede cesta a po ní jezdí auta.

Je to prostě síla,“ dodala na závěr.

„Co tím chcete naznačit?“

„Malakai má pravdu. Alespoň jeden z těch primátů je inteligentní – opravdu hodně inteligentní. Možná je to nějaký mutant, další fáze šimpanzí evoluce. Nebo byl možná úmyslně upraven v laboratoři. Šimpanzi se s námi z devětadevadesáti procent geneticky shodují, takže mu možná někdo narouboval poslední chybějící procento.“ Zavrtěla hlavou. „Nevím.“

„Ale ono je to nakonec pozitivní,“ podotkl Malakai, než Corbin stačil znovu vybuchnout.

„Jak to?“ zeptal se Corbin.

„Začínám totiž líp chápat, kde teď ve skutečnosti jsou. A dostávám nápad.“

* * *

Koba je na místě, kde se předvádějí kousky a dělají obrázky, ale zrovna nic nedělají. Lidé se zdají rozrušení a některým z očí prosakuje voda. Už ví, že tomu říkají pláč.

Vzpomíná si, jak Mary plakala, protože se jeho matka nechtěla pohnout, a cítí úzkost. Snaží se nevrtět, protože když se bude vrtět, Tommy ho potrestá. Ale Tommy mu teď nevěnuje pozornost. Hlasitě se baví s mužem, který mu hlasitě odpovídá. Koba cítí, že se do sebe navzájem pustí, a to v něm jen zesiluje neklid. Ale nakonec na sebe oba muži křičet přestanou.

Tommy přijde ke Kobovi a uchopí jeho vodítko, potom i Milovo.

„Stejně to byl debilní program,“ řekne Tommy. Potom je odveze domů.

* * *

Tommy pije velké množství své pálivé šťávy a většinu času s někým mluví telefonem. Taky hodně spí a zapomíná krmit Kobu a Mila. Koba dostává hlad a opět propadá neklidu. Když uvidí Tommyho, „usmívá se“ a „mluví“. Předvádí posunek pro „jídlo“. Tommy utrousí něco, čemu Koba nerozumí, a odchází.

Jednoho dne konečně pustí Kobu z klece a napřáhne k němu vodítko. Mila nechává v kleci. Milo si ukazuje na ústa a potom na Kobu.

To Kobu děsí a strach mu nahání i něco na způsobu, jakým se Tommy chová. Proto když se Tommy přiblíží s vodítkem, Koba uskočí.

„Tohle teda ne,“ křikne Tommy. Vytáhne hůlku, ale Koba se víc než hůlky bojí, že bude mít zašitá ústa. Hůlkou už dostal tolik ran, že se jí už skoro nebojí.

Ale tentokrát ho Tommy udeří do spánku a Koba vůbec netuší, co se děje. Potom pochopí, že ho Tommy opět bije, a opět a opět a opět, a najednou ví, že nepřestane.

Koba cítí, jak se v něm něco láme – je to horké, jako byla ta tekutina, kterou ho Tommy nutil pít. Chce z něj ven, a jediný způsob, jak se z něj může dostat, je přes jeho ruce, nohy a zuby. Skočí na Tommyho, tvrdě ho narazí na stěnu klece a potom jím mrští na zem a začne ho bít. Je to příjemný pocit.

Tommy si rukama zakrývá hlavu a obličej, koří se mu. Koba se najednou cítí mocný, je pánem situace, a ten pocit se mu zamlouvá.

Začíná se mu trochu pročišťovat hlava. Tommy se mu podrobil. Teď už bude všechno jinak. Poodstoupí od Tommyho.

Tommy zvedne hlavu a zadívá se na Kobu. Stále vypadá povolně, vyděšeně.

Potom se rozječí. Vytáhne něco z kapsy a ožene se po Kobovi. Koba ucítí, jak ho něco švihne od obočí přes oko do tváře. Všechno v tom oku zčerná. Druhým okem vidí krev a ta je jakoby všude. Potom uvidí, jak Tommy popadne vodítko a navleče mu ho na krk. Koba se snaží zabránit, aby mu krev prýštila z tváře, zatímco Tommy ho přivazuje ke kleci takovým způsobem, že pokud se neudrží na nohou, začne se dusit.

Potom ho Tommy opět začne bít hůlkou, a Koba zanedlouho přestane vnímat.

* * *

Je později a Koba je zpátky ve své kleci. Všechno ho tak bolí, že se nedokáže soustředit na nic jiného. Řez přes oko bolí příšerně, ale teď už trochu vidí, i když nepříliš ostře.

Tommy k němu přijde a upřeně se na něj zadívá. Má mezi rty jednu ze svých kouřících hůlek.

Koba se snaží tvářit pokorně.

Koba hodný, znakuje. Koba bude dělat kousky.

Tommy se rozesměje, ale zní to příšerně.

„Teď už seš stejně moc ošklivej,“ opáčí. „Nikdo se už nebude chtít dívat na ty tvoje pitomý opičí vylomeniny. Možná leda tak když se naskytne rolička v nějakým hororu.“

Zadívá se na Kobův obličej.

„Možná by se to dalo ještě trochu vylepšit,“ dodá.

Potom do Kobova zraněného oka strčí doutnající konec maličké bílé hůlky. Koba zavřeští a hodí sebou na zadní stěnu klece, ale před kouřící hůlkou nemůže nikam utéct.

„Měl bych ti vypálit i to druhý oko,“ zamumlá Tommy. „Ale pak bys mi nebyl už vůbec k ničemu.“ Potom se zapotácí. Upadne a ozve se tvrdý zvuk, když dopadne na podlahu. Koba si toho sotva všimne; trpí nevýslovnou bolestí.

„Sakra,“ sykne Tommy a ztěžka se zvedá na nohy. Koba vidí na jeho ústech krev. „Vypadá to, že potřebuju ještě panáka. Cheche.“

Zahrozí Kobovi prstem.

„Doufám, že se mi nesměješ,“ varuje ho. „Jestli jo, později si promluvíme.“

Vstane a odejde z místnosti.

* * *

Následujícího rána je Tommy nakrmí. Vymění jim vodu. Pak Tommyho dlouho nevidí. Dostávají s Milem hlad, ale žízeň je horší. Ubírá mu sílu. Neudrží se na nohou a klec ho zraňuje, když se proti ní vrhá.

Tommy se vrací. Koba neví, jak dlouho to trvalo. Světla byla celé dny zhasnutá.

Tommy něco nese. Není to hůlka. Je to menší, jinak to zapadá do ruky. Na konci to má otvor velký tak na jeho malíček. Namíří na Kobu a Koba ví, že ať je to cokoliv, nejspíš mu to způsobí bolest, ale z nedostatku vody a jídla je mu příliš špatně, aby mu na tom záleželo.

Tommy na něj dlouho míří, a potom tu věc sklopí.

„Do prdele,“ pronese nakonec. Otevře Kobovu klec a potom pomalu odejde.

Koba se dívá na otevřené dveře klece, neví, co má dělat. Chce ven, najít si potravu a vodu. Ale děsí se Tommyho.

Najednou uslyší hlasité třesknutí. Potom se rozhostí hluboké ticho.

* * *

Koba už to nakonec nevydrží a vyjde z klece.

Tommyho uvidí na pohovce. Leží zhroucený v rohu. Má otevřené oči, ale zdá se, že Kobu nevidí. Vypadá jako Kobova matka. Všude je krev a v ruce třímá tu věc.

Koba se rozhodne, že nechá Tommyho být. I když má otevřené oči, vypadá, že spí.

Jde k Milově kleci a pustí ho ven, společně jdou ke krabicím, zoufale touží po jídle a vodě. Najdou něco sladkého k pití a taky místo, kde Tommy skladuje jejich potravu, a najedí se a napijí, kolik jen můžou. Milo zvrací, ale Koba ne.

Potom si Koba lehne a Milo se k němu po chvíli přidá. Po tak dlouhé době strávené v kleci je velice příjemné se natáhnout, hýbat všemi svaly.

Probudí se, když jím Milo cloumá, zběsile se ho snaží dovléct zpátky do klece, ale Koba tam nechce. Zavede Mila k Tommymu. Tommy stále sedí přesně v té pozici, v jaké ho Koba viděl naposledy.

Tommy spí, znakuje k Milovi. Tommy se neprobouzí.

Milo se tváří nejistě, ale když se Koba vydá do herny, Milo čeká a pak jde za ním. Většinu dne si hrají. Koba si myslí, že Tommy zmizí tak, jak zmizela jeho matka, ale když se opět podívá, Tommy je pořád na svém místě.

V domě jsou místa – čtvercová místa ve stěnách, zakrytá látkou. Někdy se zpoza nich line světlo, někdy ne. Koba se rozhodne, že se za látku podívá a uvidí, co tam je.

To, co uvidí, je krásné. Vidí stromy a domy a především modrou oblohu a uvědomí si, že za tou čirou, tvrdou hmotou je venkovní svět. To mu připomene dveře, dveře, kterými je Tommy provádí, než nasednou do auta. Na tom místě je tma a tma je i v nákladním autě, ale nějaká cesta musí vést i ven.

S Milem vstoupí do temné místnosti s nákladním autem. Vidí, že zpod jedné stěny se line světlo, ale nedokáže přijít na to, jak by se mohl dostat ven.

Tehdy se Milo na něco rozpomene. Přejde ke stěně a něco zmáčkne. Najednou se ozve hlasité vrčení.

Koba při tom zvuku povyskočí a něco zablekotá, když se před nimi začne štěrbina světla zvětšovat, až nakonec vyhlédnou ven. Opatrně se ke světlu přiblíží. Něco v sobě cítí, potom dostane nápad. Co kdyby s Milem do toho venkovního prostoru vyšli a šli a šli? Co kdyby už je nečekaly žádné klece, žádné kousky, žádné bití, šoky nebo oheň v očích?

Snaží se to vysvětlit Milovi, ale Milo má strach. Tak si najdou bezpečný kout a čekají. Brzy se začne venku stmívat a to už i Koba propadne jistým obavám. Ale potom se odhodlá.

Příště, až bude světlo, pomyslí si. Vyjdu ven a zůstanu tam, ať si Milo dělá, co chce.

Vrátí se s Milem do domu, aby se vyspali.

Koba se probudí na pozadí hovoru mnoha lidí. Jsou po celém domě. Někteří se dívají na Tommyho. Většina z nich se dívá na Mila a Kobu.

„Jen klid,“ řekne jeden muž, když se Koba posadí.

„Sakra, jen se na něj podívej,“ řekne někdo jiný. „Už sem jedou z odchytové služby?“

„Měli by tu být každou chvíli,“ odpoví první muž.

Koba vidí ven.

Koba jde ven, znakuje.

„Sleduj,“ řekne druhý muž. „Něco dělá.“

Koba se podívá za oba muže. Ukáže ven.

První muž najednou drží věc, jakou na něj mířil i Tommy.

Koba jde ven, zopakuje.

„Víte,“ pronese jeden z dalších lidí, „myslím, že se nám snaží něco sdělit. Znáte ty opice, co s nimi mluví vědci...“

„Tahle vypadá jako šimpanz v tom televizním pořadu,“ poznamená někdo jiný s prstem namířeným na Mila. „Má ve tváři stejné znaky.“

„Tahle zvířata od sebe nerozlišíš,“ prohodí druhý muž. „Jsou to jen blbý opice.“

„No, tyhle dva bych určitě poznal,“ prohlásí muž a ukáže na Kobovo oko. „Na tohle jen tak nezapomenu.“

Koba pochopí, že tihle lidé mu nepomohou. Ví, že ven se může dostat jen jedním způsobem.

Vyrazí, přeskočí pohovku, na níž se Tommy už nikdy neprobudí, prožene se otevřenými dveřmi. Doběhne na trávu, cítí ji pod nohama, když utíká s vynaložením všech sil, co jich má v těle.

Běží za ním. Koba uvidí strom a vyšplhá na něj. Je to těžké – po všech těch dnech v kleci dostává křeče, ale přesto je příjemné, jak tak leze k obloze. Tentokrát má pocit, že by se jí mohl dotknout, protože ho neomezuje žádná klec a on může stoupat výš a výš, až ho nikdo nebude moct spatřit.

Něco ho zasáhne do boku, tvrdě, bolí to tak, že se málem pustí větve. Položí si na bok ruku a ucítí, že mu z něj něco vyčnívá.

Shlédne a vidí, že k němu vzhlíží spousta lidí. Někteří na něj míří prsty. Vidí Mila, jak ho někdo odvádí na vodítku k nákladnímu autu.

Potom se otočí a začne opět šplhat vzhůru, ale už je to těžší, a všechno začíná být nějak divné. Ruce a chodidla mu připadají vzdálené, jako by s ním už nebyly spojené. Tlukot srdce mu připomíná mušku, která mu bzučí v hrudi. Obloha jako by se točila kolem stromu.

Poslední, co si uvědomuje, je pád. Padá, jako by byl na obloze.

Kapitola třináctá

David se neotočil, jak mu nařídil hlas. Utíkal jako smyslů zbavený. Nebyla to strategie ani výsledek vědomého rozhodnutí. Proto to udělal.

Tentokrát uslyšel pronikavý svist pistole s tlumičem, právě když se hnal zpátky k Church Street a otevíralo se před ním pouze volné prostranství. Potom ho uslyšel ještě jednou. Třetí výstřel už neslyšel, protože věnoval plnou pozornost bolesti, kterou mu způsobil. V zádech a žebrech na pravé straně mu zažhnulo bílé horko a najednou ho začaly pálit plíce, jako by běžel celý den.

Klopýtl, snažil se udržet na nohou.

Jediná dosud fungující část jeho mozku byla část, která chtěla žít, což znamenalo, že musel pokračovat v běhu, děj se co děj.

Jenže to nešlo.

„Hej!“ uslyšel, jak někdo vykřikl, a uvědomil si, že to byl ten stařec se psem.

Držel v ruce pistoli.

Do prdele, pomyslel si David.

Uslyšel zasvištění zbraně s tlumičem, pak explozi rozhodně neutlumené zbraně ve starcově ruce – jednou, dvakrát, třikrát. David ležel na zemi, cítil, jak se mu přes žebra rozlévá krev, a přemýšlel, proč ještě není mrtvý.

Nakonec zvedl hlavu a uviděl podrážky starcových bot, kousíček od sebe, natočené k němu. Když se otočil na druhou stranu, uviděl jakéhosi mladšího muže s tmavými brýlemi, ležícího v podobné poloze.

David se opatrně posadil. Uviděl, jak několik lidí narychlo odbíhá – všichni ostatní už byli pryč.

Rozechvěle se vytáhl na nohy. Stařec byl očividně mrtvý, ale přesto se mu pokusil nahmatat tep. Pes, špic, kňučel a mrtvému pánovi olizoval tvář. Druhý chlapík – ten, který se ho pokusil zabít – měl krvavý otvor v místě, kde míval nos, a další uprostřed hrudi.

David se zhroutil, padl na kolena a začal zvracet. Když skončil, roztřesenou rukou vytáhl mobil a zavolal na tísňovou linku.

Ozvalo se hlášení, že síť je přetížená.

Rozhlédl se. Nikde nebylo živé duše.

Zaklel bolestí, která se mu rozlévala z boku, a pokusil se vzpamatovat. Potom začal prohledávat vrahovu kapsu. Vytáhl peněženku a telefon, ale nic dalšího důležitého už nenašel.

S kulháním a rukou přitisknutou k boku opustil místo činu. Pak se zastavil a ještě jednou se podíval na starce a na tělo Lindiny sestry.

Bože, co jsem to udělal? blesklo mu hlavou.

Nenapadalo ho, kam by měl jít. Všechny nemocnice byly uzavřené, a i kdyby se do nějaké dostal, nejspíš by se v nich nakazil. Doma měl lékárničku, ale návrat domů mu nepřipadal jako dobrý nápad. Sledovali ji nebo jeho na setkání v parku? Měl napíchnutý telefon? Co když na něj v bytě čeká další chlap s pistolí?

Jak to, že v sobě má najednou díru? Jak mohl někdo střílet po třech lidech v městském parku? To se přece stávalo jiným, jemu ne. Jiným lidem, na jiných místech.

Ale teď se to dělo všem, že? Prudce se mu sevřel žaludek, když si uvědomil, jak křehká civilizace vlastně je. Všechna ta ocel, kámen a sklo všude okolo působily silně, odolně a spolehlivě. Místní stavby měly přečkat zemětřesení.

Ale civilizace nejsou její budovy. Pyramidy přetrvaly faraony a koloseum přetrvalo dlouho po pádu římské říše. Civilizace, to jsou v konečném důsledku pravidla a normy, které se lidé dohodli dodržovat. A ty jsou vetchejší než papírový kapesník. Vzpomněl si na jeden satirický článek, který kdysi četl, pojednávající o lidech, jež se uchýlili ke kanibalismu poté, co zůstali čtvrt hodiny vězet ve výtahu. Tehdy mu to připadalo k popukání.

Teď mu to vůbec nepřipadalo legrační.

Potřeboval na pohotovost, ale věděl, že všechny nemocnice jsou zavřené.

Talia, napadlo ho pak. Nebydlela daleko.

* * *

Zazvonil pětkrát, než se ozvala.

„Kdo tam, sakra, je?“ zachrastilo v reproduktoru u dveří.

„David,“ ohlásil se. „Talie, tady David Flynn.“

Slyšel, jak se spojení v interkomu přerušilo a opět obnovilo.

„Davide, právě jsem skončila sedmdesátihodinovou směnu,“ řekla. „Nemám náladu –“

„Jsem postřelený, Talie,“ hekl. „Nevím, kam jinam mám jít.“

„Do prdele.“ Pauza. Potom cvakly dveře. „Pojď dovnitř. Zůstaň na chodbě.“

Za několik minut byla dole, ve flanelovém pyžamu a pantoflích. Měla s sebou brašnu.

„Davide?“ vydechla, když k němu poklekla.

„Děkuju, Talie,“ zašeptal, zatímco mu prohlížela zranění.

„Sakra.“

„Je to zlý?“

„Mohlo to být mnohem horší,“ odpověděla. „Když ses dostal až sem – pojď nahoru.“

Pomohla mu k výtahu a do bytu. Od jeho poslední návštěvy si koupila nový gauč a přemístila několik věcí. Ale vypadalo to, že žije sama.

Nasměrovala ho do koupelny a stáhla mu košili.

„Jak k tomu došlo?“ zeptala se, když se bedlivěji zadívala na zranění.

„Setkal jsem se se zdrojem v parku Delores, s jednou ženou. Někdo ji postřelil, pak vystřelil po mně. Pak někdo střelil jeho... Au!“

„To se tam opravdu hodně střílelo,“ poznamenala.

„Nějaký stařík tam venčil psa, náhodou měl pistoli, jinak by bylo po mně.“

„Myslím, že v dnešní době s sebou nosí zbraň každý, kdo ji má. Za posledních pár dní jsem viděla víc střelných zranění než za celou dosavadní kariéru.“ Pohlédla na něj. Zapomněl, jak krásné má oči.

„Střela prolétla žebry,“ řekla, když ho bedlivě prohlédla. „Myslím, že nezasáhla střeva. Kdyby došlo k perforaci, bylo to by špatné. Přesto máš tkáň poškozenou dost na to, aby mohla začít odumírat.“

„Jak moc je to špatný? Umíš to dát do pořádku?“

„Můžu to zašít. Zastavit krvácení. Ale potřebuješ antibiotika, která tady nemám.“ Zadívala se mu do očí. „Nemám tady ani anestetika.“

„Co takhle vodku?“ nadhodil.

„Znáš mě dobře. Hned jsem zpátky.“

* * *

David se probudil. Dunělo mu v hlavě a uvědomil si, že při kombinaci bolesti a vodky se konce operace nedočkal při vědomí. Teď ležel na Taliině posteli. Ve vaně mu vyčistila rány a zašila je a přitom ho vysvlékla. Byl stále nahý.

Ležela asi třicet centimetrů od něj. Převlékla si pyžamo.

Zamýšlel se nad skutečností, že Talii nikdy v pyžamu neviděl. V sexy spodním prádle ano, i v tričku, i úplně nahou. Ale nikdy ne v pyžamu. Vlastně ani nevěděl, že nějaké má. A to se vídali většinu roku. Bylo to dobré, vážně dobré, ale potom začali mít oba hodně práce a trávili spolu čím dál méně času. V poslední době ji v restauracích a barech, kam chodívali, už nevídal. Předpokládal, že je buď zaneprázdněná v nemocnici, nebo se začala stýkat s jinými lidmi.

Naštěstí pro něj se nepřestěhovala do jiného bytu.

Pohnula se a s mrkáním otevřela oči.

„No,“ usmála se. „Konečně jsi tu zůstal i přes noc. Podívejme.“

„Já tu nikdy nepřespal?“ podivil se a snažil se pátrat v paměti, jak to bylo. „To jsem byl pěkný vůl.“

„Ne, tos byl prostě celý ty. Jak se cítíš?“

„Jako bych dostal ránu kladivem, zatímco mi někdo prošíval kůži.“

Dotkla se jeho líce a Davida letmo napadlo, že je to výraz něhy a lásky.

„Jsi teplý,“ pronesla. „Měla bych ti změřit teplotu. A musíš se zavodnit.“

Přinesla mu pomerančový džus a zjistila, že má skoro třicet devět stupňů.

„Dnes odpoledne se vracím do práce,“ upřesnila. „Ale pokusím se ti předtím sehnat nějaká antibiotika.“

Vypadala nesmírně unaveně. „Měla by sis odpočinout.“

„Několik hodin jsem spala,“ odpověděla. „Hele, jsem přece mladá, ne?“

„Venku je to hrozný, co?“ Přikývla.

„A stále se to horší,“ dodala. „Skolilo to polovinu personálu.“

„Nevracej se tam,“ naléhal. „Už se tam prostě nevracej.“

Věnovala mu další vyčerpaný úsměv.

„Nemysli si, že mě to nenapadlo. Ale spousta lidí už se na to vybodla. Někdo to musí zkusit.“ Poplácala ho po ruce. „Vrátím se. Doufám, že i s těmi antibiotiky.“ Vstala, přešla ke skříni a vybrala si nové nemocniční oblečení.

„Talie,“ oslovil ji. „Proč jsme spolu přestali chodit?“

Sklopila oči a trochu svraštila čelo.

„Měla jsem tě ráda. Hodně.“

„Jo. Já tebe taky.“

Zvedla oči a střetli se pohledem.

„A už mě to přestalo bavit,“ dodala. Potom odešla z pokoje. Za chviličku uslyšel, jak se otevřely a zavřely vstupní dveře.

Chvíli ještě ležel v posteli, potom se opatrně nadzvedl. Přešel do obývacího pokoje, vzal si tlumok a vrátil se s ním do postele. Uvnitř byl ultralehký notebook a několik složek. Notebook zapnul a čekal, až naskočí. Mezitím se probíral složkami.

„To mě poser,“ vydechl za chvíli. Našel svůj mobil, ale neměl signál, takže zvedl Taliin přenosný telefon a zavolal své šéfredaktorce.

„Sage,“ řekl, jakmile se mu ozvala. „Tady Flynn.“

„Kdes, krucinál, byl?“ ptala se hned. „Mám pro tebe práci.“

„Jeden námět bych už měl. Radím ti, abys pro něj nechala místo na první stránce. A jestli máš někoho na radnici, budu potřebovat proklepnout pár věcí.“

„Tak to mi budeš muset poskytnout nějakou menší ochutnávku.“

* * *

Když skončil, na druhém konci linky bylo na čtyři, pět, šest úderů srdce ticho.

„Jsi si tím jistý?“

„Mám originální dokumenty z Gen Sys. Černé na bílém. Včetně podpisů. Jen chci zjistit, jestli bychom z Houseova úřadu mohli získat usvědčující informace.“

„Myslím, že bych to mohla zařídit. Jsi doma?“

„Ne. Někdo se mě pokusil zabít, jestli tomu dokážeš uvěřit.“

„To si děláš prdel?“

„Ne, střílel po mně i po mém zdroji. Pak někdo naopak střelil jeho – je to komplikované.“

„Jsi v pořádku? Jsi v bezpečí?“

„To jo. Můžeš se se mnou spojit na tomhle čísle. Ale nikomu jinému ho nedávej.“

„Nepotřebuješ lékařskou pomoc?“

„Mám tu nejlepší, jaké se mi teď asi může dostat,“ ujistil ji. „Jen mi, prosím, zjisti ty věci.“

„Ozvu se ti. Běž psát – máš šest hodin.“

Kapitola čtrnáctá

Jeden z Raketových zvědů se spustil z horních větví. Caesar si všiml, jak je rozrušený.

Co je?

Lidé, sdělil mu zvěd. Tam, přicházejí tudy. Hodně.

Caesar roztrpčeně svraštil čelo. Doufal, že úskok s bílými obdélníky je zaneprázdní na delší dobu. Ale teď tu byli zas, hned další den. Vzdají to vůbec někdy?

Začínal věřit, že nevzdají.

Ukaž mi je, pobídl zvěda posunkem. Zbytku skupiny pokynul, aby ho následoval.

Hnal se za šimpanzem korunami stromů. Zvěd se jmenoval Jojo, a když Caesar zahlédl jeho tvář, všiml si, že rozrušení v ní vystřídala čirá radost. Než ho opice osvobodily, nikdy nebyl venku. Napřed se bál, a teď novou existenci přijal za svou – život, jaký měl vždycky být. Tak na tom byla spousta opic. Jako by se probouzely z dlouhého spánku.

Pro některé to byl spánek, který začal narozením.

Nakonec Jojo zpomalil a Caesar větvemi pod sebou spatřil lidi. Skrz listí je bylo obtížné spočítat, ale Jojo měl pravdu – bylo jich velké množství, většina měla pušky a pohybovali se víceméně ve směru, jímž se pohybovala tlupa. Navíc kráčeli bok po boku, rozptýleni v dlouhé rojnici. Tak mnohem snáze najdou to, co hledají.

Obrátil se na Joja.

Vrať se za Raketou, poručil mu. Řekni mu, že je zavedu k západní straně hory. Řekni Raketovi, aby se vydal za Mauricem a přesvědčil ho, aby přemístil tlupu údolím na východní stranu.

Ještě jednou shlédl na lidi, kteří pod ním právě procházeli. Potom se podíval na Kobu a všiml si, jak má napjaté svaly, jak z každého centimetru jeho těla čiší výhrůžnost.

Kobo, znakoval na něj. Zůstaň vysoko v korunách, sleduj nás, varuj nás před létajícími věcmi.

Koba se na něj chvíli díval, potom přikývl.

Když se Caesar obrátil ke své skupině, jeden z lidí k němu vzhlédl a jejich pohledy se střetly.

Caesar poznal řadu lidských emocí: laskavost, lásku, strach, vztek. Vídával podlost v očích Dodge, svého „pečovatele“ v Útulku.

V pohledu tohoto muže se zračilo něco, co ještě nikdy neviděl a co sotva chápal. Ale připadalo mu to velmi, velmi nebezpečné.

Potom se k němu otočily ostatní hlavy.

Za mnou, zagestikuloval. Potom se vrhl dolů a po větvích se hnal na zem. Slyšel, jak lidé povykují, když ho zahlédli společně se zbytkem jeho skupiny, a vyrazil na útěk. Ještě se rychle otočil a viděl, že je pronásledují.

Ucítil, jak mu zcitlivěl hřbet, a očekával, že po něm každým okamžikem začnou pálit, ale z nějakého důvodu to neudělali. Tím bylo všechno o trochu jednodušší, poněvadž je chtěl přimět, aby ho pronásledovali, a zároveň jim nechtěl padnout za oběť.

* * *

Když se Koba dostal do nejvyšších pater lesa, rozhlédl se, ale nic ve vzduchu neviděl. Viděl však město, kde přebývali lidé – kde dlouho přebýval i on. Město, kde umřela máma a kde byl mučen.

Proč ho Caesar poslal tak vysoko do korun? Jiní šimpanzi ve skupině přece viděli lépe. On měl jen jedno oko. Užitečnější by byl dole, kde by mohl bojovat.

Ale tady nahoře bylo dobře, tak blízko obloze. Natáhl k ní ruku, ale stále byla příliš daleko. Jak daleko mohla být?

Nakonec pohled od nebe odtrhl a soustředil se na svůj úkol. Z vyhlídky v korunách viděl, co se dělo dole, ale také si začal něco uvědomovat. Caesarovu skupinu nepronásledovalo tolik lidí, kolik si myslel. Připadalo mu, že jich je jen asi osm či devět.

Snažil se zjistit, co to znamená, když mu do uší pronikl nezaměnitelný rachot těch létajících klecí. Klouzal pohledem po obloze, dokud zdroj zvuku nespatřil. Byly daleko a ani v nejmenším se nepohybovaly k Caesarovi.

Slétávaly se k tlupě.

* * *

Najednou se z větví nad ním ozval praskot. Caesar vzhlédl a spatřil Kobu; řítil se k němu z korun. Snažil se přeskakovat z větve na větev a přitom gestikulovat. Neustále ukazoval vzhůru, dokud se Caesar neodtrhl od zbytku skupiny a nevydal se za ním. Vyšplhali do horních větví a z nich se jim naskytl výhled na vrtulníky.

Většina nepronásleduje vás, znakoval Koba.

A Caesar najednou pochopil. Tentokrát doběhli oni jeho. Vrtulníky letěly k tlupě.

Kobo, najdi Raketu. Zaveď ho k tlupě, přikázal mu.

