Jack Kerouac:

VIZE GERARDA

Votobia, 1998

PŘELOŽILA

EDITA DROZDOVÁ

Gerard Duluoz se narodil v roce 1917 jako neduživý chlapeček se srdečním revmatismem a mnoha jinými komplikacemi, jimiž churavěl většinu svého života, který skončil v červenci 1926, když mu bylo devět, a sestry z církevní školy svatého Ludvíka Francouzského seděly u jeho smrtelné postele a zapisovaly si jeho poslední slova, protože už v hodinách katechismu žasly nad jeho nebeskými zjeveními, o kterých mluvil nesměle a jenom když k tomu byl vybídnut - Svatý Gerard, jeho čistá a pokojná tvář, ten jeho smutný pohled, ten dojemný hebký pramen vlasů, který mu padal do čela a který si odhrnoval z vážných modrých očí, nechci si za nic na světě stýskat ani se rouhat, jen prosím, abych si dokázal uchovat v paměti tu jeho tvář, která se mi rozplývá a ztrácí První čtyři roky mého života, kdy žil, jsem nebyl Ti Jean Duluoz, byl jsem Gerard, můj svět byla jeho tvář, květ jeho tváře, mírná pokorná povaha, soucitnost a svatost a jak mě vychovával k ohleduplnosti, a maminka mě neustále nabádala, abych si bral příklad z jeho dobroty a poslouchal ho - V létě proležel celá odpoledne na zádech na dvorku, rukou si stínil oči, hleděl na bílá plynoucí oblaka, ty dokonalé taoistické fantómy, které se zhmotňují a potom putují a potom se odhmotní a bloudí nekonečnou prázdnotou jako lidské duše, jako hmotní lidé z masa a kostí, jako ty vaše zcela hmotné červené tovární lowellské komíny podél řeky za smutných slunečných nedělních odpolední, kdy velký zamračený Táta Emil Duluoz, náš otec, sedí v košili s krátkými rukávy v koutě u květiny pěstované v květináči času a domova, a prohlíží si kreslené příběhy - Hladí svého malého stonavého

Gerarda po vlasech: „Mon pauvre ti Loup, můj ubohý Vlčku, ty ses narodil pro utrpení“ (a přitom netuší, jak brzy už to utrpení skončí, jak brzy se snese déšť, zavoní kadidlo a přijdou slzy a smutek a v kryptě, co připomíná sklep, v kostele svatého Ludvíka

Francouzského na rohu Boisvert a West Sixth se bude konat pohřeb).

První čtyři roky mého života blednou při vzpomínce na laskavou vážnou tvář, která se nade mnou sklání a je mnou a žehná mi Svět byl líhní duluozovské svatosti a on, Gerard, byl veliké kuře, které mě nabádalo, abych byl laskavý ke zvířátkům a bral mě za ruku a vodil na zapomenuté procházky.

* * *

„Allo zig lain - ziglain - zigluu -“ volal na naši kočku tichým vysokým směšným hláskem a kočka na něho upřela chladný a bezvýrazný pohled, jako by kočičí jazyk byl jediný pravý, ale přitom rozuměla láskyplným slovům a její oči ho sledovaly, jak chodil po našem šedivém domě, a najednou ho nečekaně poctila tím, že mu vyskočila za soumraku na klín, v té poklidné hodině, kdy na sporáku bublala voda a vařily se škrobovité irské brambory a uši ti naplňovalo to uspávavé domácí ticho ohlašující požehnanou všudypřítomnost Avalókitéšvary usmívajícího se ze stínů, které se krčily za polstrovanými židlemi a lampami se střapci, Lůno nekonečné plodnosti, kde je celý svět a všechny smutné věci k smíchu, Gerard byl tím posledním, kdo by to nevěděl, a vsadím se, že kdyby tady byl, požehnal by mojí tužce, tomu, jak sbírám odvahu a nabírám dech, abych vyprávěl jeho bolestný příběh světu, který by tolik potřeboval takové něžné a milující bytosti, jako byl on.

„Nebe je celé bílé“ (le ciel yé tout blanc, s dětským patosem jsme hovořili naší rodnou francouzštinou), „andělé jsou jako beránci, a všechny děti jsou navěky spolu se svými rodiči,“ řekl mi, a já se ptal: „Sont-ils content? Jsou šťastní?“

„Jasně, že jsou šťastní -“

„Jakou barvu má Bůh? -“

„Blanc d'or rouge noir pi toute - Bílou zlatou červenou černou všelijakou -“ zní překlad.

Přiběhne kocourek Lil a otírá mu o ruku vlhký čumáček a zlehounka kousne Gerarda do nataženého ukazováku: „Copak bys rád,

Čičinečku?“ - Kdybych si tak uměl přivolat mazlení a lásku těch dvou osamělých bratříčků, v minulosti tak vzdálené mé dnešní strastiplné cestě, i kdybych našel tu léčivou moc, stejně bych nenašel ten most, neobjevil všechny ty ztracené molekuly a jejich osvícenou chuť.

Zabalí mě do kabátu a nasadí mi čepici, naučí mě hrát si na dvorku - A zimní Nová Anglie bafá smutný kouř z červených soumračných střech a naše stíny na hnědém zmrzlém trávníku jsou jako vzpomínky na něco, co se muselo udát před miliony aeonů let ve Stejném a zářivém Nirvánově-Sansárovém

Od-cházejícím-Při-cházejícím světle.

* * *

Vážně věřím, že si pamatuju to šedivé ráno (určitě byla sobota), kdy se Gerard objevil v domě na Burnaby Street (to mi byly 3) s chlapečkem, jehož jméno, tuhé jako kusy šedivého bláta, nemůžu nikdy zapomenout, Plourdes - Hroudy smutku je jeho jméno Potahoval nosem a neměl kapesník, do kterého by se vysmrkal, byl špinavý, v roztrhaném svetříku, Gerard měl dlouhé školní černé punčochy a vysoké botky s knoflíky, stáli na dvorku vzadu u dřevěných schůdků, odkud jsou vidět smutné louky (s řadou špičatých sosen v dáli, za deštivých dní jsem tam vídal vystupovat z mlh tvář Indiána) - Gerard chce, aby Mama Ange dala tomu chlapečkovi Plourdesovi chleba s máslem a banány: „Ya faim, má hlad“ - Žije asi v chudé rodině, nestarají se o něho a nikdy mu nedají pořádně najíst, kromě večeře a občasného (snad) chleba se sádlem, Gerard byl dost vnímavý, aby poznal, že to dítě má hlad a že brečí hladem a znal maminčinu štědrost a vzal ho s sebou domů a poprosil o jídlo - Které moje matka chlapci dala, vídám ho teď po letech, nebo jsem ho zahlédl, když jsem byl nedávno navštívit Lowell, je vysoký šest stop a váží 200 liber a hora hnijícího masa jeho obrovského těla už spořádala spousty chlebů s máslem a banánů a štědrých dětských darů - V mozku toho řidiče náklaďáku možná někdy blikne vzpomínka na to hubeňoučké neduživé dítě, které se nad ním před dávnými časy slitovalo a nakrmilo ho a požehnalo mu - Plourdes - Kanadské jméno, ve kterém je pro mě obsaženo všechno zoufalství, šedivá mučivá beznaděj, studený a rozpraskaný smutek Lowellu - Jako osamělé vytí psa, když nikdo neotvírá dveře - Pro Plourdese je to osud, pro mě: Gerard otevírající dveře Boží lásce, kterou je nyní, po 30 letech, mé srdce uzdravováno, zahříváno, spaseno - Co by bylo s

Ti Jeanem bez Gerarda?

Jsem na verandě zachumlaný do přikrývek a sleduju to malé křesťaňské drama - Má matka jde do kuchyně, maže chleba máslem a loupe banány s tím srdcervoucím, pomalým, rozvážným gestem všech matek světa, jako staré indiánské matky, které válejí kukuřičné placky a vaří kaši do řinčení milénií a skučení větru - Mé srdce je tam, kam patří.

Otec se vrací domů z práce a vyslechne tu příhodu a říká „To dítě má ale dobré srdce!“ a potřásá hlavou a kouše se u kamen do rtu.

* * *

Až po mnoha letech, když jsem poznal a pochopil Savase Savakise, jsem si připomenul ten pevný a nesmrtelný idealismus, který mi vštípil můj svatý bratr - A dokonce později, když jsem objevil

(nebo oněměl úžasem byl chycen na háček probuzen mozek mi spalovalo to znovu-objevení) buddhismus, Probuzení - žasnu a dochází mi ať už jsem „já“ byl kdokoliv či cokoliv, že od samého začátku mi bylo předurčeno, skutečně předurčeno, abych potkal

Gerarda a Savase a Požehnaného pána Buddhu (a také mého sladkého

Ježíše skrze všechny jeho pavlovské spletitosti a krvavé kříže pohanského násilí) a učil se od nich a chápal je - Abych byl probuzen k čisté víře v jedinou zářivou pravdu: Všechno je v Pořádku, konej Dobro, Nebe je Blízko.

Gerardovy smutné oči to předpověděly jako první - Ve snu, který už končil, a tak je to se vším - Jeho tvář, tak pokojná a soucitná, měli jsme ho na různých fotografiích, jednu mám teď právě před sebou, je na ní ve věku (asi) pěti let, na verandě domu v Lupine Road, když jsem tam nedávno byl, odkryla se mi

(mému dávnému dětskému pohledu) stará forma počátků země ve formě vroubkované kulaté svítilny u stropu verandy, kterou jsem neustále studoval svýma dětskýma očima za dlouhých ospalých teplých březnových slunečných odpolední ze své postýlky - Když jsem ji nedávno spatřil, ve svých 33 letech, její kontury se mi bolestně spojily s dávno zapomenutými konturami Gerardova obličeje a zvláštních hebkých vlasů, a připomenul jsem si tu kostelní košili malého Raskolnikova a dlouhé černé punčochy - A ty temně hnědé laťky sousedního domu a ten kamenný „hrad“ na kopci, úplně se mi to vymazalo z racionální paměti a teď v dospělosti jsem s bázní hleděl na to, co jsem podvědomě zbožštil už ve svých pubertálních reveriích „Doktor Sax a Hrad

Velikého hada světa“ - to všechno bude dále vysvětleno v Duluozovské legendě - Na verandě byl vyfocený tenhle svatý obrázek, Gerard sedí na zábradlí s mojí sestrou Nin (tehdy jí byly 3), drží ji za ruku, oba mžourají do slunce a nějaká tetička nebo kmotr je fotí, dávno zapomenuté sněhy lidských nadějí blednou a hnědnou na starých fotkách - Vidím v Gerardových očích diamantovou laskavost a trpělivou pokoru Ideálního bratrstva, které nabízel z hlubin věčných chodeb buddhovství a Soucitné svatosti, v Nirmáně (jevení se) a Káje (formě) - Můj vlastní bratr, zářivý bod svatosti v nekonečných kulovitých Vesmírech a

Chiliastických Kosmech - Pod košilkou měl srdce veliké jako to posvátné, trny probodené a krví zbrocené srdce zdobící všechny zbožné lowellské domovy francouzských Kanaďanů.

* * *

Poslyšte toto: - Jednou našel za rybím trhem na West Sixth Street myš chycenou do Scoopyho pasti - Ti, co vymysleli pasti na myši, měli tváře jedovatých pavouků, tupě vysypávali cestičky ke svým krví potřísněným dveřím otráveným zrním a šklebili se z oken V tomto šedivém ránu vzpomínám na tváře lowellských

Frankokanaďanů, na ty obchodníčky, řezníky, prodavače másla a vajec, rybáře, sudaře, flákače na lavičkách (nebyly to lavičky, jenom stará poplivaná sedátka u smeťáku, na kterých se v poledním žáru pekly slupky z banánů) - Ty tupé povadlé ksichty dospěláků, kteří neměli slova, jimiž by pochválili a potěšili malé snaživé andílky, jako byl Gerard, co se pokoušeli zachránit myš z pasti Jenom tupě civěli nebo bafali z dýmek a byli přinejlepším úplně pitomí - Tu myšku, která se zmítala na betonové dlažbě, Gerard zachránil - Třásla se a a měla najít smrt v kanále spolu s plivanci a šťávou z ryb - Něžně ji zvedl a vložil do kapsy, přetékající dobrotou - Přinesl si ji domů a ošetřoval ji, dokonce ji ovázal, choval ji, hladil, udělal jí pelíšek v košíku, maminka ho s údivem sledovala a po ulicích chodili lidé a „hleděli si svého“ a zakládali na špek - Mizerové! všichni! - Myšlenka menší než myší hovínko velela k povinnosti nedělní bohoslužby a v duchu počítali, kolik zacinká v misce - Racionálně si to nepamatuju, ale v mé duši a myšlenkách Ano, je tam myška, vykukuje z košíku, a Gerard a celá ta něžná starostlivá nemocnička v kuchyni - „Ta veliká věc tě poranila, když ti spadla na nožičku“ (protože

Gerard se doopravdy dokázal vcítit do té bolesti, bolesti, které měl sám dost, a trápení a soužení znal lépe než kdo jiný) Dokázal si představit, jak mu železný stisk drtí jeho křehoučké kůstky a jak ho mačká a láme a tlačí ten přežalostný život, horší než smrt - Protože to není nevinná čistá příroda, která působí, že kopce vypadají smutně a truchlivě, jsou to lidé se svými hnusnými dušemi - Jejich nevšímavost, hrubost, sobecké malicherné ubližování, pletichy, přetvářka, jak bědují, když něco ztratí, jak se můžou udávit, když něco získají - Pánové Důležití, nosiči kostí, režiséři pohřbů, oblékači rukavic, dýchači mlh, odklízeči hoven, chcáči, sráči, smradi, co žerou a serou, jsou to jen skvrny a strupy na tváři země - „Myš? Co je nám po nějaký posraný myši - Pámbů je stvořil, aby se chytaly do pastí“ - Typické Radši bych si vylil na vlastní střechu sud víte čeho, než abych se dal s nějakým takovým do řeči - Gerard byl úplně jiný než ta sebranka vygumovaných samců - Tihle tupí bezbarví držkatí potměšilí zbabělí francouzští Kanaďani s bledýma očima, s jejich černým trhem, pytli zboží, s bezednými nakřečkovanými tajnými sklepy, s jejich sledi v sudech, se schovanými zlatými prsteny, s jejich ženami a dcerami tupě vysedávajícími v zatuchlých pokojích, s jejich špinavými smetáky v koutě, jejich pánbíčkářstvím, studenýma rukama, teplým žaludkem, bičem, co nešetří, s pozdravy, co nic neváží, a soudy, těžkými jako cent Chci ulehnout ve sladké Indii nebo na starém Tahiti, nechci být pohřben na jejich hřbitově - Ano, spalte mě a odvezte do les

Indes, už toho mám dost - Však počkejte, jednou vám o těch všivácích povyprávím víc - Kdyby Gerard žil, určitě by neztloustl jako já a nezačal tady naříkat nad lidmi a to dokonce na papíře a veřejně a nahlas a takhle bláhově, byl to laskavý anděl s něžným srdcem, jakého už nikdy nenajdete v science fiction budoucnosti s krvavými umělohmotnými klacky penisů a automaty s dírou a starostmi, jak se dostat z Jámy na Chcáč, což je v nekonečnosti našeho milostivého Pána o jednu miliontinu miliardtiny palce dál než pozemský prach (který bych vydávil) (kdybych vámi byl) (Maha

Meru) - Jednou odpoledne jde Gerard do školy - Bylo to po poledni, kdy ho maminka poslala do obchodu koupit uzenou rybu a on našel tu myš - Sedím zamotaný do stínů v ponurém koutě obýváku a vidím ho, jak s úsměvem kráčí po Beaulieu Street do školy s převázanými knížkami, v dlouhých černých punčochách a s tím jeho příznačným melancholickým úsměvem, který pro mě byl vším, nic jiného jsem nevnímal - Radoval se, protože jeho myška byla nakrmená a ošetřená v bezpečí košíčku - V ospalém poledni přichází úplně nevinně naše kočka, poobědvá a nenechá nic, jen ocásek, příběh docela vhodný celému Lowellu pro zasmání, ale když se Gerard ve 4 vrací domů a spatří na dně toho ubohého košíku, který tak pracně uchystal, jenom ocásek, rozpláče se - a já brečel s ním.

Maminka se nám pokoušela vysvětlit, že to nebyla vina kočky ani nikoho jiného, že život je zkrátka takový.

Věděl, že to nebyla vina kočky, ale vzal Nanny, posadil ji do houpacího křesla, chytil ji za tlamičku a pronesl k ní kázání:

„Méchante! Ty ošklivá kočko! Copak nechápeš, cos provedla? Kdy to pochopíš? Malým zvířátkům a tvorečkům nesmíme ubližovat! Nesmíme je trápit! Nikdy nepřijdeme do Nebe, když budeme jeden druhého požírat a zabíjet! - nepřemýšlíme, nic nevíme! - probuď se, ty hloupá! - musíš si uvědomit, cos provedla!

- Styď se! styď! netvař se tak pitomě! přestaň stříhat ušima!

Rozumíš, co ti povídám? Jednoho krásného dne to musí přestat!

Dokud je ještě čas! - Ty jedna, zlá! Běž! Běž do kouta! Pořádně se nad sebou zamysli!“

Nikdy předtím jsem neviděl Gerarda rozzlobeného.

Ohromeně a vystrašeně jsem se krčil v koutě, cítil jsem se asi jako někdo, kdo spatřil Krista, jak v chrámu najednou převrací směnárníkům stoly a šlehá je bičem.

* * *

Když se můj otec vrací domů ze své tiskařské dílny a sundá si kravatu a vestu z dvacátých let a usadí se s dětmi a hodnou ženou ke karbanátku a vařeným bramborám a chlebu s výtečným máslem, je mu přednesen problém, proč jsou lidi tak krutí a myši zrádné a kočky zhltají, co můžou - Proč jsme byli stvořeni k utrpení a drsně to oplácíme, jeden druhému, a házíme železné bobky na čela nadějí a vymetáme nemocné a smutné dvory - „Něco ti povím, Ti

Gerarde, ty můj drobečku, život je džungle, jeden požírá druhého, buď žereš nebo jsi sežrán - Kočka žere myši, myši žerou červy, červi žerou sýr, sýr se promění a sežere člověka - Tak nějak bych to řekl - Takový už je život - Nebreč a nelam si s tím tu svoji malou hlavičku - Je to tak, všichni jsme se narodili, abychom jednou zemřeli, všichni jsou na tom stejně, víš? Sníme krávu, která nám dává mléko, neptej se mě proč.“

„Ano, proč - proč lidi chytají malé myšky do pastí?“

„Protože jim žerou obilí.“

„Jejich pitomý obilí.“

„Je to obilí, ze kterého máme chleba - Podívej, jíš chleba.

Nevidím, že bys ho házel na zem! a neděláš passes s prachem z kouta!“ - Passes bylo slovo, které Gerard vynalezl pro namáčení chleba do omáčky, moje maminka ho namočila a podávala passes kolem stolu, dokonce i mně, který jsem seděl v plínkách se slintáčkem kolem krku u dětského stolečku - Ale s naším semi-irokézským francouzsko-kanadským přízvukem se passe vyslovovalo PÓZ, pořád slyším, jak to znělo smutně a jak nám bylo u večeře dobře, M'ué'n pauss, jako kdybys chtěl po Bardolphovi, aby si pamatoval, jak skučel východní vítr - Můj otec je v kuchyni, mladý a plný sil, má krátké rukávy, láduje se u večeře, omáčku na bradě, zmateně vysvětluje svým andílkům mravní principy - Budou měřit v hrobě 12 stop, než bude pozvednuta monstrance obsahující řešení tohoto problému, aby zazářila a dala planout opravdové víře, recept, jak uniknout zlu existence, neexistuje - „Je to tak, sežrat nebo být sežrán - Tak jezme, dřív než červi budou žrát nás.“

Nemohla být na téhle zemi vyslovena pravdivější slova.

„Proč? Pourquoi?“ volá malý Gerard a vraští zoufale obočí - „Já to ale nechci, já nechci být takový.“

„Ať chceš nebo ne, je to tak.“

„To je mi jedno.“

„Co s tím chceš dělat?“

Zakaboní se, on půjde do Nebe, tak to bude; už bylo dost těch ukrutností a kompromisů žravosti a kompenzací plných hnoje Život, to je jen jiné slovo pro bahno.

„Tak nám to řekni, Gerarde, možná víš něco, co my nevíme“ - Můj otec to vždycky vzdal, Gerard byl tak hloubavý a měl toho tolik k přemýšlení, věci tak odlišné od starostí s pojištěním a placením tiskařských účtů - Gerardovi nemohli sjednat pojistku, leda na věčnosti, věděl, že jsme tu jenom na chvíli, krátkou a tragickou, jako je myš, Ó ještě tragičtější než kočka, Ó o kolik, to táta nedokázal vysvětlit!

„Tak dobrá,“ půjde spát a zaspí to, přivine mě k sobě, dá Ti Nin pusu na dobrou noc a po myši zůstane jen ten okamžik, který strávila v poledne v jeho dlaních - Společně se za myšku pomodlíme. „Bože, ochraňuj tu myšku“ - „Ochraňuj tu kočku,“ dodáme k modlitbičce, protože tam má Pán nejvíc práce.

Ach, a větry jsou studené a přinášejí prach, bezútěšnější, než by vymysleli v pekle, tady v Severní zemi, kde přestože jsou plné tepla, nedokážou lidské příbytky zabránit průvanu, tomu vánku, který celý den povívá záclonami nad horkými radiátory a plíží se ti kolem přikrývky a vytáhne tě ven, kde muži zalití červenohnědým úsvitem svýma studenýma rozpraskanýma velkýma rukama řežou a sekají dřevo a pracují a potí se s koni a proklínají Satana v ovzduší a všichni Rusové, Sibiřané a

Američané jsou vystavení poryvům nekonečna.

Tulíme se k sobě s Gerardem v teplé ranní posteli a bojíme se vylézt - Je to jako vzpomínka na chvíli, než ses narodil a všechno už se chystalo a Karma tě přinutila vyjít a začít svůj příběh.

„Kde je teď ta myška?“

„Dnes ráno ji kočka vytrousila v lese (Le chat l'a shiez dans l'champ) - vidíš tam dole na sněhu to žlutý čurání?“

„Oui.“

„Voila` ta tvoje muška, co loni v létě taky umřela -“

Myslíme na to, mlčíme, ani se nepohneme. Maminka zatím připravuje dole ve voňavé kuchyni tátovi snídani.

„Angie,“ povídá jí táta u sporáku, „to dítě mi rve srdce - tak ho to sebralo, že přišel o tu myšku.“

„Má strašně dobrý srdíčko.“

„A ta jeho nemoc - Ach, pořád mi to zní v palici - Sníst nebo se nechat sežrat - že to neplatí o lidech? - Pchá! - Ta banda ve městě, ti by toho byli schopný, jen kdyby měli dost velký žaludky.“

* * *

Gerard ctil posvátnost života a vybudoval romantické království.