Potom se otočil a vyrazil zpátky cestou, kterou se dostal nahoru. Když se hnal nad hlavami lidí, tentokrát už po něm začali střílet, ale za pár vteřin jim zmizel z dohledu, co nejrychleji přeskakoval ze stromu na strom a doufal, že nepřijde pozdě.

* * *

Primát zmizel, jako blesk se vytratil mezi stromy, ale Malakaiovi zůstával před očima jeho pronikavě inteligentní pohled. Nic takového u hominidů ještě neviděl.

Vzpomněl si na první gorilu, kterou spatřil, když se vydal do pralesa se strýcem. Něco z ní čišelo – jakési vědomí, něco na úrovni lidského dítěte, bylo to však uvězněné v příliš velkém těle. Poznával v ní sestřenici, ale hodně vzdálenou.

Když po ní strýc střelil, zatvářila se nechápavě. Neustále se dotýkala otvoru ve svém těle a vydávala žalostné zvuky. Požádal strýce, aby po ní střelil ještě jednou, aby ty zvuky utichly.

„Už jsem ji zabil,“ řekl mu strýc. „Akorát ještě neví, že je mrtvá. Kulky jsou drahé.“

Měl pravdu a gorila brzy umřela. Před očima zbytku její rodiny gorilu rozporcovali. Opice se tvářily, jako by vůbec netušily, co se stalo.

Pohled, který na něm spočinul nyní, takový nebyl. Byla v něm pronikavá inteligence, vůle a cílevědomost. A nebyla v něm ani stopa po dětinskosti.

To byl on, pomyslel si Malakai. To byl jejich vůdce.

„Skočily na to,“ řekl Corbin.

Clancy jen nehnutě sledovala opice rychle mizející z dohledu.

„Tohle bylo poprvé, co jsem od začátku celé naší akce některou z nich viděla,“ řekla. „Myslím tedy živou. Už jsem začínala pochybovat, jestli vůbec existují.“ Otočila se k Malakaiovi. „Viděl jste...?“

Přikývl.

„Je to úžasné. Moc ráda bych zkoumala všechno tohle... tohle... to, co se tu děje. Mohlo by to změnit celé naše povědomí o primátech. O nás samých.“

„To teď neřešte,“ mávl rukou Corbin. „Kudy dál?“

„Kde je odchytový tým?“ zeptala se Clancy.

„Povoláme ho, až najdeme stádo.“

„Tudy,“ ukázal Malakai. „Honem.“

V dálce slyšel vrtulníky.

Najednou se před nimi s ohlušujícím vřískotem prohnala skupina šimpanzů. Dvojice mužů po nich vystřelila z uspávacích pušek, ale Malakai měl za to, že ani jednu netrefili.

„Ignorujte je!“ křikl. „Jen se nás snaží rozptýlit. Pokračujme.“

„Vrtulníky jsou přesvědčené, že je zahlédly,“ řekl Corbin s jednou rukou u sluchátka, které měl zasazené v uchu. „Ale chtějí vizuální potvrzení ze země.“

Opice ve stromech se na ně opět rozvřeštěly, ale tentokrát už nikdo nestřílel.

„Všude tu jsou stopy,“ zamumlal Malakai, zatímco se rozhlížel a klouzal očima po pozůstatcích hnízd, po podupaných místech. „Byly tady, přednedávnem. Ve velkém množství.“

„Zase se daly do pohybu.“

„Ano,“ přisvědčil. „Ale teď už je jich příliš mnoho, aby svůj pohyb utajily.“

* * *

Když Caesar dospěl na místo, vrtulníky už tam byly; pokud však viděl, zatím nic nedělaly.

Maurice uvedl tlupu do pohybu, ale některé opice se nepřesunovaly zrovna rychle. Caesar se vztekal sám na sebe, že dopustil, aby se jeho vlastní úskoky obrátily proti němu, a děsilo ho, že lidé pobijí další opice. Ba co víc, bylo nad slunce jasnější, že tentokrát tlupu najdou už i lidé na zemi, a nebude to trvat dlouho.

Se zachvěním si uvědomil, že nemá na vybranou. Lidi vodil za nos, jak to jen šlo. Po bitvě na mostě už bojovat nechtěl. Chtěl jen, aby ho nechali na pokoji. Ale to zřejmě nebylo možné.

Vrtulníky se ve vzduchu otočily a začaly odlétat. Caesar je pozoroval a přemýšlel, proč to dělají. Ale bez vrtulníků...

Mohl to být úskok.

Neměl jinou možnost.

Vnořil se do své tlupy a vybíral ty nejsilnější a nejrychlejší jedince.

* * *

Malakai si všiml, že už neslyší rachot vrtulníků. Nedokázal určit, zda je to dobré, nebo špatné znamení.

Všiml si toho i Corbin, který se už s někým dohadoval přes vysílačku.

Konečně Malakai vzhlédl, postřehl mezi stromy pohyb, jakýsi zrzavý záblesk. Pak další, tentokrát černý, určitě šimpanze.

„Jsou tady,“ pronesl tlumeným hlasem. To už v korunách stromů divoce šramotilo, větve se plnily opicemi. Uviděl napřed orangutany, kteří se nad nimi pohybovali jako nějací obrovští pavouci. Potom stromy obsypali šimpanzi, freneticky skákali z větve na větev a ječeli.

Desítky opic, možná víc než stovka. Pak si uvědomil, kdo ještě chybí, a klouzal pohledem mezi kmeny, začínal pátrat po pozemní tlupě. A uviděl je, gorily – které se nechovaly, jak by gorily správně měly, ale kradly se, přebíhaly zpoza jednoho stromu za druhý.

„Nestřílejte,“ řekl potichu.

„No ty vole,“ hlesl Flores, protože najednou pochopil, jak se věci mají.

„Jsou to jenom opice,“ zavrčel Corbin. „Držte se pospolu.“

„Kde je ta zasraná vzdušná podpora?“ ptal se Kyung.

„Odvolali ji,“ řekl Corbin. „Nedokážu z nich vypáčit proč.“

„Oni odvolávají i nás, že?“ zeptal se Flores.

„Máme postupovat tak, jak uznám za vhodné.“

„Jestli některou z nich uspíte, budete muset bojovat se všemi,“ podotkl Malakai.

„Povolal jsem k nám všechny ostatní. Budou tady za deset minut.“

Malakai dál pátral pohledem mezi stromy a sledoval, jak se zvířata objevují v čím dál větším počtu.

„To bude možná hodně dlouhých deset minut.“

„Jo,“ souhlasil Flores. „A o kolik nás bude víc, o patnáct chlapů? Možná, že kdyby víc nás mělo opravdový kvéry místo těchhle uspávaček...“

Vrhl významný pohled na Corbina, jediného, kdo byl vyzbrojený opravdovou útočnou puškou.

Nad hlavou jim dlouze zakřičel jeden z orangutanů a tím vyprovokoval i šimpanze, kteří začali o to víc vřeštět. Na zem začaly létat klacky. Nebyly velké, ale byla jich spousta.

Malakai sledoval nejbližší gorilu. Ta se do něj vpíjela pohledem, jako by věděla všechno, co kdy v životě udělal. Nepohlížela na něj s tupou inteligencí, jakou si u nich pamatoval. Podobně jako šimpanz, kterého viděl dříve, i tento primát byl – jiný.

Všimla si toho i Clancy.

„Ona není chytrá jen jedna z nich,“ vydechla. „Jsou chytré všechny.“

„Podle mě byste měl uznat za ,vhodné‘, abysme odsud okamžitě vypadli, Corbine,“ řekl Flores hlasem, do nějž se začínala vkrádat panika.

„Jsou to jenom opice, sakra,“ štěkl Corbin.

„Ne,“ ozval se Malakai.

Jen co to řekl, ze střední úrovně lesa se vyhrnula skupina šimpanzů. Jejich vůdce dal na okamžik průchod nelíčenému šoku. Potom třeskl výstřel, tak blízko, že Malakaiovi zalehlo v uších. Jeden šimpanz zavřeštěl, sletěl ze stromu a přistál téměř u Corbinových nohou. Než stačil kdokoliv zareagovat, ze stromu seskočil další šimpanz, který Corbina srazil na zem takovou silou, až mu odletěla puška.

Opičí agresor byl hotový přízrak; byl to šimpanz se zakaleným okem a tváří zkřivenou nefalšovanou záští. Byla to tvář, jaké byl Malakai zvyklý vídat velice často, jaké mnohokrát viděl na lidech, jejichž nenávist – k jinému kmeni nebo náboženství – překračovala veškeré racionální hranice. Všichni jako by ztuhli, když se opice začala krást ke Corbinovi. V té chvíli mohla žoldákovi snadno rozsápat hrdlo.

Jenže jednooký šimpanz naopak couvl, byť poněkud zdráhavě.

Řev ozývající se ze stromů najednou ustal a celý prostor obestřelo přízračné ticho, které působilo téměř klaustrofobicky. Flores začal vytahovat zbraň, ale Malakai ho udeřil do ruky.

„Zbláznil jste se?“ sykl.

Poloslepý šimpanz přešel ke svému zraněnému druhovi a zvedl ho na nohy. Pak si ho vytáhl na rameno, přičemž celou dobu nespouštěl oči z Corbina a ostatních. Nakonec se k nim otočil zády, jako by zkoušel, jestli se po něm opováží vystřelit, beze spěchu se vyšvihl na strom a i se svým padlým druhem odručkoval do lesa.

„Okamžitě... odsud... vypadněme,“ vypravil ze sebe Flores.

Malakai zvedl Corbinovu pušku, aniž přestal hlavní mířit do země. Natáhl ruku ke Corbinovi, ten ji však ignoroval a sám se vyškrábal na nohy. Opice zůstávaly zticha. Ale najednou se z jejich středu ozval výkřik.

A ostatní spustily povyk – šimpanzi se rozvřeštěli, gorily se výhrůžně rozvrčely, orangutani jakoby posměšně roztroubili. Ale Malakai si jich sotva všímal. Z jejich jednoty, z jejich soustředěnosti a cílevědomosti mu naskakovala husí kůže. Jeden pohled na Clancy mu sdělil, že totéž cítí i ona.

„Jo,“ řekl Corbin. „Padáme odsud.“

Malakai dlouho uvažoval, zda takovou možnost vůbec mají. Ale zatímco ustupovali, opice je pouze sledovaly.

* * *

Caesar se s bušícím srdcem díval, jak se vzdalují.

Kdyby Koba toho muže zabil...

Zamířil k mohutné větvi, na níž ležel Raketa s bonobem po boku.

Raketo? pronesl k němu. Kde tě zasáhla kulka?

Raketa se tvářil trochu rozpačitě.

Žádná kulka, odpověděl. Překvapili mě. Prohmátl jsem větev. Ukázal si na nohu. Bolí, dodal. Potom na ruku. Bolí.

Můžeš se pohybovat? Caesarovou hrudí prolétla vlna úlevy.

Rychle ne, odvětil Raketa.

Caesar pohlédl zpátky na oblohu. Stále neslyšel vrtulníky.

Musíme jít, najít nové místo, řekl posunky. Vrátí se s dalšími zbraněmi, dalšími stroji.

Já mu pomůžu, ozval se Koba.

Ne, řekl Caesar, pomůže mu Sam. Ty teď povedeš jeho skupinu.

Kobovi se rozšířily zorničky.

Vybral sis správně, řekl Caesar. Vybral sis Raketu. Vybral sis opici. Jsem hrdý.

Koba sepjal ruce.

Opice pospolu – síla, vyjádřil dalším posunkem.

Opice pospolu – síla, zopakoval Caesar. Teď běž. Najdi hustý les za horou, daleko od lidí.

Koba přikývl. Podíval se na Raketovu skupinu. Opice se ošívaly, ale Caesar na ně upřel tvrdý pohled a hned se seřadily.

Jdeme, ukázal Koba a měl se k odchodu. Jeho noví svěřenci ho následovali. Zakrátko zmizeli z dohledu. Caesar slezl dolů, aby zorganizoval přesun. Všichni si mysleli, že právě dosáhli významného vítězství, ale on v kostech cítil, že jim hrozí nebezpečí, jakému dosud nečelili. Byl to jenom začátek.

* * *

Při návratu na základnu se s nimi setkal Phillips. Netvářil se spokojeně.

Spokojený nebyl ani Corbin.

„Co se stalo s tou leteckou podporou?“ chtěl vědět. „Se sítěmi, s pastmi, s chlapy, co je měli zneškodnit, když jsme je konečně našli?“

„Určitě jste byl informován, když byla podpora odvolána,“ odpověděl Phillips. „Změnily se plány. Musíme být pružní. Předpokládal jsem, že máte dost prostředků, abyste splnili úkol. Přivést aspoň jednu zavšivenou opici.“

„Nebyl jste tam,“ řekl Corbin. „Neviděl jste je. Kdybyste nám dovolil vzít si AR15, možná bychom nějakou šanci měli. Nebo kdybyste povolal –“

„Naším cílem je odchyt živých opic,“ přerušil ho Phillips.

„Jsou to zrůdy!“

„Nejsou,“ ozvala se Clancy. „Jsou úžasné.“

„Je jedno, co jsou zač,“ odsekl Phillips. „Přinejmenším prozatím musíme zůstat na zemi.“

„Proč?“ divil se Corbin.

„To nechtějte vědět,“ odpověděl Phillips. „Teď si dejte volno a vyčkejte dalších pokynů.“

Tohle bude naše smrt, pomyslel si Malakai.

Kapitola patnáctá

Talia jela do nemocnice po téměř liduprázdných ulicích. Měla pocit, jako by se ocitla v demilitarizované zóně. Na chodnících a vozovce se hromadily odpadky. Hlavní tah byl posetý vraky a opuštěnými auty. Hrstka lidí, které spatřila, připomínala spíše stíny míhající se jí v periferním vidění.

Jen tak nazdařbůh se rozhodla, že vyzkouší lékárnu. Bylo by to rychlejší a jako lékařka si tam léčiva mohla objednat přímo. Ale když přijela k té, co byla nejblíž, uviděla, že má vytlučená okna a všude je tma. S pocitem nenadálého ohrožení z parkoviště zase rychle vycouvala a uháněla k nemocnici.

Více než čtyři bloky od ní narazila na příslušníky Národní gardy, kteří vraceli auta tam, odkud přijela. Jeden voják ji mávnutím zastavil a přešel k jejímu okénku.

„Jsem lékařka,“ sdělila mu a ukázala průkaz.

„Dál jet nemůžete,“ vrtěl hlavou. „Pro lékaře vznikl zadní vchod. Můžu tam s vámi zajít.“

Našla místo k zaparkování a vrátila se ke gardistovi, přitom přemýšlela, co u všech všudy může myslet tím „zadním vchodem“. Brzy to však pochopila.

Celý blok ulic obklopujících nemocnici uzavíral kordon a gardisté na místě stavěli drátěný plot. Brankou v plotě naháněli obrovskou řadu lidí do jakéhosi stanového městečka, které na prostranství jakoby mávnutím kouzelnou hůlkou vyrostlo během oněch sedmi hodin, kdy Talia nebyla v práci. Před plotem zastavovaly autobusy, z nichž vystupovali další lidé. Spousta jich očividně opouštěla autobus jen s velkou neochotou, protože je gardisté museli postrkovat – a v některých případech i vléct.

„Co se to děje?“ položila svému průvodci víceméně řečnickou otázku.

„Vytváříme tu karanténu,“ odpověděl.

Zavedl ji ke vchodu pro lékaře, střeženému dvěma muži s puškami. Měli na sobě protibakteriologické obleky.

Uvnitř nemocnice vládl chaos, neboť každé dostupné místo se připravovalo pro nemocné. Čekárny, kanceláře, jídelna, kaple – všechny prázdné prostory. Připadala si jako ve válečném filmu – až na to, že skoro všichni tu čelili stejným potížím, a neměli lidského nepřítele.

Jejich nepřítelem byl retrovirus.

Ti, kteří jím onemocněli, už však nebyli posíláni do vestibulu pohotovosti. Ten byl napěchovaný lidmi a Talii stačil jediný letmý pohled, aby poznala, že většina pacientů je v kritickém nebo téměř kritickém stavu. Byli tu lidé se střelnými a bodnými zraněními, rozbitými hlavami, zlomenými kostmi –

Více než kdy jindy měla pocit, že je někde v polní nemocnici.

Dojem umocňoval Afroameričan středního věku v armádním lékařském obleku, který jí pokynul, aby k němu přišla. Všimla si, že kromě něj v prostorách nemocnice nepoznává několik dalších lidí, a všichni na sobě měli podobné svršky.

„Hej, vy tam,“ křikl na ni. „Kdo jste?“

„Jsem doktorka Kosarová,“ představila se. „Pracuju tady. Kdo jste vy?“

„Paní doktorko,“ opáčil už vlídněji. „Omlouvám se za ten tón. Díkybohu, že jste přišla. Jsem kapitán McWilliams. Dostal jsem celou tuhle pohotovost na povel. Jak vidíte, mám plné ruce práce.“

„Směna mi začíná až v deset,“ řekla. „Já –“ Opět se podívala na všechny ty umírající kolem. David to hodinu dvě zvládne. Potom za ním vyklouzne s dávkou antibiotik.

„Tak jo,“ přikývla. „To nic. Jen se umyju.“

Následující dvě hodiny byly jako z hororu, valily se na ni oběti jednoho neštěstí za druhým. Třídění raněných spočívalo v rozhodování, komu se bude věnovat a komu už není pomoci. Myslela si, že je vůči podobným věcem zocelená, ale byla to úplně nová úroveň.

McWilliamse očividně nic z míry nevyvádělo. Nejenže to byl nadmíru kompetentní lékař, ještě důležitější bylo, že uměl velet ostatním. Talia se domnívala, že jako armádní lékař v podobném chaosu už někdy pracoval.

* * *

Po určité době, jejíž délku nedokázala odhadnout ani náhodou, začala zjišťovat, že jí docházejí síly, že je čím dál znavenější. Uvědomila si, že hodiny nic nejedla ani nepila, takže si dala pauzu, a z automatu si koupila müsli tyčinku. Byla poslední. Zkusila vypít trochu vody, ale když vyprázdnila polovinu kelímku, zjistila, že víc do sebe nedostane.

Vzpomněla si na Davida a vzala několik balení antibiotik. Skladové zásoby byly už téměř vyčerpané, ale několik cefalexinů a ampicilinů v nich zůstalo. Cítila se provinile, že je bere, ale David si zasloužil léčbu jako každý jiný. Podívala se na mobil a uvědomila si, že ho nechala o samotě bezmála čtyři hodiny. To nebylo dobré. Kdyby si něčeho nevšimla – a nebylo to vyloučené, vzhledem k poškození tkání v blízkosti zástřelu –, mohlo mu hrozit nebezpečí. Navíc ho ošetřovala za špatného světla, ve vaně...

Ale s tím teď nic dělat nemohla. Vydala se do koupelny, umyla se a šplíchla si na obličej vodu.

V zrcadle si všimla růžového pramínku těsně pod nosem. Zvedla ruku a dotkla se ho ukazováčkem.

Když prst odtáhla, byl červený.

„No vida,“ řekla obrazu v zrcadle.

Kdesi v hloubi mysli věděla, že se to blíží. Potlačovala to stejně, jak to dělal každý, kdo se musel vyrovnat se smrtelností, tím, že si představovala, že je jediná, kdo se nenakazí, že je jediná, kdo neumře.

Zavřela oči. Je toho ještě třeba tolik udělat, pomyslela si. Spoléhá na ni David, spoléhá na ni kapitán McWilliams a spoléhají na ni všichni ti zoufalí lidé ve vedlejší místnosti.

Otevřela oči, namočila papírový ručník a ještě jednou si otřela obličej. Vecpala si do nosu kousek zmuchlaného toaletního papíru, a jakmile vyšla ven, nasadila si roušku.

Potom vyhledala kapitána McWilliamse.

„Musím odejít,“ řekla. „Slibuju, že se vrátím za dvě hodiny.“

Přikývl.

„Trochu si odpočiňte. Vypadáte strhaně.“

„Díky.“ Chvatně popadla své věci a vyrazila přes nemocnici k východu pro zdravotnický personál. Točila se jí hlava a napadlo ji, jestli bude schopna řídit. Ale musela to zkusit.

Kdyby si dávala velký pozor, minimalizovala kontakt s ním, mohla by Davidovi pomoci, aniž by ho nakazila.

Potom ucítila svědění v dutinách a dala se do běhu, doufala, že se dostane ven, ale ke dveřím jí chybělo ještě asi patnáct metrů, když hlasitě kýchla.

Jeden z gardistů se k ní otočil. Byl v antibakteriologickém obleku, bez helmy.

„Promiňte,“ řekla a předstírala, že se škrábe na čele. Doufala, že si tak zakryje tvář.

„Slečno,“ zavolal za ní mladý gardista.

Kývla na něj a snažila se pokračovat v chůzi, ale stačil se před ni postavit.

„Slečno, budu vás muset požádat, abyste se zastavila.“

„Jsem lékařka,“ poklepala si na průkaz.

„Ano, slečno. Ale zdá se, že máte příznaky nakažení virem. Mám rozkaz nikoho těmito dveřmi nepouštět, dokud si nebudu jistý, že je čistý.“

„Nemůžete mě tu zadržovat proti mé vůli,“ ohradila se. „Nic jsem neprovedla.“

„Jste aktivní nositelka viru.“ Zdálo se, že je o tom přesvědčený. „Musíte se podrobit státnímu a federálnímu příkazu k dodržování karanténních a izolačních pravidel. Odvolat se můžete –“

„Kdy se můžu odvolat?“ zeptala se a uvědomila si, že křičí. Zhluboka se nadechla. „Podívejte,“ řekla. „Mám kamaráda se střelným zraněním. Potřebuje antibiotika a já mu jich pár nesu. Potom se hned vrátím. Můžete si to ověřit u kapitána McWilliamse na pohotovosti.“

Mladík zavrtěl hlavou.

„Omlouvám se, slečno, ale na tom, co řekne, příliš nezáleží. Těmi dveřmi bych vás nemohl pustit, ani kdyby mi vydal přímý rozkaz.“

Než domluvil, dostavili se k nim další dva gardisté.

„Pokud tu laskavě počkáte,“ obrátil se k ní mladík, „pošleme pro někoho, kdo posoudí váš stav.“

„Prosím,“ požádala. „Bez těch léků možná umře.“

Mladík zaváhal a Talia pocítila náznak naděje.

„Slečno,“ nabídl, „za hodinu mi končí směna, pokud mi dáte léky a jeho adresu, mohl bych mu je předat. Víc pro vás udělat nemůžu.“

Zadívala se mu do upřímné tváře a potom z kapsy vytáhla antibiotika a stříkačku. „Potřebuje injekci tohohle,“ vysvětlila. „Tohle se polyká.“ Předala věci gardistovi. „Důvěřuju vám.“

„Udělám to,“ slíbil jí.

„Děkuju. Teď se vrátím na pohotovost.“

„Slečno –“

„Nepotřebuju, aby někdo posuzoval můj stav. Jsem doktorka. Jestli musíte, zastřelte mě.“ Skoro doufala, že to udělá, protože věděla, co se blíží. Ale také věděla, že schopnost fungovat ztratí až za den nebo ještě později.

Když ji McWilliams uviděl, zavrtěl hlavou a postrčil ji do kavárny, kde mohli mít trochu soukromí.

„Jste v pořádku?“ zeptal se. Mluvil, jako by si o ni opravdu dělal starosti. Tato špetka lidské laskavosti stačila, aby se už neudržela a z úst se jí vydral slabý vzlyk.

„Vypadá to, že jsem v pořádku?“ odpověděla otázkou.

„Začínal jsem si o vás dělat starosti. Myslel jsem, že vykazujete první symptomy. Moc mě mrzí, že jsem měl pravdu.“

Chvíli se nezmohla na slovo, a pak se jí z očí vyřinuly slzy. McWilliams jí položil na rameno ruku v rukavici.

„Vy byste dopustil, abych unikla izolaci?“ zeptala se nakonec, zatímco si otírala oči.

„Věděl jsem, že si dáte pozor. Myslel jsem, že si zasloužíte, abyste se s touhle věcí vypořádala po svém.“

„Můžete mě ještě dostat ven?“

„Ne,“ pronesl smutně. „V téhle fázi už ne. Nedokázal bych věrohodně předstírat, že o ničem nevím. Vrátila vás zpátky hlídka?“

Přikývla.

„Ano. To jsem si mohl myslet. Ven bych vás nedostal, ani kdybych se o to pokusil. Nejlepší bude, když jim dovolíte, aby vám našli postel.“

Představila si, že leží mezi umírajícími a čeká na konec. Nebyla to příjemná představa.

„Můžu tady zůstat a pracovat?“ zeptala se. „Mám ještě nějaký čas, jak oba víme. Symptomy se teprve začínají projevovat. A dám si pozor. Vždycky si dávám pozor.“

„Viděl jsem dost vašich výsledků, abych to sám věděl. Ale dávat si pozor někdy nestačí.“ Ohlédl se do čekárny. „Na druhé straně většina z nich bez vás nemá vůbec žádnou šanci. Malá šance je lepší než žádná.“

„Dobře. Jdu se umýt.“

Když se vrátila do čekárny, zbývala tam už jen instantní káva, a zatímco si Talia tu ohavnost nalévala, uvědomila si, že dobrou kávu už nikdy neokusí. Zalitovala, že si poslední šálek víc nevychutnala. Zalitovala, že se nedostala k nákupu toho mlýnku a zrnek.

Ze zasnění ji pak vytrhla hlasitá, tlumená exploze. Zamžikala světla, zhasla, a všichni se rozkřičeli. Za chvíli naskočily generátory a opět se rozsvítilo.

Talia uslyšela staccatové jektání střelby a další křik. Skleněnými dveřmi pohotovosti zahlédla jasnou oranžově žlutou zář.

„Co to má být?“ zeptala se McWilliamse.

„Myslím, že na nás někdo zaútočil.“

„Zaútočil?“ Světla zvláštně kolísala, jak tomu bývalo při zemětřeseních. Útok? Kdo by útočil na nemocnici? A proč? Všechno jí to najednou připadalo naprosto nereálné, jako ve zlém snu. Měla se z něj probudit, nebude nemocná, nebude se dít nic z toho, čeho byla právě svědkem.

Do čekárny vtrhl gardista a zasalutoval McWilliamsovi, který mu pozdrav oplatil.

„Co se děje, desátníku?“

„V karanténě přistály zápalné bomby.“ Oči gardistovi zastírala stejná nevěřícnost, jakou cítila i Talia. „A přistály i v našich zadních dveřích. A zahlédli jsme odstřelovače s puškami namířenými na východy – nejsme si jistí, kolik jich je, ale postřelili Caina a málem dostali Rodriguese.“

„Kdo za tím stojí?“ štěkl McWilliams.

„To nevím, pane. Nedá se říct, že by se identifikovali.“

McWilliams informaci chviličku vstřebával, potom se obrátil na Talii.

„Sežeňte někoho, kdo ví něco o popáleninách. Okamžitě.“

„Máme tu popáleninové oddělení,“ informovala ho. „Můžu se podívat, jestli tam někdo není.“

Hnala se chodbou, snažila se uvažovat, kdo by jim mohl být k dispozici, když potkala dva muže s vozíkem. Ležel na něm muž v antibakteriologickém obleku, který na něm z větší části shořel. Muž sám utrpěl rozsáhlé popáleniny – ale ne tak rozsáhlé, aby mu neviděla do obličeje.

Byl to mladý gardista, kterému svěřila antibiotika pro Davida.

Když se dívala, jak odjíždí, nereálný pocit z ní vyprchal. Opět měla pevnou půdu pod nohama. Byla to noční můra, z níž se rozhodně neměla probudit.

„Promiň, Davide,“ zašeptala a pokračovala v cestě na popáleninové oddělení. Zvenku k ní stále doléhala slabá střelba.

Kapitola šestnáctá

David si uvědomil, že jen bezduše hledí na stránku – možná minutu, možná ještě déle. Ještě jednou se napil vody a pokusil se opět soustředit. V boku mu pulzovalo a bolest se mu z něj paprskovitě rozbíhala do všech stran. Vlastně měl pocit, jako by byl maňásek na ruce nějaké zombie.

Podíval se na hodiny a snažil se trochu počítat.

Talia byla pryč už dlouhou dobu. Čtyři hodiny?

S největší pravděpodobností přijela do nemocnice, kde ji povolali řešit nějakou naléhavou záležitost. Nejspíš si nemusel s ničím lámat hlavu.

Změřil si teplotu a zjistil, že vystoupala na čtyřicet stupňů, což vysvětlovalo mnohé – třeba tu morbidní analogii se zombiemi. Přešel k Taliině lékárničce a našel krabičku aspirinu. Vzal si čtyři a vrátil se k notebooku. Navzdory nepříjemnému pocitu jeho článek získával žádoucí tvar.

Sage zavolala o hodinu později a měla ověření, které potřeboval.

„Zníš hrozně,“ řekla.

„Mám menší horečku,“ vysvětloval.

„Pošli mi, co máš, a běž k doktorovi.“

„Jasně,“ zamumlal. „Aby mi někdo vyfoukl sólokapra.“

„Sólokapr ti zůstane, ty pitomče. Hlavně běž k doktorovi!“

„U jedné doktorky zrovna jsem. A teď už mě nech, abych to dopsal.“

Než stačila říct ještě něco, zavěsil.

* * *

Caesar seděl o samotě na nejvyšší větvi sekvoje a upíral oči na Město. Na západě se slunce vpíjelo do moře a za mostem se začínala rozsvěcovat světla.