Opilec pod jabloní by nebyl víc vyvedený ze sestřina chování „Mami, podívej, co dělá Nin, jde do školy a boty jí pleskají a kroutí zadkem!“ vykřikl jednou ráno, když se díval z okna - Byl to jeden z těch dní, kdy trpěl recidivami revmatické horečky a musel zůstat v posteli, někdy i pár týdnů a některé dny mu bylo hůř než jindy - „No podívej na ni!“ - Byl zděšený - Nelíbilo se mu to, a když přišla v poledne domů, už pro ni měl připravené kázání - „Povídám ti, Gerarde, ty budeš jednou knězem!“ říkala mu matka.

A děti v kostele se křižovaly, některé s těmito slovy:

„Au nom du pe`re

Ma tante Cafie`re

Pistalette de bois

Ainsi soit-il“

Což znamená

„Ve jménu Otce

Mé tety Cafie`re

Dřevěné pistolky

Amen“

Můj táta - Emil Alcide Duluoz, v té době, v roce 1925, mladý, zdravím kypící šestatřicetiletý tiskař, snědý, zamračený, vážný, tvrdý a neústupný, ale s měkkým srdcem (i když měl hruď i břicho tak tvrdé, že když se vypjal a dovolil nám dětem, abychom do něj vráželi hlavou nebo bušili pěstmi, bylo to, jako když mlátíte do tvrdého basketbalového míče) - 5 stop 7 palců, podsaditý modrooký

Bretonec - Měl zvyk, na který nezapomenu, zrovna teď jsem ho napodobil, zapálil v popelníku ohýnek z krabiček od cigaret nebo obalů od tabáku - Seděl na židli a sledoval, jak ten nirvánový ohníček stravuje papír a proměňuje ho v černou křehkou prázdnotu a rozuměl, možná, daleko větším ohňům těch 3000 chiliastických

Kosmů - Které pohlcují a požírají ku spasení - Co je to v čase, pro něho, pro mě, pro tebe.

Taky si brával svěží křehká podzimní jablka odrůdy MacIntosh a seděl v křesílku a loupal je kapesním nožíkem, krájel pořád dokola kolem ovocného glóbu dlouhé pásy, tak dokonalé, že by se daly zavěšovat z lustru na lustr jako fábory v síni Tolstého, brali jsme mu je a mávali jimi a já je pojídal a soukal je do sebe jako dlouhatánské žížaly a končily odhozené v popelnici jako zatočené smyčky elektrického drátu - Potom se pustil do oloupaného jablka, zakusoval se do bílého šťavnatého masíčka velikými hltavými kousanci, ze kterých se celému světu sbíhaly sliny - „Ukaž nám, jak dělá lev! Předveď tygra! A slona!“ Vyhověl nám, seděl v křesle, ty večery v Nové Anglii, Gerarda měl na jednom koleni, mě na druhém, Nin na klíně - Pokud se ovšem někde ve městě zrovna nehrál poker.

„Tak co, ty můj malý Gerarde, proč se dnes tváříš tak vážně? Co se to honí v té tvojí malé hlavičce?“ říkával, přivinul si

Gerarda k sobě, přiložil tvář k hladkým vlasům a já s Nin jsme z teploučka svého šťastného dětství viděli, jak se kouše do rtu a trápí se, a vůbec jsme netušili, jak rychle by se ty zimní větry za oknem vyřádily na trámech a krovech jeho ubohého domku.

Ve jménu Otce, i Syna, i Ducha svatého, amen.

* * *

Gerard měl ptáčky, o kterých by sousedé i příbuzní přísahali, že ho znají osobně, přilétali mu na okenní římsu v dobách jeho dlouhé nemoci, hlavně na jaře, kdy jeho lesklé oči vyhlížely do svěžích, neposkvrněných rán jako princezny zajaté v plesnivých věžích - V noci zelenal a bledl ze strašlivých žlučníkových záchvatů, pod postelí měl nočník, ale pro ptáky měl růžová slovíčka - „Arrive, mes ti's anges, Pojďte, andělíčkové moji,“ a sypal zbytky chleba (připravené maminkou) na římsu a příkrou stříšku pod oknem, za kterým měl svůj pokojík, kde stonal (to místo mi zůstává navždy bolestně zaryto v paměti, když se mi v ponurých snech zdá o domech, když si vzpomenu na to místo, vždycky mi myšlenky zabloudí kamsi na nešťastný sever a západ, ke štítům, tajemstvím, vikýřům) - Z májových rozkvetlých třešní se k němu vždycky slétaly stovky veselých ptáků s tmavými zobáky a štěbetaly na stříšce kolem jeho drobků - Ale on volal: „Proč ti ptáčci nepřiletí blíž? Copak neví, že jim neublížím?“

„Samozřejmě to neví, jak by to mohli vědět - vědí jen, že jsi kluk a kluci ptákům ubližují.“

„A ptáci ubližují klukům?“

„Ptáci nikdy žádnému chlapci neublížili, ale kluci po nich hází kamení a ničí jim z rozpustilosti hnízda s mláďátky.“

„Proč? Proč jsou všichni tak zlí? Proč to Bůh nezařídil, abychom

- my, všichni lidé - lidé - byli hodní - k sobě, ke zvířatům?“

Bůh nás na tu zimu nezaopatřil.

Ptáci štěbetají, přibližují se na dosah ruky, Gerard se rozzáří a skáče v posteli: „Támhle ten už je tady, říkám ti, tenhle mi skončí na ruce!“

„Já tomu věřím,“ říkávala maminka a měla v očích moudrost a v noci se za to potom nemoudře modlila a vyprošovala mu to - Můj otec tomu nemohl uvěřit.

„Ach jo, kdybych mu tak mohl koupit nějaký ptáky!“

„Jenom jednoho, stačí mi JEDINÝ ptáček,“ volal a já jsem seděl ve své židličce vedle postele a díval se, šmátral v hrnku s chlebovými drobty malými buclatými prstíky, byly tak tlusté, že mi říkali Ti Pousse, Paleček.

„Pojď sem, Palečku, koukni na toho šedivého ptáčka, že vypadá, jako by mi chtěl zobat z ruky a dát mi pusinku?“

„Ano.“

„Neměl bys chuť takového tvorečka políbit?“

„Ano.“

„Ano, ano, ptáčku, pojď sem.“

Ale najednou projede náklaďák a vyplaší celé hejno, frrnk na vedlejší strom, kde si šveholí o nejnovějších novinkách Gerardovi vstoupí do očí slzy, rty se mu zkřiví zoufalstvím, zaúpí, znamená to „Ále, stejně to nemá cenu - mám je tak rád, k snídani by u mě měli med a balzám a zobáky by měli ze zlata, ale oni se mi vyhýbají jako nakažené kryse - jako sokolovi - jako člověku.“

„Gerarde,“ vysvětlovala mu maminka, „nebuď kvůli těm ptáčkům smutný. Víš proč? Protože Bůh vidí a ví, že je máš všechny rád a odmění tě.“

„V Nebi budu mít ptáčků, kolik jen budu chtít.“

„Ano, v Nebi - a možná na zemi, buď statečný a trpělivý.“

Těžce zvedne svoje malé bříško a vzdychne, to by bylo báječné, být tam v tom sněhobílém někde a růžovém nikde, kde trpělivost je jenom slovo a žádná bříška tak strašlivě nebolí. „Ano, v Nebi jsou ptáci, miliony ptáků, dokonce menších než jsou tihle, jsou jako motýli, menší, jako mravenci, a bílí jako andělé - všude.“

Otočí se ke své složce, kterou má opřenou v klíně, a začne malovat své smutné věčnosti a snové ráje. Byl už v 8 letech úžasný malíř, maloval obrázky, nad kterými můj táta večer nevěřícně kroutil hlavou:

„To dělal Gerard? - podívej se na tohle!“

A stejně otcovi přátelé - Aby je přesvědčil, musel Gerard malovat přímo před nimi, plachetnice na modrém moři (okopírované z časopisu Saturday Evening Post), ptáky, mosty, jehňátka, klobouky - Měl taky stavebnici a stavěl neuvěřitelné konstrukce jako veliká složitá ruská kola a závodní auta a klasické jeřáby a tahače podle návodů v příručce - Jednou ráno, když byl nemocný

(sledoval jsem ho), odložil příručku stranou a vykouzlil nádherné dětské kočárky nebo postýlky pro Nin, aby si tam mohla v poledne uložit panenky, všechny měly ozdobné záclonky - Nevím, jestli si

Nin někdy vzpomene na ty staré časy, když doma v obýváku tupě marní celé večery koukáním na televizi a čeká, až se s ním sejde v Nebi Mně plnil všechna přání, sotva jsem je vyslovil: „Udělej mi ritontu,“ ani jsem sám nevěděl, co to je, a on mi postavil bláznivé konstrukce, se kterými jsem si hrál a pokoušel se je rozšroubovat a žvýkal jejich konce Potom přilétli ptáci a honili se v hejnech a zase vesele a hlasitě prozpěvovali nad naší svatou střechou a on volal, aby mu přinesli chleba a rozmnožil ho v drobcích a sypal bratříčkům, kteří zobali a zobali „Vien, vien, vien,“ vidím ho s nataženou dlaní, jak bezmocně volá z postele k otevřenému oknu na nebeské hosty, a to stačí, aby mi srdce vyskočilo ze studeného lhostejného pelechu (později) Nikdy se přirozeně žádného ptáka nedotkl, a k jaké proměně by v takovém případě bylo došlo, to netuším Mezitím přišel doktor Simpkins a vstoupil se svojí starodávnou brašnou a fonendoskopem a pilulkami a trubičkami a pumpičkami a všichni jsme byli zaražení z jeho vážnosti a neschopnosti promluvit - Nedával už Gerardovi žádnou naději.

Nerozuměl jsem ničemu, co se dělo, byl jsem růžolící baculatý

Paleček Ti Pousse, šťastný, že žiju s Gerardem ve společném světě.

* * *

Jednou večer jsme na podlaze v kuchyni s Boston Americanem, přesně si pamatuju na tu růžovou stránku večerní Černé kroniky, na přední stránce je fotografie ženy, která někoho zavraždila, vezmu nůžky a bodnu ji přímo do oka a připíchnu noviny k linoleu

- „Non non Ti Jean, to nikdy nedělej!“ Nechápal (jak si pamatuju) tu moji radost, tu bezduchou šťastnou radost, kterou jsem vložil do prudkého bodnutí - Pro Gerarda byla bezduchost právě tou hrůzou, jíž je plný nenávistný beznadějný svět - „Non, non, nikdy nic takového nedělej, - Ach, ty ubohý Ti Pousse, ty tomu nerozumíš - Pojď, vytáhni ty nůžky, narovnej jí oči“ Narovnáváme pomačkaný papír, hladíme ženu po papírových očích, kajeme se z našeho hříchu, napravujeme pekla, vytváříme si dobrou

Karmu, je nám to líto, půjdeme ke zpovědi - Sss sykne a zkřiví rty - Gerard k zulíbání, kdybys ho políbil, ty rty zkřivené bolestí by byly líbezné jako hřích, bylo by to jako políbit ovečku na břicho nebo anděla na křídlo - Nosil mě na zádech, aby mi ukázal, že existuje lepší zábava a že je vše odpuštěno Dokonce mi dovolil „dorazit ho“ v předstíraných bitkách, váleli jsme se po linoleu a já jsem výskal radostí Později stojím u kuchyňského okna, ručičky sepjaté za zády, je šedivý větrný den, pozoruju, jak se z nekonečna snášejí inkoustové sněhové vločky a padají na zem, kde zázrakem bělají, a už chápu, proč byl Gerard tak bělostný a že člověk vzešel z temnot - Bylo to silou jeho pozemské bolesti, že se jeho černá změnila v bílou.

* * *

Je chladné jiskřivé říjnové ráno, Gerard jde do školy se svými knihami a chlebem s máslem a banánem a jablkem k obědu - Sleduju ho, jak jde sám po Beaulieu Street - Tlupy dětí probíhají kolem Na konci Beaulieu Street je veliké škvárové hřiště Green Public

School, jejíž žáci nebyli katolíci a řádové sestry namluvily

Gerardovi a Nin a ostatním dětem z církevní školy svatého Ludvíka

Francouzského, že mají pod kalhotami schované ocasy - Čemuž někteří (včetně mě) skutečně věřili - Tam Gerard zabočí doprava ke škole svatého Ludvíka Francouzského, která je vedle tří dřevěných oplocených přízemních domků, nejdřív vidíš domov jeptišek, je z červených cihel a září v ranním slunci, potom ponurou školní budovu s dlouhými smutnými prkennými chodbami a rozlehlý suterén, kde jsou záchody a ozvěna, a vzadu je dvůr a zvláštní (nikdy na něj nezapomenu) malý vnitřní dvoreček vysypaný černou škvárou a oddělený od velkého špinavého dvora (který přechází u louky farmáře Kennyho v pole) nízkou ani ne stopu vysokou žulovou zídkou a všichni na ní sedí nebo na ni hází kartičky - Nejpopulárnější je házení kartiček ze žvýkaček s obrázky filmových hvězd a slavných baseballistů (Páni! to je určitě Vilma Bankyová a Rogers Hornsby s mladými obličeji na voňavých žvýkačkových kartičkách) - Házejí se na zeď, kdo hodí nejblíž, vyhrává - Velká hra o přestávce - Zahloubaný Gerard pomalu přichází jasným ránem mezi radostné děti - Jeho dušička je dnes zmatená, hledí nahoru na dokonale vymetené nebe bez mráčku a přemýšlí nad tím zmatkem a zuřivostí, co probíhají dole, k čemu ten řev, všechny ty budovy, to lidstvo, ten zápal - „Možná to vůbec není,“ tuší ve své nezkalené čistotě - „Je to jenom jako kouř z tátovy dýmky“ - „Obrázky malované kouřem“ - „Stačí, když zavřu oči, a všechno se rozplyne“ - „Není žádná maminka, žádný Ti

Jean, žádná Ti Nin, není táta - nejsem já - není kitigi“ (kočka)

- „Není žádná země - pohleď na to dokonalé nebe, mlčí“ - Malý usmrkaný Plourdes v koutě prohrává v kartičkách, silnější ho porážejí - „Brečí - chce vyhrát a prohrává pořád víc“ - „smůla a neštěstí“ - „Ach, ten svět“ - Na druhé straně je Presbyte`re

(fara), kde bydlí otec Pe`re Lalumie`re, Curé, s ostatními kněžími, je to žlutý cihlový dům, ze kterého mají děti posvátnou hrůzu, protože sám vypadá jako kalich a představujeme si tam noční průvody se svícemi a snídaně na bílých krajkách - Potom kostel svatého Ludvíka Francouzského, krypta s ohromným křížem, uvnitř jsou starobylé hladké lavice a mozaiková okna a křížová cesta a oltář a boční oltáře Marie a Josefa a starobylé mahagonové zpovědnice se záclonkami a zdobenými zamřížovanými okénky - A obrovské pompézní mramorové kropenky se svěcenou vodou, ve které se už omočily tisíce rukou - A tajemné alkovny, varhany na kůru a sakristie, odkud vycházejí ministranti v krajkách a černých šatech a za nimi vypochodují kněží s liturgickým náčiním - Gerard tam často a rád chodil, miloval kostel - Bylo to místo, kde přebýval Bůh - „Až přijdu do Nebe, hned Pána Boha poprosím o krásného bílého beránka, který mi potáhne vozík - Ai, chtěl bych tam už být, nechci čekat -“

Vzdychá uprostřed ukřičených darebáčků a na konci dvora se už shromažďují sestry-učitelky a chystají se na ranní nástup a čekají, až začne zvonit, ranní vánek jim povívá černými hábity a zavěšenými černými růženci, z bledých tváří hledí lesklé oči, jejich rysy jsou jemné jako krajky, vznešené jako kalichy, vzácné jako sníh, nedotknutelné jako svatý chléb hostie, jsou matkami myšlenek - V dětech budí bázlivou úctu - Klášterní dámy zasvěcené šití a Boží službě ve své ponuré poustevně z červených cihel, kde za okny září jejich bělostné čepce a profily jako kameje se sklání nad růženci nebo misály nebo vyšíváním, samy ale pořád zvědavě sledují, co se děje venku - Zrovna teď nějaký tulák z Louisiany a východotexaských ropných polí náhodou prochází

Lowellem, leží ve vysoké trávě u plotu Green School, nohu přes nohu, stéblo v ústech, rozjímá o dokonalé nicotě a pobrukuje si blues - co si asi myslí ta stará jeptiška, která ho pozoruje z okna - „Línej vandrák! (Paresseux!)“ - „Zloděj! - Hříšník!“

Pro Gerarda je typické, že nehledí k polím, na stromy v dálce, kde pole farmáře Kennyho přechází v houštinu a z několika chalup v Centerville bafá ranní kouř k dalekým kopcům a loukám na obzoru, které se táhnou k Dracutu a New Hampshiru, a nevábí ho ty suché pozemské dálky - Gerard byl obrácen do sebe, jako zlatých kalich s jedinou svatou hostií, odsouzen k věčné blaženosti Sedne si na zídku a rozjímá o dětech, o tom vandrákovi v polích, o sestrách v okně, o poskakujících výskajících dívenkách, mezi kterými je i Ti Nin - „Koukněte se na to malé třeštidlo, jak je celá vzrušená - nerozumí dnešní modré ranní obloze, nestará se o nic jako malé koťátko - Ale pohleďte -“ podívá se nahoru s pusou dokořán - „Nic tam není, ani mráček, úplné ticho - jako by to byla voda vzhůru nohama, proč je tady dole takový rámus?“

Vzduch je jiskřivý a příjemný, zhluboka se nadechuje - Ozve se zvon a všichni rváči se šourají v ponurých řadách, třída za třídou, a sestra, která má dozor, je všechny sleduje, ten pozemský průvod do nového dne, opozdilci přibíhají přes dvůr s vlajícími učebnicemi - V dálce štěká pes, ozývá se pokašlávání, pod neposednými nožkami křupe štěrk - Další školní den - Ale

Gerard upíná oči k nebi a ví, že se ve škole nikdy nedozví, co by se chtěl dnešního rána dozvědět od toho mlčícího tajemného nebe, té srdcervoucí bezhlesé prázdnoty, která lidem ani chlapcům neprozradí, oč tu kráčí - „Je to Boží oko, je bezedné -“

„Gerarde Duluozi, nestojíš v řadě -“

„Ano, sestro Marie.“

„Ticho! Bude mluvit matka Supérieure!“

„Psst! Merciere, dej sem tu kartičku!“

„Ta je moje!“

„Není!“

„Drž klapačku! (Famme ta guřle).“

„No počkej, dostaneš přes hubu.“

„P r r r r r t“

„Ticho!“

Rozhostí se ticho, vítr šelestí, praporky dvou stovek srdcí znehybní - Pod tou tekutou stále přítomnou nepochopitelnou modří...

Pár podzimních stromů k ní natahuje bledě červené větvičky, nehmotný pach kouře se točí a jako duch proniká do ranních chřípí, z Boisvertovy pily je slyšet cirkulárku, jak se zařezává do kmenů, na Beaulieu Street rachotí zametačův vozík, někde v dáli zapláče dítě - Duše, duše, všechno se to střádá v Nebi Nikdo nemůže zachytit tu jedinou realitu, která je Křišťálovou nicotou, ani Viking Press - Dokonce ani Pe`re Lalumie`re, který si nese čisté prádlo a pochoduje s ním chodbou Presbyte`re do svého pokoje a píská si přitom, v bystrých ranních očích má lacrimae rerum světa, špulí ústa a olizuje se při pomyšlení na dobré cortons vepřové výpečky, které si dá k snídani, a potom si obleče své parádní šaty a oficiálně vyběhne do nového dne jako

Curé světa - Dobrý a upřímný muž, jako náš starosta na radnici a prezident Coolidge u svého stolu 500 mil daleko na jihu, kde ráno růžoví nad řekou Potomac stejně jako nad Merrimakem v Lowellu Chci říct, najde se někdy taková lidská bytost, která by dokázala oprostit svět od představy, že ve skutečnosti existuje v této křišťálové kouli mysli? - Takový mírný malý Gerard s jeho dětským přemítáním tomu určitě bude blíž než caesarovští filozofové s pery a podpisy a pracovnami a pochmurnými neposkvrněnými krajkami

- to tvrdím.

Ach, tak tam být toho rána a opravdu vidět mého Gerarda, jak čeká v řadě s ostatními prcky v černých kalhotách a vedle jsou zvlášť seřazené holčičky a všechny mají černé šaty s bílými límečky, jak je ten starodávný výjev čisťounký a sladký a drahý, ubohé ustýskané jeptišky dělají, co pokládají za nejlepší v rámci

Církve a pod Jejím ochranným křídlem - Církev je Holubice - Nikdy nebudu špinit tu církev, která dala Gerardovi svatý křest, ani tu ruku, která mávla nad jeho hrobem a oficiálně ho posvětila Posvětila ho a znovu učinila tím, čím je, zářivým nebeským sněhem, ne bahnem - Dosvědčila, že Gerard je tím, čím je, éterickou andělskou bytostí, ne smrtelným tělem - Sestry měly ve zvyku tlouct děti přes prsty pravítkem, když si nemohly vzpomenout, kolik je 6 x 7, a každý den se v každé třídě plakalo a křičelo a odehrávaly se tam tragédie - A ostatní věci, jako všude jinde - Ale to všechno bylo druhotné, všechno to bylo pro rozkvět slavné Církve, kterou všichni známe jako Ryzí zlato,

Čisté světlo.

* * *

Vojákovi náhle svitne v hlavě poznání a rozhodne se bojovat, dokud nepadne - „Ó Ardžuno, bojuj!“ - Tak je tomu před oltářem při úkonu kajícnosti, protože kajícník se vzdává svého já a přiznává, že byl pošetilý a nedokáže být jiný, a nechť se jeho kosti navěky rozplynou ve světle - Všechny mé hříchy, nevynechám vous ni chlup, dokonce ty nejmenší téměř nezpozorovatelné téměř ne-hříchy, které bys mohl v případě odlišné interpretace nechat být - Ale ty blábolíš, ty blázne, jsi nádoba hříchu, jsi ho plný sud, ve kterém se plácáš a převaluješ jako v melase - Tvými křehkými trhlinami promokvávají chyby - Zpackal jsi každou příležitost požehnat něčí čelo - Měl jsi čas, budeš mít čas, budeš zívat a nepochopíš - Ach, ty jsi takový budižkničemu - Měl by ses rozplynout - Jsi jako sraženina ve Svatém mléce, jako baktérie, žlutý nečistý kal, někdy fialový nebo zelený jako tráva

- Takhle to s tebou nepůjde - Pán ví, žes pochybil - Hovoříme o „Pánu“ a schováváme ústa v dlaních, protože hledáme lepší způsob, jak popsat tu nekonečnou prázdnotu modrého nebe za takových rán, jako bylo to, kdy Gerard tolik přemýšlel - Je pro nás příznačné, že děláme kompromisy a antropomorfoanalýzy a nazýváme to On, a tak přisuzujeme té jasné dokonalosti Nebe nízký stav našeho bytí a našeho já a sebeuvědomování a vůbec sobeckosti

- Pán je ni-kdo - Pán není žádný žonglér s formami - Všechny podmínky a řeči, co chci říct, ukázat - Ubohý jako tupé kázání za tupého rána ve vlhkém severském kostele, a navíc v neděli - Není pravda, že nejsme křtěni vodou z hygienických důvodů, naopak, je to pro nás velmi potřebná koupel - Oslavuj ženské nohy, jejich zlatá stehna přinášejí jenom černé noci smrti, smiř se s tím Hřích je hřích a ten se nedá nijak vymazat - Jsme pavouci. Bodáme se navzájem.

Žádný člověk není vyňat z hříchu, stejně jako je nevyhnutelné chodit na záchod.

Gerard a ostatní chlapci se v určitých obdobích modlili speciální novény a v pátek odpoledne chodili ke zpovědi, aby se připravili na nedělní ráno, kdy církev doufá, že bude mít podíl na dokonalosti, kterou ztělesňuje a kterou v sobě zahrnuje Pán Ježíš

Kristus - Dokonce i Gerard byl hříšník.

Vidím ho, jak vchází ve čtyři hodiny odpoledne do kostela, později než ostatní, kvůli nějakým pochůzkám nebo z jiného důvodu, většina chlapců už to má za sebou a opouští chrám s lehkostí, která naznačuje, jaká tíha z nich byla sňata a zanechána ve zpovědnici - Před oltářem se pak smiřují s Bohem modlitbami, které dostali za pokání podle lehkosti či vážnosti svých provinění - Gerard smeká čapku, omočí si konečky prstů v kropence, roztržitě se pokřižuje, kráčí téměř po špičkách k boční lodi a projde kolem zastavení křížové cesty, při pohledu na ně mu vždy krvácí srdce („Pauvre Jésus, Ubohý Ježíši“), jako kdyby Ježíš byl jeho blízkým přítelem a bratrem, kterému ublížili...

Poklekne před svatostánkem a vsune se do lavice a spustí kolínka na klekadlo, které je ošoupané a odřené miliony ranních a večerních klečení - Začíná úvodní modlitbou - „Zdrávas Maria -“ ve francouzštině se říká: „Je vous salue Marie pleine de grďce“ Milost se plete s omastkem, protože děti to nevyslovují „gras“, ale „gres“ a žádná moc na světě jim v tom nemůže zabránit - Svatý

Omastek, a dost dobrý - „Le Seigneur est avec vous - vous řtes bénie entre toutes les femmes“ - Požehnaná jsi mezi ženami, a ony vidí oči svých matek a sester jako jeden pár očí - „Et Jésus le fruit de vos entrailles“ - „entrailles“, to silné francouzské slovo pro Lůno, plod života tvého, nikdo z nás neměl nejmenší představu, co to znamená, nějaké podivné vnitřní tajemství Marie a Ženství, nezdálo se nám, že celý vesmír je jedna veliké Lůno Ta slova a představy nás matou, nevedou k pravdivému pochopení přirozenosti a aspektu prázdnoty Lůna, dokonalé modré nebe je naše Lůno (ale naše břicha a žaludky ne) - „Sainte Marie, Me`re de Dieu, priez pour nous, pécheurs, maintenant et a` l'heure de notre mort“ - V mysli a myšlení malých chlapců (i jejich otců) tam nebyla žádná čárka a odříkávali „pécheurs maintenant et a` l'heure de notre mort,“ hříšník vchází přímo do smrti, není pomoci ani naděje, rodí se do ní „Ainsi soit-il,“ amen, nikdo z nich nevěděl, co to znamená, „tak jest,“ je to to, co je a nic jiného není - mysleli si, že ainsi soit-il je jakési mystické duchovní tajemné slovo vyslovované u oltáře - Ta nevinnost a přesto opravdově čisté porozumění, se kterým byla Zdrávas Maria pronášena, jak se ji modlil Gerard v bezpečí své lavice, když se chystal navštívit kněze v jeho úkrytu a palácové budce se záclonkami, které se odhrnovaly a zahrnovaly, jak přicházeli hříšníci obtěžkaní vinami a odcházeli tíhy zbavení, a tak to asi je a bude, amen Gerard nyní zpytuje svědomí a přemítá nad svými hříchy, svíce plápolají a jsou toho svědky - V dálce na polích štěkají psi a v té chrámové lodi prosycené pachem spáleného vosku to zní jako obyčejné hlasy a Gerard se za nimi otáčí - Ale tady všude panuje velebné ticho, tišššina kostela jako hlasité neutuchající zříkání se hříchu a touhy zůstat v nitru přímý a čestný „Strčil jsem do malého Carrufela“ - Odehrálo se to na školním dvoře, Gerard postavil v polední přestávce důmyslný hrad z kartiček a jeden prvňáček ho rozbil, když si ho zblízka zvědavě prohlížel, Gerard se neovládl a rozzlobil se a strčil do chlapce, vážně zuřil: „Podívej, co jsi udělal s mým hradem - Hlupáku!“ okamžitě toho zalitoval, ale už bylo příliš pozdě - Potom zamračeně dodal: „Byl to můj hrad - mautadit fou“ (zatracený blázne, ztrať se nebo něco podobného, říkají to děti a vlastně všichni včetně prelátů, kongresmenů a lékárníků) - „Ale když jsem do něj strčil, celý zbledl, nečekal, že do něj v tu chvíli někdo strčí, a to mu v tu chvíli ublížilo - Ya venu blřme comme une vesse de carřme (Zbledl jako postní prd) - Poranilo mu to srdce, a byl jsem to já, kdo to udělal - Je to jasný hřích - Můj Ježíš byl smutný, když se na to musel dívat z kříže“ - Pozvedne oči a hledí vzhůru ke kříži, kde s roztaženýma rukama a dlaněmi přibitými hřeby visí Ježíš, a ten pohled je navěky tolik žalostný a to pomyšlení vždy drásá Gerardovo útlocitné srdíčko „Ale proč mu to udělali?“ - Hledí na tu dávnou křivdu křivd, jasnou jako den, zvěčněnou na zdi - Veliké ticho obklopuje ty půvabné něžné tvary boku a bederní roušky, údy a kolena a ten zmučený propadlý hrudník - A tu nezapomenutelnou tesklivou tvář - „Bůh řekl svému synu, musíme to udělat - bylo tak rozhodnuto v Nebi - a udělali to - stalo se to - INRI!“ - „INRI - to znamená, stalo se to! nebo jinak, INRI, ta výsměšná tabulka na kříži milovaného, kterého zabili - a přitloukli hřeby“ - Takové nějaké tajemné myšlenky probíhají ve skloněných hlavách dospělých i dětí v kostelech a chrámech století za stoletím - „On pláče!“ úpí

Gerard, který to všechno vidí.

Ještě ze dvou hříchů se musí vyzpovídat: toho strašného hříchu, jak si prohlížel Lajoieho a Lajoie jeho, u mušlí na záchodě, bylo to ve středu ráno, v koutě, trvalo to dlouho - Úmyslně - Gerard se při té vzpomínce zapýří - Vzpomene se, jaký ho měl Lajoie jiný, takový varhánkový, hryže ho svědomí, že si nehleděl svého, a zavrtí se na kolenou studem a hrůzou, co teď - Máme v sobě tak pevně zakořeněný hřích, že si ho vymýšlíme tam, kde není, a nevšímáme si ho tam, kde je - Hlavou mu bleskne nápad se o tom knězi nezmínit - Ale Bůh to ví - A oklamat ucho laskavě naslouchajícího kněze, který čeká, že všechno povíš, nic nezatajíš, že se otevřeš před Bohem - „Ubohý pan farář, co bude vědět, když mu to neřeknu? nic se nedozví a dá mi rozhřešení a propustí mě s modlitbou, strašlivě bych zhřešil, kdybych mu zatajil hřích - jako kdybych plivl mrtvému do očí, tak“ Šťastný kněz, Pe`re Anselme Fournier z Trois Rivie`res v Quebeku, poslední z dvanácti synů, ale první v očích svého otce, ruce má růžové, místo aby byly ztvrdlé prací na půdě Abrahámově, přivítá

Ti Gerarda ve zpovědnici, otevře okénko a nastaví laskavé ucho, které toho odpoledne už tolik vyslechlo - Od stropu se odrazí kašel a nese se nad mořem kostelních lavic, klekátko zaskřípe

Škr-rr-rt! a mísí se s prásk od oltáře, kde nějaký dělník rachotí s židlí a zhasínáčkem svíček „Bénit“ je to jediné slovo, „požehnej,“ Gerard slyší, jak kněz rychle oddrmolí invokaci a potom je už připravený naslouchat Gerard cítí slabý zápach dechu dospělého a ten zvláštní pach starých zubů dlouho používaných ve starých ústech - „Bz bz bz“ slyší, jak se jeho předchůdce, který se už vyzpovídal, vzadu v lavici rychle modlí a horečně odříkává růženec, který dostal za pokání, a je skoro na odchodu, jenjen popadnout čapku a vyběhnout s výskotem do polí postříbřených soumrakem, přes strniště a bláto, za partou kamarádů v údolích zarostlých jetelem a plných kamení - Pták přelétne přes červenavé pozdní nebe a nad střechou kostela svatého Ludvíka Francouzského, jako kdyby tomu chtěl Duch svatý - Východ je šafránový, západ bílý a hradba mraků halí zapadající slunce, ale brzy se všechno rozjasní a zezlátne a zšarlatoví a všechno zalije nádherná záře zapadajícího slunce, zas, stejně jako včera - Mrazivá tráva hřiště a ztichlé kouty školního dvora hlásí, že zítra není škola - Gerard to všechno vnímá, ale jeho nejdůležitější úkol teprve začíná.

„Otče, vyznávám se, že jsem strčil do jednoho malého chlapce, protože jsem se na něho rozzlobil.“

„Poranil jsi ho?“

„Ne - ale poranil jsem jeho srdce.“

Farář s údivem naslouchá, jak elegantně, jak vytříbeně to říká

(„Bude z něho kněz,“ usmívá se v duchu).

„Ano, máš pravdu, mé dítě, zranilo mu to srdce. Proč jsi ho strčil?“ chce vědět a říká to s tou smutnou laskavostí zpovědníka, jako kdyby chtěl říct „Když je všechno vyřčeno a vykonáno, proč tu sedíme a musíme přiznávat, že je člověk hříšný.“

„Strčil jsem do něj, protože mi zbořil zámek z karet.“

„Aha.“

„Naštvalo mě to.“

„Ovládl tě vztek.“

„Oui.“

„Nepřemýšlel jsi - byl mladší než ty.“

„Oui, byl to malý kluk z první třídy.“

„Hm,“ - laskavý kněz smutně pohlédne na Gerarda, něžné srdce soucití s něžným srdcem - Ach, co se to odehrává v tom malém kostele za soumraku! A někde zuří války!

„Nuže,“ uzavírá, „rozumíš svému hříchu - Příště si musíš zachovat chladnou hlavu - Nezapomeň na to, co víš, můžeš zranit něčí srdce, i když nezraníš jeho tělo“ - říká s obdivem - „pochopil jsi to sám. Jsem si jist,“ nezapomene dodat, i když je už za celé to namáhavé odpoledne vyčerpaný, „že ti Pán rozumí. - Ale ty mi chceš ještě něco říct.“

„Ano, otče“ - a Gerard se při tom cítí hůř než zvíře, - „já - no

-“ zmateně vykoktá, zrudne a ztichne.

„Čekám, chlapče.“

Gerard mu rychle šeptá, jak to bylo na záchodě, jeho kradmé šepotání zní, jako kdyby spáchal něco tak odporného, že to ještě neslyšel žádný zpovědník v sobotu odpoledne u Všech svatých.

„A tys mu na ten zvoneček chytal?“ (Sa tite gidigne).

Gerard: „Aw non!“ šťastný, že mu takto může odpovědět, a vůbec, protože to by ho nikdy nenapadlo „Nu,“ povzdechne si kněz, „jsem si jist, můj chlapče, že to už nikdy neuděláš. A ještě něco? něco dalšího?“

Gerard si vzpomene na další hřích, který si až v té chvíli náhle uvědomí - „Řekl jsem sestře, že jsem se učil katechismus, i když to nebyla pravda.“

„Neuměl jsi?“

„Ano, uměl, ale z minula, zapamatoval jsem si to.“

(„Á - to není žádný hřích,“ myslí si kněz) a uzavře to: „Nuže, dobrá, to je všechno? Pomodli se tedy růženec a patnáctkrát

Zdrávas Maria.“

„Ano, otče.“

Okénko se milostivě zavře, Gerard ulehčeně hledí na dřevěnou desku a vyskočí a běží k oltáři a je mu do zpěvu Má to za sebou! Nic to nebylo! Už je zase čistý!

Modlí se a koupe se v děkovných modlitbách u bílé mříže blízko krvavě rudého koberce, který se prostírá až k neposkvrněnému bílo-zlatému oltáři, sepne ručky a v očích má aleluja - Být

Bohem, vidět ty jeho oči, jak blaženě vzhlížejí k mému oltáři jenom proto, že jsem mu odpustil hříchy, sám bych cítil vinu Ale Bůh je milostivý a Bůh je nade všechno laskavý, a laskavost je laskavost, a laskavost je všechno, a všechno svědčí o tom, že se ten smrtelný anděl u oltáře, ve chvíli, kdy je kostel plný ohlušujícího ticha a prázdnoty (všichni odešli, i poslední kněz,

Gerardův kněz), koupe v blažené laskavosti, a nezáleží na tom, jestli by chtěl někdo dokazovat, že by mohly být i jiné a jednodušší cesty, o čemž se dá pochybovat, sníh je totiž sníh, božskost je božskost, svatost je svatost, víra je víra.

Je sám u mříže a náhle si začíná uvědomovat intenzitu toho ticha, je ohlušující a jako by pronikalo mramorem a květinami a tmavnoucím mihotavým vzduchem, stejně čistě a tiše průhledným V Nebi bylo jistě něco slyšet, zvuk tvrdý jako diamant, prázdný jako diamant, zářící jako diamant - Jako ustavičné milosrdenství se svým neustálým všudypřítomným očistným proudem a útěchou, tou něžnou útěchou, která má přinést daleko vybranější odměnu, než je ta, která byla kdy vytištěna a po které se vzpínají architekti.

Můj malý bratříček naplněný pokojem a radostí vybíhá z prázdného kostela a utíká a peláší domů zablácenými ulicemi na večeři.

„Byl jsi u zpovědi, Gerarde?“

„Oui.“

„Pojď jíst, můj zlatý andílku, můj pitou, ty maminčin poklade.“

Hloupě sedím v rohu postele v tmavé místnosti a uvědomuju si, že se mi Gerard vrátil domů, hodinu jsem měl pusu otevřenou posvátnou hrůzou, takže jste si mohli myslet, že slintám, pohlédnu na své ruce, spočívají na kolenou dlaněmi vzhůru jako naprostá blažená mimózní vykloubenost.

Já jsem taky naslouchal tomu tichu a viděl roje světýlek skrze předměty a pokoje a zdi.

Žádná součást tohoto snu nemůže být oddělena od ostatních, všechno je jediná průzračná takovost.

* * *

Mám snad zažehnout nejbožštější jiskru a vyprávět, jak studené větry fičí, jen škrtnu svou rychlou hlavou v téhle nevlídné nehostinné nemocnici nazývané země, kde „Bohu vzdáváme díky za smrt“ - Je čas, abych osedlal svého koně Kocour vyskočil na dřez fascinovaný kapáním kohoutku, packy má složené pod tělem a ocas stočený a zvědavě kouká a sklání hlavu a natahuje uši a zkoumá ten jev, jako kdyby se tomu snažil přijít na kloub nebo se jenom tak baví a utahuje si z nás - Ale maminku bolí hlava, je studený větrný únorový večer a táta ještě nepřišel z práce (hraje poker v zákulisí divadla

B. F. Keithse, možná s W. C. Fieldsem, co já vím, vždyť jsem jenom žvanil) - Vítr se opírá do kuchyňských oken, maminka leží na gauči na novinách, kam sebou zoufale plácla, je okolo půl desáté, nádobí od večeře je sklizeno (udělala to sama a s láskou) a teď tam leží s hlavou na zdobeném polštářku a na čele má pytlík s ledem - Kamna na dřevo hučí - Sedíme s Gerardem v houpacím křesle u sporáku, hřejeme si nohy, Nin sedí u stolu a dělá si svůj „devoir“ (domácí úkol) „Maminko, tobě je špatně,“ smlouvá Gerard s bohy svým soucitným hlasem, „co budeme dělat?“

„Ále, to přejde.“

Jde za ní, přiloží svou hlavu k její a čeká, až jí bude lépe „Kdybych tak měla aspirin.“

„Já ti pro něj zaběhnu - do lékárny!“

„Už je moc pozdě.“

„Je teprve půl desáté - nebojím se.“

„Chudáčku Gerarde, dnes je taková zima a už je noc.“

„Ne, mami. Pořádně se obleču! Čepici, galoše!“

„Utíkej. Běž ke starýmu Bruneauovi, ať ti dá lahvičku aspirinů peníze mám v peněžence.“

Prohlížíme si s Gerardem tu tajemnou peněženku s tajemnými pěticenty a deseticenty, které jsou tam vždycky propletené s růžencem, žvýkačkou a pudřenkou -“

Malý Gerard vybíhá a nasazuje si čepici a přetahuje si ji přes uši a v zoufalém spěchu se snaží vklouznout do galoší, to andělé, co nikdy nežili na zemi, nepoznali - Studený klíč ve ztuhlém zámku, naše situace, kůže je tak teplá, tenká, zimní noc je tak jasná a chladná - tak mocná, jako v Saskatchewanu „Pospěš si, zlatíčko, maminka bude mít strach -“

„Přinesu ti léky a budeš v pořádku, uvidíš!“

Radostně vyráží, Bubák už se cpe do kuchyně, ale Gerard to do něho napálí dveřmi - vidím, jak se svalil.

Beaulieu Street je posypaná popelem, vede dolů k West Sixth, 4 domy, k požární zbrojnici - Lampa na rohu jenom podtrhuje tmu Hvězdy nahoře jsou k ničemu, zmrzle a marně mrkají - Gerardovi se omotá chlad kolem krku, zkouší se před ním zachumlat - Spěchá kolem rohu a po West Sixth směrem ke světlům na nároží u Aiken a

Lilley a West Sixth, kde stojí ponuré šedivé činžáky s tlumenými kuchyňskými světly pod nelaskavými hvězdami - Nikde není živé duše, staré sněhové hroudy vězí v kanálech - Svět jako stvořený pro ledovce a kameny - Svět ne pro lidi - Svět, pokud byl pro něco stvořen, tak pro něco neznajícího soucitu - Protože soucitu v něm nikdy nebude - Běží, aby se zahřál Na Aiken se do něj opře se vší silou a burácením vítr, žene se kolem rohu a nese s sebou pach studeného kamení v zamrzlé řece s příchutí rzi „Nevypadá to, že Bůh stvořil svět pro lidi,“ usuzuje úplně sám a v kostech cítí chlad a beznaděj - Nikde není nic, co by mu pomohlo, ta naprostá bezmocnost všude nahoře, dole, kolem Hvězdy, vršky střech, prašné víry, pouliční lampy, studené výklady, perspektivy na koncích ulic, víš, že tam placatá země prostě pokračuje dál a dál do kulatého února, tu teplou kouli a kulatost si my, přízemní slovanští blázni nedokážeme představit Pro nás je placatá jako plechová pánev - Takže když se kolem ženou větry, člověk by měl ve studené noci ležet na zádech a těm větrům uniknout - Žádná myšlenka, žádná naděje ducha nemůže rozptýlit, ani miliony v bance nemohou prolomit tu pravdu zimní noci a to, že nejsme pro tento svět stvořeni - Kameny ano, tráva a stromy pro jejich zelené návraty ne, řekl bych, usuzuji z jejich mrtvé hnědi za dnešní noci - Za milion možná koupíš krb, ale krb ti neposkytne drahocenné bezpečí Gerard tuší, že tohle všechno je pouze stav odloučení, smutek z rozdělení, chlad je chlad, protože jsou dva, kdo to vědí, chlad a ten, komu je chladno - „Kdyby to tak nebylo, jako v Nebi, ...“

„A maminku bolí hlava, ach Bože, proč dopouštíš všechno tohle trápení?“

Po cestě zpátky s aspiriny slyší truchlivé šramocení v Ennell

Street, to se starý hadrář vrací odněkud z dálky, kde byl ještě za prací, z větrem ošlehané skládky, z koně vychází pára, kovová kola dřevěné káry drtí štěrk o štěrk a kamení o kamení a prašný vítr vzdouvá plátěnou plachtu a stařec v zamrzlém úsměvu cení zuby mezi zahořklými rty, vidíš ty ztýrané pazoury a ty slzy v jeho vousech, ten žal - Vrací se domů do nějaké děravé boudy Aby si spočítal své rezavé korzety a tvoje odpadky a roztrhané účetní papíry a hromady harampádí - Aby nakonec zemřel na hromadě svých chyb, a to, co bylo získáno v té prázdnotě, nikdy nenajdeš pod žádnou kolonkou má dáti dal - To říkají kazatelé, bez výjimky

- „Ubohý stařec, nemá útulnou teplou kuchyň, nemá maminku, nemá malou sestřičku a malého bratříčka a tátu, je sám pod tou dírou, pod těmi holými hvězdami - Kdyby tak všechno bylo smotané v jediném vlněném klubíčku - ! -“ Od koňských kopyt létají jiskry, kola s námahou zatáčejí do West Sixth, celý ten žalostný krám mizí z dohledu - Gerard se blíží k našemu domu, našemu zlatému kuchyňskému světlu a zastaví se na studené verandě, aby se ještě naposledy podíval nahoru - Hvězdy nemají s ničím nic společného.

Bude to lepší, zadoufá.