Připadalo mu, že jich je méně, než bývalo, že je město nějak tmavší. Znovu ho napadlo, co asi tak dělá Will. Skolila ho taky ta nemoc? Doufal, že ne. Uměl si představit Willa a Caroline v kuchyni, jak se baví o tom, co dělali toho dne. Zatoužil tam opět být s nimi, být součástí, součástí rodiny. Ale nikdy to nebylo úplně skutečné. Když někam jeli, Will s ním chodil na vodítku, jako s domácím mazlíčkem. Caesar věděl, co takový mazlíček je, a věděl, že je to vlastně to nejlepší, v co opice v lidském světě může doufat.

Pokud šlo o to nejhorší... o tom někteří členové jeho tlupy věděli svoje. Opice, které vyrostly, aniž poznaly rodinu, aniž poznaly lásku, které zakoušely pouze bolest, ponižování a izolovanost.

A řada z nich... nebyla v pořádku. Byly uvnitř narušené, nevěděly přesně, jak se mají chovat, a možná se to nikdy nenaučí. A tenhle útěk, hrozba, že budou opět zajaty nebo zabity, hladovění – to všechno jen zhoršovalo. Ale kdyby našel místo, kde by mohly zůstat samy, věděl, že by se situace zlepšila. Pokud byly některé opice zlomené, jejich děti už takové nebudou. Budou vyrůstat ve společnosti jiných opic, jako opice, na stromech, kam patřily.

Pokud...

Uslyšel slabé zašramocení ve větvích a překvapilo ho, když si všiml, že se k němu blíží Cornelia. Už jen pohled na ni v něm probouzel vyčerpání, a napadlo ho, na co si asi zase přichází stěžovat, co podle ní dělá špatně.

Uctivě se k němu přiblížila. Ještě to nestačí, pomyslel si, ale prokazovala mu větší úctu než kdykoliv předtím.

Caesar sleduje město, znakovala.

Přikývl.

Po čem se díváš?

Když jí neodpověděl, přiblížila se.

Brzy bude tma, poznamenala.

Pokrčil rameny a čekal, až řekne něco, co mu bude stát za odpověď. Chvíli si myslel, že užuž odejde, ale pak užasl, když k němu natáhla ruku a začala mu vybírat větvičky ze srsti. Napřed ucukl, ale potom ji nechal. Byl to příjemný pocit, uvolňoval ho, jako když ho kartáčovali nebo hladili Will s Caroline.

Začala na hřbetu, pomalu, metodicky se přesunovala k boku.

Jsi zanedbaný, řekla.

Nemám čas se o sebe starat, odpověděl jí posunkem. Pořád běhám.

Dnes sis počínal dobře.

Prudce se odtáhl, pokusil se přečíst její výraz. Posmívala se mu?

Ale stále se tvářila upřímně.

Dnes jsem udělal chybu, řekl. Mohlo nás být o mnoho méně.

Nestalo se to, upozornila ho.

Ale brzy možná stane, opáčil. Byl jsem příliš sebejistý. Hlupák.

Zatáhla za větvičku, trochu silně, škubla.

Hlupák ne, řekla. Opice jsou díky Caesarovi svobodné. Opice jsou pospolu. Za to stojí umřít.

Chvíli mu v tichosti dál čistila srst.

Caesar je nejchytřejší, dodala. Přesto by měl naslouchat ostatním, přijímat od nich pomoc. Caesar sám je silný. Caesar s ostatními opicemi je silnější. Opice pospolu, síla.

Poznával, že se mu vracejí slova, která pronášel před Mauricem. Říkal je i Koba.

Kdo to říká? zeptal se. Že opice pospolu jsou silné?

Všichni, odpověděla. I ti, co nemluví.

Sledoval dohasínající západ slunce, pak se ve výrazu díků dotkl Corneliina ramene. Než vylezl na sekvoj, cítil, jako by měl v sobě něco zlomeného. Teď měl pocit, že to byla jen zhmožděnina.

Společně slezli zpátky k tlupě.

* * *

„Ahoj, tati.“

Dreyfus vzhlédl, když Edward vstoupil do kuchyně, a snažil se potlačit zívnutí. Edward byl vytáhlý hubený čtrnáctiletý kluk s hustou kšticí hnědých vlasů.

„Dobré ráno, Edwarde,“ pozdravil ho. „Překvapuje mě, že tě vidím vzhůru tak brzy, když vám zrušili vyučování. Myslel jsem, že využiješ příležitosti a prospíš se.“

„Víš, napadlo mě, že bych tě rád zastihl, než odejdeš.“

Dreyfus už sahal pro noviny, ale nechal je ležet na stole.

„Stalo se něco?“

„Ani ne,“ Edward pohledem bloumal po kuchyni. A pak: „Možná, nevím.“

„Posaď se,“ pobídl Dreyfus syna. „Chceš trochu kafe?“

„Kafe je hnusný. Ne, díky.“ Přešel k ledničce a vylovil z ní energetický nápoj.

„Dělá ti starost ten virus, co ve městě řádí?“ zeptal se Dreyfus.

„Jasně,“ odpověděl Edward, začtený do popisku na plechovce. „Starosti si dělají všichni. Ty ne?“

„Jasně,“ připustil Dreyfus. „Ale nemůžu dopustit, aby mi to zabránilo dělat to, co si myslím, že je správné.“

Edwardovi se trochu zablesklo v očích.

„Myslíš jako kandidovat na starostu? Jako vystupovat před davem lidí, jaks to udělal onehdy?“

„Přesně tak,“ přikývl Dreyfus.

„Jo. Víš... rozjíždí se tu jeden projekt. Lidi se snaží sbírat jídlo v konzervách pro karanténní útulky. Napadlo mě, že bych měl... taky pomoct. Udělat správnou věc, jako ty.“

Dreyfus opatrně upíjel kávu.

„Já bych ven radši nechodil, synku.“

„Ale právě jsi řekl –“

„Já vím.“ Dreyfus si povzdechl a na chvilku zavřel oči. „Když seš táta, vidíš to jinak.“

„Hele, sám jsi mi dal příklad,“ namítal Edward.

„Tak mi o tom ještě něco pověz.“

„Organizuje to pan Song, náš učitel dějepisu. Říká –“

„Moment,“ přerušil ho Dreyfus. „Henry Song?“

„Jo, ten.“

„Ten, co má dceru, co se tady byla s tebou tuhle učit?“

„Tati, to s ní nesouvisí,“ protestoval Edward s pohledem upřeným na stůl. „Chci jen být jako ty.“

„Edwarde...“ Dreyfus naklonil hlavu.

„Dobře, dobře,“ koktal syn. „Souvisí to jenom a jenom s ní. Prosím, tati – dovol mi to. Mají respirátory, rukavice, padesát druhů antibakteriálního mýdla na ruce.“

„Tohle je virus,“ přerušil ho Dreyfus. „Antibakteriálním mýdlem se mu neubráníš.“

Edward natáhl ruce před sebe, jako by chtěl zatřásl nějakou neviditelnou krabicí. „Podívej, tati. Buď všichni umřeme, nebo neumřeme. Jestli neumřeme, mohl bych si po tomhle všem připsat k dobru pár významných bodů.“ Odmlčel se. „A budu konat dobro, i když by moje motivy nebyly dokonale čisté.“

Dreyfus si prohlížel synovu bezelstnou tvář.

„Ty věci budeš mít na sobě,“ přikázal. „Pořád, bez výjimky.“

„Ano, ano,“ přikyvoval Edward.

„A hned jak přijdeš domů, vydrhneš se a osprchuješ.“ Podíval se synovi do očí. „To myslím smrtelně vážně.“

„Já taky.“

Dreyfus zdráhavě přikývl.

„Dobře. Jenom – používej hlavu, ano? Dávej na sebe pozor.“

Napadlo ho, že v lepším světě by tahle slova existovala v jiném kontextu, v kontextu, který by více odpovídal životu čtrnáctiletého chlapce.

Edward odešel a Dreyfus sáhl po novinách. A jako by z nich vyskočil titulek a dal mu facku.

„Panebože,“ vydechl.

MÍSTNÍ BIOTECHNOLOGICKÁ FIRMA

STVOŘILA OPIČÍ CHŘIPKU

Úřad starosty se podílí na kamufláži

od Davida Flynna

SAN FRANCISCO: Retrovirus 133, jenž devastuje náš region a další města po celém světě, vznikl v laboratořích biotechnologické společnosti Gen Sys se sídlem v oblasti Sanfranciského zálivu. Podle našeho informátora s kontakty uvnitř firmy a podle firemních záznamů se lze domnívat, že virus byl vyvíjen jako lék na Alzheimerovu nemoc. Ověřené dokumenty naznačují, že měl napomáhat sebeobnově mozku. Byl testován na primátech a patrně zvyšoval inteligenci testovaných subjektů.

Virus vyvinul William Rodman, vědec ještě donedávna považovaný za špičku ve sféře výzkumů Alzheimerovy nemoci. Jeho postupy však utrpěly vážnou ránu, když zkušební verze jeho léčiva vyvolala v testovacím subjektu záchvat zuřivosti. Rodman začal posléze testovat vylepšenou verzi, načež svou pozici znenadání opustil poté, co vznesl formální stížnosti na příliš ukvapený postup testů. Rodmana nebylo možné kontaktovat s žádostí o komentář, nicméně zdroj ve společnosti Gen Sys tvrdí, že právě chybné testování vyústilo v nákazu lidí i opic.

Nezávislé zdroje a záznamy, jež má San Francisco Sentinel k dispozici, dosvědčují, že se společnost Gen Sys a úřad starosty dohodly, že podrobnosti o výzkumu i události, jež zapříčinil, před veejností utají. Také se aktivně pokouší zamlčovat informace týkající se uprchlých opic, jež způsobily chaos ve městě a na mostě Golden Gate předtím, než utekly do Národní rekreační oblasti Golden Gate.

Výpisy z bankovních účtů naznačují, že starosta House od firmy Gen Sys a její mateřské společnosti Polytechnic Solutions obdržel deset milionů dolarů. V dokumentech padla zmínka i o policejním řediteli Burstonovi, ale s Burstonem ani se starostou Housem se nám nepodařilo spojit, abychom jim dali prostor k vyjádření. Jistý starostův důvěrník, jenž se vyjádřil pouze pod podmínkou zachování anonymity, uvedl, že tvrzení jsou „nehorázná a naprosto nepodložená“, nicméně zdroje v místní administrativě spojitost mezi starostou a technologickou společností potvrzují.

Byla zpochybněna oficiální prohlášení sanfranciské radnice, podle nichž se násilí na mostě zveličovalo. Podle našich zdrojů jdou počty primátů do stovek a zvířata vykazují nepřirozenou inteligenci a agresivitu. Podle posledních hlášení se pohybují v oblasti Muir Woods a za účelem vyřešení tzv. opičího problému byla najata polovojenská organizace Anvil, také vlastněná společností Polytechnic Solutions. Komentář se nám nepodařilo získat ani od Trumanna Phillipse, jenž za nasazení Anvilu zodpovídá.

Opičí chřipce se v současnosti připisuje více než 100 000 úmrtí po celých Spojených státech a toto číslo má ještě exponenciálně růst. Lékařská zařízení jsou zahlcena nakaženými lidmi, jakož i oběťmi násilí eskalujícího po celém městě.

„No,“ zašeptal Dreyfus. „Jsem zvědavý na reakci.“ Položil hrnek na stůl a vydal se do své kanceláře.

* * *

„Myslíte, že by uvěznění mohlo House stát volby?“ zeptal se Patel.

„Žádné volby nebudou,“ řekl Dreyfus, „ať se tomu zatracenýmu starostovi stane cokoliv. A kdo si představujete, že by ho asi tak zavřel?“

„To brzo zjistíme,“ odpověděl mu asistent. „Už oznámili tiskovou konferenci, a jestli se má něco stát, s největší pravděpodobností se to stane tam.“

A vskutku, krátce poté se House objevil před kamerami. Neměl svou obvyklou chirurgickou roušku, ale vypadal nesmírně strhaně.

Skoro je mi toho hajzla líto, pomyslel si Dreyfus. Skoro.

Po krátkých zvukových úpravách starosta spustil.

„Dnes jsem přišel, abych se vyjádřil k obviněním namířeným na mne a moji administrativu a rozhodně prohlásil, že jsou veskrze falešná. Město je v hluboké krizi a v dohledné budoucnosti v ní nejspíš setrvá. V této chvíli je krize mojí prvořadou prioritou, a chci vás ujistit, že všechny prostředky a možnosti mého úřadu jsou soustředěny na udržení veřejného pořádku.

Až nebezpečí pomine,“ pokračoval, „s radostí se podrobím jakémukoliv vnějšímu vyšetřování, jehož si budou občané žádat. Mezitím setrvávám na své pozici. V našem městě platí stanné právo a já jsem nejvyšší zodpovědný činitel.

Děkuji vám. Nechť vám všem žehná Bůh, nechť žehná městu San Francisco, nechť žehná Americe.“

* * *

První dav se k úderu na radnici zformoval o necelou hodinu později.

Jednotky policie a Národní gardy zahnaly první vlnu slzným plynem a gumovými projektily. Dav ustoupil, ale dál se rozrůstal. Z jiných částí města byly povolány policejní posily.

Dreyfus sledoval, jak se všechno odvíjí, a došel k rozhodnutí. Natáhl ruku pro sako.

„Bylo by hezké být starostou,“ povzdechl si.

Kapitola sedmnáctá

Když přijel na radnici, dav působil dojmem, že se opět chystá ke zteči. I navzdory megafonu, který třímal v ruce, k sobě připoutal pozornost až na několikátý pokus, a chvíli si myslel, že zaútočí na něho. Potom někdo vpředu zakřičel jeho jméno, pak se přidal někdo jiný, a než se nadál, ulicí otřásalo skandování:

„Dreyfus... Dreyfus... Dreyfus...“

Pozvedl ruku a lidé se trochu zklidnili.

„Podívejte,“ spustil přes megafon. „Chápu, že jste naštvaní. To jsem i já. Pokud je pravda, co jsme se doslechli – a myslím, že důkazy jsou přesvědčivé –, Gen Sys, starosta House a všichni ostatní zúčastnění musí být a budou pohnáni k odpovědnosti. Ale v téhle chvíli kolem nás kolabuje město. Řada občanů už nemá přístup k základním službám a předpovědi naznačují, že situace se bude jen a jen zhoršovat.

Nemůžeme se teď zhroutit,“ řekl. „Potřebujeme vůdce.“

„Myslíte House?“ zavolal někdo. „Na to sereme! Sereme na něj!“

Slova následovala ošklivá zuřivá vlna, která se utišila až za několik vteřin.

„Ne,“ řekl Dreyfus. „Starostu House nemyslím. V našem městě platí zákony. Fungují tu určité postupy. Je jasné, že starosta House, ať už vinný, či nevinný, nemá mandát vládnout. Za normálních okolností by proti němu byla v těchto chvílích vznesena obžaloba. On si naopak zvolil cestu tyranie a chrání se svým úřadem a statečnými muži a ženami, kteří tomuto úřadu slouží.

Měl by a musí odstoupit. Za předpokladu, že starosta nemůže pokračovat ve svém úřadu, nahrazuje ho předseda městské rady – v tomto případě Daniel Ngyun, dobrý a schopný muž. Tohle bychom měli požadovat.“ Na chvilku se odmlčel, aby posluchači mohli jeho slova náležitě vstřebat, načež pokračoval: „Policistům ve městě vzkazuji: všichni mě znáte. Už sice nejsem váš ředitel, ale víte, o co se zasazuji. Starosta má v jedné věci pravdu – čelíme hluboké krizi a na žádné straně dělicí linie nemůžeme ztratit jediný život, zvlášť pokud známe svého opravdového nepřítele.

Neměli bychom bojovat mezi sebou. Měli bychom bojovat s tou nemocí, s opičí chřipkou. Měli bychom vyžadovat okamžité zveřejnění veškerých utajovaných skutečností – o způsobu vytvoření viru a možnostech, jak se mu bránit. Zamlčováním informací ze strany Střediska pro kontrolu nemocí, společnosti Gen Sys, starosty House a všech dalších zúčastněných došlo ke kritické prodlevě při hledání účinného léku. Kdo ví, co by se stalo, kdyby místo snah krýt si navzájem záda všichni okamžitě zveřejnili charakteristiky tohoto nebezpečného viru. Třeba bychom už proti němu měli vakcínu.

Proto se nyní obracím na naše policisty. Přestaňte vést tento boj. Vaším starostou je Daniel Nguyn. Přejděte pod jeho velení. Tak praví zákon. Vy všichni ostatní běžte domů. Zdemolováním radnice ničemu nepomůžete. Je ostatně docela dobře možné, že v ní starosta vůbec není.“

* * *

O tři hodiny později se mu přes Skype ozval Daniel Nguyn. Obraz kostičkoval, ale bylo zřetelně slyšet, co říká.

„Pěkně jsi mě dosadil do funkce, náčelníku.“

„Ale no tak,“ odpověděl Dreyfus. „Sám jsi to říkal – kdyby sis myslel, že mě v primárkách porazíš, kandidoval bys v nich. Teď můžeš tuhle fázi vynechat. Nic jiného se každopádně dělat nedalo. Tak o co jde? Čemu vděčím za to, že ses mi teď ozval?“

„No, jde o to, že se nám nedaří sehnat starostu House. Odvolal jsem Burstona a policejním ředitelem jmenoval Tremonta –“

„Dobrá volba,“ skočil mu Dreyfus do řeči. „Ale tak trochu jsem doufal, že bych si ten dres mohl obléct zase já.“

„Ano, to mě napadlo,“ připustil Nguyn a pokýval hlavou. „Ale nejde to.“

„Přesto potřebuju něco dělat, Danieli. Třeba bys pro mě mohl najít místo mezi svými podřízenými, něco v tomhle duchu.“

„Jak to tak sleduju, děláš spoustu věcí. Hasíš dva pouliční nepokoje, vystupuješ v talk show, vyvoláváš víceméně poklidné změny na klíčových úřadech. Řekl bych, že šunky si doma rozhodně neválíš. Ale ředitele z tebe znovu udělat nemůžu.“

„Rozumím,“ řekl Dreyfus s těžkým srdcem.

„Myslím, že nerozumíš,“ odpověděl Nguyn a v hlase mu najednou zazněl nějaký zvláštní podtón.

„Jmenuju tě starostou,“ dodal.

„Cože?“

„Svolal jsem zasedání všech členů městské rady. Všichni se sice nedostavili, ale usnášeníschopnou většinu jsme dohromady dali. Takže blahopřeji.

„To je naprosto neslýchané,“ žasl Dreyfus. „Normálně tenhle post připadá předsedovi rady–“

„Předseda rady má virus 113,“ přerušil ho Ngyun. „Proto ti volám přes Skype, místo abych za tebou zašel osobně. Nechci to dál šířit.“

To Dreyfuse na okamžik umlčelo.

„Do prdele, Danny, to mě moc mrzí,“ vysoukal ze sebe nakonec.

„Jsem v počátečním stadiu. Ale všichni víme, jak rychle to postupuje. Co bych dokázal udělat za nějakých pár dní? To se radši... chápeš, připravím.“

„Možná...“

Nguyn se chabě pousmál a zvedl ruku.

„Jo, to si taky pořád říkám. Možná.“ Zavrtěl hlavou. „Hodně štěstí, Dreyfusi. Ty jsi muž, kterého teď město potřebuje. V celém tomhle zmatku mluvíš nejpevnějším, nejracionálnějším hlasem, a lidi to vědí. Půjdou za tebou.“ Povzdechl si. „Moje žena a děti se ještě nenakazily. Spoléhám na tebe, že je z toho vyvedeš.“

„Máš moje slovo. Udělám všechno, co je v mých silách. Přísahám.“

„Vím, že uděláš. Přijeď dnes odpoledne na krátký ceremoniál, kde složíš přísahu, a pak se můžeš pustit do práce.“ Ozvalo se pípnutí a obrazovka potemněla.

Dreyfus se na ni díval ještě dlouho poté, co Nguynův obličej zmizel. Pak si nalil whisky a snažil se utřídit si všechno, co se právě stalo. Cítil, jak mu na bedra začíná doléhat tíha zodpovědnosti.

„Panebože,“ zašeptal. „Takhle jsem to nechtěl.“ Zvedl sklenku. „Na tebe, Danieli, hodně štěstí.“ Napil se.

Starostou se stát chtěl. Chtěl se jím ale stát po volbách. Teď však na tom, co chtěl, nezáleželo. Takhle už to prostě dopadlo. A věděl, co udělá ze všeho nejdřív.

Vytáhl mobil a vyťukal číslo.

„Tremont,“ ozval se hlas na druhém konci.

„Zdravím, pane řediteli. Právě jsem se to dozvěděl. Blahopřeji.“

„Jo, k tomuhle. Říkal jsem jim, že podle mě byste měl to –“

„Nesmysl,“ přerušil ho Dreyfus. „Stejně bych si vybral vás. Kdybych měl nějaké slovo. Které asi za hodinu stejně mít budu.“

„Pane Dreyfusi?“

„Městská rada mě zvolila starostou.“

Na druhém konci linky se rozhostilo ticho.

„To je skvělá zpráva,“ vzpamatoval se Tremont.

„Podívejte, ještě jsem nesložil přísahu, ale myslím, že bychom se měli hned do něčeho pustit, než nám to uteče. Vím, že toho máte na starosti strašnou spoustu, ale je to důležité.“

„Jak si budete přát, pane starosto.“

* * *

Co trápí Caesara? zeptal se Maurice, když se rozhlížel po jejich novém domově, jakkoliv mohl být provizorní.

Moc velké ticho, odpověděl Caesar.

Moc velké ticho, zopakoval Maurice.

Caesar se díval, jak si jeden dospívající šimpanz hraje s mladým orangutanem.

Přijdou zas, řekl. Ale už jinak.

Souhlasím, znakoval Maurice.

Mají mezi sebou záludného myslitele, pokračoval Caesar. Naučil se našim způsobům a používá je proti nám. Myslím, že nás hnali k vrtulníkům, ale vrtulníky odletěly.

Třeba se lidé bijí i mezi sebou, jako v tom obchodě, nadhodil Maurice. Třeba je to tou nemocí, o které se bavili. Třeba se jim všechno komplikuje. Třeba jim na nás už tolik nezáleží.

Nebyli spolu, odpověděl Caesar. Něco v jejich plánech se změnilo. Cítím to. Ale jestli to zkusí ještě jednou, nebudou zkoušet totéž. Podíval se na Maurice. Jak bys pochytal opice?

Maurice si na větvi zlehka poposedl.

Zbavil bych je stromů.

Caesar se rozhlédl po okolních velikánech.

Lidé jdou po zemi, vysvětloval Maurice. Vrtulníky přilétají ze vzduchu. Opice můžou lidi na zemi zdolat, můžou se zdržovat pod korunami stromů, kam vidí vrtulníky.

Jak by nás mohli zbavit stromů? ptal se Caesar.

Ohněm, odpověděl Maurice.

Caesar se rozhlédl.

Že by tohle spálili? podivil se. Vzpomněl si na výlety do těchto končin s Willem a dalšími lidmi, s nimiž se stýkal. Tohle místo je důležité i pro lidi. Nespálili by ho.

Když to říká Caesar, opáčil Maurice.

Jak jinak?

Maurice zvedl ruce, pokrčil prsty, aby vytvořil dva půlkruhy, pak je spojil, aby vytvořily kruh.

Přijdou ze všech směrů, řekl Caesar. To mě napadlo. Ale mohli bychom vylézt nahoru. Jak jsi říkal.

I s tím by mohli počítat, namítl Maurice.

Zase na ně čekáme, zamračil se Caesar se sílícím roztrpčením. Čekáme, až na ně zareagujeme.

Třeba nic neudělají, ukázal Maurice.

Caesar se zadíval na orangutana a uvědomil si, že říká něco, co není pravda, aby působil zábavně. Jak tomu Will říkal?

Vtip.

Caesar se zasmál. Nechtěl to udělat – prostě k tomu došlo.

Možná všichni odejdou k vodě a odplavou, odpověděl. Možná se promění v ryby a nechají nás na pokoji.

Maurice vydal skřehotavý zvuk, který měl pravděpodobně představovat smích. Opice opodál je slyšely, jak se smějí, a také se rozesmály, stejně jak to dělávaly, když si s něčím hrály.

Možná opice stále nejsou moc chytré, řekl Maurice.

Ne, řekl Caesar a vzpomněl si na jeden večírek u Willa. Tohle dělají i lidé. Smějí se, i když neslyší žádný vtip.

Možná ani lidé nejsou moc chytří.

Kapitola osmnáctá

„Oni nás tu vězní, že?“ zeptala se ho Clancy.

Byli v boudě, která jim sloužila za ubikaci, ale to, že jsou v ní pod zámkem, bylo zřejmé, ještě než se o tom empiricky ujistili.

„Ano,“ přikývl Malakai.

„Proč?“

„Je to pozitivní zjištění,“ opáčil. „Znamená to, že se stále snaží rozhodnout, co s námi udělají.“

„Myslíte co jiného, než že nás zabijí?“

„Přesně jste na to kápla. Je to tak.“

„Blbost. Doufala jsem, že si dělám legraci. To by nás jako opravdu zabili?“

„Musela jste to tušit. Všechno se tu tají, nedovolují nám navázat kontakt s nikým zvenku. Ví vůbec někdo, že tu jste?“

„No, David.“

„To je ten chlapík, kterému jste tuhle v noci posílala ten mail?“

„Ano. Ale vlastně to věděl už předtím. Neměla jsem mu to říkat, ale svěřila jsem se mu. Víte, něco spolu máme.“

„Něco spolu máte? Jak to myslíte? Stojíte spolu frontu v krámě? Chodíte na pivo? Nějaké tajemství, techtle-mechtle?“

„No, tu a tam se spolu vyspíme.“

„Tak je to váš přítel.“

„Ne. Jen spolu něco máme.“

„Oba mluvíme stejným jazykem, ale přesto vám nerozumím.“

„Krucinál,“ zaúpěla. „To měl být vtip.“

Pokrčil rameny.

„V takovéhle chvíli začíná člověk žertovat?“ zeptala se. „Když mu jde o kejhák?“

„Tohle mě potkalo už mockrát. Co jiného můžete v určité fázi dělat?“

Chvíli mlčela.

„Vy jste padouch, že?“

Jeho první instinktivní reakcí bylo, že na tohle vůbec neodpoví, ale potom si všiml, že otázku myslí opravdu vážně.

„Padouch?“ zopakoval. „Nevím. Vzpomínáte, jak jsem vám říkal, že mě strýc vzal v osmi letech na gorily?“

„Ano.“

„Udělal to, abych se je naučil zabíjet. A víte, proč jsme je zabíjeli? Protože jsme umírali hlady. A proč jsme umírali hlady? Protože jsme patřili ke špatnému kmeni na špatném místě ve špatnou dobu. Byla to tedy ode mě podlost, lovit lesní zvěř?“

„Gorily jsou ohrožený druh. A mají stejné vědomí jako my.“

„A to pro mě mělo něco znamenat? Ohrožená byla i moje rodina.“

„Všechno, co děláte, je ospravedlnitelné, pokud to děláte, abyste se zachránil?“

„Víte,“ pustil se do vysvětlování, „podobné otázky vás nenapadají, když jste na takovém místě a někdo znásilňuje vaši sestru předtím, než ji zabije mačetou. A nepokládám si je ani teď, abych se ospravedlňoval před nějakým zhýčkaným dítětem ze Západu. Ať jsem dělal, co jsem dělal, už je to za námi. Jakékoliv sebezpytování by byla jen ztráta času. Když někoho zabijete, myslíte si, že mu záleží na tom, že toho budete později litovat? Pokání je jen určitá forma marnivosti. Některé věci si z rukou nesmyjete, a nemá cenu se o to pokoušet.“

Všiml si, že se jí oči zalily slzami.

„Ne! Co to děláte?!“ zavrčel.

„Omlouvám se.“

„Za co?“

„Prostě se omlouvám.“

Malakai vyskočil ze židle, vyrazil z jejich společného pokoje a posadil se na svou postel. Zvedl ruce, zadíval se na ně, jako by nebyly vůbec jeho, jako by to byly nějaké mimozemské přívěsky, které mu jen někdo narouboval.

Vzpomněl si na výraz v očích opičího vůdce. Na tu cílevědomost a odhodlání.

Uslyšel zaklepání. Byla to samozřejmě Clancy.

„Pijete?“

Držela v ruce láhev whisky.

„Kde jste to vzala?“ užasl.

„Přivezla jsem si ji. Nebyla elektronická, nebyla to zbraň, tak mi dovolili, abych si ji nechala.“

Malakai si láhev chvíli prohlížel.

„Ano,“ kývl. „Kapka alkoholu by mi bodla.“

Přinesla z koupelny dva papírové kelímky a oběma nalila.

„Na tu šílenost, co jsme dneska viděli,“ pozvedla kelímek.

„Na přežití,“ dodal a oba se napili.

„Už nebudete brečet, že ne?“ zeptal se jí po chvíli.

„Jste prostě neuvěřitelně – poznamenaný,“ řekla. „Vidět něco takového...“

„Ano, ano.“

„Kolik vám bylo?“

„Dvanáct. Bylo mi dvanáct.“

Opět se napila.

„Můžete mi říct něco víc... o vaší rodině?“

„Aha, chcete slyšet něco na dobrou noc?“ nadzvedl obočí. „Jste si tím jistá?“

„Jsem,“ přisvědčila po krátkém zaváhání. „Chci to vědět.“

To je přece pitomost, pomyslel si. Proč se s ní vůbec bavím?