„Ukaž, máš studené ručičky - děkuju ti, děťátko - přines mi sklenici vody - Budu v pořádku - Maminka je dnes nemocná -“

„Mami - proč je taková zima?“

„To já nevím.“

„Proč Bůh dopouští, že jsme nemocní a že je nám zima? Proč nás nenechal v Nebi?!“

„Víš to určitě, že jsme tam byli?“

„Ano, vím to jistě.“

„Jak si můžeš být jistý?“

„Protože takhle to není v pořádku.“

„Oui“ - maminka, když občas přemýšlí o něčem závážném, nepřipouští nic, co by úplně nechápala - „ale je to tak.“

„Mně se to nelíbí. Chci do Nebe. Kéž bychom byli všichni v Nebi.“

„Já bych si to taky přála.“

„Proč nemůžem mít, co chceme?“ ale jen to vysloví, do očí se mu nahrnou slzy, protože ví, jak je to sobecký požadavek „Ach mami, já tomu nerozumím.“

„Pojď, uděláme si dobroučkou horkou čokoládu! -“

„Horkou čokoládu! (Du coco!)“ volá Ti Nin a já po ní opakuju:

„Klo klo!“

Hrnec čokolády se vaří a bublá na sporáku a brzo Gerard zapomíná...

Kdyby Gerardova smrtelnost byla důkazem jeho hříšnosti, jak to prohlašuje hned na první straně svatý Augustin, potom by jeho hříchy musely být mnohem větší než hříchy smrtelníků, kteří si užívají, milionářů brázdících v jachtách Jižní moře s blondýnkami a sekretářkami a chlastem a pletkami a nekonečnými hormonálními pilulkami a koktejly Tom Collins a pokojnou smrtí - Hříchy toho hadráře z Ennell Street byly skoro tak veliké jako moje nebo bratrovy Tu noc leží Gerard v posteli a nespí, naslouchá skučení větru, bouchání okenic - Z místa, kde leží, vidí jenom jednu chladnou zářivou hvězdu - Ploty neskýtají žádnou naději.

Cítil by ses bezpečně, kdyby ses dnes v noci schoval do podjezdu?

* * *

Ale Gerard měl prázdniny, těšil se a na jeho bledých rtech mu pohrával úsměv - Na Silvestra jsme všichni nahoře v posteli pod vytapetovanými trámy a zespoda k nám zaznívá rámusení a rachot a za oknem zvoní zvony a smutný tichý lowellský obzor se táhne ke

Kearney Square, kde rudá záře hnědne a vidíme opar na novém

(1925) nebi a říkáme si: „Nový rok“ - Nový rok s novým číslem a nový chlapeček s rozžatou svíčkou a kitchimise stojí a plane ve věčnosti, zatímco ten starý, hasteřivý vousatý stařec s kosou se toulá po temných polích, a po opěradlech pohovky v obýváku už tančí víly - Gerard, Nin a já sedíme v jedné posteli jako tajný spolek, se šťastným úsměvem se nám pokouší vysvětlit, co se to vlastně děje, ale zanedlouho nás přijdou opilci v karnevalových kloboucích políbit - Jak jsou smutné ty staré svázané noviny se zkroucenými okraji v čítárnách, otáčíš stránky a čteš, co se událo první den dávno minulého roku, inzeráty zdobené cylindry, davy v rozjásaných ulicích, sníh - Ten chlapeček pod prošívanou dekou, který bude mít jednou na Silvestra v hlavě ohňostroj a bude vidět bílé myši, jedna kosa za druhou bude osekávat jeho svěží zeleň, až ji začne sám utápět v chlastu a zubatou bude odhánět lahví - A ten éterický roj světýlek v temnotách, kam se nikdo nikdy nedívá, kdyby se někdo podíval, nadpozemské roje by zamrkaly a zmizely, aby se znovu objevily, až se zase nikdo nebude dívat - Tak Gerard chytře vysvětloval tmu a kravské zvonce

- Potom jsme měli Velikonoce.

Přišly v dubnu s liliemi a na polích byly bílé holubice a my jsme se houpali na houpačkách a potom přišla Květná neděle, prohlíželi jsme si obrázky pokorného Ježíše, jak přichází do města na malém azno a všichni mu mávají palmovými ratolestmi: „Pán tam nalezl to milé malé zvířátko a usedl mu na hřbet a vjeli do města“ „Koukej, všichni se radují“ - Pár čokoládových zajíčků pro nás nebylo to nejdůležitější v našich palmových a liliových

Velikonocích, byly to girlandy růží, jarní země plná bláta vzdychala, jak jsme si všichni vykračovali v nových vrzajících botách do kostela a venku byly cítit voňavé cigarety a muži plivali a uvnitř v kostele bylo všechno tiché a démantové jako víno a všude byly bílé bělostné květiny Milovali jsme čtvrtý červenec, petardy, roje jisker nad ploty, teplé stromy za noci, chlapci házeli rachejtle na ohrady, generálové válčili, hola-lala-hou vybuchovala světla nad parkem a ve finále přišel báječný ohňostroj, a pražená kukuřice a Limonáda...

A Halloween: Halloween roku 1925, kdy mě maminka nastrojila do bílých šatiček jako Číňánka s copánkem a Gerard byl pirát a Nin žena-vamp a táta nás vzal za ruce a mašírovali jsme si to na nároží u Lilley a Aiken, stánky se zmrzlinou, roje očí na chodnících Všechny malé děti na světě se těší na svátky, které jsou pořád stejné, ale vždycky jim rozzáří oči - Semena, semena, všude se uchytí semena a rozkvetou, jsou to plody naší země, žijí, jenom aby zemřely - Svátky nejsou vůbec veselé, když to víš.

Všechny žijící a umírající bytosti nekonečné budoucnosti dokonce ani nechtějí být předem varovány - proto bych měl přestat žvanit a zavřít krám a stáhnout roletu a zamést si ve svém vlastním sprostém a špinavém hnízdě.

* * *

V té době můj otec onemocněl a přemístil část svého tiskařského podniku do suterénu domu, kde měl tiskařský lis, a nahoru do nepoužívané ložnice, kde sázel texty - Měl také revma, ležel v bílých peřinách, úpěl a říkal „La marde!“ a díval se na lis ve vedlejší místnosti, kde se jeho pomocník Manuel snažil ze všech sil v barvou potřísněné zástěře.

Teprve později, přibližně v době, kdy Gerard skutečně onemocněl

(stonal dlouho, celý rok, byla to jeho poslední nemoc), přemístil svůj majetek zpátky do pronajatého krámku na Merrimack Street do uličky za Royal Theater, vloni jsem se tam byl podívat a zjistil jsem, že se tam nic nezměnilo a ta stará šedivá dřevěná koloniální přízemní budova, kde nadějně kvetla tátova živnost, byla zchátralá a ne dost dobrá ani pro tuláky - A smutné větry už potom nikdy nehonily cáry papíru kolem hromad odpadků, jako té noci v zapomenuté uličce světa, na kterou nemůžu zapomenout, stejně jako na to, jak Gerard nakláněl hlavu na stranu tím srdceryvným a žalostným způsobem, kdykoli ho něco zaujalo nebo ohromilo, jako kdyby chtěl říct: „Ach, ty světe, vždyť naše představy jsou jenom prach - a naše obchody,“ - smutné.

* * *

Ale můj otec se snažil a dostalo se mi spousty vepřových kotlet a fazolí díky světu obchodu, který ač je jenom světem dospěláckých her, loví chleba z tajných sklepů lakomců, jejichž zámky jsou střeženy uzurpátorskými šarlatány, kteří vědí, jak je snadné zotročit lidi odpíranou kůrkou chleba - On, Emil, se honil a potil v kravatě a sháněl peníze, aby mohl platit nájem, uhlí (a měl se té zimní noci čím chlubit a já byl nevděčný a nijak jsem neocenil, když brzo ráno přijel náklaďák a s rachotem sypal černé zaprášené uhlí po železné skluzavce dolů do sklepa) - Uhlíky na dně pece, které maminka sama vyhrabala a vynesla a vláčela k popelnici, ty uhlíky představovaly tátovo snažení a bylo by teď neupřímné to nepřiznat, i když schopnost hřát měly z Nirvány Rouhám se a žvaním, protože nechci muset pracovat, abych si vydělal na živobytí, a bláhově dřít na jiné lidi (každej blbec umí přenášet prkna z jedné hromady na druhou), to budu raději celý den spát a zůstanu vzhůru celou noc a budu spisovat tyhle vize světa, který je jenom éterickou květinou, uhlí, skluz, oheň a všechno shoří na popel, imaginární květy, nicméně „někdo musí na tomhle světě pracovat“ - Umělec neumělec, dokážu projít bez povšimnutí kolem kusu smaženého kuřete, je jedno, jestli tu drůbež lituju nebo ne - Ty spory, které později vyvstaly mezi mnou a otcem, když jsem odmítal chodit do práce - „Chci psát jsem umělec“ - „Umělec šumělec, nikdo tě nebude celej život živit-“

A tak přemýšlím, co by dělal Gerard, kdyby žil, nemocný, umělecky založený - Ale Bůh ví, že by zakopávali jeden o druhého a mohli by se přetrhnout, jen aby k jeho svaté tváři přispěchali s chlebem - Zanechal mi svoje srdce, ale ne svoji mírnou tvář a vnitřní klid a melancholickou trpělivost a zářící laskavost „Až vyrostu, budu malíř a budu malovat krásný obrázky a stavět nádherný mosty“ - Nedožil se toho, aby mohl s pokorou čelit problémům, ale byl by to dělal s tou noblesse tendresse, jaké já se svou všivou leností a mrtvým srdcem nikdy nebudu schopen.

* * *

Je jasné chladné prosincové ráno roku 1925, zrovna před Vánocemi,

Gerard se chystá do školy - Teta Marie ho bere za ruku, je u nás na týden na návštěvě a chce si zajít na ranní zdravotní procházku, zhluboka se nadechuje a učí to i Gerarda, je to dobré pro zdraví - Teta Marie je tátova nejmilejší sestra (a moje nejmilejší teta), upovídaná, dobrosrdečná, slzy měla vždycky na krajíčku, červeně namalovanou pusou rozdávala úsměvy a vlhké polibky, brýle měla zavěšené na černé šňůrce - Když můj otec ležel s revmatismem, pomáhala v domácnosti - Chodila o berlích, byla modistka - Nikdy se neprovdala, ale vždycky měla nějakého přítele, který jí pomáhal - Měla Emilovy rysy a milovala

Gerardovu dušičku jako nikdo jiný, snad kromě tety Anny z Maine, která měla chladné oči, ale vřelé srdce - „Ti Gerarde, tohle vždycky dělej pro zdraví, pořádně naber vzduch do plic a dlouho zadrž dech, takhle“ zvedala svoji hruď ozdobenou kožešinkou,

„vidíš?“

„Oui, Matante Marie -“

„Máš rád svoji Matante?“

„Matante, mám tě hrozně moc rád!“ zvolá upřímně, kráčejí zavěšení jeden do druhého kolem rohu a ke škole, na dvoře jsou děti a sestry a všichni si zvědavě prohlížejí Gerardovu elegantní tetu Teta Marie zabočí do kostela na krátkou modlitbu - Je vánoční čas a všichni jsou zbožní.

Děti hlučí ve třídě v lavicích.

„Dnes ráno,“ říká sestra na stupínku, „si prostudujeme další kapitolu z katechismu -“ a děti otáčejí stránky a prohlížejí si obrázky od starých francouzských rytců jako byl Boucher a jiní, jsou všechny stejně zvláštně fádní a laskavé a plné kudrlinek, vzpomínám si, jak pečlivě byl vykreslený Mojžíšův proutěný košík a ty udivené tváře žen na břehu řeky - Gerard je na řadě, má číst, až skončí Picou - Klimbá na židli, v noci se špatně vyspal, špatně se mu dýchalo, netuší, že se schyluje k dalšímu těžkému srdečnímu záchvatu - Najednou usne s hlavou na rukách, ale je schovaný zády spolužáka a sestra ho nevidí.

Gerardovi se zdá, že je na dvoře, sedí na schodech nějakého domu se mnou, se svým malým bráškou, a v tom snu smutně přemítá: „Od počátku časů mi bylo určeno starat se o tohoto malého bratříčka, mého Ti Jeana, mého ubohého Ti Jeana, který pláče a má strach -“ a chystá se mě pohladit po hlavě, já tam sedím a kreslím klacíkem do písku a on najednou vstane a jde na druhý konec dvora, jenom kousek, jsou tam stromy a keře a cosi podivného a šedivého a najednou země končí a je tam jenom vzduch a na šedivém konci nehmotné země stojí veliká Bílá Panna Maria ve vlajícím šatě, který je vzdouvaný větrem a na okrajích nadnášený ptáky, nespočetným hejnem vznešených modrých ptáků s bílými bříšky a hrdélky - Na prsou má zlatý kříž a v ruce zlatý růženec a na hlavě zlatou hvězdu - Je neskutečně a neuvěřitelně krásná, jako sníh, a řekne Gerardovi:

„Ti Gerarde, hledáme tě celé dopoledne - kde jsi byl?“

Chce jí vysvětlit, že byl s... že byl na... že byl... že... Nemůže si vzpomenout, kde byl, nemůže si vzpomenout, proč zapomněl, kde byl, nebo proč se ten čas, ten dopolední čas zkrátil nebo prodloužil - Panna Maria mu to vidí v jeho zmatených očích. „Hleď,“ ukazuje na rudé slunce, „je ještě časně, nezlobím se na tebe, byl jsi pryč jenom jedno dopoledne - Pojď -“

„Kam?“

„Copak nevíš? Jdeme - pojď -“

„Jak se za tebou dostanu?“

„Máš tady vozík“ a Ano, ano, Gerard luskne prsty a zdá se, že už si vzpomíná, stojí tam ten jeho sněhobílý vozík tažený dvěma beránky, usedne do něho a dvě bílé holubice mu sedají na ramena; jako kdyby to bylo předem připraveno, blaženě si nyní všechno uvědomuje, a vydávají se na cestu, i když jeho myšlenky halí jeden mráček, to když se snaží si vzpomenout, kde byl a co dělal předtím, nebo během své kratičké nepřítomnosti - A jak ten sněhobílý vozík stoupá k Nebi, Nebe se rozplývá a s hlavou na ruce rozjímá Gerard o té dokonalé extázi a najednou mu rukou někdo hrubě zatřese, je to sestra Marie, a on se probudí a zjistí, že je ve třídě, v koutě pořád stojí opřená ta smutná tyč na otevírání oken a na tabuli jsou ošklivé šmouhy a na liště houby a sestra na něho nevěřícně hledí:

„No co to děláš, Gerarde! ty spíš!“

„Já jsem byl právě v Nebi.“

„Cože?“

„Ano, sestro Marie, jel jsem do Nebe!“

Vyskočí a zpříma na ni pohlédne, aby jí sdělil tu novinu.

„Jsi na řadě, máš předčítat z katechismu!“

„Kde?“

„Tady - na konci kapitoly -“

Automaticky čte slova, aby jí udělal radost; když se odmlčí, podívá se po ostatních; Páni! všichni dávají pozor! A pohleďte na ty podivné smutné lavice, na jejich dřevo a ty vyryté značky, monogramy, a ten malý Ouellette (najednou se rozpomene) jako obyčejně nic nevnímá (je mimo), klidně si bezhlese pohvizduje do násadky, a slunce vysílá paprsky do velikých oken a v té záři tančí zrnka prachu - Celý ten žalostný svět je pořád na svém místě! a nikdo o tom neví! všude stejná jevení se stejné prázdnoty! éterická květina světa!

„Sestro, viděl jsem Pannu Marii.“

Jeptiška zůstane jako omráčená: „Kde?“

„Tam - ve snu, když jsem spal.“

Sestra se pokřižuje.

„Ach, Gerarde, tys mě vylekal!“

„Řekla mi, abych šel za ní - a byl tam krásný malý bílý vozík a táhli ho dva beránci a rozjeli jsme se a jeli jsme do Nebe.“

„Mon Seigneur!“

„Malý bílý vozík!“ opakovalo vzrušeně několik dětí.

„Ano - a dva bílí holoubci mi seděli na ramenou - holubičky - a ona se mě zeptala ,Kde jsi byl, Gerarde, čekáme na tebe celé dopoledne'„ Sestra Marie stojí s otevřenou pusou - „To jsi všechno viděl ve snu? - teď, tady? - v této místnosti?“

„Ano, sestro - nebojte se, milá sestro, všichni jsme v Nebi jenom o tom nevíme!“ - „Ano,“ směje se, „nevíme o tom!“

„Pro lásku Boží!“

„Bůh to všechno dávno zařídil.“

Zvoní na konec hodiny, některé děti už čekají na povel, aby mohly vyběhnout, sestra Marie je tak ohromená, že se nikdo neodváží ani pohnout - Gerard znovu usedne a náhle mu srdce sevře strašlivá tíseň, jako předtím, rozbolí ho nohy a čelo mu začne spalovat horečka - Zůstává sedět jako v tranzu s rukou na čele, za několik minut se rozhlédne po prázdné místnosti, kde je jenom Soeur Marie a starší Soeur Caroline, kterou přivolali - Hledí na něho s tichou úctou.

„Mohl bys sestře Caroline zopakovat, cos mi vyprávěl?“

„Ano - ale není mi dobře.“

„Co se děje, Gerarde?“

„Asi už zase budu nemocný.“

„Musíme ho poslat domů -“

„Bude zase ležet, jako vloni, jako předtím - Je tak slaboučký, chudáček.“

„Viděl Nebe.“

„Ach“ - krčí sestra Caroline rameny - „tak“ - pokyvuje hlavou O půl desáté dopoledne ho maminka, která právě věší na dvorku prádlo a kolíček má v puse, vidí pomalu přicházet prázdnou ulicí, všichni jsou ve škole, jde sám, unaveně za sebou vláčí nohy, až maminku zamrazí v srdci „Gerard je nemocný -“

Naposledy se vrací domů ze školy.

Když přijde Štědrý večer, leží už několik dní v posteli, dole v postranním pokoji - Má napuchlé nohy, těžce a bolestně se mu dýchá - V domě je mrazivo. Teta Louise sedí v kuchyni u stolu a vrtí hlavou - „La peine, la peine, bolest, bolest, Duluozovi mají pořád nějakou bolest - Věděla jsem to, když se narodil - jeho otec, jeho teta, všichni strýcové jsou invalidi - všichni mají bolest - Trpí a mají bolest - Povídám ti, Emile, Osud nám nepožehnal.“

Táta vzdychne a pleskne dlaní do stolu. „O tom žádná.“

Teta Louise rychle sáhne po padající berli a z očí jí tečou slzy:

„Tak to máš, jsou Vánoce, má stromeček, koupili jste mu hračky a on tam leží na zádech jako mrtvola - to není fér takhle trápit malé děti, jsou ještě malé, aby tomu rozuměly - Ach, Emile,

Emile, Emile, co bude, co s námi všemi jenom bude!“

A jak pláče a vzlyká, já se taky rozpláču a rozvzlykám a za chvíli přijde strýc Mike se ženou a kluky, protože jsou svátky a taky aby navštívili Gerarda a dali mu dárky, a on, Mike, taky brečí, veliký mohutný usoužený uslzený muž s holou hlavou a modrýma očima, začne astmaticky sípat, jak nabírá dech, a hořekuje: „Můj ubohý Emile, můj ubohý bratříčku Emile, ty máš tolik trápení!“ a dostane záchvat kašle a v kuchyni říká druhá teta mamince:

„Povídala jsem ti, abys na to dítě dávala pozor - byl vždycky tak slabý - mělas ho vždycky teple oblékat“ atakdále, jako by maminka byla něčím vinna, taky se rozpláče a Gerard se ve svém pokoji vzbudí a slyší je, srdce mu přetéká soucitem a ví, že to je jenom nehmotný žal, který taky pomine, až Nebe odkryje svou bělostnou zář.

„Mon Seigneur,“ říká v duchu, „požehnej jim všem“ Všechny si je představuje, jak vstupují do beránkova břicha - I když hledí na dřevěný okenní rám a omítku na stropě, kde se v teple hýbají malé pavučiny.

* * *

Slyšte, amigos, tohle staré poselství: není to, co si myslíte, že je, ani to, co si myslíte, že není, ale stará podstata, jednoduchá a jasná - Prasata si třeba ryjí v poli, ale nadšeně přiběhnou, když je zavolají k pomyjím; lidé si třeba myslí, že jsou víc než prasata, a pyšně kráčí po venkovských cestách; géniové se třeba dívají z oken a myslí si, že jsou víc než lůza; klíšťata v borovém jehličí se asi nemohou měřit s labutí; ale ať to někdo ví a kámen pamatuje nebo ne, je to pořád táž pravda: nic z toho není, je to jen film představ, věř tomu, jestli chceš, a budeš spasen tím vysvobozujícím řešením spásy, Gerard to dobře věděl na své smrtelné posteli, svým způsobem, svým způsobem - A kdo nám snesl shůry to poznání Diamantového Světla? Nesčetní poslové Éterického Probuzeného Diamantového Světla. A proč? protože je, je - a bylo, bylo - a bude, bude - přijde!

Na Štědrý večer 1925 jsme se s Ti Nin radostně vyřítili se saněmi na Beaulieu Street plnou čerstvě napadaného sněhu, zapomněli jsme na našeho bratra pod peřinou, i když to byl on sám, kdo nás poslal ven a nabádal, abychom si pěkně pohráli a zasáňkovali „Koukejte na ten nádherný sníh venku, běžte si hrát!“ volal jako laskavá matka, a my se teple oblékli a vyběhli ven Pořád si pamatuju na to nebe, jaké bylo ten večer, i když mi byly jenom tři Střechy byly celé bílé a budou celou noc, slunce vychládalo a bledě růžová záře planula na západě nad posledními borovicemi truchlivého Dracutu - Nad střechami byla ta modř, magická lowellská modř, ta jasná zimní severská ocelová modř zimních soumraků, tak nezapomenutelná a tak studená a suchá, jako suchý led, křemen, jiskry, jako prachový sníh, co šum-sviští pod prahy

- Jako stvořená pro obrysy ptáků mířících do temnot po svých tajných předurčených trasách - Jako stvořená pro obrysy špičatých kostelních věží a všech lowellských střech, z jejichž lidských komínů vychází věčný kouř jako modlitba - Celé město žhne posledním červánkovým dobrodružstvím dne, barví okenní tabule a posílá piráty na východ a přináší nové nachové a šarlatové a šafránové a šálivé a šílené šavle a seká jimi do mohutných ocelových nekonečných nehybných válečných zakaboněných mračen, co se na obzoru staví do šiku jako Umrlci v rubáších - Tam nahoře pozice řídnou, představení končí a tlupy válečníků táhnou z bitvy vozy a vyhaslá děla po hrozivých rozcupovaných nebeských polích s purpurovými znameními, a daleko, daleko se rozvírá oblačná tlama a děti říkají „Na severu spí stařec s velikou bílou pusou a kulatým nosem“ - Ta veliká oblaka se sklání nad Lowellem a nad vědoucím Gerardem na smrtelné posteli, v ruce má růženec, u postele na novinách nočník, polštáře pod nohama - Za oknem se staženou roletou tuší nebe, venku se odehrává velké prosincové vyjednávání s nocí a je Štědrý večer a srdce mu puká, když si uvědomí, že to budou jeho poslední Vánoce na naší nevinné zmatené zemi - „Ach Bože - kdybych jim mohl říct, co vím - ale když začnu, přestane to, zmizí to, nedá se o tom mluvit - ale teď to vím - je to jako můj sen - ubozí lidé se svými domy a komíny a

Vánocemi a dětmi - poslouchej, jak hulákají na ulici, poslouchej jejich sáně - pobíhají, vrhají se do sněhu, sáňky je kousek svezou a potom je konec - je konec - A já, velký hlupák, jim nedokážu vysvětlit, co tak touží vědět - Protože to Bůh nechce -“

Bůh nás stvořil ke své slávě, ne k naší.

Máme s Nin šály a sáňky a dramatické půtky s ostatními dětmi kvůli užívacímu právu na zasněžené svahy a sjezdovky, všechno to donekonečna pokračuje, tenhle svět ve svých velkých a malých fasetách, a nic se nemění.

* * *

V kuchyni, než se táta vrátí z práce, v té klidné chvilce, kdy

Gerard spí a my ještě sáňkujeme, maminka vezme misál a vyndá z něho papír, na kterém jsou slova modlitby ke svaté Martě: „Svatá Marto, svěřuji se do tvé ochrany a prosím tě o pomoc a jako výraz své oddanosti a víry ti obětuji toto světlo, které budu zapalovat každé úterý.“

Zapaluje obětní svíčku.

„Utěš mě v mých starostech a skrze velikou laskavost, které se ti dostalo, když jsi hostila ve svém domě našeho Spasitele, oroduj za moji rodinu, abychom si vždy uchovali Boha ve svých srdcích a dostávalo se nám všeho, co potřebujeme. Prosím tě, vyslyš moji prosbu.“ (Vyslov prosbu.)

„Prosím tě, Pane, smiluj se nad mým malým ubohým Gerardem a zase ho uzdrav, ať může žít svůj život v pokoji - a bez bolesti - už tolik trpěl - už trpěl víc než čtyřiadvacet nemocných starců a neřekl ani slovo - Můj Pane, smiluj se nad tím statečným děťátkem, amen.“

„Prosím tě, svatá Marto,“ dočítá modlitbu, „abychom překonali všechny obtíže, stejně jako jsi ty přemohla draka, kterého jsi měla u nohou. Otče náš - Zdrávas Maria - Sláva Otci, i Synu, i

Duchu Svatému“ A zatím všude po kostele svatého Ludvíka Francouzského jsou roztroušeny ženy v černých šatech, je jich tam spousta, klečí nebo sedí nebo postávají před různými oltáři, jejich rty mumlají modlitby s podobnými žádostmi a jejich vlastní ubohé životy jsou plné podobných trápení, a jestli Pán skutečně všechny vidí a dopouští, co se děje, a slyší všechny ty úpěnlivé prosby v Jeho jméně v temných kostelích všude v království vědomí, jeho starost a účast bude plná bolesti - Některým ženám je 80, chodí do té krypty každý den za soumraku už čtvrt století a mají nespočet Ach nespočet důvodů vysílat modlitby z toho sklepení, sotva je tomu jinak Je to zvláštní, jak děti vždycky radostně výskají kolem kostela v té smutné soumračné hodině.

* * *

Ach, Bože, a jak zvláštní jsou ti baroví povaleči a pivaři opření o loket v nálevnách na rohu, člověk by uvěřil v Rabelaise a

Chajjáma a odhodil Bibli a Sútry a suchá Přikázání - „Encore un autre verre de bie`re mon Christ de vieux matou! Ještě jedno pivo tady pro toho starýho kocoura!“

„Je Štědrej večer a ty kleješ jak pohan!“

„Štědrej večer mám - víš kde, kdybych neměl v břiše sklenici piva a ještě pár dalších na spláchnutí, nebyly by pro mě žádný šťastný ani veselý, i kdyby bylo v tom posraným kalendáři čtyřicetkrát napsaný Vánoce,“ tak zní hrubý překlad. „Calvert, Caribou est sou, Caribou je opilej!“

„Opilej? Pojď se mnou domů, mám tam whisky a po tý se ti rozváže zobák jinačím marde!“

Francouzští Kanaďani jsou v pití největší kosi na světě, stačí si zajet do jejich hlavního města a projít si bary v Ste. Catherine

Street v Montrealu a to teprv uvidíte, jak to umí roztočit.

„Běž do prdele, zmrde!“

„Seš parchant.“

Krásně si užívají Vánoc, v rohu je rozsvícený stromeček, pod ním opilec - Na scénu přichází mládí, má co dělat, aby udrželo krok se starými chlastometry Můj otec se cestou domů staví na jedno se svým starým kamarádem

Gastonem MacDonaldem, který má venku zaparkovaného rychlého

Stutze, ročník 1922, je s nimi Manuel, který obvykle odvážel otce domů v sajdkáře motorky, ale dnes večer dal otec přednost jízdě

Stutzem; navíc je moc zima a kromě toho už mají vypito a výlet na motorce by mohl být osudný „Napij se, Emile, ať se rozveselíš, jsou Vánoce, sakra!“

„Ne, Gastone - můj malej Gerard leží v posteli a na nějaký veselí nemám o těhle Vánocích ani pomyšlení.“

„Ále, vždyť byl nemocnej už dřív.“

„Jo, ale vždycky mně to může urvat srdce.“

„Ach jo, Emile, chudáku, to by ses taky mohl vrhnout z útesu na to kamení v řece v Malý Kanadě... a rozsekat se... ubezdušit koukej, co naděláš, nic. Na zdraví!“

„Na zdraví.“

„Ty zatracenej Manueli, já tě měl za pijáka!“

„Pijáci si dávaj na čas,“ říká otcův pomocník a potutelně se ušklíbne. Jsou tam taky tiší pijáci s velikými zarudlými rozpraskanými pěstmi, jimiž svírají sklenky a mlčí, schoulení dumají nad tím, jak vyhnat z hlavy myšlenky na manželky, vidíš jejich protažené obličeje a žal z nich skoro teče „Chudák chlap, koukej, támhle, Bolduc, - víš, že ten kluk byl v osmnáctým nejlepší basketbalista v Ymce? - i v šestnáctým a semnáctým - Nabídli mu profesionální smlouvu - Ale jeho táta nechtěl, starej tvrdej Balvan Bolduc, ,Zůstaň v krámě nebo o něj navždy přijdeš' - dnes má krám, prodává dětem bonbónky, lékořici, tužky, v koutě jsou kamínka, Bolduc tam tráví celej čas a potí se a jeho stará ho nenávidí a byly doby, kdy to byl nejlepší lowellskej atlet - krásnej šťastnej veselej kluk!“

A Boldukova žena je zřejmě jednou z těch černě oděných truchlících žen v nyní už setmělých kostelních lavicích pár bloků za nálevnou Můj otec si dá sklenku, dvě nebo tři, otře si pusu a zamíří domů, pěšky projde kolem nároží na Lilley a Aiken, zastaví se v obchodě pro své doutníky 7-20-4, potom v pekárně pro čerstvý francouzsko-americký chleba, který si doma nakrájí na dřevěném prkýnku uprostřed stolu na krajíce tak veliké, že bys na ně mohl napsat svůj životopis „Allo Emile - už jsem tě dlouho neviděl.“

„To víš, mám spoustu práce.“

„Pořád máš tu dílnu u Royalu?“

„Chytil jsem se tam, Rogere - kšefty jdou dobře.“

„Anglais ti nedělaj marde?“ (Angličané) - „Irové - Řekové? - na chlebu je dobrý, že ho prodáváš Kanaďanům“ (vyslovuje Ka-na-jan, s hutnou rolnickou pýchou a dunivým přízvukem) Můj otec je vlastně na rozdíl od pekaře Rogera kosmopolita - ale dá mu doutník.

„Uvidíme se na bazaru?“

„Jestli budu mít čas - ale každopádně se tam na chvíli stavím, kvůli pozvánkám, to je můj malej příspěvek -“

A všechny ty obvyklé žertíky, vypracovaný styl, panoramatické fotografie celé společnosti, Centerville v Lowellu roku 1925 byla uzavřená pravá francouzská komunita, takové (s tou zvláštní středověkou jedinečnou galskou atmosférou) v dnešní moderní oslovské Francii už nenajdeš Emil se vrací domů s doutníky a chlebem a zatáčí za roh Beaulieu, právě když soumračná oblaka dobojovala svoji poslední vzteklou rudě planoucí neviditenou válku a vychází Večernice a třpytí se jako kouzelný přívěšek na dalekém blednoucím ustupujícím křídle a v domácnostech se rozsvítí tlumená světla a rozhostí se tam klid a pohoda a on spatří Nin a mě, jak fofrujeme na sáňkách „Aspoň dvě děti mám zdravé - ale moje srdce se nemůže z ničeho radovat, Gerard je jenom jeden na světě, nikdy nepochopím, kde se v takovým chlapečkovi nabralo tolik dobroty - tolik - chce se mi z toho brečet, ksakru - jak vždycky naklání tu svoji hlavičku na stranu - zadumaný, tak smutný, tak vážný - celý Lowell bych dal ďáblovi, kdyby se Gerard uzdravil - Pomohlo by to?“ říká si a pohlédne vzhůru? - vidí tam ty stejné mlčenlivé hvězdy, na jaké se díval Gerard - „Myste`re, z těch Vánoc je mi do breku“ „Pojďte, děti!“ volá na Nin a na mě, ale my ho v zápalu hry na studeném sněhu neslyšíme, tak vejde do domu, pohybuje se smutně jako muži vcházející do svých příbytků, co vypadají tak uboze, zvlášť v zimě, ten pohled, při kterém by anděl vracející se z Nebe (jestli jsou andělé, jestli je Nebe, éterická nádoba) roztál - Pokud ovšem by andělé byli andělé.

* * *

Přicházejí Vánoce, Gerard dostane novou stavebnici, dostatečně velkou a dostatečně složitou, aby postavil nákladní výtah, který by přemístil dům - Sedí a přemýšlí o tom v posteli s tím svým smutným pohledem a naklání hlavu na stranu, jako když Měsíc s odvrácenou tváří hledí do májové noci - S rukama založenýma znovu a znovu opakuje to důležité poselství: „Tak tak, ale ale, prohlédněte, duše moje“ - Nin dostane malou černošku, přesně si pamatuju, jak ležela to vánoční ráno pod stromečkem, a k ní malou vysokou židličku, a Gerard hned ten týden vyrobil sestře domeček pro panenky, dodatečný dárek vyrobený jeho vlastníma santaklausovskýma rukama - Já dostal hračky, na které jsem zapomněl, no jo Potom Nový rok Potom ponurý leden, nehostinný únor se svými mrazivými prsty na tvých horkých žebrech Gerard ležel celý čas v posteli, vstával jenom na záchod nebo se někdy s námahou dovlekl ke stolu k snídani, a když se sklidily talíře, občas tam půl hodiny seděl a stavěl vysoké konstrukce, sledoval jsem ho, asi jsem stál vedle něj a držel se ho za koleno

- „Co děláš, Gerarde?“

Neodpověděl slovy, ale stavěl přemýšlivě dál a tvářil se zaujatě, a já na něj hleděl s láskou a obdivem Potom se unavil a s povzdechem se vrátil do postele a pokoušel se usnout, v poledne, a já už si neměl s kým hrát - Nosil jsem mu čtvrtky a pastelky, malátně se zvedl, aby mi vyhověl - Posadil se, podepřený polštáři, s nohama venku, v bílé místnosti, okna jsou pomalovaná mrazivými květy a maminka nás pozoruje ze dveří Jak vesele říkala: „Tak se máte hezky?“ jako kdyby bylo na světě všechno v pořádku, za padesát let bude pořád stejná, a tohle všechno bude mít za sebou „Ti Pousse, Ti Pousse, Ti Pousse, jak jsi tlusťoučký, Ti Pousse,“ říkával mi, naoko mě pošťuchoval a objímal a hladil po tváři.

„Kapustičko, Vlčku, Máslíčko, Chlapečku, Hromádko, Hlupáčku,

Divousku, Zlobítko, Uplakánku, Křiklounku, Šampiónku,

Loupežníčku, Líná Kůžičko, Kitigi - Ti Jeane Ti Jeane - Ti Jean

Louis le gros Pipi - Tlouštíku - vážíš dvě tuny - budou tě muset vozit v náklaďáku - Červenáčku, červený džbánečku - Podívej, mami, jaké má Ti Jean krásně červené tvářičky - bude z něho krasavec! - bude silný!“

Já jsem se v tomhle všem slunil, jako někdo, kdo si to zaslouží, být na výsluní věčné blaženosti - Ocenil jsem to až později, jako

Padlý Anděl.

* * *

Bodavá bolest v nohou a tupá bolest na hrudi probouzí Gerarda uprostřed noci, tiše zasténá a potlačuje to, protože ví, že spíme a že maminka je vyčerpaná - Ležím v postýlce na druhém konci místnosti, pusu přitisknutou k povlaku - „Ach, to bolí, to bolí!“ sténá a potýká se s bolestí, která neustává - Přichází a odchází jako světlo.

„Bodá to, bodá, bodá, proč se mi to děje, co mám dělat?

Vyzpovídal jsem se knězi, nic jsem nezatajil - To není tím - Tak nevím, asi nemá cenu žít - Au - au -“ Rukama si zakrývá obličej, má na krajíčku pláč. Jako když se z náklaďáku vysype hromada kamení na malé kotě, hrůza smrti a smrtelné bolesti, které nelze uniknout, a to se děje těm nejlepším a nejmilovanějším z nás, Ach

- Proč se mají taková srdce svíjet bolestí a krčit se a se sténáním vypouštět dech? - proč nás Bůh zabíjí? - Jediná odpověď může být napsána beze slov.

A Gerard to ví. Vzpomíná si teď na celý svůj život. V dlouhé noci plné bolesti není co dělat, jenom trpět. A přemýšlet. Noc je tolik, tolik dlouhá. A přemýšlet. To ráno, kdy se narodil, bylo šedivé a pršelo a v ponuré předsíni stály mokré galoše a gumáky a v kuchyni svítilo smutné mdlé světlo a byly tam zlostné temné usoužené živé tváře, a najednou odněkud zvenčí, nebo zevnitř, k němu přichází Rádce a říká: „Nedělej to - Nenaroď se“ ale on se narodil, chtěl to udělat a narodil se a nedbal na Rádce, toho

Moudrého Rádce Proniká jím nůž bolesti, tělo mu sevře křeč, trochu povyskočí v posteli, otočí se na bok, aby se mu ulevilo, trochu to povolí „Mně, mně se to děje“ - Ví, že se to neděje mně, jinak bych sebou zmítal v postýlce - „Děje se to pouze mně“ - Slyší, jak nahoře chrápe táta, to tišší pravidlené pochrupávání je asi Ti Nin a maminka - Děje se to jenom jemu a je hluboká noc a okno řinčí a proniká jím vítr - Venku na studených lowellských kanálech za řekou se sníh točí ve vírech pod měsícem „Ach, kdy to přestane -?“

„Ach, můj Pane, pomoz mi -“

Bolestné bodnutí - „Pomoz mi!“ neovládne se a vykřikne nahlas „Nikdo neví, jak strašně to bolí - Ach, můj Ježíši, tys mě opustil a necháváš mě trpět - A ty jsi taky trpěl - Ó Ježíši nic mi nepomůže - nic“ - Podivná bodavá bolest, ohlašuje svůj příchod a přichází rychle a náhle jako zloděj a mizí s ní tvůj klid - „Musím umřít, musím umřít!“ vkrádá se temná, neodbytná myšlenka - „Jestli to nepřejde“ - A „Nepřejde to“ plíží se další myšlenka, přichází s bolestí jako s důkazem „Prostupuje vším, zasněženým oknem a studenou nocí a vichrem, mýma nohama a vším ostatním v domě, tím vším - a nic jiného tu není?“

A duši mu naplňuje extáze jako květina a říká Ano, a on spatří miliony bílých teček, a za chvilku už zase cítí bodavou bolest v nohou a otvírá oči, aby se koncentroval na koncentraci - jako římský voják, kterého nechali umřít na opuštěném bitevním poli, naříká a prosí o smilování po dlouhé tři dny, bez jídla, bez vody, a nakonec umírá, což je vzpomínka na velikého amerického světce Edgara Cayce (jak to prožil v jednom ze svých minulých vtělení) - Gerard, to devítilé poupátko, má čelit strašlivé bolesti v kostech, se kterou může bojovat jen a jen on sám, které je on sám obětován, jeho duše je tyranizována, odvržena, odhozena, trpí, aby prohrála v té pochybné hře smrtelné blaženosti - Slova na to nestačí - „Byl jsem do toho uvržen!“ Přichází na tisíc věcí - „Musí to přestat!“ na nic jiného člověk nemyslí, když bolest neustává Slova na to nestačí, čtenáře by to otrávilo Protože se to neděje jim

„Ó Pane, Éterická Květino,

Posle Dokonalosti,

Ty, který slyšíš a odpovídáš na Modlitbu,

Pozvedni svoji diamantovou ruku,

Zruš,

Znič,

Vyžeň

Ó Utěšiteli,

Utěš ty, kdož trpí

Žehnej všemu živému i umírajícímu v nekonečné minulosti éterické květiny,

Žehnej všemu živému i umírajícímu v nekonečné přítomnosti éterické květiny,

Žehnej všemu živému i umírajícímu v nekonečné budoucnosti éterické květiny, amen.“

Gerard vysílá do světa neutuchající soucit, i když sténá uprostřed největšího utrpení.

* * *

Ale přichází ráno a bolest dočasně poleví a maminka je už vzhůru a vaří v kuchyni ovesnou kaši, vůně stoupá ze sporáku a mlží okno v Gerardově ložnici a všechno je najednou nové a radostné, stačí tak málo - Země i tělo tíží, ale dole je přátelství - „Dělám ti dobrou ovesnou kaši, Gerarde, a dobré topinky - počkej pět minutek, dám ti to na tác a hezky spolu posnídáme.“

„To byla dlouhá noc, maminko.“

„Už je pryč, můj zlatý andílku - Bolelo to?“

„Oui“ - smutně.

„Měl jsi mě zavolat, když jsi měl bolesti - Vždycky mě zavolej, když něco potřebuješ, maminka je s tebou - Vždycky! Paleček se probudil - tvůj bráška je vzhůru, můžete si spolu hezky hrát celé dopoledne.“

„Ach, mami, jsem tak rád, je už je ráno - ta kaše tak krásně voní

- Ty jsi tak hodná, maminko.“

Takovou poklonu mnoho matek neslyší, nebo určitě ne často, začervená se nad kaší a otře si oči - „Tak, andílku, sedí se ti pohodlně? - počkej, narovnám ti polštář - tak“ - zkušeně natřese polštář, potom mu dá pusu - „Tak - Maminčin zlatý andílku Neboj, za dva měsíce budeš v pořádku - říkal mi to doktor

Simpkins - Budeš moct jít ven a hrát si na sluníčku! - Za dva měsíce je březen a bác, duben! - Květen! - Vidíš, jak rychle to utíká?“

„Oui, mami.“

„Neboj se, maminka se o tebe postará a než ovečka dvakrát zavrtí ocáskem, budeš zdravý.“

Po prázdnotě té hrůzné noci ho naplňuje veliká radost, když vidí nadšenou maminku, jak spěchá s kouřícím tácem a pokládá mu ho na klín - Před sebou má dlouhý zajímavý den plný malování a hraní se stavebnicí - Slunce se ještě neukázalo, je studený zamračený den, okna jsou šedivá a nechávají si pro sebe novinky ze vzrušujícího života zdravých a živých S chutí se pustí do jednoduchého jídla, vychutnává každé sousto, jako by to byla svátost, aby si ho užil, a protože si ho tolik váží. „Ten rožek topinky - je tak dobrý - a tady uprostřed -“

Slabý záškub v nohách mu připomene uplynulou noc, odloží s mrzutým povzdechem tác, ale usoudí: „Ále, co, přijde to a zase odejde. Nemá cenu nikoho strašit, nikoho trápit - ať raději o ničem nevědí.“

Jsem v postýlce, mám na sobě kombinézku, žárlím, protože Gerard dostal snídani první. Myslím si „Protože je nemocný, má vždycky přednost - Já, já!“ křičím. „Já mám taky hlad!“ „Ti s ním ale nadělají,“ nafouknu se - Přesně si pamatuju na to ráno, jak jsem tak stál v postýlce - Hole a kamení mi zlámou kosti, ale slova mi neublíží dosti?

Gerard se na mě vlastně trochu zlobí, že tak třesu postýlkou a káravě na mě pohlédne - „Eh twé, ty jeden!“

A já jsem v hloubi srdce přesvědčený, že maminka má Gerarda radši než mě.

Za chvíli vstane táta a bručí v kuchyni u snídaně, má nateklé lhostejné oči, ne, jak nám explicitně připomíná Edgar Cayce:

„Vidíme, co v dané chvíli zrovna je.“

Dlouhá noc života je strašlivě dlouhá a krátká se jenom zdá.

Caribou, ten chlápek, co byl minulou noc nejopilejší a nejveselejší, si prožil nepopsatelnou hrůzu pod mostem, kde se motal a třásl a plival, nyní zvedá ke rtům první ranní sklenku, která ho brzy zase stáhne do - čeho?

„Co jinýho mám dělat? - Všichni umřeme? Všichni jsme hromady víš čeho? Lháři? Chudáci? Mrzáci? Tak jo! Piju! Otevři dveře, stará, dej mi ještě šanci.“ Dostává svoji novou šanci, do deseti vyvádí, do oběda spí. Co dělá ve čtyři odpoledne, je jeho vlastní ubohá cesta, nijak odlišná od toho, co dělají ty truchlivé ženy se zrnky růžence a šeptajícími rty v temném kostele - Protože pravda, která se zjeví v kostech mrtvého člověka, by měla být dost dobrou pravdou pro všechny, pro ty, co se smějí, pláčou, jsou cyničtí, i pro ty, kteří doufají, pro všechny - Ta pravda, která se zjeví v kostech mrtvého člověka, zanechá stranou veškerý smutný nechtěný život, a odmrští moje rytířství, jestli to mám takhle říct, zesměšní, ano, vykoření všechny symboly a pány a kříže a zůstane jenom mlčící prázdnota - Co se mě týká, ta novina o pravdě mi byla sdělena z tišiny hrobů mých mrtvých předků.

Je ti z toho nanic? Správně, jinak to v téhle knize nemůže být a nebude.