Také si znovu lokl. Whisky už nějakou dobu nepil. Vyvolávala mu v břiše příjemný pocit.

„Tak dobře. Pokud si to přejete.“

„Přeju.“

„Jak jsem řekl, bylo mi dvanáct,“ začal mluvit. „Vracel jsem se z kopců.“ Usmál se. „Tentokrát bez zvěřiny. Strýc koupil několik krav a já je vedl z pastvy. Měli jsme každý den jídlo. Máma dělala jednu věc, víte, co dělali i všichni ostatní – bugari. Je to takové těsto z kasavy nebo kukuřičné mouky. Uděláte z něj kouli a do té pak vytlačíte díru, takže připomíná skleničku. A pak ji ponoříte do takového jakoby ragú. Moje máma dělala to nejlepší. Když byla chudoba, moc toho v něm nebývalo – pár pomletých arašídů, trocha chilli papriček, kokosový ořech, možná několik housenek...“

Odmlčel se, aby zjistil, jak Clancy zareaguje, ale uslyšel něco, co nečekal.

„Gorilí maso,“ dodala. „Šimpanzí.“

„Ne. To ne. Gorilí maso jsme obvykle prodávali. Strýce velice často požádal nějaký místní úředník nebo boháč, aby mu je obstaral, a půjčoval mu pušku. Jednou nám zůstala hlava, ale z té se ragú udělat nedá, na to –“

„Ne,“ přerušila ho. „To by stačilo. Jak jste mohli jíst něco, co má tak blízko k člověku?“

„Abyste věděla, moje máma šimpanze nejedla, právě z tohoto důvodu. Ale ostatní ho jedli. Myslím, že zapomínáte, že na jídelníčku bylo na mnoha místech a v mnoha dobách i lidské maso. Vlastně některé mně známé lidi v té době spořádali válečníci z kmene Rega.“

„Jistě,“ povzdechla si. „Já jen – dobře, pokračujte. Vaše máma dělala skvělé ragú.“

„To nejlepší, ale chutnalo líp, když bylo nějaké maso, a toho dne jsem věděl, že v něm bude kuře, a už jsem si představoval, jak bude chutnat, nemohl jsem se ho dočkat.“ Zavřel oči. „Tu chuť si pořád pamatuju.

Víte, neměli jsme jen zvířectvo, máma se sestrou si našly práci jako šičky. Toho roku bylo ve vzduchu cítit i hodně vzrušení – naše země získala před několika lety nezávislost. Docházelo k velkým nepokojům, ale nám se zdály vzdálené. Byli jsme malá obec, která nikoho nezajímala.

Byl se mnou můj kamarád Jean-Francis. Byl, myslím, o rok starší a byl to chytrý kluk. Byl to Hutu a moje máma byla Nyanga, ale to tehdy nic moc neznamenalo.“

„Co váš otec?“

„Ach, můj otec. No, víte, nikdy jsem ho nepoznal. Byl to Američan, antropolog. Přijel do Konga studovat domorodce, a myslím, že je nastudoval opravdu důkladně. Přinejmenším tedy moji mámu. Potom odjel.“

„To je mi líto.“

„To nic. Nikdy s námi nebyl, takže jak by se mi po něm mohlo stýskat? Žil s námi můj strýc, matčin bratr. Ten mě vychoval stejně dobře, jak by to udělal otec.“

„Nechtěla jsem vás přerušovat.“

Mávl rukou. „Tak jsme se vraceli s kravami a já snil o kuřecím ragú s bugari, když jsme uslyšeli zvuky. Napřed jsme si mysleli, že jsme zapomněli na nějakou oslavu, a pospíchali jsme, abychom byli co nejblíž. Ale když nám došlo, co slyšíme, zpomalili jsme.

Slyšeli jsme střelbu a lidský řev. Lidi v naší vesnici. Opustili jsme krávy a plazili se blíž, do míst, kde stromy doléhají k plotu. A víte, co jsme pak uviděli? Muže s puškami, kteří všechny zabíjeli. Všechno, co se hýbalo. Viděl jsem malou Marii, pětiletou holčičku. Třeštila na ně oči, netušila, co se děje, a potom dostala zásah kulkou a zhasla jako prasklá žárovka.“

„Proč?“ ptala se Clancy s vyděšenýma očima. „Proč to dělali?“

„Tehdy jsem to nevěděl. V naší části země došlo k povstání vedenému skupinou jménem Simba. Vůdci byli komunisté, ale přitáhli k sobě spoustu kmenových vůdců a lidí, kterým se nelíbilo, co se děje v naší nové zemi. Bylo to, jak se říká tady, complicated. Země jako Spojené státy z toho byly dost nervózní. Dost nervózní na to, aby podpořily v podstatě každého vůdce, který nebyl komunista. Muži, které jsem viděl toho dne, byli žoldáci. Většinou to byli běloši z Jižní Afriky a Rhodesie, ale někteří byli i z Evropy a Ameriky. Podíleli se na tom i Kubánci. Měli rozkazy nebrat zajatce, všechny pozabíjet, dát každému lekci, aby Simbě nepomáhala žádná vesnice.“

„Vaše vesnice Simbě pomáhala?“

„To já nevím. Možná. Když to skočilo, nezůstal v ní nikdo, koho bych se mohl zeptat.“

Odmlčel se, aby jí dal čas položit další z jejích nekonečných otázek, ale zůstala zticha.

„Pak se stalo,“ pokračoval, „že Jean-Francis uviděl svého mladšího bratra, neudržel se, přeskočil plot a vyrazil k mužům. Všimli si ho, až když se vrhl na jednoho z nich. Ale Jean netušil, jak se má člověk bít, a žoldák to věděl, takže chudáka Jeana umlátil pažbou pušky. Když jsem to uviděl, vyrazil jsem na útěk, dokud jsem si nevzpomněl, že ve vsi zůstaly máma se sestrou, a tak jsem se začal vracet.

Náš dům stál trošku bokem od ostatních, takže jsem doufal, že budou v pořádku. Nebyly – ti... ale to už jsem vám řekl. Máma už byla mrtvá, ale se sestrou ještě nebyli hotoví. Když jsem to uviděl, rozzuřil jsem se k nepříčetnosti. Byli tři. Vyrazil jsem s řevem proti nim, ale srazili mě na zem a jeden mě držel a nutil mě se dívat. A potom se mě všichni chystali zabít.“

„Co se stalo?“

„Stalo se to, že se odněkud vynořil můj strýc s mačetou a zabil toho, co držel pušku. Ani zbylí dva neměli šanci. Pamatuju si –“

Odmlčel se.

„To nic,“ řekla. „Nemusíte –“

Zavrtěl hlavou. „Pamatuju si, že jsem ucítil pálící se bugari, a pomyslel jsem si, že pokazí celé jídlo. Pamatuju si, že zrovna tohle se mi tehdy honilo hlavou. Každopádně, strýc mě popadl za ruku a oba jsme utíkali do kopců, kde jsme se mohli schovat. V džungli jsme se skrývali víc než týden. Když na to přijde, schovávali jsme se jako tady ty opice. Ale neuměli jsme tak dobře šplhat.“ Podíval se na Clancy. „Mohla byste mi ještě nalít?“

„Jistě,“ přikývla a dolila mu.

Dlouze se napil a opět se v duchu otázal, proč jí to všechno vůbec říká. Ale něco na jejich okolí, na stromech, na mlze, na těch mužích se zbraněmi v něm všechny tyhle věci rozdmýchávalo, nutilo ho vkládat je do slov.

„Co jste dělali potom?“

„Přidali jsme se k Simbě.“

„Vždyť vám bylo dvanáct!“

„Ze spousty mužů jsou v tom věku vojáci,“ upozornil ji. „Na obou stranách. A spousta jich vojáky zůstává. Zvlášť v mojí skupině bylo hodně kluků – a taky dívek – a někteří byli ještě mladší než já. Pokřtili nás, šamani zazpívali, šamani nám řekli, že jsme odolní vůči kulkám. Dali nám marihuanu, abychom byli mimo. Zkouření jsme byli většinu času, což bylo nejspíš jedině dobře, protože nás vyzbrojili jenom tradičními zbraněmi: oštěpy, palicemi a luky se šípy. Ačkoliv naši vůdci měli obvykle pušky.“

„Panebože.“

„Myslím, že Bůh s tím neměl moc co do činění. K mému prvnímu boji – pokud tomu chcete tak říkat – došlo v jednom městečku, které nebylo o moc větší než místo, kde jsem se narodil. Shromáždili jsme všechny muže, ženy a děti, kteří mohli přijmout západní zvyky. Policisty, státní úředníky, samozřejmě každého, kdo byl bílý – každého, kdo uměl číst nebo psát francouzsky. Potom jsme je popravili oštěpy, mačetami, holemi, vším, co bylo po ruce. Vybílili jsme celé vesnice, stejně jak to dělali oni. Byl jsem tak zkárovaný, že si na to sotva vzpomínám.“

Tohle byla lež. Vzpomínal si na prvního muže, kterého zabil. Byl to mladý učitel, jenž se provinil tím, že učil západní myšlenky. Žadonil o život, ale Malakai dokázal myslet jen na svou matku, sestru a spálené bugari. Marihuana všemu dodávala nereálný rozměr; mačeta v ruce mu připadala jako kouzelná hůlka, když jí sekal učitele na kusy, a přitom si vybavoval i zabíjení goril. Bylo to hodně podobné.

Clancy si ho prohlížela, stále s vyděšenýma očima.

„Ptala jste se, jestli jsem padouch. Teď už to víte.“

„Moc se omlouvám,“ špitla.

„To nic.“

„Ale ne. Chci říct, že se moc omlouvám, že jsem se ptala. Teď se vrátím do svého pokoje.“

Ale pak se náhle na druhém konci budovy hlasitě otevřely dveře.

„Bože,“ vydechla Clancy. „To je ono?“

„Nevím.“

„Chyťte mě za ruku.“

„Cože?“

„Nechci umřít sama.“

Všichni umíráme sami, pomyslel si, ale odolal a neřekl to. Pak ji, zatímco čekali, chytil za ruku.

Ale muž, který k nim přišel, nepatřil k žoldákům z Anvilu – byl to sanfranciský policista v bojové výstroji s respirátorem na obličeji.

„Ach, díky Bohu,“ hlesla Clancy.

Malakai si to nemyslel. Uniforma neznamenala bezpečí. Měl zkušenost, že obvykle je tomu naopak. Čekal, až muž pozvedne zbraň, čekal na záblesk z hlavně, který měl být tím posledním, co kdy uvidí.

Ale policista si je chvíli prohlížel.

„Jestli se mnou laskavě půjdete,“ oslovil je, „někteří lidé by si s vámi chtěli promluvit.“

Rozdělili je. Malakaie odvedli do provizorní sprchy, kde ho vydrhli dva muži v antibakteriologických oblecích. Potom dostal čistou oranžovou teplákovou kombinézu, která mu připomněla vězeňský mundúr.

Když opět uviděl Clancy, byla růžová v obličeji a oblečená podobně. Opět vypadala vyděšeně.

* * *

Kancelář Trumana Phillipse se od Malakaiovy poslední návštěvy hodně změnila. Třeba tím, že už v ní nebyl Phillips. Na jeho místě seděl muž, kterého viděl v televizi, bývalý policejní ředitel. Vzpomněl si, že se jmenuje Dreyfus. Myslelo se, že bude kandidovat na starostu.

„Omlouvám se za tu vězeňskou oranžovou,“ řekl Dreyfus, když je přivedli dovnitř. „Je to jediné, co bylo po ruce. Vaše oblečení teď pereme a sterilizujeme a brzy je opět dostanete.“ Založil si ruce.

„Musím to vzít hopem,“ navázal. „Máme hodně práce a nemáme na ni mnoho času. Mohli byste mi, prosím, říct, jak se jmenujete?“

„Já se jmenuji Malakai Youmans,“ kývl hlavou Malakai.

„Já jsem Clancy Stoppardová. Jednou jsme se setkali na benefici v zoo, pane řediteli Dreyfusi.“

„Teď už jsem vlastně starosta. Požádám jednoho ze svých asistentů, aby vás obeznámil s nejnovějším děním. Vy dva jste ti odborníci, které si nechali přivést, abyste jim pomohli najít ty opice?“

„To je pravda.“

„Dobře. Prozatím mi dovolte, abych vám v krátkosti vysvětlil, že Anvil, společnost, která vás najala, je v současné době vyšetřován v souvislosti s větším množstvím ilegálních aktivit. Pan Phillips je zatčen – chytili jsme ho, když se pokoušel odletět vrtulníkem. Zbytek skupiny byl zadržen. Fakt, že vás dva drželi pod zámkem, mi napovídá, že pan Phillips v této fázi nejspíš neměl na mysli vaše nejlepší zájmy.“

„To jsem si také dovodil, pane,“ potvrdil mu Malakai.

„Od vás dvou potřebuju vědět, s čím přesně se tady potýkáme. Pokud jde o opice.“

Než Clancy spustila, podívala se na Malakaie, jako by stála o jeho souhlasné vyjádření – nebo stvrzení, že bude jejím komplicem. Přikývl a Clancy se otočila ke starostovi.

„Jsou inteligentní,“ řekla. „Jsou organizované.“

„Na kolik odhadujete jejich počet?“

„Tak na dvě stovky,“ upřesnil Malakai. „Minimálně. Mohlo by jich být víc.“

„Přišli jste s nimi do přímého kontaktu?“

Clancy s Malakaiem střídavě a v krátkosti popsali setkání s primáty. Dreyfus všechno vstřebával, aniž hnul brvou.

„Teď bych se rád vás obou zeptal, jestli jsou nebezpečné.“

„Myslím, že chtějí, abychom je nechali na pokoji,“ usoudila Clancy. „I když jsme je provokovali – i když byla jedna z nich postřelena –, nepokoušely se nám ublížit.“ Když pokračovala, Malakai v jejím hlase slyšel žadonění. „Nejspíš nepřežijí zimu. Primáti jsou původem z tropů. Myslím, že tu pro ně není dost potravy.“

„Už několikrát napadli prodejny s potravinami, je to tak?“ ptal se starosta. „Možná, že až přijde zima, jak říkáte, začnou být agresivnější. Zoufalejší.“

„Zaslouží si dostat šanci.“

„Pane Youmansi?“

Cítil, jak se do něj Clancy propaluje pohledem.

„Souhlasím s ní. V zimě nejspíš pomřou. Jestli přijdou do města plenit obchody, pak je postřílejte. Jinak bych na ně časem a prací vašich lidí neplýtval.“

Dreyfus na ně nevěřícně hleděl.

„Vy jste byli opravdu mimo, co?“ nadhodil. „Nemáte vůbec tušení, jaká tu teď vládne situace – jak to vypadá ve městě.“

„Slyšeli jsme, že propukla nějaká epidemie,“ řekla Clancy. „Ale neměli jsme přístup k televizi, internetu, vůbec k ničemu.“

„Stačí když vám řeknu, že pokud se s nástupem zimy chystá několik set opic napadnout město kvůli jídlu, mohla by to být mnohem větší potíž, než si myslíte.“

„Ale mějte na paměti i vědeckou hodnotu,“ naléhala. „Tady se děje něco naprosto úžasného. Opice různých druhů vytvářejí něco jako společenskou skupinu. Z toho bychom se mohli dozvědět –“

„Všechno, co jste mi řekli, zvážím,“ přerušil ji Dreyfus. Ale nic dalšího neřekl. Rozhovor byl zjevně u konce.

„Můžeme už odejít?“ zeptal se Malakai.

„Jelikož jste byli v těsném kontaktu s opicemi, budeme vás muset držet několik dní v karanténě. Tady jste byli izolováni – nikdo zatím nemá pozitivní výsledky. Pokud jste nic nechytili od opic, jste nejspíš čistí. Pokud tedy nezačnete vykazovat symptomy, můžete si pak dělat, co chcete. Ačkoliv jakmile pochopíte současnou situaci, silně pochybuju, že se vám vůbec bude chtít ven.“

* * *

„Zdá se, že jsme toho hodně propásli,“ poznamenal Malakai.

Clancy sledovala zprávy a v mladé tváři se jí zračil výraz naprostého ohromení.

„Vítejte v Odpočívárně,“ řekl Corbin, když si otevřel pivo a svalil se do křesla.

V Odpočívárně, budově, která původně sloužila jako zábavní středisko pro žoldáky, byli poprvé. Byly v ní dva kulečníkové stoly, několik videoherních konzolí a velká televize. Stála v ní i lednička, jež podle všeho obsahovala především pivo.

Zdálo se, že se zde shromáždila i většina vojáků, včetně Corbina a jeho týmu. Stejně jako Clancy a Malakai byli všichni oblečeni v oranžových vězeňských oblecích. Velký rozdíl spočíval v tom, že lidé, kteří nyní areál hlídali, byli sanfranciští policisté a pouze oni byli ozbrojeni.

„Co se děje?“ zeptala se Clancy rozechvělým hlasem s pohledem upřeným na televizi.

Corbin uchopil dálkový ovladač a zesílil zvuk.

„...výtržníci rabující v lékárnách za sebou zanechali deset mrtvých a patnáct zraněných. Ale naše hlavní zpráva dnes večer přichází z Alamedy, kde se objekt původního letiště námořního letectva změnil v karanténní a léčebné zařízení, jedno z mnoha v oblasti Sanfranciského zálivu.

Kolem druhé hodiny ranní podpálily maskované osoby ozbrojené improvizovanými bombami, které byly naplněné podomácku vyrobeným napalmem, rozsáhlé části stanového města. Dosud není znám počet obětí, ale spekuluje se, že překročí pět set mrtvých, přičemž další stovky utrpěly závažné popáleniny. Přelidněnost tábora jen zhoršila situaci, ta by však měla devastující následky za jakýchkoliv okolností.

Policie nepoukázala na žádné podezřelé, ale na vnějších zdech areálu se objevilo graffiti v podobě dvojice řeckých písmen alfa a omega. Stejný symbol byl před dvěma dny objeven poblíž kliniky v Chinatownu, dějišti masové střelby. K podobnému a patrně souvisejícímu napalmovému útoku došlo asi před hodinou v karanténním zařízení v jedné místní nemocnici. Název a místo tohoto zařízení zůstávají utajené, neboť policie se teprve snaží dostat situaci pod kontrolu.“

„Jak se můžou lidi chovat takhle?“ děsila se Clancy.

„Vítejte v mém světě,“ utrousil Malakai.

„Slyšel jsem, že jste se účastnil nějakých operací ve Rwandě,“ řekl Corbin. „Tam jste musel vidět pěkné nechutnosti.“

„To bych řekl,“ přisvědčil Malakai, ale zalitoval, že se k tomu vůbec vyjádřil.

„Myslím, že když jsou lidé dostatečně vyděšení a vzteklí, udělají skoro cokoliv,“ prohodil Corbin.

„Ale tohle... tohle je San Fran–“ začala Clancy, pak se však znenadání odmlčela.

„San Francisco,“ pokračoval za ni Malakai. „San Francisco, ve Spojených státech, na rozdíl od nějaké díry ve třetím světě, kde lidi pojídají gorily.“

Corbin a ostatní se rozesmáli.

Clancy zbrunátněla tvář, už tak růžová po urputném drhnutí.

„To jsem říct nechtěla,“ ohradila se. „I v téhle zemi došlo ke strašným věcem. Otroctví. Genocida. Pouliční nepokoje. Masové vraždy. Jde jen o to, že... ještě před týdnem jsem tam byla a všechno bylo normální. Jak se mohla situace změnit tak rychle?“

„Protože za necelý týden více než dvě stě padesát tisíc lidí podlehlo nakažlivé nemoci, která zabije každého, kdo ji dostane,“ vysvětlil Flores. „A teď se jí říká ,opičí chřipka‘, protože ji na nás přenesly všechny ty opice, co jsou tam venku.“

Clancy se zamračila.

„Po rozhovoru se starostou jsme byli obeznámeni s nejnovějším vývojem,“ řekla. „Můj dojem je takový, že virus vyvinuli v Gen Sys.“

„Ano. A rozšířily ho opice.“

„Podle toho, co mi bylo řečeno, byl hlavním vektorem nejspíš člověk, který pracoval v laboratoři, nikoliv opice.“

„Proč se tomu tedy říká opičí chřipka?“ opáčil hned Flores.

„Já jen...“ povzdechla si. „Viděla jsem víc, než dokážu snést. Je tu někde počítač, tablet nebo něco, co bych mohla použít?“

„Tamhle,“ ukázal Corbin.

Malakai se však dál díval na televizi. Nekolabovalo jen San Francisco. Podobným očistcem se stala i Paříž. Bombaj hlásila téměř půl milionu mrtvých. Epidemie udeřila ve většině světových velkoměst. Na téměř celé zeměkouli se zastavila letecká doprava, rušila se vlaková a autobusová spojení. Z regálů supermarketů a skladů mizely potraviny a vinou přerušeného zásobování se nové nedovážely. Oběti opičí chřipky natolik zahltily zdravotnický systém, že se raketově zvýšil počet obětí všech ostatních onemocnění.

A netrpělo jen lidstvo. Po celých Spojených státech – po celém světě – lidé útočili na zoologické zahrady a zabíjeli hominidy, opice, nártouny, lenochody – všechna zvířata, která vzdáleně připomínala opice, zřejmě proto, že spolu s termínem „opičí chřipka“ se nešířila i tvrdá fakta, která s nemocí souvisela.

Malakai se podíval na Corbina, který popíjel už třetí pivo. Pokud nemoc opravdu přenášely opice, pak u Corbina existovala velká pravděpodobnost, že se nakazil, třebaže v blízkosti mrtvých opičích těl se vyskytovali všichni. Corbin se ale těla dotýkal.

Za den dva se to dozví.

Clancy na druhém konci místnosti začala vzlykat a vzápětí vyběhla ze dveří.

* * *

Sledovali americkou kabelovou televizi, takže se nedozvěděl nic ohledně Afriky, natožpak jeho rodné země, ale ještě té noci se připojil k internetu a zjistil, že v Severním a Jižním Kivu propukly nové boje, které oblast opět roztříštily podél kmenových a etnických hranic. Uvažoval, jak dlouho bude trvat, než ztráty na životech z vyhladovění, traumat, zanedbání péče a nedostatku všeobecné zdravotnické péče překonají počet obětí nemoci.

Retrovirus 133 byl tvrdý, chladnokrevný zabiják, a lidstvo mu umožňovalo, aby si opravdu přišel na své.

Kapitola devatenáctá

Dreyfus poprvé seděl v křesle sanfranciského starosty a uvažoval, že nic nikdy není tak, jak člověk očekává.

Věřil, že tu jednoho dne usedne. Usiloval o to. Ale v dané chvíli mu křeslo připadalo příliš velké a teplé táflované stěny příliš tísnivé. Pomyslel na všechny, kdo tu kdy seděli před ním, na starostu, který přímo v této pracovně přišel o manželku. Přemýšlel, jak se bude vzpomínat na něj, zda se na něj bude vůbec vzpomínat.

„Dobře,“ obrátil se k Patelovi. „Přiveďte ho.“

Patel otevřel dveře a za okamžik do místnosti vstoupil Phillips. Dreyfus mu nenabídl židli. Chtěl ho nechat stát.

„Nebudeme chodit kolem horké kaše,“ řekl. „Proč vás House povolal?“

Phillips ani nezamrkal.

„Na tu otázku bych odpověděl raději v přítomnosti právního zástupce,“ prohlásil.

„To si děláte prdel?“ vybuchl Dreyfus. „Kde si myslíte, že jste? Víte, co nejhoršího bych vám teď mohl udělat? Mohl bych vás vyhodit na ulici. Ti rozvášnění lidé se křikem domáhají vaší krve. A jestli vás nezabijí oni, zabije vás ta zatracená opičí chřipka.“

„Jak určitě víte,“ řekl Phillips, „ve vytvoření toho viru jsem neměl prsty. Dokonce ani nepracuji pro Gen Sys –“

„Ne, pracujete pro firmu Polytechnic Solutions, která Gen Sys vlastní. Řsešíte v ní nepříjemnosti.“ Dreyfus se předklonil a začetl se do protokolu na stole. „Ano, trochu jsem si vás proklepl. Máte vynikající pověst jako ,čistič‘. Kuantan, Malajsie, rok 1997, ,vyčistil‘ jste skládku toxických chemikálií, z níž se dostávaly jedy do pitné vody pro tisíce lidí. Jenže o deset let později tam ta skládka stále je, jen lidé se záhadně přestěhovali jinam, nebo prostě – simsalabim! – zmizeli.

Nebo ta záležitost v Bangladéši. Domnělé protizákonné jednání Anvilu v Iráku – kde bohužel všichni svědci přišli o život při výbuchu bomby nastražené u silnice. Na tomhle všem jste se podílel, a jsem přesvědčený, že bych mohl pokračovat.“

„A jak jistě víte,“ doplnil Phillips, „nikdy jsem nebyl z ničeho obviněný. Protože jsem se ničím neprovinil.“

„Ne, vy jste prostě chlap, kterému všechno prochází. Až do téhle chvíle. Teď už víme, co máme hledat. Našli jsme vazby mezi vámi a Housem staré dvacet let, kdy byl ještě zástupcem místního prokurátora. Dlouho jste ho vykrmoval, dokud nepřišla chvíle, abyste poslal prase na porážku. Přesvědčil jste ho, aby vám svěřil tuhle situaci. Abyste udržel všechno pod pokličkou.“

„Já –“ začal Phillips, ale Dreyfus zvedl ruku, aby ho umlčel.

„Jen mi odpovězte na tu otázku,“ zopakoval. „Proč jste byl povolán?“

Phillips chvíli váhal.

„Vy víte proč.“

„Chci to slyšet od vás.“

„Potřebovali jsme zvládnout situaci,“ odhodlal se nakonec Phillips. „Naší hlavní prioritou bylo utajit skutečnost, že virus vytvořili výzkumníci v Gen Sys. V té fázi jsme nemohli tušit, jak příšerně to všechno dopadne. Doufali jsme, že až nás někdo odhalí – pokud by k tomu tedy došlo –, už budeme mít vyvinutý lék. A za tím účelem jsme potřebovali opice nakažené virem.“

„Proč?“

„Protože je nezabíjí. Potřebujeme se dozvědět proč.“

„Proč neinfikujete jinou v zajetí žijící opici?“

„Ono to není tak jednoduché. U lidí virus mutuje. Opice ho od nás nemohou chytit. A nemáme přístup ani ke troše původního séra.“

„Tak jste se opravdu snažili opice pochytat.“

„A informace udržet... v izolaci. Mým lidem není umožněn kontakt s nikým zvenku. Minimálně do doby, kdy je pustíte na svobodu.“

„Pokud tomu dobře chápu, našli jste je. Proč jste to nedotáhli do konce?“

„Všichni nám věnovali příliš velkou pozornost. Za naším areálem se protestovalo. Ukončili jsme provoz a doufali, že se situace uklidní.“

„Můžete to ještě udělat?“

Změna, která v tom okamžiku probleskla Phillipsovou tváří, byla sotva patrná, ale Dreyfus si jí všiml. Phillips si právě začínal uvědomovat, že jejich rozhovor se netýká toho, co si myslel.

„Jsem si jistý, že ano,“ potvrdil. „S mírnou výpomocí.“

Dreyfus o tom chvíli přemýšlel.

„Co byste ještě potřebovali, abyste to zvládli?“

„Dostatečné množství mužů, abychom opice obklíčili – to by bylo fajn.“ Z Phillipse začínala čišet sebejistota.

„To bude oříšek, vzhledem k tomu, že každý schopný muž v policejním sboru, v Gardě i v zálohách už má někde něco na práci.“ Dreyfus se opřel v křesle. „Přesto, kdyby se mi to podařilo správně podat, myslím, že bych mohl guvernéra přesvědčit, aby pro tuhle věc vyhradil víc příslušníků Národní gardy. Ale potřebuju vědět, že to tentokrát neposerete. Že to uděláte.“

„Udělám to. Ale chci něco na oplátku.“

„To mě nepřekvapuje.“ Dreyfus se opět lehce předklonil. „Chci, abyste něco pochopil. Nelíbíte se mi, Phillipsi. Chtěl bych vás vidět hořet. Ale pokud existuje nějaká šance, že se ta nemoc zastaví, chopíme se jí, a nic jiného než vás nemám. Vy a váš tým už znáte situaci. Když to provedete správně, možná budu schopný přepsat historii do té míry, abych vám zajistil, že vás rozzuřený dav neroztrhá na cucky.“

Phillipsovy rty se zkřivily do slabého, sardonického úsměšku.

„To je nejlepší návrh, jaký jsem dnes slyšel.“

„To je nejlepší návrh, jakého se můžete dočkat. Další nejlepší návrh by se vám už tolik nelíbil.“

„Dobrá tedy. Ruku na to?“

„To radši ne. Připadám si špinavý už jen tím, že s vámi mluvím.“

Phillips se netvářil dvakrát nadšeně – očividně na tento způsob jednání nebyl zvyklý.

„Určité detaily tohoto plánu –“ začal.

„Vím všechno, co chci vědět,“ přerušil ho Dreyfus. „Chyťte několik živých tvorů. Je mi jedno, jak to uděláte. A jen aby bylo jasno – nechci nic od Anvilu, Gen Sys ani nikoho jiného, kdo se na tomhle podílí. Jen proveďte svou práci a tiše se vytraťte. Já sám mám práce nad hlavu.“

* * *

Koba vzhlížel k měsíci. Někdy se ho bál, bál se, že by mu mohl spadnout na hlavu, že by mohl spadnout na ně všechny. Že by spadl na Caesara. Nechápal, co ho tam nahoře drží.