* * *

Přiřítí se jaro, země bude oplodněna a zvláční a zrodí formy, které jsou předurčeny jenom k množení a zániku - A březnová obloha se zaskví tisící nádherou, a měsíci, vidíš šílené měsíce, ke kterým se vztahují paže větví opilých sosen - Řeka ztěžkne u břehů nahromaděným bahnem z tající tuhé hroudy, kterou země držela zapečetěnou pod zámkem ve své pyšné tvrdé hrobce - A dnes v noci zazní v tající zemi smích - A budou tu piliny, stromy, ženská stehna, zákruty u řeky, svit hvězd, zadní verandy, další děti, mladí manželé, pivo - Zpěv zazní v korunách dubnových stromů - Z jihu se zase vrátí návštěvníci s péřovými ocasy a korálkovýma očima a budou vyhrabávat červy - A červi se taky rozdělí na miliony kousků a začnou vylézat z puklin v písčinách

(černí a olejnatí a modří), jako by někdo vymačkával zemi zespoda

- Objeví se nové ryby - Objeví se Ob-jeví On Sám A náhle se do větrem zmítaných korun stromů vrátí život a už nebudou tak suché a praskavé, a jak začne tát, začne to na stráních kolotat a zpívat a utíkat pod ochranu krvavého světla, připojit se k velkému tělu řeky - A tak Oceán zase dostane svoji pořádnou dávku, jako pokaždé v dubnu, avšak ten pán bez konce a bez dna nebude bohatší, ani nebude chudší, jak by taky mohl V oceánu je jaro, ještě hlubší a zelenější, než si dokážeme představit, tak zpívám o hladině, o Jaru, ze kterého jsme tak smutní i veselí, ranní vzduch přináší nostalgický cigaretový kouř svatých kuřáků plných nadějí- Když se odhodí klobouky a konečně se schovají, kabáty se svinou a dovypráví své příběhy, vesty zmizí a už jsou tu krátké rukávy a dvacátý šestý duben a hraje se baseball - Ten čas, kdy je celá země vhká mízou - Nekonečně dlouho by se dalo povídat o jaru, a v té uvězněné Nové Anglii je jaro veliká událost, přichází pomalu, trvá krátce, odplyne rychle jako rozvodněná řeka- V té řece vidíš nahromaděné pozůstatky sedmnácti tisíc úrod podél obou břehů až k jícnu studánky, odkud vyrazil její pramen - Mramor by v ten čas v takové zemi roztál a přibarvil řeku svými žilami - Děti vesele vybíhají jako princové a rytíři, hoří šílenstvím jako starověcí blázni, dovádějí v polích a na březích řeky; chtít je v této době připoutat k poškrábaným školním lavicím, je jako žádat théna, aby schoval svoji Ledovou Sekeru a dal sbohem svému Korábu - Je to závratný lyrický čas, vzdušný, éterický, mlžné závoje se třpytí, slunce není nikdy zcela zlaté, nikdy zcela stříbrné, nikdy zcela jasné, nikdy zcela temné, nikdy dlouho zakalené, ale pořád vysílá oslnivé válečníky, všude proniká předivem mračen a ptačí křídla se pod ním zářivě lesknou - A když se na keřích a stromech objeví první pupeny a ze srdce ti začnou tryskat květy na památku nových

Probuzených a začnou padat do jamek od kuliček a na políčka Nebe, pekla, ráje, Váju, potom přichází noc, a celý kulatý obzor odráží ozvěnou všechny ty tiché bitvy, všechny povzdechy všehomíra všeho lidstva, u plotu ucítíš, u těch smutných dřevěných amerických plotů a pod příslibným žlutým měsícem, jak tebou proniká ten dubnový šíp, ten příslib vysvětlovaný na deskách Vousatých

Proroků tvrdě pracujícímu lidstvu: totiž, extáze života a smrti...

Máš studené války a vřelý mír, otírání a tření všech věcí ze všech stran, veškeré extáze, orgasmy, výkřiky vášně, rituály

Jara, Máje, Června, Července a Včel - Ať si kdo chce co chce říká, přijde to na tebe, bude se ti o tom zdát, tak, jak se zpívá v té populární milostné písni, Přijde to na tebe.

Ze stromů pršely květy a padaly na Gerardovo tiché okno, nebude laškovat s voňavým jarem a rozkvétat s ním, ale chřadnout jako trpící mučedník v nezdravém podzimu, úplně proti chodu času Přesně jako můj otec o dvacet let později, když umíral v době

Vzkříšení a Obnovujícího se života.

Jeho stav se zhoršoval. Jenom zřídka jsme ho viděli mimo postel, chodit po kuchyni. Tiše jsme u něho sedávali, protože hodně spal.

Moje matka měla od nevyspání kruhy pod očima, dlouho do noci se modlila a časně vstávala k ranním chválám - Měla tak poničené nervy, že jí začaly jeden po druhém vypadávat zuby, její žaludek byla studená hmota svíjející se úzkostí, jako hadí hnízdo - Had

Nevyhnutelnosti zvedal hlavu a požíral Duluozovy.

* * *

Můj otec měl víc času vyhýbat se pohledu na synáčkovo umírání, zahrabával se do práce v dílně - A když srdceryvný duben prorostl záplavou květů do května a rána a večery byly plné hudby, v našem domě se uvelebila smrt - Pamatuju se na ten plot vzadu na dvorku za jarní noci, na to mdlé světlo v Gerardově pokoji vrhající na bezové keře slabou záři jako svíce, a nahoře visely teplé uslzené hvězdy, a celý Lowell vřel a burácel: vlaky přes řeku, hučení řeky u vodopádů, výkřiky lidí, bouchnutí dveří je slyšet až na

Lilley Street.

„Angie, máme dnes večer s Manuelem nějakou práci - jdu teď k němu domů.“

„Dobře, Emile - vrať se brzo - bojím se být sama, kdyby se něco stalo.“

„Ale no tak, na to už bys přece měla být zvyklá - Jednou se to stane.“

„Nemluv tak - Minule se uzdravil.“

„Jo, ale nikdy jsem ho neviděl tak hubenýho a tichýho jako teď Ach jo,“ stojí na verandě, dveře jsou otevřené, „zas budou ty krásný noci - pro všechny jiný lidi -“

„Zavolej Ti Jeana, je na dvoře s kočičkou - už musí do postele.“

„No tak, hlavu vzhůru, holčičko, vrátím se před jedenáctou - Máme velkou objednávku, přišla dnes ráno - Manuel čeká - Ti Jeane, pojď dovnitř - máma tě volá - pojď, ty malej chlape.“

„Okoupal ses?“

„Ále, zejtra, jsem špinavej, tak jsem špinavej - Jestli budeš mít čas, udělej mi pár cortons, jsou hrozně dobrý na sendviči -“

„Sbohem, Emile.“

„Sbohem, Angie - tak já jdu.“

Emil Alcide Duluoz se narodil nahoře u řeky svatého Huberta v Kanadě v roce 1889, představuju si jeho křtiny v nějakém katolickém kostele ve větrem ošlehané zemi, měl štíhlé špičaté věžičky a všichni místní byli nastrojení, tu ponurou křtitelnici

(asi hnědou nebo žlutou), kde je křtěn, její barva připomíná staré žluté zuby té vlčí země - Smutné jsou pláně Abrahámovy, větry ženou morový prach celou cestu do Baffinu a Hudsonu, kde končí cesty a začíná irokézská Arktida, zoufale bezútěšné místo, kde se usadili Francouzi, když přišli do Nového světa, museli se pobratřit s drsnými Indiány, aby se mohli usadit, a udělali z nich konspirátory v rebeliích proti nepřátelské mocné hulvátské

Anglii - Větry vanou z nozder losů, drsná hrubá dřina na bramborových polích, kornoutek životadárného medu je svatou vodou

- Představuju si všechny různé typy Duluozů, kteří tam jistě byli toho dne v roce 1889, nejspíš to byla neděle, kdy byl Emil Alcide pomazán na cestu do hrobu, protože země je ve skutečnosti hrob

(jenom vykopej jámu a uvidíš) - Třeba Armenagé Duluoz, pět stop vysoký, s křivýma nohama, rovný jako prkno, v nejlepších nedělních botách, s kravatou, hodinkami na řetízku, na hlavě klobouk (klobouk se sklopenou střechou, nosil klopák jako dr.

Sax) - Za pozdních odpolední zvoní radostný smích jeho vysokých krásných sester v záplavě volánků vytvořených montrealskými krejčími, na štěrku se dlouží stíny dětí z církevní školy a bratři jezuité spěchají jako „nemocní andělé“ odtržení od života ze tmy do tmy - Cítím tam tajemství celého Montrealu a veškeré francouzko-kanadské kultury, ta bramborová otčina, z níž vzešla a byla ukuta Emilova dnešní rodina - Vidím křest mého otce ve

Svatém Hubertovi, ty koně a povozy, zlostné trhnutí opratěmi:

„Allons ciboire de cawlis de calvert, počkej, až ho otřou“ Ubohý táta Emil, tehdy začal jeho život.

Je to celé jako román, ten Emilův příběh, jeho šílení bratři a sestry, celá tlupa jich přišla z té neúrodné farmářské půdy do amerických továren - Jejich začátky v počátcích amerického New

Hampshiru, růžové šle, jahodové blondýnky, amatérská pánská kvarteta, stánky s praženou kukuřicí s rozpuštěným máslem v konvičkách, v neděli odpoledne pěstní pouliční zápasy mezi rváči a hrdiny, kteří četli Franka Merriwella - O Emilovi budu psát později O tom, jak se ze synka z odbojné rodiny stal pojišťovák ve

„velkém městě“ (Lowell je vzdálený 14 mil po proudu řeky) a potom nezávislý podnikatel s dílnou, prosperující a bafající z doutníku

- Jeho zápal přetékal z vest a kabátů, zmučených podpaží obleků, rychlých krátkých těžkých kroků po našich historických chodnících

- O tom, jaký to byl důstojný, citlivý, vědoucí člověk, opravdu věděl, jeho zachmuřený pohled, jak třásl hlavou (malý Gerard ho napodoboval), jak vzdychal - Obyvatel zuřivého světa, ale snažil se konat dobro - Taky se snažil zbohatnout - Jak byl obdařený schopností a zájmem vnímat podstatu věcí, měl výbavu tragického filozofa - Hluboké porozumění, smutek přeskočily jeho inteligenci a vyšly na druhé straně jako světlo - „Vidím slepé světlo - vidím tuhle smutnou černou zemi!“ byla možná jedna z jeho myšlenek.

Pospíchá k Manuelovi za noční prací - Manuel žije o čtyři bloky dál u velkého nároží u Lilley a Aiken - Když Emil zabočí z Beaulieu, což je ta ulička nesoucí veliké břímě Gerardova umírání, zafouká větřík, přináší závan naděje, hlasy, píseň, je veselá sobotní noc, ale mladý otec nemá náladu přidat se k bujarému veselí, kráčí pomalu, smutně, jako ve snách, a říká si: „Můj otec zemřel opilý u kamen - má matka mezi nádobím a ubohým špinavým prádlem - otec i matka, potká nás to jednou všechny, ať tak či onak, můžeme se modlit, ale nic s tím nenaděláme - Jen tak dál, Bože, pro mě není Bůh tvé jméno V takových podmínkách to nikdy nevyhrajem -“

* * *

Manuel žije ve zchátralém činžáku v přízemí, dovnitř se vchází přes dřevěnou verandu, na tyčích jsou přivázané prádelní šňůry, které se táhnou nad asfaltovým dvorem k verandám ostatních bytů, všechny jsou natěsnané na sebe, v teplé jarní noci mají okna dokořán a z domácností se ozývá šrumot a hádky - Bác! Starý

Paquette je zase opilý - Křáp! Stará paní Pirouettová, která ztratila syna ve válce, už zase rozbíjí nádobí - Prásk! ten malý spratek Petrie odpaluje loňské rachejtle - Vtéká to všemi okny a otáčí se to a burácí a proudí to jako řeka, hlasy, jazyky, pomluvy, řinčení, rámusení a rachocení - „Tady nebude nikdy klid!“ - Sílí a zase zeslabují celé slovní výstupy horkokrevných a prudkých francouzských Kanaďanů, nesou se od starých kamen na dřevo a starodávných houpacích křesel - Zvuky pro zvědavé uši a oči za záclonou - Emil vejde bez klepání do Manuelovy kuchyně, nikdo tam není, zaraženě zůstane stát - Netrvá dlouho a zjistí, že Manuel je v ložnici, kde se hádá se ženou „Pořád mi říkali, abych si tě nebrala, už v šestnácti jsi byl ochlasta - v šestnácti?!! Vsadím se, že už v patnácti nebo ve čtrnácti chlastals jak duha - Ty nejseš ten chlap, kterýho sem si brala, až pak ses ukázal v pravým světle, ty mizero -“

„Drž hubu, kecáš samý blagues - Prachy jsem ti dal, chodím do práce, celou noc budu pryč, na co si stěžuješ, ty krávo -“

„Neříkej mi krávo, ty hajzle -“

„Tak si říkej, jak chceš, já odcházím - a jestli budu zejtra ráno opilej, až se vrátím, můžeš si za to sama“ „A hele, jak hledá výmluvy.“

„Žít v jednom domě s takovou čůzou, to by jeden nejradši vypil jed!“

„Tak proč to neuděláš.“

„Abys dostala tu pojistku, do který mě ve dvacátým navrtal Emil

Duluoz, to určitě - Budu žít a ty budeš třít bídu - Běž a utíkej to říct svý mámě.“

Můj otec přešlapuje v kuchyni, nejraději by zmizel po špičkách pryč, ale Manuelova žena najednou vtrhne do kuchyně a cosi řve přes rameno na svého manžílka: „Jo, jasně, ty ubožáku, půjdu a řeknu to mámě, aby měla radost, že vychovávala svoji dceru pro takovýho - proboha svatýho, je tady pan Duluoz.“

Můj otec zvedne oči ke stropu a zasalutuje, jako by chtěl říct:

„Nevšímejte si mě, jsem jenom dvorní šašek.“

Manuel vyjde ze své ponuré svatební komory, v ruce drží nočník a na nohou má pantofle. „Jé - Emile -“

„Pojď, Manueli, než tě Rosie pošle k zemi -“

„Pošlu ho k čertu, ať si táhne!“ zaječí a práskne dveřmi, které vedou do nikdy nepoužívaného obýváku.

(Povzdech) můj otec: „Aspoň nemáte žádné děti - Obuj se a pojď Ty ses včera zas namazal?“

„Jenom jsem si dal panáka nebo dva.“

„Chudáčku Manueli, pojď, já ti koupím panáka - hodinku budeme v práci a pak si zajdem do klubu.“

„Co doma?“

„No, tam se nehádáme, tam -“ chtěl říct „umíráme“, ale spolkl to.

Společně odešli z bytu, Manuel nasedl na motorku, Emil se uvelebil v sajdkáře, s kloboukem v ruce a nepřítomným výrazem, a už si to pufají a poskakují po mostě v Aiken Street - když se jim do tváří opře vítr od řeky, úplně se oba rozjaří, vykřiknou a ukazují na měsíc, který právě vychází, obrovský a žlutý, na obzoru nad Pawtucketville - Na levé straně, asi míli daleko se lesknou tovární okna, některá jsou temně modrá, všechno se to odráží ve vodě plné větví a špíny - Asi míli odtud na pravé straně je pawtucketvillský kopec posetý domy a měsíc a nad jarem se tyčí jeden veliký temný mrak Je opojný čas Frčí si to po Aiken uličkami Malé Kanady a přes most přes kanál a podél vysokých žulových zdí kostela svatého Jana Křtitele (kde byl pokřtěn Gerard), potom zabočí doleva podél rušných obchodů, potom doprava do Merrimack Street s tramvajemi a spěchajícími auty, a dolů k zářícímu nároží, kde jsou sály Jewel a Royal Manuel zastaví burácející mašinu, oba vyskočí jako udatní mechanici a tlačí motorku dolů k uličce u Royalu, kolem zdí z červených cihel, kolem požárního východu, na konec - Emil rozsvítí - Vidíš tiskárnu, ruční lisy, stohy lesklého papíru, řezačku, vozíky, síta, role, odstřižky, plechovky, tiskařskou čerň, dlouhá smutná potřísněná prkna v podlaze vedoucí k zadnímu východu na Market Street, kde se za okny řeckých kaváren hrají smutné karetní hry a barbutte hry v kostky, u zelených stolů tam vysedávají zachmuření muži v černých šatech, dávno zapomenuté smutné výjevy.

„Co myslíš, Leo,* stihnem to do osmi?“ ozve se nyní anglicky od rytmicky vrčící tiskárny, kde stojí začerněný Manuel (začerněný tou spoustou všeho) v modré pruhované zástěře a krmí její tlamu archy papíru, šíkitek, šíkitům, škítek, škítům, a ona vyplivuje oranžové letáčky inzerující jarní slevy a speciální nabídky obchodů:

MODERNÍ ZÁZRAK

SLEVY OBUVI

PÁNSKÉ BOTY      DÁMSKÉ BOTY      CHLAPECKÉ SKAUTSKÉ BOTY

původní cena

$7 nebo $8       $6 polobotky       $2.49 už od $2.98

s podešví Goodyear $2.98

OBCHOD S MÓDNÍ OBUVÍ

143 Central St Naproti Talbot's

- budou je roznášet od domu k domu kluci na kolech nebo taoističtí tuláci, kteří se scházejí za rozbřesku plného ptačího trylkování, aby si vyzvedli balík letáků, všechno pak utratí za pití a fazole „Jenom musím tohle dokončit a zabalit, Manueli, dorazím Red Line

Taxi a Cantwellovu optiku a budu hotovej. Už máš tu novou matrici na reklamu pro Pollarda?“

„Tu velkou slevu v suterénu? Hotovo pět, Leo, a můžem to sjet.“

„Nahoď tam barvy, do osmi odsud vypadnem a můžem si třeba zajít do Keith's na partičku.“

„Ah ben mué, les cartes, son pas assez bon pour la soif pour mué

(no nevím, jestli mně karty zaženou žízeň).“

„Ben mué too shpeux usez un bierre (no, já bych si taky dal pivko),“ oba náhle přejdou do francouzského slangu, protože je tady nikdo neslyší, stejně jako Řekové, které vidíš špinavými drátěnými okny přes ulici, opouštějí svoji obvyklou řečtinu a přecházejí do angličtiny, aby jim šly lépe obchody, už je tady zase to „ske te le pe te ue je“, z obou stran to vře v tom lowellském patois, Poláci na Lakeview Avenue a Back Central a téměř čistá galština nebo přinejmenším zpěvavá lyrická galská angličtina na Highlands a v centru - K tomu Syřané někde nahoře proti proudu - A staří Yankeeové z Nové Anglie jedí jako zákusek indický pudink ve starých usedlostech s trávníky na Andoveru,

Pawtucketu a Chelmsfordu a jmenují se Goldwaitheové nebo Smithové

- A mají špičaté nosy a tenké rty a čtou si u krbu knihu Walden a skučí jim k tomu meluzína * * *

V osm hodin táta s Manuelem zavřou dílnu a přejdou ulici a jdou si do Jewelu poklábosit s ředitelem Samem, promítačky odtáčejí poslední sekvence plné napětí a rychlé akce a přes plátno padá šedivý déšť a z piána v přízemí se dere dramatický rachot hromu, staré filmové hvězdy se svými upjatými rty se zachmuří - „Rosteme skrze utrpení,“ chvějí se za hrdinu písmena titulků,

„Kristepane,“ říká vandrák v třetí řadě, „to bych už musel bejt velikej jako barák“ - Sam je uvítá panákem, který projede

Manuelovi do žaludku jako prérijní oheň, potom nasednou do té staré kraksny a poskakují v ní po Merrimack Street na náměstí a známí volají „Weyo, Emile, kdy se přihlásíš na nějaký závody? Kup si brejle a čapku s klapkama na uši! Manuel tě vyklopí do řeky, jen počkej!“ „Zdar Emile, jak je klukovi?“

„Zdar Slattery - pořád to roztáčíš?“

Mého otce v Lowellu každý zná, jako pojišťovák dokázal přesvědčit všechny malé (a pár velkých) podnikatele ve městě a básnil o všech výhodách atd. atd. a chtěl, aby pochopili, že nebudou hnít v zemi bez užitku a že pošlou svým potomkům něco záhrobních peněz - Potom jako tiskař, aby se dostal k reklamě, obcházel staré známé a všude to rozpálil a byl v tom mistr, ne, víc než mistr, uměl to se svými irskými zákazníky ještě lépe než s francouzskými, byl profesionální přesvědčovač a dobrák od kosti „Ha ha ha!“ zvonil jeho drsný smích, a slyšeli ho pokašlávat, jak odcházel dveřmi a mířil k dalším S rachotem se kodrcají jako v podivné francouzské grotesce kolem radnice a vyhnou se úsměškům a osvětlenému hlavnímu lowellskému náměstí Kearney, kde se schází celý Lowell, a proplíží se zadními uličkami - Hodiny, čínská restaurace, nejfrekventovanější stánek s občerstvením, zastávky tramvají, velké obchody, noviny - Minou

Kirk Street a vezmou to zkratkou kolem kolejí k továrnám, kolem

Bridge Street, která mi vždycky připadala strašidelná, stojí tam to velké šedivé skladiště věčnosti, a zabočí do malé uličky, která vede mezi ním a zadním vchodem do divadla B. F. Keithse.

„Jestli si chceš zajít na panáka, tak běž za starým Henrym počkám tě v zákulisí.“

Emil projde pod železným požárním schodištěm a chystá se vplout dovnitř, když na něj zavolají herci, kteří v té vlahé noci venku v hloučku pokuřují - Zná ho spousta komediantů z té staré věhlasné party, kdysi dělal reklamu pro B. F. Keithsův kabaret „Snad to není Ben Oaklander, kde máš piáno, chlape?“

„Emile - Cos dělal ty poslední dva roky - znáš Billyho, to je

Billy Dale.“

„Jasně že znám Billyho Dalea - Tak jak to jde v tom novým představení?“

„Dnes je zrovna premiéra - Je tam Rialto a Lamont, Němí hoši - Jó a Lois Benettová, znáš ji -“

„Sluníčko Západu -“

„ - Sluníčko Západu, a Muriel Pollocková, ta populární skladatelka - a starouš Prop-Prop osobně -“

„Prop-Prop, jestlipak ho nakonec hodili do toho kanálu, tenkrát v noci, když poblil všechny bedny a kufry?“

„Ne - Víš, hochu, smilovali jsme se nad ním - Víš, co je s ním teď, je teď v South Bendu, tak jaká, Emile, jak se pořád máš, chlape?“

„Jestli se nemýlím, tak Ben Oaklander hrál na piáno, když ta veselá rozkošná svůdkyně Miss Corinne s Dickem Himberem hráli ty namlouvací scénky?“

„Poslyš, hochu, ty máš ale pamatováka - Ano, pane, a taky Bob

Yates a Evelyn Carsenová v ,Jak jsme zmokli' od Billyho Dalea a

Boba Yatese a taky Clarence Oliver, ,Přišel vám telegram' -“

„No to mě podrž, on ještě pořád hraje -“

„Ano, pane, starej pardál taky, a Billy McDermott, kterej jako jedinej zbyl z Coxeyho armády a objevil se na plátně, pohyblivý obrázky a husarský kousky, tý jo, název jsem zapomněl -“

„Trochu reprodukovaný muziky, titulek, pár vzdechů, jestli ti to stojí za ty prachy -“

„Povídám, nebejt kabaretu, člověk z ulice nemá na světě místo, kde by se večer trochu pobavil - Novinky ze světa Pathé News a týdeník a Ezopovy bajky, to je v pořádku, ale když vidíš ty herce nahoře, svoji vlastní krev, tak ti je jasný, že ten závěrečnej pochod vo jedenáctý by bez herců nestál za nic. Zaraž mě, jestli kecám.“

* * *

Člověk může rozhrnout oponu, kde se mu zachce A jak tam stojí, voňavý kouř stoupá z jejich cigaret k jarnímu měsíci, a po škvárové cestě křupou kroky muže ve slamáku (jako má

Emil), ale je tlustší, mohutný, s hůlkou a velikým břichem a baňatým červeným nosem, nepopsatelně zničeným, vykouřeným, vyžraným a skoro neexistujícím obličejem: - Starej Bull Baloon.