Dokud ho Caesar nezavedl do lesa, měsíc nikdy neviděl.

* * *

Koba se probudí a není na obloze. Je na něčem studeném.

Je opět v kleci, ale není to Tommyho klec. Tahle klec ho nenutí stát vzpřímeně, ale dno je tvrdé a drsné a studené. Klec také není příliš velká. Rozhlíží se po Milovi, ale nikde ho nevidí. Něco je ve vedlejší kleci – promluví k tomu posunky, ale jen to na něj upře mdlý pohled, a Koba si uvědomí, že je to velká housenka.

Světlo na tom místě vychází z dlouhých trubic, vysoko u stropu. Někdy na dlouhou dobu zhasínají.

Nějaká žena ho přichází nakrmit. Připomíná mu Mary, a tak ji posunkem osloví. Ale nevšímá si ho, tak jí předvede „úsměv“, „mluvení“, „legrační chůzi“.

Žena se trochu zahihňá.

„S tebou je ale sranda,“ řekne, „co se ti stalo s okem?“

Pokouší se jí to sdělit posunky, ale přechází nakrmit housenku.

Koba si vzpomíná na venkovní svět a snaží se dostat z klece, ale nenachází východ. Po dalším cyklu světla a tmy si uvědomí, že klecí je tam velká spousta a že ve všech jsou velké housenky. Uvědomuje si, že housenka není pouze on. Došlo k jakési chybě. Když ho příště přijde někdo nakrmit, snaží se to vysvětlit, ale člověk s ním nechce mluvit. Ví, že člověk mluvit umí, protože se s jinými dorozumívá zvukovou řečí. Proč nechce mluvit s Kobou?

Doufá, že si lidé svou chybu brzy uvědomí a že on sám bude někde předvádět kousky, i když má ošklivé oko.

Na druhou stranu ho od příchodu sem nikdo neudeřil hůlkou.

* * *

Když někdo přijde příště, zkusí to znovu. Jsou to dva muži. Stále s ním nechtějí mluvit, ale ukazují na malou postel, kterou s sebou přinesli, a otevírají mu klec. Dávají mu vodítko. Snaží se jim předvést, že kousek s ležením v posteli už umí, a není ani schoulený, ale leží natažený.

„Šikovnej kluk,“ řekne jeden z mužů.

Potom mu přetáhnou něco přes ruce, přes nohy a hruď, takže se nemůže pohnout. Napřed si myslí, že je to součást hraní, a zkouší se „usmívat“ a „vypadat hloupě“. Když to udělá, strčí mu něco do úst, takže je nedokáže zavřít, a vtlačí to tak hluboko, že je ani nemůže víc otevřít. Pomyslí na Mila s jeho zadrátovanými ústy, a začne panikařit. Pokusí se je požádat, aby s tím přestali, ale nemůže používat ruce.

Muži si myslí, že je velká housenka, a hodlají mu udělat to, co obvykle dělají velkým housenkám.

Odnesou Kobu do jakési hodně prosvětlené místnosti a dají mu injekci. Koba ví, co jsou injekce. Mary mu je dávala a říkala, že zabraňují tomu, aby onemocněl. Dobře, nechtějí, aby onemocněl, takže se cítí trochu líp.

Jenže nakonec se cítí hrozně. Napřed ho začne bolet břicho a potom začne zvracet. Věc v jeho ústech ale nic nepustí ven, takže vdechuje své zvratky a nedokáže natáhnout do plic vzduch.

* * *

Když opět začne vnímat, je zpátky v kleci, na tvrdém dnu, stále je mu zle. Nepřestává se třást. Věc, kterou mu strčili do úst, je pryč, a tak jektá zuby.

V tomto stavu zůstává několik světelných cyklů. Potom pro něj opět přijdou. Opět se před nimi pokouší znakovat, ale je příliš slabý. Vidí, že je pro něj připravená postýlka, ale má strach a zacouvá do kouta klece.

„Minule ztichl,“ řekne jeden z nich.

„Jo,“ přisvědčí druhý. „Chápe rychle.“

Vytáhnou věc podobnou té, kterou na něj mířil Tommy, kterou na něj mířil i ten druhý muž v domě. Ozve se zvláštní, třaskavý zvuk.

Něco ho zasáhne do hrudi a srazí ho ke stěně. Podívá se dolů a uvidí, že z něj vyčnívá další věc podobná té, co ho zasáhla na stromě.

Koba hodný, znakuje zoufale. Ale je příliš pozdě. Začíná se mu točit hlava, zvedat žaludek, zavírají se mu víčka.

* * *

Koba je zpátky v kleci, cítí příšernou bolest v boku, jako by ho něco proklálo skrz naskrz. Bolí ho hlava a opět začne zvracet.

Chybí mu Milo a chce někoho, s kým by si mohl znakovat. Chybí mu i Tommy. Je zvyklý na hůlku. Umí odhadnout, kdy Tommy hůlku použije a proč. Tady bolest vzniká nahodile.

Dlouho se neděje vůbec nic. Přicházejí lidé a krmí ho. Ignorují ho, když se s nimi snaží mluvit, až začíná přemýšlet, jestli znakuje dobře. Třeba ani správně znakovat neumí a k tomuto přesvědčení ho vedou jen ty barvy, které mu v noci vstupují do hlavy.

Třeba je Koba ve skutečnosti jen velká housenka.

V kleci není co dělat a nikdy ji neopouští kromě chvil, kdy mu ubližují. Nemá žádné hračky, takže si začíná vytrhávat srst a skládá ji na dno klece. Myslí si, že třeba vytvoří knoflíky, se kterými by mohl mluvit. Vytrhanou srst skládá do symbolů, na něž si vzpomíná, ale chlupy nezůstávají uspořádané. Pohybují se, rozletují se. Je to k vzteku, a Koba na ně někdy zakřičí.

Začíná předvádět posunky sám sobě, vytváří znaky na podlaze, někdy po celý světelný cyklus. Po znakování na drsném povrchu mu krvácejí konečky a klouby prstů.

Jedno dlouhé období si nedokáže vybavit. Pak jednoho dne někdo přijde k jeho kleci. Jsou to dva muži. Koba se na ně nedívá.

„Kobo,“ řekne jeden muž. Koba zvuk poznává. Připadá mu povědomý.

„Jen marníte čas,“ prohlásí druhý muž.

„Kobo,“ zopakuje první muž.

Koba postupně otočí hlavu. Muž provádí něco s rukama. Koba pohyby napřed nepoznává, už je to tak dlouho. Ale potom pochopí, a někde v zapadlé hloubi mysli se rozpomene.

Kobo.

Překulí se na nohy.

Umíš znakovat? ptá se muž. Koba má pocit, jako by ho objala máma.

Koba umí znakovat, odpoví.

„Já vám to říkal!“ zvolá muž.

Já nejsem velká housenka, znakuje Koba.

Muž se tváří nechápavě.

Co je velká housenka? zeptá se.

Koba ukáže na tvora v kleci vedle sebe, pak i na všechny ostatní klece.

Muž se rozesměje.

„Co je?“ zeptá se jeho společník.

„On si myslí, že ostatní šimpanzi jsou housenky.“

„Nebo ty jeho posunky prostě nedávají smysl,“ namítne druhý muž.

„Ne,“ řekne ten první. „Je to ukázkový příklad. Jednoznačně před sebou máme mluvící opici.“

„To je skvělé, pokud je to pravda,“ řekne druhý muž. „Ale páni, ten je ošklivý.“

Koba si není jistý, co má dělat. Ví, že se baví o něm. Předvede „úsměv“. „Zatančí“.

„Vidíte?“ řekne první muž. „Prošel jsem si jeho záznamy. Byl v tom televizním pořadu, Opice v domě.“

„O tom jsem bohužel nikdy neslyšel,“ řekne druhý muž. „Mám na práci lepší věci než koukat na televizi.“

„Po první řadě ho zrušili,“ dodá na vysvětlenou první muž.

Kobo, znakuje první muž. Umíš čísla?

Koba se chce zavděčit, a tak začne počítat. Dostane se ke trojce a uvědomí si, že na další číslo si nevzpomíná. Rozruší se. Co když se ten muž na něj začne zlobit a přestane znakovat? Takovou představu nesnese. Zběsile mlátí do klece.

To je v pořádku, uklidní ho muž. Třeba jsi to zapomněl. Muž vydává konejšivé zvuky. Koba cítí, jak panika ustupuje. A potom se rozpomene. Pokusí se o tanec.

Ukáže posunkem čtyři a pokračuje, dokud ho muž nezastaví u čísla dvacet pět.

Umím znaky, řekne Koba. Nejsem velká housenka.

„Rozpomíná se rychle,“ pronese první muž.

„Dobře,“ odpoví druhý. „Takže ho můžeme využít. Připravte ho.“

„Kobo,“ řekne první muž. „Jmenuju se Amol. Tohle je pan Jacobs. Chtěl bys pro nás chvilku pracovat?“ Koba si není jistý, co říká, ale způsob, jakým mluví, mu připomíná Mary.

Koba rád znakuje, odpoví.

Dobře, řekne mu Amol. Znakovat budeme hodně.

„Radím vám, aby se to vyplatilo,“ řekne Jacobs a odchází.

Přinesou jednu z postýlek, k níž ho upoutají, pak nějaký muž vytáhne další z těch ošklivých věcí, které Kobu zasáhnou a nutí usnout.

Vzhlíží k muži, který umí znaky.

Koba není velká housenka, znakuje zoufale. Koba je hodný. Neubližujte.

Já vím, řekne muž. Koba je chytrý šimpanz, umí znakovat. Budeme znakovat spolu.

Nebudete už Kobovi ubližovat?

Budeme znakovat, řekne muž.

Obrátí se ke druhému muži.

„Tu uspávací pistoli nepotřebujeme,“ řekne. „Koba bude hodný.“

„To je váš pohřeb, doktore,“ odpoví chlapík. Ustoupí, ale tu věc – „pistoli“? – si ponechává v ruce.

Koba si zdráhavě vyleze na stůl a připoutají ho. Chce dál znakovat. Chce mluvit. Místo toho mu dají injekci a usne.

Když se probudí, nemůže se pohnout. Něco ho bolí v týlu hlavy a má pocit, jako by mu hořel celý hřbet. Bolest je tak příšerná, že nedokáže myslet.

Koba si vedl dobře, řekne mu Amol.

* * *

O několik dní později to stále bolí, ale už ne tolik. Může se opět hýbat, ale má něco připevněné k hlavě a hřbetu. Vybíhají z něj černé šňůry a končí v přístrojích se světly a obrázky ničeho.

Amol se vrací.

Teď budeme znakovat, řekne. Zvedne modrou kartičku.

Jaká je to barva? zeptá se.

Modrá, odpoví Koba.

A tohle?

Žlutá.

A tak to pokračuje. Amol mu jen dál klade otázky a Koba se na ně snaží odpovídat. Na obrazovkách se objevují hezké barvy a podivné obrázky. Někdy vidí i písmena a čísla.

Po nějaké době přijde i pan Jacobs.

„Jak to jde?“ zeptá se. Kobovi se nelíbí, jak se na něj pan Jacobs dívá.

„Velmi dobře, pane Jacobsi,“ odpoví Amol. „Myslím, že je to ideální kandidát.“

„Výborně. Tak pokračujte. Na konci týdne bych rád viděl výsledky.“

„Ano, pane.“

Amol dá Kobovi ještě několik otázek, pak uchopí injekci a Kobu obejde.

„Trochu to štípne,“ řekne.

Ať má Koba v týlu lebky cokoliv, najednou to jakoby obživne bolestí. Koba se rozvřeští.

Co je? Co je to? ptá se.

Muž se předkloní.

„Studuju, co tady Koba má,“ odpoví a poklepe ho po hlavě. Třeba jednoho dne pomůžeme lidem.

Pomozte Kobovi, znakuje Koba. Pomozte Kobovi.

Bude to v pořádku, chlácholí ho muž. Bude to jako hra.

Amol mu přinese desku s tlačítky. Není úplně stejná jako deska, kterou dostal od Mary, ale líbí se mu. Líbí se mu natolik, že si sotva všímá injekcí a těch věcí na zádech, které mu brání v patřičném pohybu. Chce Amolovi předvést všechny své kousky, protože mu připadá, že je Amol stále znepokojenější. Věnuje menší pozornost Kobovi a větší těm zvláštním barvám a obrazcům, které se objevují na jeho obdélnících.

Je rozrušený.

* * *

Je další den a přicházejí muži, aby vzali Kobu z klece. Nestřelí ho. Ochotně ulehne na postýlku.

Ale nenesou ho tam, kde má tabulku s tlačítky, do místnosti, kde znakuje. Nesou ho naopak na místo, kde žije bolest.

Je tam ale Amol, a tak se tolik nebojí.

„Jsme hotoví, Kobo,“ řekne. „Už z tebe můžeme vyndat všechny ty věci.“

Koba je hodný, ujišťuje Amola Koba. Koba s Amolem znakuje.

Amol se na Kobu dívá, zatímco dostává injekci. Koba usíná.

* * *

Koba se probudí ve své kleci, na studené podlaze. Je mu špatně, jako vždycky, když ho přinutí spát.

Na hřbetě už ho nic netíží, ale znovu to bolí – cítí dobře známé svírání provázků, které mu protahují kůží, aby ho udrželi v jednom kuse poté, co ho rozřežou. Bolest za to ale stojí, za to, že ho už nic netíží. Těší se na Amolovu další návštěvu, aby si mohli promluvit bez té tíhy a injekcí. Těší se, že bude opět používat desku s tlačítky.

Uběhne jeden světelný cyklus, ale Amol nepřichází. Uběhne další cyklus a po Amolovi není stále vidu ani slechu. Koba ztrácí pojem o cyklech. Obrací se posunky k lidem, kteří ho krmí, říká jim, že chce Amola, ale nevěnují mu pozornost, stejně jako předtím.

Jednoho dne přijde Jacobs. Dřepne si a upřeně se zadívá na Kobu.

Koba chce znakovat Amolovi, říká mu Koba. Ubližte Kobovi, aby mohl mluvit, prosí. Ubližte Kobovi, aby mohl mluvit. Ubližte Kobovi, aby mohl mluvit.

Jacobs neodpovídá. Vypadá vztekle.

„Ty hloupá, ošklivá opice,“ řekne. „Kdybys tušila, co všechno mě i s tím pitomcem Amolem stojíš... Bože, kdybych tě tak mohl usmrtit sám. Kdybych to měl stále pod palcem, udělal bych to.“

Třískne rukou do klece, tak tvrdě, až Koba povyskočí. Jacobs z něj nespouští oči.

Potom si Koba něčeho všimne. Jacobsovi něco visí kolem krku. Je na tom obdélník. Na obdélníku je několik písmen. Na písmena si vzpomíná z místa, kde žil se svou matkou. Myslí si, že to něco znamená, ale nenapadá ho, co to je.

Jacobs vydá zvuk odněkud z hloubi hrdla. Pak odejde.

* * *

Další světlo, další tma, světlo tma světlotma se slévají dohromady, rychleji a rychleji a přesto tak pomalu.

Koba přestává vyhlížet Amola. Ví, že Jacobs poslal Amola pryč. Ví, že se Amol nevrátí.

Koba si opět začíná vytrhávat srst. Začíná na podlaze vykreslovat znaky, až z nich teče krev. A pořád dokola vidí v krvi na betonu Jacobsovu tvář. A ten obdélník s těmi písmeny.

Kapitola dvacátá

„Všichni,“ řekla Clancy.

Slyšel ji plakat většinu noci. Věděl, že v ní stále doznívá šok – že je na onom strašlivém klidném místě, kdy se konečně odplavuje počáteční zvířecí žal, jenž po sobě zanechává otupělost hraničící s necitlivostí.

„Máma, táta, Renee, Jack – jak k tomu mohlo dojít tak rychle? Viděla jsem je před třemi týdny. Byli v pořádku.“ Zadívala se do dálky. „Jak bylo v pořádku i San Francisco.“

„Přijměte moji co nejupřímnější soustrast,“ řekl.

Podívala se na něj, a všiml si záblesku zlosti.

„Vy opravdu něco cítíte?“

Pokrčil rameny. „Abych pravdu řekl, tak nevím. Od určité fáze je lepší nic necítit, chápete?“

„Panebože,“ zaklela. „Proč to musíte být vy? Proč musíte být jediný člověk, se kterým můžu na tomhle smrdutém místě mluvit?“

Svou poznámkou ho zaskočila – ne proto, že by byla překvapivá, ale proto, že si myslel totéž.

„Co ten chlapík, se kterým ,něco máte‘? Už vám vrátili telefon.“

„Je to kretén,“ zavrčela. „Poprosila jsem ho, aby něco v tichosti prověřil, a o dva dny později je to na titulních stránkách novin. Ani se mě nepokusil varovat – jak jsem zjistila. Každopádně někomu teď volat je dost složité vzhledem k tomu, v jakém stavu je mobilní síť. Je zázrak, že jsem se vůbec dovolala strýci Hammovi.“ Zavřela oči. „Měla jsem od něj deset nepřijatých hovorů. Věděla jsem, že to nebude dobré, ale sakra, na Vánoce jsem se za nimi chystala. Co teď budu, krucinál, o Vánocích dělat?“

„Oni nežijí tady?“

Zavrtěla hlavou. „Jsou na druhém pobřeží – u Washingtonu. Táta je stavební inženýr a máma je...“ Zarazila se a začala znovu. „Táta byl stavební inženýr. Máma učila uměnovědu. Renee chodila na střední. Jackovi bylo teprve osm.“ Po lících se jí opět řinuly slzy a měla naprosto zdrcený výraz. Viděl ho tolikrát, že kdysi žertem prohlásil, že už ho prostě nudí.

Cítíte něco?

Opravdu to nevěděl.

„Máte ještě nějaké příbuzné?“ zeptal se, už spíše ze zdvořilosti.

„Mám bratrance a sestřenice, ale jsme si dost vzdálení. Ještě tak možná dědu z matčiny strany. Strýc Hamm nevěděl, jestli je v pořádku nebo ne. A pak taky strýce Hamma.“

„Aspoň něco.“

Zavrtěla hlavou. „Co když umřou i oni?“

Podívala se na něj.

„A co vy? Máte někoho? Manželku?“

„Ne. O to jsem se ani nepokoušel. Ve skutečnosti nemám nikoho.“

Položil si dlaně na stehna, zapřel se a vstal.

„Myslím, že se půjdu projít.“

Přikývla a sklopila zrak. Potom se opět rozplakala.

Povzdechl si. „Chtěla byste jít se mnou?“

„Ano. Celou noc jsem s tím byla sama. Myslím, že sama nevydržím už ani minutu.“

„Vždycky můžete zajít do Céčka,“ poznamenal.

„Jasně. Kamarádíčkovat se s chlapíky, kteří se nám třeba chystali prohnat kulku hlavou. Ne, díky.“

Mlha se odpoledne zvedla a obloha se skvěla průzračnou, jasnou modří. Clancyina slova v něm stále zněla a představil si, jak jí Corbin přikládá hlaveň k hlavě.

Vzpomněl si na jiného muže, žoldáka.

„Na co myslíte?“ zeptala se.

„To určitě nechtějte vědět.“ Vzhlédl ke stromům. „Měla jste mimochodem pravdu. Jsou nesmírně krásné.“

„To ano. Je vlastně divné, že je park tak prázdný. Když jsem tu byla, obvykle se to tu hemžilo lidmi. A teď –“ Zakabonila se. „Co když všichni umřou, Malakai? Co když tu nemoc nic nezastaví?“

„Nevím. Je to zvláštní. Nepřemýšlel jsem o tom.“

„Vy o budoucnosti moc nepřemýšlíte, co?“

„Ani ne,“ připustil. „Uvažování o věcech, které ještě nejsou reálné, vám může odvést pozornost od člověka, který se vás chystá zabít.“

„Myslím, že když ve dvanácti nastoupíte k vojsku, můžete začít takhle uvažovat.“ Otočila se k němu. „To jste vždycky jen bojoval?“

„Ne, to ne. Když jsem se přidal k Simbě, už byli skoro hotoví. Zabili jsme velkou spoustu lidí, možná víc než druhá strana. Jen lidi, co normálně žili, co se vůbec nezajímali o nějaké politické záležitosti. Na venkově pro nás neměl nikdo pochopení...“

Odmlčel se a zadíval se na ni.

„Proč vás to zajímá? Můj život? Věci, co jsem udělal?“

„Nevím. Myslím proto, že jste první člověk, kterého nenávidím a zároveň mám ráda. Nerozumím tomu. Nerozumím vám a myslím, že o nic líp nerozumím ani sama sobě. A zrovna teď o sobě nechci přemýšlet. Asi pořád doufám, že řeknete něco, co mě překlopí na jednu nebo druhou stranu, aby se ve mně ty pocity tak nebily.“

Udělal několik kroků. Potom pokrčil rameny.

„Ti druzí byli silnější,“ pokračoval. „Nakonec přijeli Belgičani a taky Američani. Strýc mě znovu nechal zmizet. Nemohli jsme jít domů – bylo to příliš nebezpečné a neměli jsme se kam vrátit. Tak jsme se vydali do Burundi. Začali jsme pytlačit, lovit šimpanze.“

„Myslela jsem, že šimpanzi mají příliš blízko k lidem, aby se dali jíst,“ podotkla.

„Tomu věřila moje matka. Jiní si to nemysleli. Ale snažili jsme se je chytat živé a prodávat lidem ze Západu. Právě v Burundi jsem potkal svoji manželku.“

„Myslela jsem, že jste říkal –“

„No, už neříkám.“

„Aha.“

* * *

Solange potkal, když mu bylo sedmnáct. Patřila ke kmeni Tutsiů a její rodina měla malou dobytčí farmu v kopcích. Malakai se strýcem nádeničili u jejího otce. Se Solange se začal potají stýkat na místě s vodopádem a malou tůní. Jí bylo patnáct, byla malá, na příslušnici kmene Tutsiů tmavá. V jeho očích byla nádherná. Někteří jiní mladíci tvrdili, že má příliš kulatý obličej a příliš široká ústa, ale právě kvůli těmto věcem se mu líbila.

Hodně se spolu bavili a časem došlo i na nějaké to laskání a líbání, ale byla oddaná křesťanka, a ačkoliv věděl, že by ji mohl dotlačit k sexu, taky si uvědomoval, že by toho pak litovala, a on nechtěl, aby měla výčitky. Cítil se, jako by byla větrem, který jím vane a který odfoukne minulost a přinese mu novou budoucnost.

Její rodiče ho měli docela rádi, ale věděl, že mu nikdy nedovolí, aby si ji vzal, pokud nedokáže nabídnout za nevěstu patřičnou odměnu – na niž by si nikdy nevydělal pasením krav a spravováním plotů.

„Budeme lovit šimpanze,“ řekl mu strýc. „Znám člověka, co zná jednoho člověka – mohli bysme za ně dostat dobrou cenu.“

A tak se jednoduše vrátili k pytlačení.

Prvního rána lovu už byli hluboko v kopcích, probudili se tam kolem vyhaslého ohniště. Kromě strýce a jeho tam byli ještě dva muži, Patrick a Emery, kteří už šimpanze dříve lovili. Malakai z toho neměl příliš velkou radost – oba muže moc neznal. Klec, kterou s sebou měli, však byla dost těžká i prázdná. Bylo by dobré nést ji ve více lidech, až bude plná opic.

Pojedli studenou snídani, sestávající z vařeného kukuřičného těsta, a pak se vydali na místo, kde se podle Patrickových opakovaných tvrzení dali najít šimpanzi. Ukázalo se, že je mnohem snazší najít šimpanze než gorily. Často používali lidské stezky a všude byly vidět jejich stopy. A dělali hluk.

Na jednu tlupu narazili v náhorní kotlině. Nejdřív si jich všiml Patrick, ale to už o nich šimpanzi věděli a mohutně povykovali.

„Pomalu kráčejte dopředu,“ nabádal je Patrick. „Snažte se nepůsobit hrozivě. Pátráme po nějakém malém zvířeti, miminu. Ty se nejsnáz nosí a prodávají. Starýho samce nikdo nechce.“

Když se vnořili mezi stromy, Malakai nesl pušku hlavní k zemi. Šimpanzi poskakovali všude kolem nich a někteří velcí ho začínali znervózňovat – přibližovali se těsně k nim a dělali agresivní pohyby. Snažil se je spočítat, ale bylo to těžké, protože byli neustále v pohybu. Předpokládal, že jich je kolem dvaceti.

„Tamhle, vidíš?“ zašeptal strýc. Ukázal ke stromu, kde se matky drželo mládě. Když je matka spatřila, vyšplhala do nízkých větví. Jeden z velkých samců se při jejich příchodu ještě více rozvřeštěl.

Malakaiův strýc už měl připravenou síť a pomalu se šinul k samici s mládětem. Když byl dostatečně blízko, síť na ni hodil.

Maličký šimpanz se jí hbitě vyhnul, vyskočil matce na hřbet. Současně s tím se přímo strýci do tváře vrhl jeden z velkých samců.

Třeskla Patrickova puška a šimpanz odletěl. Ostatní šimpanzi zaječeli a ustoupili, ale jakmile muži opět zamířili k jejich mláděti, s ještě větší horlivostí se vrátili. Matka naopak ustoupila a nechala zbytek tlupy, aby ji chránila.

Přímo před Malakaie seskočil velký šimpanz a na okamžik hocha znehybnil pohledem – nezračila se v něm ani tak zlost jako panika, výraz, který viděl na spoustě lidských tváří. Šimpanz po něm rafl a Malakai po zvířeti bezmyšlenkovitě střelil. Opice zaječela a uskočila, začala si drápat ránu.

Potom Patrick střelil po matce.

Ta se svalila z větve a ztěžka dopadla na zem. Mládě se jí stačilo pustit, ale okamžitě také seskočilo na zem a schoulilo se za ní. Samice dosud nebyla mrtvá; sáhla za sebe a přivinula si dítě do náručí, stále se ho snažila chránit, zatímco se hnala po zemi pryč.

Byli nuceni zabít patnáct šimpanzů, než se tlupa konečně stáhla natolik, aby se mohli mláděte zmocnit. To se stále drželo matky. Malakai si vzpomínal, jak k němu matka vzhlédla s matným světlem v očích.

Namířil pušku a poslal ji jednou provždy z jasného světa. Mládě strčili do klece a uřezali si několik stromků, aby se jim lépe nesla. Potom se vydali z kopců dolů.

O tři dny později zaplatil požadovanou cenu za nevěstu a další týden se se Solange vzali. Následující dva roky lovil šimpanze, aby vydělal na živobytí rodince i s malým chlapcem, který se jim brzy narodil.

Jeho krásný chlapeček.

* * *

Když příběh dovyprávěl, vraceli se s Clancy do tábora.

„Jaké jste mu dal jméno?“ zeptala se. „Tomu chlapci?“

„Joseph. Po otci jeho matky. Podobal se jí.“

Vyrušil je rachot nákladních aut blížících se po silnici. Vzápětí první zastavilo a začali z něj vyskakovat příslušníci Národní gardy.

„Ráda bych věděla, čeho se to týká.“

„Překvapilo by mě, kdyby to bylo něco dobrého.“ Potom přidušeně zaklel, protože vedle prvního vozu zastavilo humvee a z něj vystoupil Truman Phillips.

Phillips oba zahlédl a mávl na ně, aby k němu přišli. Malakai a Clancy se s ním setkali uprostřed areálu.

„Dokážete ty opice znovu najít?“

Malakai na něj chvíli mlčky hleděl. Něco se stalo. Phillips byl opět pánem situace.

„Ano,“ řekl. „Myslím, že ano. Už bych měl i lepší návrhy, jak to udělat.“

„Starosta je chce chytit?“ zeptala se Clancy a potom dodala: „Říkal, že máme možnost odejít.“

„Chce, abychom pokračovali podle plánu,“ odpověděl Phillips. „A odejít můžete podle libosti, ale potřebuju vás. Předtím jsem vám to nesměl sdělit, ale teď už je to venku a můžete to vědět i vy. Za ten virus je zodpovědná Gen Sys, a opice ho v sobě mají. Potřebujeme v zajetí chované opice, abychom se pokusili najít protilátku. O to celou dobu šlo. A pořád jde.“

Malakai se zamyslel. Ze všeho nejvíc chtěl mít celou tuhle věc z krku. Stále páchla jako hnijící sloní mrtvola.

„Já vám pomůžu,“ řekla Clancy. Znělo to trochu zvláštně a v očích měla mírně nepřítomný pohled.

„To je skvělé,“ usmál se Phillips. „A vy, pane Youmansi?“

„Jistě,“ snažil se skrýt zdráhavost. „Pomůžu vám to dokončit.“

Kapitola dvacátá první

David se díval na televizi a snažil se udržet otevřené oči. Sáhl po sklenici vody u postele, ale podařilo se mu ji srazit na zem.

Jakmile odeslal článek, usnul a teď opakovaně ztrácel vědomí a přicházel k sobě. Chvíli mu bylo horko, vzápětí mu zimou drkotaly zuby. Nebyl si vždycky jistý, co se děje, a televizi zapnul proto, aby se měl na co soustředit.

Ale nepomáhalo to. To, co viděl, jeho stav ostatně ještě zhoršovalo.

Opět uchopil telefon a pokusil se zavolat Sage, ale linka byla nadále hluchá.

Výjevy na obrazovce se všelijak slévaly – obrazy požárů a chaosu, vojáci, davy ušlapávajících se lidí. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že nesleduje místní dění, ale scény z výtržností a rabování v Paříži, Londýně, Římě, Šanghaji. V Bělorusku se tavila aktivní zóna jaderné elektrárny, protože tam nebyl dostatek pracovníků. Připadalo mu, že to trvá hodně dlouho. Opět zavřel oči, cítil v boku tep srdce, v žilách tekutý oheň.