„Emile, seznamte se, tohle je Bull Baloon -“

„Těší mě -“

„Tenhle chlap hraje poker?“

„Jo, přesně tenhle.“

„Co si takhle kopnout trochu životabudiče, starodávnýho opičího elixíru matky Machree?“

„No - tak -“

„Občas mu říkám elixír radostnýho suchozemskýho červa nebo joie de vivre“ (Starý Baloon to vyslovuje k Emilovu pobavení

DŽUÁ-DEJ-VAJVREJ) „Ne, ne, non, non, non - to je joie de vivre, já jsem Francouz, víte.“

„To, co se tady chystá, ta partička pokeru, nějakej Charley

Sagely a nějakej O'BRIEN nebo někdo podobnej, mě přivádí na myšlenku, že -“ odzátkuje láhev, polkne, rozhlídne se, otře hrdlo, „- mě přivádí k myšlence -“ ale znovu to pomalu opakuje, když spatří jednoho z hráčů, jak se blíží uličkou, a už je čas sejít dolů, mezitím dorazil Manuel se svojí lahví, a všichni zapadnou do jedné šatny a pustí se do hry Jak hra pokračuje, účastníků přibývá a brzo slyší orchestr B.

F. Keithse, jak hraje v přízemí záverečný pochod a publikum se hrne ven, aby se osvěžilo u Paigea nebo v Liggettově Drugstoru nebo u Řekyně Dany, a americké velkoměsto ze starých časů bude celé zářit neóny jako na těch historických obrázcích s mladičkým kolpoltérem s plátěnou čepičkou a šátkem a pumpkami, který podává dvěma pánům noviny, jeden má buřinku, druhý elegantní hůl, kabáty jim pleskají v podivadelním větru a v dálce je veliký dav, někteří čtou noviny, a ty stěny budov v městské noci a vybledlé markýzy a někde daleko za tím vším v mlhavém mžení vidím

Gerardovu mrtvou tvář - Old Fish Street, je neskutečně zalidněná, tmavá, mazlivá, hlučná, jako kdyby byla Španělská noc, neóny pableskují hrobovou modří, na Old Fish Street je ukryto tajemství

Staré ryby, tmavá nekašírovaná hluboká červeň pulzuje z řady světel a tvoří nad hlavou gloriolu, všechno je to trochu cizí, ošklivé, ale něžné a milé - Je to jenom sen, uprostřed něhož si tajemní hráči rozdávají v prázdném divadle krále a královny.

„A co vlastně máš v tý svý flašce za břečku, Bulle?“

A on, starý Bull Baloon, muž dlouhého života (60) plného statisíců nehod, které nemohou být nikdy, nikdy popsány, můžeš je pouze vyčíst z picotée růžovosti jeho karafiátového nosu, z toho, co mu plave v očích, z těch náplav, co zbyly v mladých očích jako kopanec nádražáka z Kentucky, z uhýbavého nesmělého úsměvu a žlutých zubů, z velikého prstenu na tlustém neronském prstu připomínajícím prsty starých úspěšných penzionovaných kurev nebo prsty římských prelátů, které vyvolávají dávení dřív, než nastane čas vyprazdňování a skončí banket: - „Je to taková směska vína, džinu a bourbonu, naučil jsem se to před lety v Panamě od jednoho človíčka, říkali mu Prcek, měřil asi čtyři stopy a jeden palec a pokud je mi známo, byl to napůl Číňan, žil v proutěný boudě u řeky u ústí kanalizace, schovával si tam svý kostičky a měl tam zelený pavouky a proud mu tam nosil mrtvý krysy a hovna - Jednou odpoledne nějakej vandrák, byl myslím z Pratt Street v Baltimoru a jmenoval se Slats, přišel do baru k Lady Nicotimě a plácl ji po zadku a poblahopřál jí k tomu, jak to odpoledne dobře vypadá, a ona se otočila a zeptala se ,Věříte v Boha?' načež vytáhla malou elegantní pistolku a vystřelila, zasáhla Prcka Charleyho mezi lopatky a střela jím proletěla a vylítla ven a já ho už nikdy neviděl - a tak,“ řekne a dostává dvě karty, „je lepší se radovat ze sladké révy, než být smutný a nemít žádné nebo kyselé hrozny“

(cituje Omara Chajjáma) a prohlédne si obrácenou kartu, je to piková devítka.

„Páni, tak pro tebe je teda pití posvátný, Bulle - Manueli, sleduješ toho chlapa?“ - opilý Manuel sedí na kufru a pozoruje hru - „ale vidíš toho kluka, jak do sebe dnes obrací tu whisku,

Charley? Jime? Už má druhou láhev?“

„Jsou teprve dvě ráno, nech ho, ať si to užije -“

„Já musel ujít dlouhou cestu přes sněhy, to vedro mi moc nesedí,

Emile.“

„Já jsem snad z vody!“ stěžuje si kulisák, který pořád odbíhá na záchod.

„No, já si rád zahraju hazard, a občas se taky rád napiju,“ velký

Emil hledí na svého srdcového krále a rovná si ho nad obrácenou kartu, a nyní pokradmu, uprostřed věty, zvedá rožek a vidí pikovou lahodnou čerň pikové desítky, a v duchu si říká „ale nikdy bych nemohl takhle pít a takhle to do sebe lámat - jó, to jsme jednou s Georgem Daslinem a Henrym O'Harou vypili v Lawrence už nevím kolik piva ze sudu a potom jsme si dali whisky a potom jsme hráli karty asi do devíti do rána, pfůů, to mi sebralo deset let života -“

„Nic vám nepovím,“ říká O'Brien, dívá se teď na svoji obrácenou kartu a taky tajně nadzvedá rožek, říká si pro sebe, že to ostatní skoro přečtou z jeho rtů v kouři pod lampou, „desítka kárová“.

Starý průvodčí Jim Sagely, železničář, drží v jedné ruce křížové eso, přemýšlivě vytáhne zespodu kluka stejné barvy a sešpulí své farmářské novoanglické rty.

„Sagely,“ řekne úlisně Bull, sleduje ho zpod nateklých červených víček malýma modrýma očima, zvedá láhev, aby se napil hned, jakmile dokončí svoji řeč, a blábolí, „kdybych měl sud fazolí a kdybych měl obchod, najal bych si tě, abys počítal ty shnilý a ty dobrý dával stranou, tak falešnej je tvůj dolar.“

„A co ty ses zač, Skot? Určitě pěkně blafuješ, s tím falešným kloboukem - sázím se, že je sklápěcí. Já nejsem z těch, kterým whisky brání v komunikaci s pasažérama, ani nepřehazuju výhybky jako ťululum, než přejede vlak.“

„To je ten nejchabější, nejubožejší dětinskej blábol, co jsem kdy slyšel, ťululum - Ty? Ty nejseš hoden se mnou hrát karty - já mám půlnoc svýho života - a co ty - Včera jsi mě obral o osmdesát dolarů - to vobnáší pěknejch pár štichů od dispečera a starej poctivej ajznboňák musí v mrazivým povětří seřadit pěknou řádku lokálek.“

„Starej poctivej? Ty? Ty falešnej hráči! Ty žraloku z herny! Poprvý v životě vyhraju nějaký slušný peníze a vytýká se mi to a ani chlup na mně nenechaj suchej -“

„Le phantome de l'opéra,“ pronese Manuel pohřebním hlasem a přes rameno se ohlíží do hlubin zákulisí na strašidelné rubáše „Nevšímej si fantomů a pij - Tys mě ale vyděsil, sakra!“ řekne můj otec a tiše se směje.

„Přestaň si stěžovat, Sagie, posílám srdcovýmu králi taťkovi

Emilovi, pro jeho ženu a právě narozený dětičky, prásk,“ hází

Emilovi křížového krále a všichni to sledují.

„A pro bijce Charleyho, prásk, dáma piková, tady koukaj dva králové a dvě královny, kdepak je to svatební lože, prásk, pikovej kluk pro průvodčího, a prásk“ (pro sebe) „ještě srdcovej.“

„Začíná to bejt hustý.“

„Rovnám a přihazuju.“

„V tomhle stádiu je to už všem fuk.“

„A v tomhle stádu. Nový eso ti není k ničemu - hodilo by se starýmu Sageovi.“

„Sedmičky - ty se mi nehodí, sedmička je moje nešťastný číslo,

Bůh ví, že moje šťastný číslo je devítka.“

„Další sedmička - my o vlku - dva králové navrch.“

„A už ji Bull Baloon má, holku pro svýho kluka. Kdo vyhraje ten pytel zlaťáků?“

„Jen se kouknu a rozmyslím.“ Emil má nejlepší karty, dva krále, a nevinně předstírá starosti. Charley O'Brien nemá ke zkoumání kromě královen nic, jenom zmíněnou nešťastnou sedmičku.

„Je to sen, pánové, je to sen,“ utrousí Bull a pořádně si přihne, prudce láhev zazátkuje, plive přes rameno směrem k dvěma plivátkům v rohu. Sagely má jednoho kluka schovaného, jednoho ukazuje a nikdo to neví, ale zatím není ve výhodě, dokud neukáže karty Bull. Emil se nakloní a poškrábe se na stehně, je světová noc, ve které zapomněl na svoji rodinu, ztratil se ve hře tváří v tvář mužům Ameriky; jednou dávno v noci porazil Langford

Johnsona; kouř v saloonech v Butte; v Denveru se hrálo vzadu v salónku; ztracení hrdinové Ameriky; Chicago, Seattle; uličky z červených cihel u kabaretu a ztracené kondomy pod opuštěnými značkami v noci u dálnice s dvousedadlovými vozy ve dvacátých letech; protáhlé obličeje hoboes, co naskočili do vlaku v North

Platte a jedou až do Ogallah, špatná výslovnost, smutek, dlouhé nohy servírek, když za nocí kroužily můry kolem lampy; Amerika, pot, poker, černoši na chodnících v Baltimore, nostalgická historie odpolední a lidí, půlnoci a únavy, svítá a O'Shea běží na vlak, starej Bull Baloon zkoumá svého plonkového krále, napůl rozhodnutý hru vzdát, protože i kdyby dostal ještě jednoho krále, nemá žádné eso, aby přebil Emila, který jich má dost.

Ostatní zůstávají; Bull rozdává, ponořený do snění. „Desítka ti nepomůže, Emilio, pokud nemáš ještě jednu vespod,“ dává Emilovi desítku křížovou. Charley dostává sedmičku a má ještě jednu, ukazuje sedmičkovou dvojici. „Měl bys mít vespod královnu,“ což

Charley nemá, je holý a bez královny, omluvně otočí desítku.

„Další pár sedmiček!“ Sagely dostává sedmičku srdcovou. „Jestli má ještě jednu sedmičku schovanou,“ míní chlapík s červeným nosem z Butte v Montaně, „má svůj vlastní pakl karet schovanej za uchem v těch svejch kudrnách, to je jistý. A teď pánové, pozor, držte si klobouky,“ bere si poslední pátou kartu, je to jeho konec, dostal Pikové eso, Smrt. „Pánové,“ vidí, že neprozřetelně vypil celou láhev, aniž by si v tom horku uvědomil, co dělá, „nebylo by tady nějaký pivo? Nemáte pivo?“

„Jo, Bulle, nějaký nám zbylo, támhle v bedně.“

A Emil shrábne bank, s doutníkem v zubech zvedá své velké tělo a vyráží do modré noci, a jitřní paprsky ozáří smutnou černou zemi a připomenou neodvolatelnost, se kterou do ní směřuje Gerard, bude jí obětován a navrácen, Ó běda.

„To pikový eso bylo určený pro mě,“ komentuje Emil, když společně močí v uličce.

Bull ukáže na jitřní nebe: „Osud je daleko strašlivější, než si dokážeš představit v tom nejdivočejším snu.“

* * *

Potom se opijí - Stane se to náhle, stačí pouhé vybídnutí „Kopni to do sebe, kámo!“ - Z vysokých bílých mlh jarního rána nad červenými lowellskými střechami se jim opojně točí hlava, potácejí se (Manuel huláká uprostřed) uličkou - Kodrcají se mlhou přes most ve dvou autech a směšné motorce.

„Kde je ten irskej klub? - Kde je ten borec s dýmkou v hubě a modrýma očima, co sedí u kamen v tom -“

„Myslíš Boba Donnellyho, vsadím se, a ať mě spere ďas a říká se mi Tarzan, že jestli nespí ve sladkým objetí svý paninky, tak je ještě vzhůru a hraje někde na opačným konci města na brumle -“

„A Murphy! Kde jsou kluci od řeky?“

„Nestarej se! Je to tajemství!“

„Páni svatí, mně je skvěle, v tom vhlkým sklepě mi fajruje pec.“

„A všichni pekelníci to do tebe valej ventilama a žílama a konečně z toho vylezeš s pravdivým ksichtem.“

Vyřvávají a hulákají a vítr je žene přes most, hledají polský klub někde na Lakeview, kde by mělo být otevřeno dvacet čtyři hodin denně - „Jak tam maj židle venku.“

„Ále - k čemu nějakej zasranej klub - pojeďte chlastat někam ven, chcát můžem v křoví.“

„Jasně, ať se ta moje xantipa třeba zblázní.“

„Manueli, co vyvádíš, vždyť nám vyhrkáš vnitřnosti.“

„Máte je pěkně prochlastaný.“

„Tak proč si ještě nedat, kámo.“

„Jsem pro každou špatnost, ženská ať se jde bodnout.“

„Máš očička jako mrtvý mandelinky - probuď se a koukej na cestu!“

„S cestou si poradím vždycky!“ říká Manuel, a protože cesta si umí poradit s ním, dostanou se tam, kam jedou, co nevidět.

Zatím v autech, která řídí Sagely a O'Brien, plynou nesmyslné hovory a starouš Bull Baloon pod zarudlými víčky vzpomíná s fantazií šedesátníka na dobrodružství svých šesti dekád - Všichni se vyhrnou ven na prostranství u Lakeview Avenue, k řece naproti továrny, když zářivé rudé slunce právě vykukuje a líbá světlíky celého Centreville Můj otec se motá a funí, pod ním je ranní země Můj otec se slaměným kloboukem ve velikých drsných žilnatých rukách, ze saka mu vyčuhuje pomačkaný a splihlý límeček a lepí se mu na tlustý svalnatý krk, na čele má chmurný mrak, černé vlnité kadeře, nos jako cibuli, smutná, ale sentimentální ústa, klečí na jednom koleni a hledí na východ slunce s vážnou a přísnou a důstojnou obřadností, pomalu pokýve hlavou: „Povídám, Bulle, nikdy nebude na tomhle světě tajemství, před kterým bych se s úžasem a bázní nesklonil, zvlášť, když přímo před ním stojím nebo klečím na jednom koleni jako zrovna teď.“ Odlesk rudého úsvitu mu zvláštně, mihotavě ozařuje tvář.

Hlavu má mírně nakloněnou na stranu, trochu jako Gerard, jak jsem říkal, ale otcův smutek je skryt v hloubi mužné víry, nebo spíše mužné síly, filozofie zůstává nahoře v lebce - to bezprostřední andělské dítě neumí - Zkušenosti udělaly z Emila muže, a můžete vzít muže a postavit ho na jednu misku vah a na druhou položit jeho zlatá hovna a uvidíte, co vám z toho vyleze, naprosto čitelně - Jestli to zkusíš, tak mi napiš dopis - Nevím, proč by měl člověk existovat - Ale jeho cenu, tu beru - Sám jsem si prožil rána bílá opilostí se svými chlapci a potom přišli další A těch kluků bude víc - Bratři, kteří byli svatí a zemřeli pro mé viny, stalo se to milionkrát v milionech návratů a reinkarnací ve smutném sansárovém koloběhu - Víc vína! míň mrtvých mandelinek!

Kutálejte mě po cestě v sudu, jestli lžu - (a už mě po cestě v sudu kutáleli, jsem lhář) - Ježíšku, - Narození a útlý věk

(připadají nám opravdové, je to ten fenomén osobní víry v reálnost dění, říkáme tomu existence) způsobily, že z Emilova syna se nestal vážený moudrý muž, ale křehoučké novorozeně a mladičký anděl - Emil má sevřené rty a celá tvář je jako rozbouřené moře, je Bretonec, horkokrevný, ustaraný, opírá velké ruce o pevná ocelová kolena, tlustá stehna, smete si z kalhot popel z doutníku, upře oči na vycházející slunce (čtvrt míle odsud prozpěvují kněží ranní chvály), vypadá jako nějaký středověký strážce, co čeká na Ježíška, pokyvuje hlavou:

„Zatraceně... to je ale divnej svět, Bulle - sedíme tady spolu u řeky, dva chlapi - kdysi se nám zdálo, že jsme rómeové a vykašlali jsme se na kšandy a biják v sobotu v noci a dělali jsme voči na holky a hráli basket a odpalovali hrdinský homeruny a potom jsme si vymysleli tyhle veliký nekonečný díry, do kterých házíme peníze - peníze? A všechny! - Kurva, to je jako házet desetidolarovky a kytky do moře, Bulle -“

„Povídej dál,“ řekne Bull a podá mu láhev.

„Ne, už jsem skončil - oceán, Caesar ho nikdy neměl tak dobrej, věř mi.“

Nedává to žádný smysl, zmlknou a zvážní.

„Zkurvenej svět - dluhy, manželky, ženská - nůžky, maso, může ona snad za to?“

„Sakra ne.“

„Co?“

„Říkám, že ne, sakra.“

„A v zimě, děti - je to sprostá bída, americká bída, bída velká jako Babe Ruth a jeho homeruny - Mladý šílej, všecko je vzhůru nohama -“

„Jak Tarzan -“

„Emile, svět je veselej!“

„Je to tak, kurva.“

„Nejlepší ze všeho, MOJE děti, jen nic neslibovat -“

„Jo, ale jestli máš děravej klobouk, nebo ne a hraješ si na písečku jako šťastný děcko, dej na mý slova, občas zafouká větřík od moře a ten písek, ten horkej smutnej řezavej pálivej písek máš až v krku, musíš ho něčím spláchnout, jo, pořádně spláchnout“ (dá si pořádného loka) - „Ať to spláchnou ženský, já už toho mám dost, jsem obžalovanej, ty můj drahej, ale teď neodcházej, až třeba ňákej jinej den, Charley můj drahej,“ a Emil a Charley tančí a hrají si na Policajta a Nevinného a rozehrávají tu scénku se zatýkáním na červených strašidelných březích řeky v Lowellu v osm ráno v blátě a tajícím sněhu - Drsný smích, zapalování doutníků, drží je mezi nataženými, pitím ztuhlými prsty, voní kubánský tabák, kubánská mužná kvalita smísená s vysokoprocentním alkoholem, zkus vyčíslit Nekonečno - Smích a tleskání, Jupíí!, a

„Odveďte mě v pokoji, chci si dát ještě jednu partičku pokeru!“ Povytahování těsných kalhot, odkašlávání, chr-chm a uhu-huhum, oči lezou nejistě z důlků, mžourají do prázdna v očekávání věcí příštích „Tak kde je ten Donelly!“

„Tak k němu jedem, sakra!“

A slavnostně se nalodí do svých Neskutečných vozidel „Už to dnes zabalíme!“

„A proč?“

A když nakonec opravdu najdou Donellyho, sedne si k nim a řekne:

„Emile, mohl jsi skončit támhle v koutě a brečet - žebrat o dalšího panáka - ale ty sis koupil obchod, zadlužil ses až po uši a to ti lichotí.“

„Tak jo, ty starej Lichotníku.“

„A toužil jsi a hledal a pátral po -“

„Tak to bylo.“

„A ty - seš si jistej, že tohle je ten koktejl - cos říkal?“ a později sdělí ostatním starým Irům v koutě, v putyce, v té zatracené putyce, on, Donelly, jim sdělí: „Emil Duluoz je skvělej chlap,“ a oni mu to věří.

To už nás všechny parádně bolí hlava - A ženský jako ta Manuelova už pro nás mají nachystané nadávky - A to všechno se schovává v lahvích, i když bys myslel, že v děsivých pecích v ďáblově díře

- „Potíž s tebou, Duluozi, je -“ pronese Bull v deset dopoledne na naší verandě, že to slyší i Gerard ve své posteli „Co?“

„Nějak moc se na to třeseš, abys ode mě slyšel, co je s tebou za potíž, abys to mohl měnit a napravovat - Bůh stvořil chudáky a chudáci si stvořili Boha, a já jsem spokojenej.“

Omráčení tímhle objevem o sebe srazí hlavy „No, no,“ říká moje matka a vyhlíží z kuchyně, „vypadá to, že váš tatínek je dnes ráno opilý“ - „Kdo je ten valibuk? Vypadá, jako kdyby všechny ty skleničky a sudy srkal rovnou tím svým nosem! Dali by si snídani - Ohřeju jim ragout d'boulette od večeře“

(kuličky z vepřového masa dušené s cibulí, mrkví a bramborami, znamenité, starouš Bull Baloon nejedl nic lepšího od chvíle, kdy mu ve Wyomingu řekla za svítání kuchařka: „Dnes ráno mám pro tebe vynikající domácí smaženky, Bulle“ Ó ubohá, milovaná země, brzy tě opustíme, -)

To stačí.