Musel usnout, protože když se znovu probudil, nějaká epidemioložka hovořila o vlastnostech viru, o tom, jak cenné bylo zjištění, že byl vyvinut jako forma genové terapie, protože nyní věděli, že byl vytvořen specificky za účelem překonání lidského imunitního systému.

Pocítil záchvěv povznesenosti. Konečně napsal něco, co za to stálo. Něco důležitého. Byl Clancyiným velikým dlužníkem.

Clancy, pomyslel si, co se s ní stalo? Mail, který mu poslala, ve zdánlivém utajení, vůbec nebyl soukromý. To už věděl. Někdo se o něm dozvěděl – a pokusil se ho zabít, a málem se mu to podařilo.

Pořád se jim to může podařit, uvažoval. Ale pokud se ho pokusili zabít, zabili Clancy? Zabil ji on sám tím, že vydal ten článek?

Dál se díval na televizi. Po střihu následovaly záběry na nekontrolovaně běsnící požár. Hořelo karanténní středisko, šlo o další případ žhářství, v němž měla prsty organizace identifikovaná na obrazovce jako Alfa/Omega.

Při pohledu na plameny měl pocit, že mu mozek zastírá oblak kouře. Opět sáhl po vodě a vzpomněl si, že ji srazil na podlahu.

Záběry v televizi se slily do jediné šmouhy, pohasly a potemněly.

* * *

Malakai si prohlížel mapu.

„Tohle nebude fungovat,“ řekl Phillipsovi. „V téhle podobě to prostě nejde.“

„Proč ne?“

„Hodláte obklíčit celou oblast, pak stahovat smyčku v naději, že všechny naženete na jedno místo – kde byste mohl spustit soustředěný útok.“

„Přesně tak.“

„Na papíru to vypadá skvěle, ale věc má i vertikální rozměr. Vaši linii můžou překonat shora.“

„Jestli se o to pokusí, začnou padat jako hrušky. Budeme je ze stromů sestřelovat. Některé sice pád nepřežijí, ale nemůžeme si dovolit jednat s nimi v rukavičkách.“

„Výborně. Ale aby to fungovalo, budete potřebovat třikrát víc lidí na zemi – protože nemáte možnost poznat, kudy se pokusí vaší linií protlačit. Odhalí vaše nejslabší místo a využijí ho.“

„Gardistů je jenom omezené množství,“ poznamenal Phillips. „Máme štěstí, že nám guvernér poskytl vůbec nějaké, když uvážíme, jaký mazec je teď v Los Angeles.“

„Moje námitka platí dál.“

„Tak dobře,“ štěkl Phillips. „Co navrhujete?“

„Kolik máte vrtulníků?“

* * *

Když se později snažil usnout, Malakai vzpomínal na Hanse, žoldáka, s nímž se setkal v Ugandě. Bylo mu tehdy něco přes třicet a voják byl o dvě desítky let starší. Byli v táboře u rwandské hranice, popíjeli whisky, stejně jak si ji přednedávnem dopřávali s Clancy.

A stejně jak tomu bylo onehdy večer, whisky rozvazovala jazyky.

Hans propadal mírně plačtivé náladě a rozpovídal se o tom, jak příšerná může být někdy jeho práce. Malakai s ním souhlasil, ale Hansovo vyprávění s ním nic nedělalo. Pokud šlo o Malakaie, Hans jen fňukal. Žoldnéřství byla prostě práce. Člověk dělá, co má dělat, dostává za to zaplaceno a jde dál.

Cítíte něco? ptala se ho Clancy.

„Byli jsme v jedný vesnici,“ vyprávěl Hans uslzeně. „Východně od Butemba. Maličké vesničce. Bylo to během celýho toho chaosu se Simbou v šedesátých letech. A byla to vlastně moje první operace. Měli jsme fakt drsnýho afrikánskýho velitele. Řekl nám, abysme všechny pozabíjeli. Řekl nám, že jestli necháme někoho naživu, dostaneme padáka, bez výplaty.

Pochybuju, jestli někdo z těch vesničanů vůbec tušil, co je Simba zač, nebo co je komunismus nebo něco takovýho. A my tam naběhli a začali po nich pálit. Vzpomínám na jednu malou holičku, ta vůbec netušila, o co běží. Ale nemohl jsem střílet, chápeš? Nemohl. A pak ke mně zezadu naklusal jeden kluk, hubenej kluk, a skočil mi na záda. A já – prostě jsem ztratil hlavu, chápeš? Než jsem se vzpamatoval, mlátil jsem ho do tváře pažbou, mlátil ho a mlátil.“

Hans si promnul brunátnou tvář, ještě jednou se napil.

„Jean-Francis,“ zašeptal Malakai.

„Cože?“

„Jean-Francis,“ zopakoval Malakai. „Znáš ty Konžany – všichni se jmenujou Jean-Francis.“

„Jasně,“ opáčil Hans a upřel na něj zvláštní pohled. „Jo. Ono to jen...“ a zadíval se na svou sklenku.

„Prostě – takhle to chodí, zvlášť v tomhle oboru,“ dodal.

„Taky myslím.“ Malakai se podíval na Hanse a přemýšlel, jestli ho má zabít. Ale když nepil, Hans byl jedním z jejich nejlepších bojovníků. Budou ho potřebovat. A navíc by to jen sotva provedl, aniž by si toho někdo všiml, a pak by nejspíš popravili i jeho. K čemu by to bylo?

Nakonec Hanse o dva týdny později zabila pozemní mina. Malakai ani tehdy nic necítil.

* * *

Uslyšel slabé zaklepání na dveře a nepřekvapilo ho, když zjistil, že je to Clancy. Měla s sebou zbytek whisky.

„Co myslíte?“ zeptala se. „Dopijeme to?“

„Jasně.“ Budu zase hrát Hanse a vypovím vám všechny svoje smutné historky.

Ale o historky ho nepožádala. Mluvila o svém vlastním životě, o dospívání, o své rodině, jako by se snažila všechno si v hlavě srovnat. Nakonec umlkla a Malakai si pomyslel, že se chystá k odchodu. Místo toho se ale posmutněle usmála.

„První opice, kterou jsem kdy viděla, byl orangutan,“ navázala. „Táta pracoval v Malajsii a s mámou jsme ho jely navštívit. Myslím, že mi bylo asi sedm, protože Renee ještě nebyla na světě. Jeli jsme na místo, kam se vozí v zajetí žijící nebo zranění orangutani a kde se rehabilitují, aby se mohli vypustit zpátky do přírody. Je to tedy takový dům na půl cestě.

Procházeli jsme se v džungli po provazové lávce. Kolem jednoho stromu byla zbudována krmicí plošina, a když přišel čas jídla, orangutani se k ní scházeli ze všech stran. A pak jeden seskočil těsně vedle nás a podíval se přímo na mě. Nebyli jsme od sebe dál, než jsme teď my dva. A já si všimla... no, něco jsem v něm viděla, za těma očima. Mysl a srdce a duši. Osobnost. Ne ,skoro lidskou‘, ale úplně orangutaní. Dokonale takovou, jaký byl. Jenže potom jsem si všimla, že nemá ruku. Později jsem uslyšela, že se dotkl elektrického drátu a ten ho v podstatě zapálil.“

Malakaiovi se do očí vkradl zvláštní, odtažitý pohled.

„Jde o to, že všechno, co s primáty děláme, když s nimi experimentujeme, trénujeme je, dokonce je učíme jazyku, všechno, co děláme, jim prostě brání být tím, čím jsou. Čím mají být. Z ráje jsme byli vyhnáni my, ne oni. Přesto máme pocit, jako bychom je museli vytáhnout s sebou. Myslím, že nechceme být sami ve štychu.“

Opět se napila whisky a podala mu láhev.

„Orangutany miluju,“ usmála se. „Jsou moji nejoblíbenější. Jsou tak uvážliví –“ zamračila se. „To už jsem vám říkala, že?“

„Ano,“ přisvědčil. „Ten vtip o ošetřovateli ze zoo.“

„Nudím vás?“

„To bych neřekl.“

„Já myslím, že ano. Jsem naivní a nudná a co ještě?“

„Myslím, že jste to s tou whiskou možná přehnala.“

„To ne. Nepřehnala.“ Najednou vstala, přešla k němu a začala mu rozepínat horní knoflík na košili.

„Co to děláte, proboha?“

„Jak dlouho už jste to neměl, že se tak musíte ptát?“ a rozepnula mu druhý knoflík.

„Jsem dvakrát starší než vy,“ bránil se.

„Ne, jste víc než dvakrát starší,“ opravila ho. „Chcete mi říct, že tohle je hranice, kterou nepřekročíte? Že je to jediná věc, která je pro vás nepřijatelná?“

„To ne. Jen mě nenapadlo –“

„Mlčte. Chci to a vás mám po ruce.“ Uvědomil si, že se snaží, aby to znělo lehkovážně, ale pak to uviděl v jejích očích, uslyšel to v rozechvění jejího hlasu. Byla vyděšená a snažila se být statečná. Opět se v něm o kousek posílila úcta k její inteligenci.

Stihl jeden letmý pohled, než se sklonila a začala ho líbat na krku.

V jednom měla pravdu. Už dlouho to neměl – hodně dlouho. Ale nezapomněl na to, jeho tělo určitě nezapomnělo. Měla hebkou pleť, hladkou jako sklo. Bez jediné jizvy. Tiskla se k němu, jako by byli spolu celý život, a občas ho svou svolností a dominancí přivedla do rozpaků. Musel ztěžka oddychovat, litoval, že není mladší, litoval, že není někým jiným.

Když bylo po všem, nebyl si jistý, co má dělat, ale zahnízdila se mu v náručí. Jen tam ležel, vnímal, jak přestává cítit ruku.

„Díky,“ ozvala se po chvíli. „Vím, že jsi o to zas tak moc nestál, takže díky.“

„Ne. Stál – jsem moc spokojený, věř mi. Bylo to obrovské překvapení, víš?“

„Jo,“ přidušeně se zasmála. „Výraz v tvojí tváři vážně stál za to.“

„To už spolu ,něco máme‘?“

„Ne. Myslím, že to byla jen jednorázovka. Ale líbilo se mi to. A přiměla jsem tě něco cítit.“

„Myslím, že ano,“ souhlasil.

„Jeden bod pro mě.“

Už si myslel, že Clancy usíná, ale potom něco zašeptala.

„Co jsi říkala?“

„Milovals ji?“ zopakovala. „Solange?“

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechl. Opět zalitoval, že nemá cigaretu.

„Ano. Hodně.“

„A svého syna.“

Cítil, jak se mu stáhlo hrdlo. Přikývl.

„Byl jsem v buši. Lovil jsem šimpanze. Strýc se mnou tehdy nebyl. Měl zanícenou nohu, takže zůstal doma se Solange a mým synkem. Došlo k něčemu na způsob povstání. Bandy Hutuů zabíjely všechny Tutsie, na které narazily. Bylo to dlouho před genocidou ve Rwandě. Byla to taková menší předehrávka.“ Odmlčel se a potom pokračoval. „Zabili mého tchána a tchyni, mého strýce, který samozřejmě nebyl Tutsi, a Solange. A chlapce taky. Když jsem se vrátil, byli už den mrtví.“

„To je mi moc líto.“

„Něco mě to naučilo. Naučilo mě to, že nemůžeš o něco přijít, pokud to nemáš.“

„To je strašná lekce. O to víc, že mně samotné to dává smysl. Minulý týden by mi to smysl ještě nedávalo. Teď už ano.“

Políbila ho na tvář a vstala. Natáhla ruku pro košili.

„Po sexu moc mluvím,“ dodala. „Vím to. Je to jeden z důvodů...“ Zbytek věty nedořekla. „To neřeš. Podívej, nechám tě vyspat.“

Chytil ji za ruku.

„Pokud bys nějak zásadně neprotestovala, byl bych rád, kdyby ses ještě chvíli zdržela.“

„No,“ odpověděla, když se ještě několikrát nadechla. „Možná ještě chvilku.“

Opět si lehla a přivinula se k němu a zakrátko usnula.

Kapitola dvacátá druhá

Dreyfus si promnul oči a zavřel notebook. Potom sáhl po dálkovém ovladači televizoru.

Téměř nic ho nedokázalo naplnit nadějí. Všechna třecí místa světa se rozpalovala. Srbové a Chorvati, Hutuové a Tutsiové, šíité a sunnité a každá z dalších padesáti etnických a náboženských skupin se vzájemně obviňovaly z epidemie, která je zabíjela všechny bez výjimky. Proti Pekingu povstávaly menšinové skupiny ve východní Číně, a byly za to brutálně trestány.

Indonésie, která hlásila nejmenší počet případů opičí chřipky, uzavřela hranice a svou izolaci se rozhodla prosazovat násilím. V Egyptě byli upalováni křesťané a v Tennessee ubíjeni muslimové. Na Ganze u města Váránasí hořela velká chemická skvrna. Někteří lidé ji vnímali jako jakési náboženské znamení a v hořící řece se obětovali bohům.

Dreyfus to několik minut vstřebával a potom přepnul na místní kanál.

Uvědomil si, že se dívá na Claire Sangovou, moderátorku Pátého kanálu. Zpravodajská místnost byla chabě osvětlená a všechno v ní působilo neuspořádaně. Sangová vypadala, jako by několik dní nespala, tmavé kruhy pod očima jí nezakrylo ani sebevětší množství makeupu.

„A máme tu bleskovou zprávu,“ řekla. „Doneslo se nám, že osoby zadržované v karanténní zóně Haight Ashbury prolomily policejní linie a začaly se pohybovat městem, a cestou podpalují budovy. Policie a Národní garda tomuto ozbrojenému a mimořádně nebezpečnému davu nejsou schopny prakticky nijak vzdorovat.“

Na obrazovce se po střihu objevily roztřesené záběry z ruční kamery, na nichž byly stovky špinavých, zoufale vyhlížejících mužů a žen kráčejících, běžících a, v několika případech, i plazících se ulicemi. Celé scéně dodávaly nezemský ráz okolní požáry a odněkud mimo záběr bylo slyšet štěkot střelby.

Dreyfus měl pocit, jako by se pod ním propadávala podlaha.

„Ne, ne, ne,“ vrtěl hlavou. „Tam musím zajet.“

„Ne, nemusíte,“ řekl Patel.

„Tohle musíme zastavit!“

„Ne, pane, při vší úctě, už jste se postavil do cesty až příliš mnoha podobným věcem.“ Patel se nehýbal a vypadal, jako by byl připravený Dreyfuse zastavit – kdyby nebylo zbytí, i fyzicky. „Už nikam nekandidujete. Už jste starosta. Město je vaše odpovědnost. Tohle...“ Ukázal na obrazovku. „... není jediná záležitost, která si žádá vaší pozornosti.

Už máme dvě stě tisíc mrtvých. Ti kreténi z Alfa/Omegy vypálili další dvě nemocnice. Ten šašek z Jižního San Franciska prohlašuje, že se oficiálně odtrhávají od Kalifornie či Unie – není jisté, od čeho vlastně – a tvrdí, že zastřelí každého, kdo přejde na jejich ,svrchované území‘. Mezitím všude kolabují městské služby.“

„To vím,“ zašeptal Dreyfus a promnul si čelo. „Myslíte si, že to všechno nevím?“

Opřel se na židli.

„Panebože,“ zaúpěl. „Co mám dělat?“

* * *

Malakai se probudil před úsvitem. Byl sám, a tak se oblékl a vyšel ven, kde si naplnil plíce chladivým oparem, který se vznášel v ovzduší.

Poznal, že se konečně něco děje. Něco se dalo do pohybu. Blížil se vítr.

* * *

Po smrti Solange a syna Malakai v nitru téměř znehybněl. Odjel z Burundi a našel si práci jako žoldák, a této práci se věnoval desítky let. Tváře mrtvých mu byly známější než tváře živých.

A nakonec se jednoho dne ocitl zpátky v pohoří Virunga, spolu s několika muži, s nimiž spolupracoval. Ze Zairu se opět stala Demokratická republika Kongo a povstalecké skupiny byly vytlačeny do hor. Situace se však změnila – z hor s gorilami se stal národní park. Zabíjet zvířata bylo proti zákonům, a na jejich dodržování, alespoň teoreticky, dohlíželi správci parku.

Malakai věděl, že někteří v džungli sami pytlačí.

Ale ozbrojených správců byl nedostatek, poněvadž v horách se skrývala a proti sobě bojovala různá uskupení z konžské války. Jedním z takových uskupení byli i Malakai a jeho žoldáci. Na ústupu po porážce v nížinách se pokoušeli proniknout do Rwandy, kde doufali, že na ně bude čekat zbytek jejich roty.

Ze všech stran je však obklopovaly milice povětšinou tvořené příslušníky kmene Hutuů. Pozitivní bylo, že většina Hutuů nevěděla, kde jsou. Naopak potíž spočívala v tom, že tento fakt jeho skupině nijak neusnadňoval průchod nepřátelským územím. Proto se radši vydali vysoko do hor.

Stopy goril našel pátého rána; hned se po nich vydal i se svou otrhanou, vyhladovělou partou, protože si myslel, že se toho večera alespoň dobře najedí. Ale než gorily objevili, spustila se střelba. Přikrčili se v podrostu a pospíchali se podívat, co se děje.

Našli asi patnáct milicionářů z kmene Hutuů, kteří stříleli po gorilí rodině. Jedno zvíře střelili do nohy a smáli se, když upadlo a začalo se točit v trávě. Pak proti nim vyrazil velký samec, ale spustili na něj palbu a roztrhali mu hruď a tvář. Když ho zlikvidovali, začali odstřelovat mláďata, tak, aby je zranili, ale nezabili. Očividně si to užívali.

Malakai pečlivě namířil na jejich vůdce. Hutu ani neuslyšel výstřel z pušky. Malakaiova příkladu pak následovali ostatní a začali pálit.

Za chvilku bylo po všem. Malakai se vydal mezi Hutuy a nožem je dobíjel.

Gorily je sledovaly. Velký samec byl po smrti. Zvíře se zraněnou nohou se vleklo ke stromům. Malakai mu prohnal hlavu kulkou.

Jeden z jeho mužů, Daniel, zvedl pušku, aby zastřelil další.

„Ne,“ přikázal Malakai. „Nech je být. Už máme víc masa, než dokážeme sníst nebo odnést. Kdo ví, třeba je budeme potřebovat později. A kulky –“ Vzpomněl si na strýce. „Kulky jsou drahé.“

„Ale když je necháme být, spořádají je Hutuové.“

Malakai sledoval, jak se samice snaží uklidnit jednu postřelenou malou gorilu. Ta upírala přímo na Malakaie pohled, v němž se mísila hrůza s nechápavostí. Vybavil si příběh o třech bratrech – Bělochovi, Černochovi a Gorile. Ale zdálo se mu, že bratři byli ve skutečnosti jenom dva – muž a gorila. Lidé, běloši a černoši, se navzájem zabíjeli z tisíce různých důvodů. Lidé zabíjeli i gorily. Ale gorila člověka zabíjela jen velice zřídka, a to jen když bránila svá mláďata.

Na jedné straně stáli lidé a na druhé gorily.

A Malakai nebyl gorila.

„To je dobrá námitka,“ uznal. „Pozabíjejte je všechny.“

Když začali střílet, vzdálil se a zapálil si cigaretu. Myslel si, že nepůjde daleko.

Místo toho šel, až došel do Ugandy. Tam vybral peníze, které si šetřil skoro třicet let, dvě třetiny z každého centu, který si vydělal jako žoldák. Dalšího dne nasedl do letadla mířícího do Spojených států.

* * *

„Myslím, že jsme připravení,“ ozvala se za jeho zády Clancy.

Otočil se a věnoval jí slabý úsměv. V ranním světle vypadala neskutečně mladá.

„Včera večer –“ začala s mírnými rozpaky.

„Bylo včera večer. A dnes je dnes.“

Přikývla.

„Pořád tě děsím?“ zeptal se.

„Malakai,“ řekla, „jsem z tebe podělaná strachy, ale taky tě mám ráda. Nic s tím nenadělám. Nebudu to ani zkoušet.“

* * *

Caesar věděl, že je až příliš velký klid. Žádné vrtulníky, žádné lidské hlídky, nic. Dělalo mu to starosti. Proto když se Koba přihnal do tábora se zprávou, že v lese jsou opět lidé, skoro se mu ulevilo.

Krátce poté se ze všech směrů přihnali zvědové. Na základě jejich hlášení pochopil, že lidé jsou všude kolem. Maurice zvedl ruce a naznačil kruh. Caesar přikývl, pak svolal zvědy k sobě.

Zjistěte, kde je kruh nejslabší, kde je nejméně lidí. Vraťte se mi to říct.

Rychle vyrazili na průzkum. Raketa se opodál tvářil zkormouceně. Kvapně se zotavoval, ale byl stále příliš pomalý a strnulý, aby mohl běhat se zvědy.

Zbytek bojeschopných opic dole shromažďoval oštěpy. Tlupa je vyráběla už několik dnů – kusy dřev, které opice ostřily o kameny. Caesar ještě pořád doufal, že se boji vyhnou – oštěpy proti puškám, to by neskončilo dobře. Ale třeba jim pomůžou útočníky zastrašit.

Stále víc a víc přemýšlel, co by se stalo, kdyby lidé takhle zaútočili. Myslel si, že ví, co by dělal, a s Mauricem a Raketou plánovali, jak by se toho zhostili. Nejvíc se obával přehnaného sebevědomí, které měla řada opic po úspěšném odehnání nepřítele. Byl stále přesvědčený, že si to lidé – z kdovíjakého důvodu – jednoduše rozmysleli. Že to žádné vítězství opic nebylo.

Nyní se zdálo, že si to rozmysleli znovu. V myšlenkách se vrátil k boji v prodejně potravin a rozhovoru u moře. Byli stále odhodlanější, nebo to byl jejich poslední zoufalý pokus? Možná, že kdyby se jeho tlupě podařilo tuhle fázi překonat, všechno by skončilo.

Ať tomu tak je či není, uvažoval, pořád to musí nějak zvládnout.

Všiml si, že Raketa někam ukazuje, a spatřil první vrtulník, přilétal od moře. Byl ještě daleko a jevil se velký asi jako muška.

Raketa opět zatroubil a Caesar zahlédl další z lidských létajících strojů, tentokrát se blížil od východu slunce. Pátral na obloze po dalších. Celkem jich bylo osm, byly kolem nich rozptýleny ve velkém kruhu, ale shlukovaly se, přesně jak to dělali lidé na zemi. Tím se celá situace zkomplikovala. Znamenalo to, že v relativním bezpečí mohou být jen ve středním pásmu korun.

Poslal Raketu sdělit novinky ostatním a dál netrpělivě čekal na zprávy, kde se ve stahující se smyčce nachází nejslabší místo. Tipoval několik míst, kde by to mohlo být...

Ale k čemu tipovat? Kdyby sešli do kaňonu, lidé by se museli spustit dolů nejméně ze tří směrů. Kdyby opice neuměly šplhat, bylo by nepříjemné ocitnout se na dně jámy.

Jenže opice šplhat uměly.

Uvědomil si i jinou věc. Vrtulníky se pohybovaly velmi pomalu, pravděpodobně asi stejně rychle jako lidé pod nimi. Chtěli současně sledovat koruny stromů i prostor dole.

To znamenalo, že už věděl, kde se nachází vnější okraj kruhu, kterým je svírali – bylo to v místech, kde se pohybovaly vrtulníky.

Přivolal si Kobu a slezl za Mauricem.

Odveď je rychle na vrchol údolí. Tam počkejte.

Viděl to v hlavě, skoro jako kresbu. Divoké opice – opice, které neznaly lidské způsoby – by utíkaly od nejbližšího okraje kruhu k nejvzdálenějšímu. Tím by jen daly kruhu čas, aby se kolem nich sevřel, jako stahovací obojek na krku. Tím, že udělá opak – že přejde k nejbližšímu okraji kruhu, zbytek kruhu oddálí tam, kde většina lidí nebude moci opicím ublížit.

Lidé se v tom místě semknou, aby se jim pokusili zabránit prorazit si cestu ven, a zbytek kruhu se ztenčí – zvlášť pokud se budou nuceni potýkat s nerovným terénem.

Kobo, řekl. Vyhledej gorily, ty statečné. A několik šimpanzů. Potřebuji je pro jeden zvláštní úkol.

Ano. Caesare.

A Kobo – pověz jim, že možná budou zajati nebo zabiti. Sežeň jen opice ochotné umřít.

Rozumím, znakoval Koba. Potom se vzdálil.

Ve stromech zašumělo, když se celá tlupa dala do pohybu. Caesarem při pohledu na ni prochvěla pýcha. Orangutani byli ve stromoví nejlepší – byla radost pohledět, jak natahují dlouhé paže a ručkují po větvích. Vždycky se pevně zachytili. Ačkoliv za normálních okolností nikam nespěchali, na stromech se uměli pohybovat úchvatnou rychlostí. Mnoha z nich se drželi mladí šimpanzi nebo gorily a ti největší nesli raněné šimpanze a orangutany.

Šimpanzi si v korunách nepočínali tak mistrně jako jejich bratranci orangutani, ale ze země na stromy se přesunovali pohotovým způsobem, jaký orangutani, kteří byli na zemi nemotorní, nezvládali.

Gorily se ve větvích pohybovaly pomalu a nemotorně a z toho důvodu Caesar žádnou z nich na hlídku nevysílal – zanechávaly by po sobě stopy. Ale gorily měly jiné přednosti.

Caesar se díval, jak odcházejí, potom seskočil na místo, kde Koba shromažďoval dobrovolníky. Prohlédl si je: šest goril a pět šimpanzů. Všechny gorily pocházely ze zoo, ale dvě uměly trochu znakovat. Žádná nevdechovala Willovu mlhu, ale zvládly vykonávat jednoduché rozkazy, jak prokázaly na mostě.

Dva šimpanzi byli z útulku. Ostatní pocházeli z Gen Sys. Neznal je natolik dobře, aby zvážil, který z nich bude nejlepší vůdce.

Koba ho chvíli sledoval.

Koba také půjde, upozornil Caesara bonobo.

Caesar se ke Kobovi otočil.

Požádal jsem tě, abys je sehnal. Půjdeš se mnou.

Koba se trochu napřímil a vystrčil bradu.

Je potřeba vůdce, znakoval. Koba je povede. Koba je ochotný zemřít.

Caesar si jednookého šimpanze bedlivě prohlížel.

Může Koba myslet napřed na plán, potom na Kobu?

Napřed plán, odpověděl Koba posunky. Opice napřed. Koba potom.

Dobře, souhlasil Caesar. Běž k lidem. Proraz jejich linii, drž je tam, jak dlouho to bude možné. Přitáhni je k sobě.

Podíval se na další opice.

„Koba,“ řekl nahlas. „Vůdce.“

Opice ho za vůdce přijaly.

Caesar sevřel Kobovi rameno.

Přiveď je zpátky, pokud budeš moci, řekl. Vrať se i ty.

Koba přikývl, pak zavřeštěl na ostatní a odběhli ke stromům.

Caesar cítil, jak na něj opět doléhá tíha. Všichni na něj spoléhali, že je udrží naživu. Ale dnes všechny opice nepřežijí. A co pozítří? Takové myšlenky byly až na později. Dnes bylo třeba vykonat spoustu práce.

* * *

Jednoho dne vytáhli Kobu z klece a vsadili ho do jiné klece v nákladním autě, spolu s několika velkými housenkami. Nevěnoval jim pozornost a ony, samozřejmě, mu neměly co říct. Nebo to si alespoň myslel.

Ale potom k němu jedna přišla a začala se mu probírat srstí. Koba zavřeštěl. Byl to ten nejhlasitější zvuk, jaký ze sebe vydal za hodně dlouhou dobu, a vrhl se ke stěně klece. Housenka začala vydávat zvláštní zvuky a pokusila se ho opět dotknout, a tak na ni vycenil zuby. Nakonec ho nechala na pokoji. Dál tiskl tvář k pletivu klece a snažil se předstírat, že tam s ním housenka není. Ale někde hluboko si pamatoval, že mu to někdo už dělal – probíral se mu srstí, hladil ho.

Vzpomínal si, a bylo to dobré – lepší než dobré. Ale tahle podivná bytost, která neuměla mluvit – cítit její dotyky mu nepřipadalo tak úplně správné... A i když to bylo příjemné, nevěděl, co má dělat, jak má reagovat. Nechtěl vědět, co má dělat. Chtěl být jenom sám, netrpět.

A věděl, že by si přál příliš.

* * *

Koba je na novém místě, a je to tam – bělejší.

Nákladní auto je přivezlo do jiné budovy, kde ho lidé zavedou do jiné klece, a tak to všechno začíná nanovo. Dělají mu něco s očima. Rozřežou ho a zase zašijí. Strkají mu dlouhé jehly doprostřed břicha, aniž by ho napřed uspali. Ale Koba – Koba se vzdaluje. Koba už nic necítí. Už mu jeho tělo nepatří, a je mu to jedno. Sotva je přítomen.

Je svou klecí, je svou bolestí.

Koba si sotva všímá, když ho opět stěhují. Má novou klec, ale ta se prakticky neliší od té staré.

O něco později někdo kopne do dveří jeho klece. Koba vzhlédne a uvidí tvář, na niž si pamatuje. Je to Jacobs.

„No, potěš,“ utrousí Jacobs. „Jestli tohle není ta nejošklivější opice na světě... Mně osud moc nepřál, ale řekl bych, že tvůj se nijak výrazně nezlepšil. Můžu tě ujistit, že tady se žádnýho pitomýho ručního dorozumívání nedočkáš. Nejsi člověk, víš, i když si myslíš, že jsi. Jsi šimpanz, zvíře, a jako zvíře se budeš chovat.“

Jacobs se usměje a jde z toho děs.

Ale Koba cítí hrůzu jenom chviličku. Sedí v kleci a přemýšlí o Jacobsovi. A hluboko v něm začíná něco hořet, něco, co chce ven, co mu chce vyjít ven rukama, chodidly, zuby.

Existuje důvod, proč se stalo všechno, co se mu stalo. Roger a Mary mu vzali mámu. Tommy ho bil hůlkou a vypálil mu oko. Bezpočet dalších lidí ho mučil více způsoby, než do kolika umí napočítat. Ale za každým z těchto zákroků je důvod, jeden jediný důvod.

A Jacobs to pronesl nahlas.

Nejsi člověk, víš, i když si myslíš, že jsi. Jsi šimpanz, zvíře, a jako zvíře se budeš chovat.

Koba nezná všechna ta slova, ale ví, co znamenají. Matka si myslela, že je člověk, jako Mary, a obě učily Kobu, že člověk je i on. Lhaly a Jacobs mu řekl pravdu. Důvod pro všechno, co se Kobovi přihodilo, je prostý. Je zřejmý.

Důvod je ten, že oni jsou lidé. Jsou lidé a on je zvíře. A všechno, co jsou lidé, je Jacobs. Všechno je on. On je oni a oni jsou on. Je to jejich nejryzejší hlas, a je tady. Koba nemůže sáhnout po všech lidech. Ale třeba může sáhnout po Jacobsovi.

Takhle se Koba může soustředit. Takhle se může rozzlobit.

Takhle jim to může vrátit.

* * *

Teď jim to Koba vracel, hnal se lesem s dalšími opicemi a k něčemu patřil, k něčemu, co překonávalo vztek a nenávist. Popoháněly ho jiné věci, a všechno to bylo díky Caesarovi.

Ačkoliv, i když jim nad hlavou rachotily vrtulníky a jeho opice se blížily k lidské linii, stále v sobě měl spoustu nenávisti.

Všiml si, že se vpředu valí mlha. To bylo dobře – v mlze lidé neuvidí, kolik jich doopravdy je, nebudou vědět, že je jich jen několik. Že se hlavní část tlupy přemístila prolomit lidskou linii na jiném místě. Mlha stála na jejich straně od začátku. Napadalo ho, zda ji třeba k ochraně opic nepřivolaly samy stromy, zda na ně stromy nečekaly, nedoufaly, že přijdou.

Když se vnořili do mlhy, najednou ho začaly pálit oči a začalo ho štípat v nose. Ve zmatku se vydal zpátky a všiml si, že totéž dělají i ostatní, třesou hlavami, snaží se zbavit bolesti. Tahle mlha nestála na jejich straně, a dál se k nim hrnula.

Koba vyšplhal na strom, snažil se dostat nad štiplavou mlhu, a nahoře uviděl něco, co pochopil až po krátkém uvažování. Jedna z létajících klecí nad nimi kličkovala, létala sem a tam a mlha se řinula právě z ní.

Kruh stahující se kolem tlupy netvořili jen lidé a stroje – tvořil ho i tenhle štiplavý oblak. Lidé se na něj spoléhali, že tlupu zažene, že se všechny opice ocitnou na jednom místě, kde je obklíčí lidé a jejich stroje.

Koba seskočil z větve a přeběhl k Royovi, šimpanzi, který uměl trochu znakovat.

Najdi Caesara. Varuj ho před mlhou, která štípe.

Roy zatroubil a pustil se cestou, kterou přišli.

Koba měl o jednoho pomocníka míň.

Zbylé opice v jeho skupině zvolna ustupovaly, couvaly před mlhou.

Vzpomněl si, jak mu jednou, na tom bílém místě, nadzvedli víčka a znehybnili je. Potom mu do očí něco nastříkali. Bolelo to jako tohle, ale hůř. Bolelo ho i nevidoucí oko, a nemohl ani mrknout, aby si od bolesti ulevil.

Bolelo to, ale nezabilo ho to.

Napřímil se a ukázal do mlhy. Přejel si dlaní oči a zavřel je. Potom je otevřel a bodl prsty zpátky do mlhy. Vydal se k ní, zpříma, jako Caesar.

„Phhd!“ štěkl. Snažil se říct „pojďte“, jak to dělal Caesar, ale slovo z něj nevyšlo, jak mělo. Ale ostatní ho pochopili, a když se vnořil do mlhy, následovali ho, se zavřenýma očima.

Kobu opět začaly pálit oči, ale teď se rozhodl, že je ponechá otevřené, aby mohl gorily vést zvukem svého hlasu, pošťuchováním rukou. Najednou v mlze uviděl siluetu, před níž se na okamžik zastavil. Tyčila se jako člověk, ale měla podivně tvarovaný obličej, připomínal spíš šimpanze...

Spustila se střelba a Koba uviděl, že je to přece jenom člověk, ale že má něco nasazeného na obličeji. A nestřílel šipky. Na ty to bylo příliš hlučné. Oni se ho nesnažili chytit. To bylo vlastně dobře.

Doskákal za jeden strom, potom na něj vyšplhal a vymrštil se, aby člověka přeskočil. Muž ho se zbraní v ruce sledoval a Koba slyšel svistot blízko prolétávajících kulek. Potom skočil na zem. Muž přidušeně vykřikl, když se objevily mohutné siluety goril. Ustoupil a vrazil do stromu, až mu zbraň vypadla z rukou.

Koba zavřeštěl a vyrazil, hnal se na všech čtyřech. Přál si, aby mu Caesar dovolil je udeřit, srazit je na zem, ale právě to bylo zapovězené, a něco v něm vědělo, že kdyby začal na lidi útočit, mohl by se přestat ovládat a nemohl by být vůdce. A on chtěl být vůdce.

Teď to cítil.

Ozvaly se další výstřely, nyní ze stran. To znamenalo, že lidé opouštěli své pozice v kruhu a blížili se k němu. Jedna z goril zaúpěla, když ji zasáhla kulka. Koba zakřičel, postrčil ji, nutil ji pokračovat.

Všechny je poloslepý postrkoval, svíralo se mu hrdlo – ale štiplavá mlha už se začínala rozptylovat. Vzhlédl a uviděl, jak se létající klec otáčí, aby se vrátila. Výkřiky zleva a zprava mu sdělovaly, že se k nim sbíhá ještě více lidí. To Caesar chtěl. Musel je k sobě přitáhnout, postarat se, aby hrstka jeho druhů vypadala jako velká spousta. Proto místo aby překonal lidskou linii a pokračoval dál, zavedl opice zpátky do štiplavé mlhy.

Rozvřeštěl se šimpanz, kterého kulky vzápětí roztrhaly na kusy. Koba doufal, že přežijí natolik dlouho, aby to mělo nějaký význam.

Kapitola dvacátá třetí

„Snaží se prorazit západním okrajem,“ hlásil Corbin. „Jsou všichni připravení?“

„Jistě.“ Clancy si hodila batoh přes rameno.

„Naprosto,“ kývl Malakai. A myslel to vážně. Poprvé od začátku celého tohoto chaosu se cítil úplný – s uspávací puškou na rameni a glockem u boku. Už se necítil nahý v zemi oblečených ani – což bylo možná ještě příhodnější – jako balonek obklopený jehlami.

„Všichni znají správný postup?“ zeptal se Corbin. „Najdeme opice, a zatímco se budou objevovat ostatní, začneme je kosit. Tentokrát už budeme mít vzdušnou podporu.“

„Je mi to jasný,“ řekl Malakai. Všiml si, že Clancy přikývla.

Nasedli do humvee.

„Západní okraji, přijíždíme,“ ohlásil se Corbin, když nastartoval.

„Nesmysl,“ namítl Malakai. „Vždyť jenom odvádějí naši pozornost.“

„Podle toho, co říkají kluci na lince, tak ne. Je to poctivý útok.“

„Takže stahují chlapy z obklíčení na severu a jihu?“

„Jo.“

„Jak jsem řekl, jen odvádějí pozornost,“ zopakoval Malakai. „Chcete tentokrát uspět, nebo ne?“

Corbin na něj upřel zlostný pohled.

„Chci to mít z krku,“ zavrčel.

„Tak jeďte, kam vám řeknu.“

* * *

Když přichvátal Kobův posel, Caesar už vpředu slyšel vrtulník. Zastavil tlupu a zvěd mu pověděl o štípající mlze. Caesar zprávu rychle předal Mauricovi a Raketovi.

Půjdeme, a půjdeme rychle, řekl. Když budeme váhat, motat se na místě, uvidí nás. Za dané situace, v tom dýmu, který sami vytvářejí, by se nám to mohlo podařit. Připravte opice. Vyburcujte je. Opice pospolu jsou silné.

Chvíli počkal, až pokyn dospěje ke všem přítomným. Potom popošel do čela tlupy, spustil se na všechny čtyři a dal se do běhu.

* * *

Když vypadla elektřina, Dreyfus se právě vracel do kanceláře ze setkání se zbytkem městské rady.

„To je super,“ zavrčel. „Přesně tohle jsme potřebovali.“

Čekal, až naskočí generátory, ale ani po chvíli k tomu nedošlo – musel si vystačit se světlem linoucím se z okna na recepci. Pokračoval v chůzi a měl dojem, že zaslechl jakési vzdálené puknutí.

Jakmile vkročil do své pracovny, okna se vysypala do místnosti a tentokrát uslyšel zřetelný štěkot palných zbraní. Přemohl ho letitý instinkt; vrhl se jak široký tak dlouhý na podlahu a doplazil se ke stolu, kde měl v zásuvce uložený svůj starý služební revolver.

Střelba se spustila už ostošest, ale zdálo se, že do jeho okna kulky nelétají. Přilezl ke stěně, postavil se k ní a vyhlédl ven.

Dole se shlukly stovky, možná tisíce lidí. Nebylo to pokojné shromáždění – o tom svědčila nyní už nepřerušovaná střelba. Ale nepoznal, kdo střílí po kom.

Uslyšel za sebou zvuky a prudce se otočil.

„To jsem já,“ ohlásil se Patel. Přicházelo s ním několik policistů.

„Co se to, sakra, děje?“

„Promiňte, pane. Nemáme možnost komunikovat s ředitelem a skoro všechny zpravodajské kanály kolabují. Měli jsme sledovat twitter. Po celém městě dochází k nepokojům, ale ten ozbrojený dav z karantény... hodně lidí z něj má zjevně stále u sebe mobil. Tweetují o nějakém léku – tvrdí, že je tady. A to sem přitahuje zástupy lidí z celého města včetně Alfa/Omegy, která sem přišla ,vyhladit nakažené‘.“

Dreyfus si promnul čelo.

„Musím si s nimi promluvit,“ rozhodl. „Můžu je uklidnit. Důvěřují mi.“

„Tentokrát ne, pane starosto,“ odporoval mu Patel. „Jestli sejdete dolů, někdo vás zastřelí.“

„Pojďte naopak s námi, pane,“ vybídl ho jeden z policistů. „Už prorazili západní vchod do budovy.“

„A jak se tedy dostaneme ven?“ zeptal se. „Tímhle jen tak neprojdeme.“

„Letí sem vrtulník,“ odpověděl Patel.

„Jenže ten tu nemá přistávací plochu,“ namítl Dreyfus.

„Letecký úřad nás může pokutovat později,“ kontroval Patel. „Už musíme jít.“

Když vyšli na chodbu, Dreyfus zaslechl střelbu i zdola, kde se kulky odrážely od vápencových stěn. Bylo slyšet dusot bot, a když vyrazili k nouzovému schodišti, střelba se ozvala i jim za zády. Všiml si, že jeden z policistů pálí po několika vzbouřencích, kteří se hnali po hlavním schodišti a chystali se na ně zaútočit.

Poté, co palbu opětovali, kulky začaly svištět i kolem Dreyfuse.

Policisté ho pak odvedli do schodišťové šachty, kterou nikdy neviděl. Vypadala staře, olupovala se v ní omítka a byla úzká. Vyběhli o dvě poschodí výše, když se přímo uvnitř šachty ozvala ohlušující střelba. Dreyfus uslyšel, jak někdo zařval, ale křik přehlušila další dávka.

Za chvilku vyrazili na střechu. Doprovázeli je už pouze dva policisté a ti se postavili vedle dveří. Dreyfus v dálce viděl světla vrtulníku. Pomyslel si, že neletí dost rychle.

Pak se rozletěly dveře. První muž, který se jimi prořítil, zemřel, a zemřel i druhý a třetí. Pak se k zemi skácel jeden z policistů.

Dreyfus toho měl dost. Popadl svou osmatřicítku a přešel ke dveřím. Pečlivě zamířil a začal mačkat spoušť. Na střechu vyrazil muž s útočnou puškou. Dreyfus ho střelil doprostřed hrudi. A dál pálil do šachty, dokud revolver nevyprázdnil.

Chvíli bylo ticho.

Zbylý policista zvedl pušku, která mu spadla na zem.

Potom se šachta začala rozléhat další palbou.

„Pane starosto!“

Patel ho zběsile tahal za rukáv.

Uvědomil si, že vrtulník přistál. Byl to vojenský stroj s napevno zabudovanými zbraněmi. Obrátil se k policistovi, který puškou pálil do schodiště.

„Pojďte,“ křikl.

„Až skončím, pane,“ odpověděl policista.

Dreyfus dovolil Patelovi, aby ho dovlekl k vrtulníku. Právě do něj nastupoval, když policistovi došla munice.

„Pojďte!“ zařval. Snažil se překřičet rachot vrtule.

Ale policista ještě vytáhl pistoli. Jednou vystřelil, pak zavrávoral a upadl.

„Dostaňte nás odsud!“ zakřičel Patel.

Vrtulník se začal zvedat, když se ze dveří vyřinuli ozbrojenci a začali po nich pálit. Kulky cinkaly o kov, pak začal střílet voják z vrtulníku. Dreyfus přihlížel, jak se útočníci kácejí k zemi nebo se běží skrýt.

„Kurva,“ sykl. „Kurva. Patele, kam letíme?“

Ale Patel neodpovídal. Díra po kulce v lícní kosti vysvětlovala proč.

* * *

Lidé už byli všude a štěkot jejich zbraní byl jediný zvuk, který Koba slyšel. Skoro všichni jeho druzi ze skupiny byli mrtví nebo umírali. S vřískotem vedl ty, co zbyli, zpátky do mlhy.

Věděl, že je téměř po všem.

* * *

Ke Kobově kleci se blíží dva muži – dva lidé. Koba natáhne ruku pro sušenku. Jeden z mužů si zvenku prohlíží klec. Potom se zadívá přímo do Kobovy tváře a kývne hlavou.

„Kobo,“ řekne. „Ahoj, já jsem Will.“

Mluví s Kobou, jako by věděl, že mu bude rozumět.

Kobovi je to jedno. Ví, že Will je stejný jako všichni ostatní. Jako Jacobs. Bere si nabídnutou sušenku, pak natáhne ruku pro další.

Teď už předvádí, co umí. Jeho kousek spočívá ve vytvoření dojmu, že spolupracuje. Že je šimpanz, kterému můžou důvěřovat, že bude dělat, co má, že snese bolest, přijme laskominu, bude tiše ležet v kleci. Protože v kleci nemůže nic dělat. Jacobs v kleci není.

Will se na něj dívá.

„Tenhle,“ řekne.

Koba jí sušenku.

Později si pro něj přijdou. V poklidu jde s nimi. Zná svůj úkol. Leží na pohupující se posteli a lidé ho spoutají. Přemýšlí, jak mu ublíží tentokrát.

„Je velice klidný,“ prohodí Will.

„Já vím. Jo, tenhle klučina zažil už spoustu laboratoří. Ví co a jak.“

Zastaví v jedné místnosti. Koba uslyší zaklepání na sklo. Přetočí hlavu a uvidí Jacobse stojícího za sklem. Zubí se, je připravený sledovat Willa a toho druhého muže, jak budou Kobovi ubližovat.

„Napadlo mě za vámi přijít,“ řekne Jacobs hlasem zastřeným sklem. „Podívat se, jak vám to jde.“

„Připravte ho,“ nařídí Will.

Jacobs vstoupí do místnosti. Má na sobě modré oblečení, které na sobě mají i další lidé, a stejně jako oni si nasadí něco na spodní část obličeje. Ale Koba vidí jeho oči. Je tak blízko.

I Kobovi něco nasadí na ústa a nos. Tohle se dělo už dřív, nejednou. Někdy po tom usnul. Jindy se rozkašlal. Kašlal dva cykly.

Zapnou to a v ústech mu začne vát jakýsi vítr, ale Koba dokáže myslet jen na Jacobse, na to, jak je blízko. A na to, že popruhy, které ho svírají, jsou volnější než obvykle. A cítí horko, které z něj chce ven, rukama, nohama, zuby.

Zaječí a vymrští se k Jacobsovi, a jeden popruh na něm praskne. Spatří, jak Jacobs nemotorně couvá s vyděšeně zvednutýma rukama, očima prostoupenýma panikou, a líbí se mu to. Zatíná svaly, aby se dostal ze stolu, ale lidé ho na něj opět srazí, a než se dokáže opět zvednout, spoutají ho.

Tentokrát už pevně.

Vrátí mu na obličej tu věc a jemu nezbude než vdechnout to, co mu nutí.

* * *

Koba je zpátky ve své kleci. Je unavený a zklamaný. Chce spát. Ale když zavře oči, vidí věci – jasné záblesky světla, mihotající se obrazce. Vzpomene si na matčinu tvář, na zápach Tommyho kouřící hůlky.

Vzpomene si na svět venku. Cítí, jako by se nějakým způsobem ocitl venku a neustále se zvětšoval. Jako by měl uvnitř sebe oblohu, nebo nějaký obrovský prostor. Byl prázdný, ale teď se začíná plnit.

Vzpomene si na věci, které říkal Will a ten druhý muž. Vybrali si ho, protože si myslí, že je povolný, přesně jak si to naplánoval. Bylo to pro něj snadné, protože povolný byl hodně dlouho. Franklin si toho na něm všiml.

Ale teď už vědí, že povolný není, a on chápe, že jeho šance potrestat Jacobse – za všechno, co napáchal – už možná nikdy nepřijde. Měl počkat na lepší dobu.

Spí, a zdají se mu zvláštní, barevné sny, a když se probudí, něco ho znepokojuje. Vzpomene si, jak se Will na něco podíval a potom řekl jeho jméno. Jak to, že Will znal Kobovo jméno?

O něco později pro něj přijdou. Když ho vytáhnou z klece, ohlédne se. Vidí tam písmena, a pak si vzpomene, jak ho Mary učila hláskovat jeho jméno. K-O-B-A.

Will umí ta písmena číst. Klec Willovi sděluje jeho jméno.

A už chápe, proč ho to znepokojuje. Protože o písmenech se mu zdálo – ne o písmenech vlastního jména, ale o písmenech, která měl Jacobs kolem krku. Ta písmena lidem sdělovala, kdo je Jacobs. A ta písmena jsou v Kobově mysli zaťatá jako v pěsti, spolu s tváří a zvukem jeho jména.

Dají ho do další místnosti a v té jsou hračky, na jaké si pamatuje z místa, kde byla jeho matka. Na stěně jsou dvě tabule s tlačítky. Dívá se na ně, rozpomíná se. Potom si začne s jednou hrát. Za sklem se lidé na něco dívají.

„Tohle jsi už dělal,“ říká Will.

Koba dá posunkem najevo ano.

„A znakuješ,“ řekne. „Věděl jsem, že jsi dobrá volba.“

„Tedy kromě toho, že nás napadl,“ podotkne Franklin.

„Užij si to, Kobo,“ řekne Will. „Vrátím se později.“

Lidé ho nechávají si hrát.

Tabule s tlačítky ho omrzí, protože mu nikdo nedává otázky. Najde si další hru, kterou si pamatuje. Tvoří ji kruhy s dírkami, které se dají nasouvat na tyčky. Když ho omrzí, uvidí další povědomou věc, plochý tmavý obdélník. Dotkne se ho a objeví se puntík. To ho zaujme a začne kreslit obrazce. Nakreslí několik vzteklých banánů.

Uslyší zvuk a koutkem oka zahlédne Jacobse, jak vstupuje do místnosti za sklem. Nemá obdélník s písmeny, ale Koba si pamatuje. Pečlivě je napíše na obrazovku. J-A-C-O-B-S.

Potom na Jacobse upře nevraživý pohled. Chce, aby Jacobs věděl, že o něm přemýšlí,

Ale Jacobs se usmívá.

Potom ho přimějí hrát spoustu her. Všichni se zdají spokojení.

* * *

Koba je zpátky ve své kleci, když se ozve hluk. Napřed si myslí, že se rozrušily housenky, ale potom uslyší, jak křičí lidé, jak se rozbíjí sklo. Vyhlédne a vidí, že některé housenky utekly a osvobozují další, rozbíjejí tlačítka, která ovládají klece. Uslyší cvaknout zámek na své kleci a zatlačí na ni.

Pomalu se otevře.

Opatrně se vykrade z klece; není si jistý, co se děje. Vykoukne za roh a jednu z nich uvidí – stojí jako člověk. Rozdává rozkazy. Rozkazuje. A Koba si uvědomí, že to nejsou žádné hloupé housenky. Nejsou to ani lidé. Jsou to opice, jako on. A jejich vůdce...

Ucítí v sobě zvláštní tlak podobný té neviditelné věci, která ho při výskoku stáhne zpátky na zem. Tohle je opice bojující proti lidem. Bojující proti Jacobsovi. Trhající na kusy věci, které Jacobs vytvořil.

A teď je roztržený i on. Chce se stát součástí toho, co ta opice dělá. Chce jí pomoct. Ale ještě víc chce Jacobse, a tak se otočí, aby po něm začal pátrat.

V chaosu nikde nemůže Jacobse najít. Všude pobíhají housenky, všechno rozbíjejí. Ale stane se něco zvláštního – chaos se začíná zklidňovat a Koba si uvědomuje, že opice, které všechny osvobodily, se pomalu staví do čela housenek, a vyvádějí je ven.

Tlak sílí. Vůdce má plán. Někam jde. Někam ven. V tom okamžiku si Koba uvědomí, že chce víc než pomstu. Chce...

Pro to, co chce, nezná příslušnou myšlenku, slovo ani znak. Ale ví, že tenhle vůdce, ta opice, která ho osvobodila, je k ní klíčem. A tak se odvrátí od pátrání po Jacobsovi a vydává se za ním – vydává se za Caesarem.

Svého rozhodnutí nelituje.

* * *

Koba se vyhoupl na nejbližší strom a nevraživě se zadíval na blížící se lidi. Už ho spatřili. Střelba odezněla.

„To je jejich vůdce!“ zakřičel jeden z lidí.

Koba věděl, že to není pravda, ale znělo mu to příjemně. A znamenalo to, že lidé dosud neprokoukli jeho kousek. Zbývalo mu tedy udělat jen jedno.

Semkli se kolem něho přeživší; jejich přítomnost mu dodala sílu. Věděl, že stojí při něm.

Se vzdorným zavřeštěním vyskočil proti lidem. Jejich zbraně spustily bouři.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Corbin zastavil humvee a Malakai vysedl.

„Nikdo ani muk,“ zvedl ruku.

Les se táhl do údolí pod nimi. Nedaleko přelétal vrtulník, pravděpodobně kopíroval hranici zajištěné oblasti, a rozprašoval slzný plyn. Ale přímo před jejich očima najednou prudce změnil směr a zamířil do údolí.

„Vidíte?“ řekl Corbin. „Přivolávají ho. To proto, že jsou na západním okraji.“

„Takhle se jen marní vzdušné síly,“ namítl Malakai. „Poslouchejte.“

Corbin zmlkl a mírně se zakabonil.

„Co to má být?“

„Pojďte za mnou,“ vyzval jej Malakai. „A ať budete dělat kdovíco, nezačínejte střílet, pokud vám nedám pokyn. Jestli s předstihem poznají, že jsme tady, nevyjde to.“

Zavedl je k řadě skalisek těsně u horního konce údolí, z něhož se dalo dobře přehlédnout.

„Já je slyším,“ zašeptala Clancy.

„Pst,“ upozornil ji Malakai. Už viděl pohyb ve stromech, nikoliv na jednom místě, ale všude. Z lesa se ozvalo dusání, dunění, jako by se tamtudy hnalo stádo dobytka. Větve stromů se začaly divoce třást.

A potom vyrazili na otevřené prostranství – napřed jeden zběsile běžící šimpanz – v ruce svíral něco na způsob oštěpu. Hned za ním byly gorily, které pěstmi vybubnovávaly rytmus výpadu. Flores pozvedl pušku, ale Malakai mu ji sklopil.

To už jim plachtili nad hlavami šimpanzi a orangutani v náručí s raněnými a mláďaty, a někteří byli bezpochyby ozbrojeni oštěpy. Malakai si vzpomněl, jak mu bylo třináct a držel oštěp, obklopen dalšími dětmi s oštěpy a holemi. Vzpomněl si na plameny šlehající z kulometů žoldnéřů, proti nimž s těmito primitivními zbraněmi vyrazili v přesvědčení, že jim kulky neublíží.

Ale šamani samozřejmě lhali, a kulky je kosily po desítkách. Nepamatoval si, jak to skončilo – jen jak ho posléze strýc opět odnášel do skrytu lesa.

Teprve když usoudil, že se většina opic vzdálila, pozvedl pušku a namířil ji na jednoho mladého orangutaního opozdilce.

Trefil se, uspávací šipka zasáhla orangutana do krku. Uvolnil mechanismus a vložil do pušky další šipku, zatímco palbu spustili i Corbin s Floresem. Malakai zamířil a srazil na zem další opici, tentokrát kulhající gorilu. Všimla si toho šimpanzí samice, která se hnala vedle gorily, a bleskla po Malakaiovi pohledem.

Flores po ní vystřelil, ale uskočila za kmen stromu a vyrazila mezi větve. Gorila se tvářila zmateně, udělala ještě několik kroků, načež se zhroutila k balvanu a začala ztěžka oddychovat.

Potom je minuli ti úplně poslední.

„Je jich celkem šest,“ řekl Corbin. „To je docela dobré. Zavolám útočnou jednotku.“

* * *

O něco výše na svahu začínal les řídnout a Caesar jim pokynul, aby se zastavili. Vymanili se z oblasti štiplavé mlhy, a vrtulník byl pryč. Prozatím tedy uspěli, a tlupa si potřebovala odpočinout. Potom přejdou horu a budou pokračovat v přesunu. Jeho sen – že bude žít ve svém milovaném lese, kam ho vozíval Will – se rozplynul.

Přemýšlel, jestli Koba přežil. Doufal, že ano.

Potom zdola uslyšel vzrušené pokřikování, hlasité zvuky, předzvěst nebezpečí. Seskočil z větve a šel se podívat, co se děje.

Byla to Cornelia.

Lidi, znakovala a ukazovala dolů ze svahu. Schovávají se. Spavou puškou zastřelili Hermana, střelili i ostatní.

Caesar cítil, jak se mu svírá žaludek. Potom začal vybírat opice.

Na zem seskočil Maurice.

Potřebuješ orangutany, k nesení. Herman je těžký.

Caesar přikývl a se šesti orangutany, třemi gorilami a pěti šimpanzi se pustil ze svahu.

Všiml si, že je doprovází i Cornelia, ukázal jí, že má jít pryč.

Já vím kam, odbyla ho vzdorovitým posunkem.

Uvědomil si, že má pravdu, a nemohl marnit další čas hádkami nebo pokusy ji usměrnit. Tak jen úsečně přikývl a pokračovali v cestě.

* * *

Corbin si zpoza opasku vytáhl vysílačku.

„Přestaňte s tím,“ řekla Clancy.

Malakai se otočil, ale už věděl, co se děje. Věděl to ostatně už předešlého večera.

Corbin se otočil, až když uslyšel cvaknutí pojistky.

Clancy na něj mířila pistolí.

„Zaslouží si dostat šanci,“ řekla. „My tu svoji měli. Opice si ji taky zaslouží. Nechápete to? Už to nejsou jen opice. Nejsou to ani lidé. Jsou něco – jiného.“

„Volám jen odchytový tým.“

„Ne. Nevoláte. Pochytali jsme tolik živých opic, kolik jich v Gen Sys potřebují. Pro to, k čemu je potřebují, není třeba, abychom je lapili všechny. Řekl jste ,útočný tým‘. Vy se je chystáte rozbombardovat na sračky, že? Takový byl plán od začátku.“

„Jste chytrá holka,“ opáčil Corbin. „Ale teď se chováte pěkně hloupě. Odhoďte ten krám a na všechno zapomenu.“

„Ty opice nic neudělaly,“ pokračovala. „Mohly nás pozabíjet. Ale neudělaly to.“

„Zavlekly mezi lidi virus,“ řekl Flores.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Clancy. „To udělali v Gen Sys. Teď po sobě jen uklidí svinčík. Útočný tým povolejte jinam – kamkoliv. Za týden už o těchhle opicích nikdo nebude vědět ani přemýšlet. Pak si můžou přežít, nebo nemusí, jak už to samy zvládnou.“

„Odložte tu pistoli, Clancy,“ přikazoval Corbin.

V tu chvíli na mýtinu vtrhlo několik opic. Clancy se už třásly ruce a zatěkala po nich očima. Corbin vyškubl svou pistoli a střelil po ní. Clancy se zatvářila nesmírně překvapeně a padla zády na strom.

Corbin druhou rukou vytáhl vysílačku.

„Ústředí, máme hlavní tlupu, opakuju, máme hlavní tlupu. Mimo útočný rádius od těchto souřadnic, běží na sever. Podám hlášení, až bude situace vyřešena.“

Malakai se nikdy v životě necítil tak klidný, tak vyrovnaný, jako když vytáhl pistoli a střelil Corbina mezi oči. Flores se ještě nestačil dovtípit, co se děje, když další kulka sprovodila ze světa i jeho. Další patřila Kyungovi, který málem stačil pozvednout pušku.

Potom vystřelil Stillman a Malakaiovi explodovalo v břiše bílé horko. Pootočil se a po Stillmanovi střelil. Střelil i po Ackersovi, když ho zasáhly další dvě kulky. Ackers padl – takže zůstal jen Byrd.

Ale teď už nedokázal zvednout ruku s pistolí a Byrd mu mířil přímo na hlavu.

Ach jo, pomyslel si.

Ale potom vystřelila pistole, a nepatřila Byrdovi. Uviděl Clancy, jak sedí opřená o strom s pistolí v natažených rukou, a ztěžka a trhavě se nadechuje. Byrd se skácel bez jediného slova.

„Děkuju,“ řekla mu Clancy. „Byla to... správná věc.“

„Ano,“ hekl Malakai a mírně nevěřícně se zadíval na újmu, kterou utrpělo jeho tělo. Zmateně po zásahu kulkou nevypadaly jen gorily. Už viděl spousty lidí, kteří nevěděli, že jsou mrtví.

Potom spatřil, že se blíží opice.

„Musíš zastavit útok,“ pronesla Clancy slabým hlasem. „Musíš...“

Ruka jí sklouzla a brada jí spadla na hruď. Ještě jednou se nadechla.

Malakai vzhlédl do očí šimpanze, do zvláštního, zeleně žíhaného pohledu, tak kypícího životem a inteligencí.

„Jestli mi rozumíš,“ řekl, „musíš odsud svoji tlupu dostat, a rychle. Bude tu oheň, rozumíš? Hodně ohně. Můžu ti dopřát ještě trochu času. Pospěš si.“

Šimpanz se mu ještě chvíli díval do očí a Malakai se najednou ocitl zpátky v pohoří Virunga a upíral zrak do očí své první gorily. Do očí každé opice, každého člověka, které kdy viděl umírat.

„Promiň,“ zašeptal.

Opice si k němu klekla.

„Děkuju,“ zachrčela.

Malakai zůstal chvíli natolik ohromený, že se na další slovo nezmohl.

„Proboha,“ hekl nakonec. „Utíkejte!“

A šimpanz bez dalšího váhání vyrazil. Ostatní opice ho následovaly, i se svými omráčenými druhy v náručí.

Kapitola dvacátá pátá

Caesar se z příkrovu stromů ohlédl na mrtvé a umírající lidi. Už si opravdu začínal zoufat a věřil, že Will, Charles a Caroline byli možná jediní lidé na světě, kteří se nepočítali mezi zrůdy... Ale teď...

Nevěděl, co přesně se vzadu stalo, ale jedno bylo jasné. Dva lidé – lidé, s nimiž se nikdy nesetkal a které neznal – právě položili vlastní život za to, aby on a jeho tlupa mohli přežít. Proč to udělali, pravděpodobně nikdy nezjistí.

Příležitost, kterou mu poskytli, však nehodlal promarnit.

Maurice dlouhým, táhlým voláním vyburcoval před jeho příchodem tlupu k pohotovosti. Teď jen čekali, až jim Caesar řekne, kterým směrem se mají vydat, a zanedlouho opět byli všichni na cestě, stejně jako ještě přednedávnem. Caesar věděl, že jsou unavení, že řadě z nich už takřka nezbývají síly, ale tlačil na ně, aby ho následovali, a když to nestačilo, nechal Maurice vpředu a přešel dozadu, kde Cornelia a ostatní dělali vše pro to, aby udrželi raněné a omráčené v pohybu.

Zvuk pak uslyšel dřív, než ho spatřil – dlouhý přidušený tón, přecházející do stále větší výšky. Pobídl Cornelii, aby hnala všechny dál, a pospíchal do nejvyšších větví. Tam spatřil, že se něco blíží. Nevypadalo to jako vrtulník – bylo ho protáhlé a hladké jako ryba. Bylo to v dálce, ale stáčelo se to k němu, přilétalo to ze směru, z něhož sami přišli.

* * *

Malakai mu s hekáním vytáhl vysílačku.

„Ústředí,“ řekl. „Hlásím, že situace ještě není vyřešena. Máme jisté potíže.“

„Jaké potíže?“ ozvala se chraplavá odpověď.

„Píchli jsme.“

„Tak to vemte po vlastních,“ poručil mu hlas. „Kde je Corbin?“

„Podám hlášení, až bude situace vyřešena,“ dodal Malakai.

„Drony jsou na cestě. Vyřešte to, okamžitě. Corbine, odpovězte!“

Dýchalo se mu stále obtížněji a cítil se stále malátnější.

„Podám hlášení, až bude situace vyřešena,“ zopakoval.

Opřel se o strom a zadíval se do širokého, krásného údolí, na oblohu a kopce. Cítil, jak jím začíná vanout vítr.

„Vyřešena,“ zašeptal. Vysílačka mu vypadla z ruky.

Vyřešena. A pro něj už byla.

* * *

Caesar v sobě zadusil výkřik, když vyšlehl první plamen a pohltil koruny sekvojí, vytryskl do vzduchu a v dlouhých cákancích a pramenech dopadl zpátky do lesa. Stromy se rázem proměnily v kyklopské pochodně. Stalo se to zhruba v místech, kde se před chvílí zastavili; bez varování toho člověka by všichni členové jeho tlupy už hořeli.

Rybovitý stroj pokračoval v letu, ne přímo k nim, ale mírně do strany.

Po další obludné explozi se listím a větvemi ve všech směrem prohnaly rázové vlny a Caesar uviděl, co se děje. Létající stroj jim znemožňoval vrhnout se jedním či druhým směrem; vytvářel oblouk hořících stromů, jež se měly zakrátko spojit do kruhu. Nezbývalo jim než stroj předhonit, dostat se za místo, kde se měl kruh uzavřít.

Caesar na další nečekal. Stroj se rychle přibližoval a zanechával za sebou smrt.

Když tlupu dostihl, les se otřásl tlakem další exploze. Horečnatě se rozhlížel, snažil se vybavit si, jestli už na tomhle místě někdy byli. Nemohl si dovolit ztratit přehled o své poloze.

Ohlédl se a všiml si, že mezi stromy už jsou vidět plameny.

Potom zahlédl, po čem pátral: záblesk světla na vodě, a vzpomněl si, kde je. Vyrazil a otočil se k tlupě. Ta na pozadí stále hlasitějších explozí začínala panikařit, ale když uslyšela jeho hlas, z větší části se zklidnila. Jeho druhové krkolomně slézali ze srázu a vrhali se do řeky. Nebyla tak hluboká, jak Caesar doufal – nebyla ani zdaleka dost hluboká na to, aby je zachránila, kdyby dostali přímý zásah. Ale bylo to lepší než nic.

Zůstaň ve vodě, řekl Mauricovi a ihned vyrazil dozadu. Kde byla Cornelia.

Jakmile k ní opět doběhl, už cítil horko sálající z nejbližších plamenů. Kolem se hnaly veverky, srny a zvířata, která ani nepoznával, snažila se zachránit si holý život.

Mával na opozdilce, styděl se za nějakou svou hlubokou součást, která je chtěla nechat na holičkách, která chtěla popadnout Cornelii a přimět ji k útěku. Ale byla to jeho tlupa a nesl za všechny odpovědnost a věděl, že by nikoho neopustil, nemohl opustit.

Poslední opozdilci ze zadních řad dospěli k břehu. Chytil za ruku Hermana a začal ho vléct hlouběji do proudu. Gorilí samec ještě neusnul, ale dělalo mu potíže používat ruce a nohy, což byl pocit, na nějž si Caesar sám dobře vzpomínal z dob, kdy ho lidé uspávali.

Najednou všechno zežloutlo a na kratičký, bezdechý okamžik vše obestřel neskutečný klid, jako by on, Herman, Cornelia – vlastně všichni – zůstali vězet v jantaru, jako ten hmyz, který mu kdysi ukazoval Will.

A pak přišel vítr, jako by na ně slunce dýchlo a současně je sežehlo a udeřilo. Ucítil, jak se mu pálí srst.

Strčil Hermana pod vodu, ačkoliv jí bylo sotva dost na to, aby ho zalila. Všichni ostatní se dívali na dmoucí se oranžový malstrӧm nad sebou, a tak pokračoval a jednoho po druhém je cpal pod hladinu. Cornelia si všimla, co dělá, a začala mu pomáhat.

Potom se na ně spustil příval ohně a najednou už nebyl čas. Caesar strčil Cornelii pod hladinu a přikryl ji vlastním tělem.

* * *

Dreyfus civěl na blikající telefon a přemýšlel, proč hovor nepřevzal Patel. Pak si vzpomněl, že jeho asistent je mrtvý, že to, co zbývá z městské rady, se zašilo sem, do zbrojnice Národní gardy. Že se město venku trhá na kusy.

Sáhl po telefonu.

„Dreyfus,“ ohlásil se.

„Trvalo jim pěkně dlouho, než vás našli,“ řekl hlas na druhém konci.

„Kdo je tam?“

„Tady Phillips.“

„Jistě,“ opáčil unaveně. „Co chcete?“

„Je to hotové.“

„Myslel jsem, že jsem vám řekl, abyste zmizel.“

„Mizím. Jen jsem si myslel, že byste to rád věděl.“

„Přijeďte sem,“ řekl Dreyfus po krátké odmlce. „Můžeme vás využít k něčemu jinému.“

„Dreyfusi. Byli jsme tu, abychom splnili úkol. Ten je hotový. Do té zamořené pekelné díry svoje lidi za žádnou cenu nepotáhnu.“

„Je to rozkaz.“

„Pro vás pracovat nebudu.“ Potom se spojení přerušilo. Dreyfus ještě chvíli na telefon hleděl, pak ho vypnul.

Podíval se na svůj monitor, na zprávy, které se na něj jen hrnuly. Předpovídal paniku. Nepředpovídal ale tohle.

Sáhl po mobilu a zkusil zavolat domů. Linka byla obsazená, jak tomu bylo i v sedmi posledních případech. Nedostupný byl i Maddyin mobil.

„Pane?“

„Ano, pane... ehm –“

„Pinheiro.“

„Ano, co se děje?“

„Říkal jste, že chcete mluvit s tím zajatcem.“

Dreyfus vyčerpaně přikývl. „Pojďme.“

* * *

Zajatec byl mladý, hladce oholený. Měl zdravé zuby. S výjimkou řeckých písmen, která měl vytetovaná na čele, a špinavých městských maskáčů, do kterých byl oblečený, se nijak nelišil od jakéhokoliv předměstského kluka. Seděl v malé bílé místnosti a v naprostém klidu se díval přes sklo.

„Jak se jmenuješ, hochu?“ zeptal se Dreyfus.

„Jsem Alfa a Omega,“ odpověděl chlapec. „První a poslední. Začátek a konec.“

„Aha,“ řekl Dreyfus. „Takže jsi Ježíš. To se mi ulevilo.“

Chlapec se jen usmál.

„Házel jsi zápalné bomby do karanténních zón,“ pokračoval Dreyfus. „Muži, ženy, děti, zaživa tam uhořeli. Jaké pro něco takového můžeš mít ospravedlnění?“

Hoch se na něj podíval, jako by mluvil naprosto nesrozumitelným jazykem.

„Už byli mrtví,“ řekl. „Sám to víš. Mrtví a taky zatracení. Nechápeš to, chlape? Ta nemoc, tenhle virus – to není kletba. To je dar. Zbavuje svět nečistých. Vypaluje plevy. Darebáci, lumpové, míšenci, slaboši, všichni budou sprovozeni ze světa. Všichni, kdo bojují proti očistě, umřou a promění se v prach.“

„A ty tomu jenom napomáháš.“

„Rozhlídni se kolem sebe, chlape.“ Mávl rukou v širokém oblouku. „Podívej se na tyhle lidi. Před dvěma týdny si mysleli, jak nejsou civilizovaní. Chodili do kostela, do čtenářských klubů, kupovali všechny ty blbosti, který měli kupovat, na všech těch místech, kde je měli kupovat. Mysleli si, že jsou dobří lidé, skvělí lidé. Teď se na ně podívej. Podívej se, čeho jsou schopní, jak zbídačení jsou uvnitř. Nic v nich nebylo.“

„Tak proč jich pár neupálit, co?“

„Je to naše povinnost.“

„Jasně,“ Dreyfus listoval složkou. „Tady někoho mám – Louisa Vegová. Vstoupila do armády a stala se terénní zdravotnicí. Později pracovala pro zdravotnické organizace po celém světě. V Africe dělala ošetřovatelku ve vesnici, kterou v podstatě zlikvidovala ebola. A byla v alamedské karanténě, když jste si ji vy kreténi vzali na paškál a vypálili ji. Louisa nebyla slabá a nebyla to žádná pleva a nebyla ,prázdná‘ uvnitř, ať už to znamená cokoliv.“

Zpříma se na zajatce zadíval.

„Byl to člověk, který zasvětil život pomoci nemocným. A nebyla jediný takový člověk, kterého jste zabili. Zabíjeli jste skutečné lidi, kteří vidí svoji povinnost ne ve skrývání se za maskami a házení zápalných bomb, ale v úsilí něco udržet, něco vybudovat.“

Kluk se zasmál.

„Ty si myslíš, že tohle udržíš?“

„Vím, že se o to pokusím.“

„No, tak hodně štěstí,“ opáčil hoch. „Až bude po všem a vyvolení zdědí naše království, budu na tebe myslet.“

„Aha, chlapče, on ti to nikdo neřekl? Ty nic nezdědíš. Sem nikdo nepřichází, aniž by byl podroben testu. Proč si myslíš, že jsi za sklem?“

Hoch se poprvé zatvářil nejistě.

„Víš, zdá se, že jsi částí těch plev,“ zasmečoval Dreyfus.

„Ne,“ odporoval hoch. Pak hlasitěji: „Ne!“

„Dejte ho do karantény,“ přikázal Dreyfus. Když odcházel, hoch se naprosto nepokrytě rozeřval.

* * *

Když se vrátil do pracovny, Dreyfus ještě jednou zavolal domů. Kojil se zoufalou nadějí, že se konečně s někým spojí.

Ulevilo se mu, když se telefon rozezvonil, a ještě větší úlevu ucítil, když se ozvala Maddy.

„Maddy. Díky Bohu. Poslouchej, poslal jsem pro tebe a děti auto. Mělo by u vás být za půl hodiny.“

Následovala dlouhá pauza.

„Edward to dostal,“ řekla rozechvělým hlasem.

„Dostal? Co dostal?“

„Tu nemoc. Tu opičí chřipku.“

Dreyfusovi se do hrudi zavrtal pronikavý chlad.

„Maddy, to nemůžeš vědět. Nejsi doktorka –“

„Kýchá krev,“ přerušila ho. „Symptomy pozná každý.“

Dunělo mu v hlavě.

„Nemůžeš to vědět.“

„Mám strašný strach.“

Dreyfus vyhlédl dveřmi na zmatek venku, na panely se záběry nepokojů, požárů a ozbrojených konfliktů. Měl pocit, jako by se nemohl nadechnout. Cítil, že ztrácí rovnováhu, jako muž na visutém laně, které se začíná třást.

„Maddy, co nejdřív přijedu domů. Už jsem na cestě.“

„To nemůžeš. Vystavíš se tomu i ty.“

„Brzy jsem doma,“ zopakoval a hovor ukončil. Popadl bundu ze židle, přes niž si ji přehodil, a oblékl se. Našel Pinheira.

„Nechte mi přistavit moje auto,“ řekl mladíkovi.

„Pane, venku není bezpečno. Myslím, že ne –“

„Udělejte to, mladý muži,“ rozhodl Dreyfus.

„Ano, pane starosto.“

„Myslím, že toho starostu si už můžeme odpustit,“ odpověděl potichu a odešel z pracovny.

* * *

Když Caesar zvedl tvář, aby se nadechl, napřed viděl jenom oheň. Plápolal na větvích nahoře, běsnil na zemi, některé plameny dokonce syčely a prskaly na řece. Ale když se rozhlédl, uviděl také, kde končí. Kdyby se dostali ještě o kus dál, spojili by se se zbytkem tlupy.

V bezpečí.

Vytáhl Cornelii na nohy. Většina ostatních se už vynořila, aby se také nadechli, a teď se rozhlíželi – dokonce i Herman. Vzduch se však téměř nedal dýchat. Zhoustl dýmem a zároveň byl jaksi řídký.

„Pojď!“ zařval Caesar a škubl za Hermanovu ruku. „Pojď!“

Sebrali se a roztřeseně se vydali po proudu řeky. Kolem nich začaly padat hořící větve. Dým houstl. Caesar spatřil, jak se zhroutila další gorila, a pochopil, že dýmem všichni slábnou, ztrácejí sílu. Že to nezvládnou. Vyměnil si s Cornelií pohled.

Promiň, znakoval.

Zavrtěla hlavou.

Žádné promiň, řekla. Cornelii to není líto.

Potom se zapotácela a upadla do řeky.

Caesar se přikrčil, už nedokázal Hermana nést.

Oči se mu plnily slzami ze štiplavého kouře.

Většina z nich přežije, uvědomil si. Třeba si lidé budou myslet, že jsou mrtví, že shořeli spolu s lesem, a nechají ostatní na pokoji. Možná kdyby lidé našli jeho tělo, stačilo by to.

Napřed si myslel, že trpí sluchovými přeludy, zvuky v hlavě, zatímco ho uspával dým. Ale potom uslyšel zahoukání, a další, a šplíchání v řece. Zastřenýma očima viděl, jak Cornelii pomáhají na nohy jakési nezřetelné postavy, jak táhnou Hermana po proudu, a když ho opustily poslední zbytky vědomí, ucítil, jak se mu pod paží zvedlo rameno.

Caesar je nejchytřejší, vzpomněl si na Corneliina slova. Přesto by měl naslouchat ostatním, přijímat od nich pomoc. Caesar sám je silný. Caesar s ostatními opicemi je silnější. Opice pospolu, síla.

Potom padl do tmy.

* * *

Světla opět zhasla, právě když Talia skončila se zašíváním desetiletého chlapce. Pracovala ve svitu svíček – k tomuto preventivnímu opatření sáhla už před několika hodinami. Věděla, že to bude její poslední zákrok. Pracovala s kapačkou v ruce, jen aby vydržela na nohou o trochu déle.

Uslyšela, jak někdo zakřičel, a potom nenadálou salvu výstřelů z pušky.

„K zemi,“ zařval McWilliams a hned zpod chirurgického pláště vytáhl pistoli.

Talia muže spatřila, když prošli dveřmi. Měli nasazené masky a třímali pušky. Když se vrhla přes svého pacienta, uslyšela, jak zaburácela McWilliamsova pistole. Ránu následoval rychlopalný štěkot pušky. Ucítila tři tvrdé údery do zad a do boku. Přála si, aby se ještě jednou mohla setkat s otcem, ještě jednou s ním povečeřet. Říct mu, že je v pořádku.

* * *

Na druhém konci města se David zničehonic probudil z horečnatých snů. Srdce mu nebilo, jak mělo, a nevěděl, kde je. Sotva se dokázal pohnout, ale podařilo se mu trochu naklonit hlavu a ve tmě uviděl zářící číslice digitálních hodin.

Uvědomil si, že jsou čtyři. Byl by se rozesmál, ale neměl čas.

* * *

Caesar se probudil s pocitem čistoty a chladným vzduchem ve zmučených plicích. Někdo mu po kapkách lil vodu na obličej.

Chvíli ležel, čekal, až z něj odlétnou poslední cáry mrákot. Kouř už necítil. Otevřel oči a uviděl, že vedle něj sedí opice a v zohyzděné tváři, v jediném zdravém oku, se jí zračí silné znepokojení.

„Kobo,“ zachroptěl Caesar.

Koba přikývl. Srst měl na několika místech spálenou. Krvácel. Ale byl naživu.

Caesar vstal, ačkoliv byl ještě celý roztřesený.

Koba přišel zpátky, vysvětloval Koba. Přivedl dva další, jenom. Kobu mrzí, jestli selhal.

Caesar si bonoba chvíli prohlížel, potom k němu přikročil a objal ho. Bonobo zůstával strnule, zkoprněle stát.

„Koba udělal dobře,“ řekl Caesar. „Dobře.“

Při těch slovech se Koba konečně uvolnil a váhavě Caesara také objal.

Caesar se od něj odtáhl.

Jsi můj bratr, řekl Kobovi. My všichni jsme rodina.

Epilog

Té noci Caesar vylezl na vrchol nejvyššího stromu, který dokázal najít. Rozhlédl se přes les, po požáru, z něhož do oblohy stále vystřelovala oblaka jisker. Zatímco byl v bezvědomí, Maurice, Koba a Raketa tak dlouho odváděli tlupu proti větru, dokud neměli pocit, že jsou dostatečně daleko a v bezpečí.

Ačkoliv byl na oheň příšerný pohled, vypadal, jako by začínal slábnout. Jako by stromy vyhrávaly.

A zvědové mu sdělili, že všichni lidé odešli, nebo právě les opouštějí. Vypadalo to, jako by opice zvítězily, nebo se prozatím dočasně zachránily.

Za hořícím lesem viděl Caesar město, místo, které kdysi bylo jeho domovem. Bylo v něm méně nehybných světel a naopak se v něm objevila světla nová – oranžová, mihotavá zář, bratranci plamenů, které ho málem připravily o život.

Město, stejně jako les, hořelo.

Caesar přemýšlel, co to může znamenat.

A jak tak přemýšlel, potichu za ním vyšplhala Cornelia a začala mu prsty pročesávat srst.

Poděkování

Bylo mi velkou ctí a velkým potěšením hrát na tomto hřišti, takže děkuji studiu 20th Century Fox za pozvání a veškerou podporu, rady a zpětnou vazbu, které mi při hraní poskytlo. Zvláštní díky patří Joshi Izzovi a Lauran Winarskiové za bleskurychlé a efektivní vyhledávání odpovědí, když jsem se na ně obrátil s dotazy – a že jich bylo.

V nakladatelství Titan Books bych chtěl poděkovat Stevu Saffelovi za rychlou a šikovnou redakci. Také bych chtěl ocenit usilovnou práci a přínos Nicka Landaua, Vivian Chrungové, Katy Wildové, Cath Trechmanové, Alice Nightingaleové, Tima Whalea, Jenny Boyceové, Katharine Carrollové a Elly Bowmanové.

Děkuji i Dafně Plebanové a komiksovému studiu BOOM za to, že mi pomohli celý tento podnik zkoordinovat. A nakonec patří velké díky Warrenu Robertsovi a Terri Hunnicuttové za to, že mě nechali čerpat ze svých letitých zkušeností s primáty. Veškeré chyby a omyly zde jdou na můj účet.

Greg Keyes

John Gregory Keyes se narodil 11. dubna 1963 v Meridianu ve státě Mississippi Nancy Joyce Ridoutové a Johnu Howardu Keyesovi. Jeho matka byla malířka a otec pracoval ve středoškolské administrativě. Když mu bylo sedm, rodina strávila rok v arizonské obci Many Farms, v navažské rezervaci, kde se zrodila spousta nápadů a zájmů, které Grega dovedly na spisovatelskou dráhu a prodchly jeho tvorbu.

Získal bakalářský titul z archeologie na Mississippské státní univerzitě a krátkou dobu pracoval jako smluvní archeolog. V roce 1987 se oženil s Dorothy Lanelle Webbovou (Nell) a dvojice se přestěhovala do Athens v Georgii, kde Nell studovala výtvarné umění, zatímco Greg se živil žehlením novin. V té době vzniklo několik nevydaných rukopisů, které následoval Gregův románový debut Waterborn a v průběhu dalších patnácti let řádka jiných původních titulů a knih založených na licencovaných projektech.

Greg získal magisterský titul z antropologie na Georgijské univerzitě, dokončil nadstavbové studium a vypracoval návrh projektu disertační práce, kterou prozatím ještě nedokončil. Přestěhovali se do Seattlu, kde Nell získala bakalářský titul z uměnovědy na Washingtonské univerzitě, a poté přesídlili do Savannah v Georgii. V roce 2005 se jim narodil syn Archer a v roce 2008 dcera Nellah. Greg dál žije se svou rodinou v Savannah, kde se těší z psaní, vaření, šermování a výchovy dětí.

Úsvit planety opic: Ohnivá bouře je jeho dvacátý vydaný román.

A ještě doplnění autorovy tvorby od Martina Šusta:

Do fantastického žánru vstoupil románovou sérií Children of the Changeling: The Waterborn (1996, česky Vodní rod, Triton 2004) a The Blackgod (1997), v níž popsal zajímavý příběh dvojice dospívajících hrdinů hledajících smysl života ve světě malých i velkých bohů silně ovlivňujících celou zdejší lidskou kulturu. Ve stejném prostředí se odehrávají příběhy zahálčivého hrdiny ze sbírky The Hounds of Ash and other Tales of Fool Wolf (2008), původně vydávané na přelomu tisíciletí na stránkách fantasy časopisu Dragon Magazine. Do prostředí oblíbeného televizního science fiction seriálu Babylon 5 zavítal v trilogii Psi Corps: Dark Genesis: The Birth of the Psi Corps (1998), Deadly Relations: Bester Ascendant (1999) a Final Reckoning: The Fate of Bester (1999), vydané později v jednom svazku pod názvem Babylon 5: The Psi-Corps Trilogy (1999).

Psaní na objednávku ho ovšem zcela neodradilo od původní tvorby, kterou reprezentuje netradiční fantasy tetralogie Věk nerozumu: Newton's Cannon (1998, česky Newtonovo dělo, Triton 2003), A Calculus of Angels (1999, česky Andělské počty, Triton 2004), Empire of Unreason (2000) a The Shadows of God (2001), v níž vytvořil fascinující alternativní svět od základu proměněný revolučním objevem sira Isaaca Newtona, jemuž se díky nálezu rtuti mudrců podaří již v roce 1681 stanovit základní pravidla alchymie a příbuzných okultních věd. Ačkoli je Keyesova autorská tvorba čtivá a zdařilá, u českých čtenářů mnoho úspěchů neslavila a obě u nás započaté série se bohužel dodnes nedočkaly svého zakončení.

To se ovšem naštěstí nedá říci o jeho knihách z prostředí filmové série Hvězdných válek, kam se vypravil nejprve v románové dvojici Nový řád Jedi – Hranice vítězství: Conquest (2001, česky Zábor, Egmont 2009) a Rebirth (2001, česky Přerod, Egmont 2009), vydané následně také v jednom svazku pod titulem Edge of Victory (2001). Později se k Hvězdným válkám vrátil ještě v románu Nový řád Jedi: The Final Prophecy (2003, česky Konečné proroctví, Egmont 2012). I nadále střídá populární televizní a herní světy s původní tvorbou, což prokazuje tetralogie Kingdoms of Thorn and Bone: The Briar King (2003), Charnel Prince (2004), The Blood Knight (2006) a The Born Queen (2008), kde v nejlepší tradici epické fantasy vytvořil propracovaný paralelní svět ležící na samém okraji apokalyptických změn, které může odvrátit snad jen prastará legenda o spícím králi. Keyes tu opět využívá svůj talent pro tvorbu realisticky působícího světa s vlastní historií a mytologií, jež odkrývá v příběhu dvorských intrik a osudových událostí.

Jde o vlastnosti, které ho přímo předurčily ke vstupu do propracovaného světa oblíbené RPG hry The Elder Scrolls. V románové dvojici The Infernal City (2009, česky Pekelné město, Epocha 2013) a Lords of Souls (2011, česky Pán duší, Epocha 2013) zobrazil události odehrávající se asi čtyřicet let po Oblivionské krizi a sto šedesát let před The Elder Scrolls V: Skyrim. Pro hráče jsou tyto romány skutečně vítanou příležitostí jak hlouběji poznat oblíbený svět, v němž sami prožili řadu skvělých dobrodružství. V poslední době se věnuje světům filmových hitů, ať už jde o přímé přepisy v románech Thor: The Dark World (2013) a Interstellar (2014) či o popis událostí předcházejících filmovému příběhu Dawn of the Planet of the Apes: Firestorm (2014, česky Úsvit Planety opic: Ohnivá bouře, Laser-books 2014).

Greg Keyes:

ÚSVIT PLANETY OPIC – OHNIVÁ BOUŘE

Obálka Twentieth Century Fox Film Corporation

Grafická úprava obálky Jakub Schejbal

Překlad Milan Žáček

Odpovědný redaktor Tomáš Jirkovský

Jazykový redaktor Helena Šebestová

Vydalo Nakladatelství Laser–books s.r.o.

Úslavská 2, Plzeň 326 00

tel+fax: 377 246 407

www.laser-books.cz

v edici Laser jako 474. publikaci

Edice SF svazek 265.

Plzeň 2014, vydání 1.

ISBN 978-80-7193-484-4 (ePub)

ISBN 978-80-7193-485-1 (mobi)

Prodejní cena e-knihy 189 Kč

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Epilog

Poděkování

Greg Keyes