* * *

„Všeho do času“ Možná to bude jako pepř na pohřební hostině, ale vždycky jsem tvrdil, že fakt, že lidi jsou, je zajímavější než cokoli, co by mohli vykonat - všechno jsou jenom ubohé divadelní výstupy a kulisy (falešné) se mohou změnit a rozpadnout, rozplynout na divadelním horizontu, kulisáci jsou nemotorní, scénograf neschopný a tvé oko bystré - Nevhodná jevištní výprava, uboze placení truhláři - Probudíš se uprostřed noci a hledíš na obzor, jak se rychle plíží zpátky na své místo, a pomyslíš si ,Ach Bože, je to pořád to samý' - To, že je svět, nebo spíš že se zdá, že je svět, je daleko zajímavější, než co se v něm tydli mydli může přihodit, jako nirvána v mraveništi nebo mraveniště v nirváně, to je jedno Požehnej mé duši, smrt je jediné vznešené téma, protože značí konec iluzím i mámením - Smrt je druhá strana téže mince, které nyní říkáme Život - Zjevení sladké květiny Gerardovy tváře následované jejím zmizením, běda, jedině výrobce kontur a třídič stínů by mohl dokázat, že se v tom dokonalém přeludu objevila taková osoba nebo věc a řekla Jo a zase zmizela - Svět není skutečný, je jenom imaginární, a co máme dělat? - Nic, nic, nic.

Modlit se, abychom byli laskaví, čekat, abychom byli trpěliví, pokoušet se být dobří. Nemá cenu naříkat. Ďábel byl šarmantní blázen.

Ve svých posledních dnech Gerard jenom ležel v posteli a hleděl do stropu, a občas pozoroval kocoura. „Podívej, Ti Jeane, na toho trapáska - koukne se napravo, potom se koukne nalevo - Jak je legrační, o čem asi přemýšlí - Co si asi myslí, když na něco kouká? - Podívej, jde do vedlejšího pokoje. Proč? Co ho asi napadlo, že jde do vedlejšího pokoje? Koukej, teď se zastavil, rozhlíží se - olizuje se - hele, zívá - a už se zase vrací - je to blázínek - TY BLÁZNIVÝ KOCOURKU! Dones mi ho!“ a já mu přinesu toho malého šedivého tygra a muckáme a ňuchňáme ten jeho legrační čumáček a hladíme ho po hlavě a on začne radostně příst. „Podívej na něho, je to malá bláznivá kulička, bílé bříško má heboučké a něžné jako srdíčko - Myslím, že Bůh stvořil kočičky pro nás - Bůh posílá kočičky všude - Starej se dobře o mého kocourka, až odejdu,“ dodá a přitiskne si kocourka k obličeji a skoro pláče.

„A kam půjdeš?“

Žádná odpověď.

„Vidíš? ta tvářička, ta hlavička, podívej, dokázal bych mu ji rukou rozmáčknout - je to jenom bezmocný tvoreček - Bůh přivedl tyhle tvorečky na zem, aby poznal, jestli jim chceme ublížit ti, kteří to nedělají, i když by mohli, jsou stvořeni pro jeho

Nebe - ti, kteří ví, že dokážou ubližovat a dělají to, do jeho

Nebe nepřijdou - Rozumíš?“

„Oui.“

„Vždycky si dávej pozor, abys nikomu neubližoval - nikdy neměj zlost, snaž se to překonat - onehdy jsem tě udeřil do tváře, ale to jsem tohle ještě nevěděl“(To byl jeden z posledních dní, kdy se cítil dost dobře, aby mohl vstát a hrát si se stavebnicí, šedivé vzrušující ráno pro celodenní práci, radostně si po snídani rozložil na stůl noviny a začal stavět svůj první důležitý nosný trám, když jsem se nevhodně přiřítil, a i když jsem ho chtěl jenom radostně sledovat, všechno jsem mu to skácel a hřebíčky a svorníky se rozsypaly všude kolem a převrhl jsem ty úžasné konstrukce, z nepozornosti a s tou věčnou omylností, kterou všichni známe, dal mi facku a zakřičel „Décolle donc!“ (Zmiz!) a určitě toho vzápětí zalitoval, za pár minut byly bez pochyby jeho výčitky svědomí silnější než moje zklamaná lítost -) Brzy jsme se usmířili, přitulili k sobě hlavy u toho smutného a posledního smrtelného okna, svatý Gerard a já, což nyní dávalo váhu jeho kázání o soucitu; a je to nějaké kázání, takové, jaké těmi imaginárními věčnostmi je a bylo přinášeno všemi duchovními hrdiny (jemu podobnými a stejně silnými): - nezměrný soucit „Říká se to v Modlitbě Páně - odpusť nám naše viny, jako i my odpouštíme našim viníkům. Odpustils mi, že jsem tě udeřil?“

„Oui“ - (ačkoliv jsem byl příliš naivní, abych věděl, co to znamená odpustit, a vlastně jsem mu doopravdy neodpustil, sobecky jsem si nechal něco v zásobě pro budoucí okázalost) - Pevní jako nic na světě, pevní jako skála, budou ti pevní muži a chlapci a ženy - „Udeřil jsem tě - ale nemusel jsem, teď to vím, ten krám je už sbalený, ta věc, kterou jsem stavěl“ (trpce pokrčí rameny)

„Už jsem na to zapomněl!“

„Ten grignot!“

„Nepřipomínej mi to,“ chabě se usměje.

„Ti Jeane, nech Gerarda, musí se prospat.“

Červen, pozdní červen, stromy zezelenaly a zezlátly a v korunách bzučí včely a brázdí ospalý vzduch čtenářova poledne, zadní ploty na Beaulieu Street spí jako líní psi, mouchy si třou nohy o pletivo. „Ty mušky taky nemusíš zabíjet - třou si nožičky, nic jiného neumí -“

„Spi, Gerarde, pan doktor říkal, že musíš spát - Běž ven, Ti

Jeane, už jste si dnes dopoledne povídali dost.“

A já brečím, že ztrácím svého kumpána, jehož bledé dveře jsou přede mnou zavřené, je za nimi se svým milovaným kocourkem pod peřinou a ptáci jsou na okně a čekají na další drobky z jeho spolehlivých rukou Doktor přichází častěji, odchází dřív.

Bloumám po Beaulieu Street, sám, malý, malý Rascal z Naší party, bez party a bez veselých kousků a bez psa s bílým kolečkem kolem oka a nemám ani palačinku, kterou bych po někom hodil - Sám a sám v půli odpoledne sedím na vysokých dřevěných schodech u vchodu do tržnice svatého Ludvíka a pokouším se napodobit, jak to zní, když k nám strýc Mike Duluoz a jeho žena a všichni Duluozovi přijedou z Nashui na návštěvu a potom sedí v obýváku a hořekují - „A BUA! A BUA!“ Hlavně napodobuju strýce Mika, jak křiví rty - Jeho veliký pláčem zarudlý obličej, chudák strýc Mike, kdyby to tak viděl, tu moji malou pantomimu, plakal by tak, že by se k tomu hoři přidala celá země „Zavři zobák, ty jeden mrňavej spratku - celý dopoledne posloucháme to tvoje bua-bua!“ křikne žena od šňůry s prádlem u domu přes ulici - Nemůžu pokračovat ve svém hraní na A-BUA, vrátím se domů, Gerard spí, maminka pere prádlo, jdu do sklepa, je tmavý a vlhký a ponurý - Maminka mě seshora volá „Tvůj kamarád se vrátil!“ a myslí tím jedno dítě z naší ulice, se kterým jsem se seznámil před několika týdny a už jsem na ně úplně zapomněl S rukama za zády jdu ke dveřím Gerardovy ložnice, tiše si medituje v půli odpoledne, rolety má stažené „Ti Jeane,“ zavolá mě, „nadzvedni mi trochu polštář - tak - díky

- chci se dívat na svoje ptáčky - vytáhni roletu - čim čarára čimčim, ptáčkové!“ - Dech mu voní po rozmačkaných květinách vidím a snažím se uchovat si v paměti ten smutný pohled stranou, naposledy, tu protáhlou trpící tvář, jako mají řádové sestry, ty hluboké modré oči.

Brzy usne vsedě na polštáři.

Když kocourek dostane mléko, napodobím Gerarda a lehnu si na břicho a dívám se, jak ho hltavě chlemtá růžovým jazýčkem, až mu lupe za ušima „Jsi spokojený, Ti Pou - je to mňam, lala“ Všichni mě vidí, jak na verandě napodobuju Gerarda a vedu imaginární hovory s beránky, koťátky a mraky.

* * *

Přichází červenec, ze sousedství se ozývají rachejtle, jako kdyby byla válka - Gerardův pokoj se začíná podobat lilii, je bílý, éterický, voňavý - Matka s otcem potřásají hlavou „Co je s Gerardem?“

„Je moc nemocný, Ti Pousse.“

Čekáme s Nin na verandě, nevíme, co se děje.

Chci jít dovnitř a povídat si s ním, ale není mi to dovoleno Doktor nadzvedne pokrývku a prohlíží si Gerardovy nateklé nohy a řekne „To musí bolet - Ještě jsem neviděl žádné dítě v takovém stavu - dávejte mu ty léky - Jak se cítíš, Gerarde?“

Gerard, který není zvyklý, že se na něj mluví anglicky, odpoví, rty má od nemoci červené jako dívka, měl bych spíš říct krásné jako dívka: „Je mi dobře, doktore Simpkinsi,“ s přízvukem na

„kinsi“, jak to říká matka Veliký doktor zvedne své veliké tělo v černém obleku a odchází z domu smutku, jde domů, už se dávno vzdal vší naděje Někdy kolem čtvrtého července řekne matce, aby zavolala kněze „Už nemá sílu pokračovat dál“ („a kdyby,“ dodá v duchu, „bylo by to vražedné“) Můj otec přichází toho večera s náručí plnou papírových sáčků s petardami a s nadějným úsměvem, ale dozví se, že budou volat kněze - Přicházejí řádové sestry, kráčí po Beaulieu Street, jsou tři a usednou k modlitbám u Gerardova lůžka - Je vzhůru.

„Jak se cítíš, Gerarde?“

„Dobře, sestro.“

„Bojíš se, srdíčko?“

„Ne, sestro - kněz mi dal požehnání -“

Kladou mu otázky, na které odpovídá rychle a laskavě, maminka se dívá, jak si to zapisují na papír - Ten papír už potom nikdy neviděla - Bylo to jakési tajemství, předané od úst k srdci, v té tiché hodině, nemám tušení, kde takový papír nebo záznam mohl skončit nebo kde by se dal dnes najít, snad je vepsán do skal zlatých hor v zemi, kam mi není dáno dojít - Nebo svěřené tajemství zahalené do ovčího rouna svědčící o odvaze, víře či éteričnosti bolesti nebo o neskutečnosti smrti (i života) nebo o konejšivé všemu žehnající ruce Boží - Něco, co si vážné slzící sestry zapsaly, jeho poslední slova na smrtelné posteli, a odnesly to s sebou do kláštera, pokřižovaly se a můžeš si být jist, že se tu noc konaly zvláštní modlitby - Svatá Terezie, která slíbila, že se po smrti vrátí a posype zemi růžemi, posype tě tajemnými růžemi, sestro, která rozumíš, a tvé chudé lože bude nádhernější než královský baldachýn - Sešle na zemi déšť růží a ochrání všechny beránky a pokoří všechny rozhněvané holubice Bojím se říct, co bych opravdu chtěl.

Nevzpomínám si, jak Gerard zemřel, ale (v mé paměti, která je omezená a lidská) vybíhám ve čtyři hodiny odpoledne zmateně z domu a běžím po chodníku vstříc otci, kterého vidím pomalu a truchlivě zahýbat do Beaulieu Street, má slaměný klobouk a sako přes ramena, je letní parno, a já jásavě volám „Gerard est mort!“

(Gerard umřel!), jako kdyby to byla nějaká veliká událost, která všechno změní, která všechno napraví, a doopravdy to tak bylo, samozřejmě a doopravdy to tak bylo.

Ale já jsem si myslel, že to nějak souvisí se svatou proměnou, která jej učiní větším a opravdovějším Gerardem - Znovu se objeví, ve své „smrti“, obrovský a mocný a znovuobnovený Bláznivá hlava čtyřletého s jeho vizemi a skrytým mysticismem Chytil jsem se táty za ruku a škubal jí a potěšilo mě, když se mu na tváři objevil téměř radostný úsměv, takže když unaveně řekl:

„Já vím, Ti Pousse, já vím“ měl jsem týž pocit jako dnes, kdy se mi chce běžet a sdělit lidem tu dobrou novinu, že Nirvána, Nebe, naše Spása je Tady a Teď, a tu jejich zachmuřenou reakci mohu připsat pouze politováníhodné a tolik lásky potřebné Nevědomosti smrtelných mozků.

„Já vím, můj vlčku, já vím,“ a smutně vejde do domu a já hopsám za ním.

* * *

Pohřebáci nejspíš odnesli to malé už ne-tělíčko, které už nic nebolí a nemá nateklé nohy, v malém koši, aby ho přichystali k vystavení v našem obýváku, a té noci přijedou z Nashui všichni

Duluozovi ve smutečních autech s černými vlaječkami a naříkají a lamentují v ponuré kuchyni věčnosti a tu v mysli náhle vidím, jako by to byl pouhý sen, duchovní vize, což také je, jak z celého domu, z každé jeho molekuly vystupuje žal a nahrazuje kontury zdí a stropů a neexistujících děr dveří a oken a plačtivý mnohohlas lamentací a zbloudilých bytostí se jmény teta

Clementine, strýc Mike, bratranci Roland a Edgar, teta Marie, otec a matka a Nin a všichni, a náhle spatřím veliký roj bílých planoucích světýlek, jako kdyby se rozevřela opona a donekonečna se otvírala jedna scéna za druhou („ta scéna za scénou je vždycky zajímavější než samotné představení,“ říká J. R. Williams, karikaturista, autor U nás), vypadá jako složený z prázdnoty, čistého světla, z imaginace, z duše, pouhé duše, je to šílenství, duševní hoře, bolestný duševní boj, myšlenkové snažení, což je celá tato představa smrti & falešného života, přeludy, fantomy rozplývající se v temnotách, hloupé ubohé postavy s bezmocnýma rukama, blábolící a upadající do světa padlých andělů, stínů a světel, jehož středobod vyzařuje nekonečnou oslnivou blaženou extázi, tu neuvěřitelnou Pravdu, která se mi v hlavě s třeskem otevře jako škeble, a já to vidím, dům mizí v bělostném zářivém

Roji, Gerard je mrtvý a duše je mrtvá a svět je mrtvý a smrt je mrtvá.

* * *

Od té doby se mi to zdálo už milionkrát, o chodbách Zdánlivé věčnosti, kde se v zrcadlech odrážejí miliony stejných sedících postav, v domě na Beaulieu Street v noci, kdy zemřel Gerard, a všichni Duluozovi s bledými mrtvolnými tvářemi naříkají, je to časný strach ze smrti, a Čas to už všechno strávil, je to už jenom sen a už to dávno skončilo a oni to nevědí a já se jim to pokouším říct, nejraději by mně dali pár facek, jsem tak rozpustilý, posílají mě nahoru do postele - Taky se mi vrací sen, jak tu noc běžím do toho pokoje, k Gerardově rakvi, nevidím ho tam, ale je v ní, jeho duch, bledý duch, a dělá se mi špatně z mých papírů (z papírů, na které píšu, z mé zatracené ,literární kariéry', dámy a pánové) a jediný důvod, proč jsem kdy psal a sbíral dech a nadarmo okusoval inkoustové pero, podnikal ta veliká dobrodružství s neudržitelnou Úpornou tužkou, byl Gerard, ten idealismus, Gerard, zbožný hrdina - „Piš na památku jeho smrti“ (Écrives pour l'amour de son mort) (někdo by řekl, piš pro lásku Boží) - skrze jeho bolest byli spaseni ptáci, i kočky a myši, a ti ubozí příbuzní brečí, a mojí mamince vypadaly v těch strašných šesti týdnech před jeho smrtí všechny zuby, celou tu dobu celé noci nespala a tak jí pracovaly nervy, že jí začaly vypadávat zuby jeden za druhým, nějakému lovci bonmotů se to může jevit jako vtipný příměr, ale bylo to skutečně tak.

Nechť jí Pán žehná, té Éterické Květině, viděl jsem ji kvést nahnali mě do postele. Řešili to po svém v kuchyni.

Houpací křeslo, v něm žena strýce Mika, měla takový divný smutný hlas, mluvila tak rychle, říkala věci, které nedokážu vyslovit, leda je svinout a na másle usmažit, v hrdlech jim bublalo - mohl bych opakovat ty truchlivé výkřiky a říct vám všechny podrobnosti

- Je to všechno stejné - Je to všechno jedno tělo a jeho části přijdou a odejdou, a cizí klobouky a kabáty na tom nic nezmění Strýc Mike měl nazelenalý obličej: v Nashui měl sudy plné kyselých okurek, starodávný obchod s podlahou posypanou pilinami, kusy masa a šunku na háku a koše zboží na chodníku: nasolené ryby v krabici. - Emilův bratr, - „Jsou tak nafoukaní, tak sobečtí, lidi - zavři pusu, ty“, řekne konečně svojí ženě, „dnes večer mluvím já - v tom úžasném mlčení našeho otce najdeme příčinu naší pýchy, naší lakoty, našich dolarů - Stejně je to tak lepší, teď, když umřel, už ho nebolí ani břicho ani srdce ani nohy, je to lepší“ „Můžeš to tak brát,“ řekne lhostejně můj otec.

„Ach, Emile, Emile, copak si nevzpomínáš, jak jsme byli malí a spali jsme spolu v jedné posteli a táta postavil dům vlastníma rukama a jak jsem ti pořád pomáhal - my taky umřem, Emile, a až budeme mrtví, bude tady někdo, jedna osoba pro lásku Boží, která se na nás podívá do rakve a řekne ,Je to všechno pryč, marde, trápení, moc, síla'? - v břiše je nejvíc síly - dokonáno, koupeno, prodáno, umyto, dovedeno do Nebe! Nebreč Emile, neztrácej odvahu, tvýmu chlapci je teď líp - přece si pamatuješ, co nám říkal táta, když sedával u kamen -“

„V neděli dopoledne s flaškou v ruce, to byl vždycky úžasně duchaplnej!“ (jeho žena).

„Drž klapačku, povídám! - Všichni jednou umřou - A když umřou jako děti, je to lepší - jdou do nebe čistí - Emile, Emile, chudáčku Emile, ty můj malej bráško!“

Prudce potřesou hlavou, oba stejně, přemýšlejí.

„Ach“ - koušou se stejným způsobem do rtu, oči třeští na podlahu.

„Všechno končí, jak má“ Maminka nahoře vzlyká, nyní se úplně přestala ovládat Tety přestýlají smrtelnou postel, mají plné ruce práce s povlečením, je to jako jarní úklid.

„Přivedla jsem ho na svět, nosila jsem ho pod srdcem, Panno

Maria, pomoz mi! - pod srdcem, trpěla jsem - kojila jsem ho! starala jsem se o něj - stála jsem u jeho postýlky - kupovala jsem mu vánoční dárky, šila jsem mu o Halloweenu kostýmy - vařila jsem mu ráno ovesnou kaši, kterou měl tak rád! - poslouchala jsem ty jeho příběhy, prohlížela si obrázky, které namaloval - dělala jsem všechno, jen aby se měl dobře - nosila jsem ho, porodila, a teď ho vracím zemi!“ hořekuje moje matka a uvědomuje si tu naprosto beznadějnou ztrátu života a smrti, tu konečnou neodvolatelnou bezpodmínečnost a předurčenost, tu hrůzu, kterou znamená, a lidé přesto nepřestávají doufat - „Udělala jsem všechno,“ vzlyká v ložnici s kapesníkem u obličeje, vstoupí teta

Pauline Bradleyová, její sestra z New Hampshiru, „a nebylo to k ničemu - stejně umřel - Vzali si ho do Nebe! - Nenechali mi ho!

- Gerarde, můj malý Gerarde!“

„No tak, Ange, utiš se, už jsi trpěla dost.“

„Netrpěla jsem jako on, to mi rve srdce!“ a začne křičet a všichni ví, že to myslí vážně, cítí tu strašlivou křivdu, že ten malý mrzáček musel umřít a nebylo mu pomoci - „To mi rve srdce a z toho mi snad praskne hlava!“

„Ange, Ange, chudinko malá, utrápená!“ teta Marie jí tiše vzlyká na rameni.

Ležíme s Nin vedle sebe v posteli a usedavě pláčeme a od naší lidské matky k nám zalétají ty žalostné útržky vět, její měkká náruč ztvrdla v železném sevření Smrti „Nikdy to nedokážu vymazat z paměti!“ - „Nikdy, jaktěživa!“ „Zemřel bez šance!“

„Všichni umřeme -“

„Už aby to bylo, ksakru, už!“ a ten její křik mrazí všechny dospělé i děti a celý dům je té noci jedno veliké Hoře.

Zatím se naši bratranci Edgar a Roland, jako kdyby zešíleli, vykradli ven na dvorek s petardami a jako škodolibí ďáblové, což nejsou, skoro jako satyrové a Posměváčci a poslové neštěstí, odpalují všechny naše vzácné petardy, moje a Nin a Gerardovy, o půlnoci, bezohledně, je to doopravdické pálení knih rodiny

Duluozů, Kér-úú-ááák-sss-áá-ktrr-kšš-bum!

„Les mauva, les mauva,“ (hnusáci! hnusáci!) naříkáme s Nin v peřinách Bradleyovi nás odvezou na noc do Nashui a přivezou nás za 48 hodin zpátky, na pohřeb - Když jsme už neměli Gerarda ani petardy a maminka plakala přímo na podlaze, bylo lepší nás někam odvézt Když jsme byli s Nin malí.

* * *

Potom se koná ten důstojný pohřeb, je smutný deštivý den, dovezou nás s Nin zpátky do domu, který je Smuteční Svatyní a ustrašené průvody dětí z církevní školy svatého Ludvíka Francouzského proudí dovnitř a ven, napínají zrak, aby spatřily tu mrtvou tvář na strašidelném sametovém polštářku obloženou květinami, čím dříve ji spatří, tím rychleji poznají tvář smrti, a všechny je zachvátí strach - A zástup řádových sester stojí u rakve s dlouhými černými dřevěnými růženci a modlí se - Jsem vyšňořený v kravatce a nemůžu uvěřit, že tohle je můj vlastní dům a tohle, tenhle Světový Pokoj do něhož je vepsána Historie Temna, je týž obyčejný nudný obývák, kde jsem sedával a protloukal celá dlouhá odpoledne a něco švitořil nebo dělal opičky na kolemjdoucí za oknem nebo jsme s Gerardem (na jehož hlavu jsem už neměl žádný nárok) k sobě tulili hlavy a povídali si a naslouchali svatému línému tichu Času, který plynul dál a dál - Ale teď tu je jeho slavný katafalk, ve smrti je všechno velkolepé, leží vyrvaný zemi a zasvěcený Dokonalosti, tiše oslavuje náš pokoj, a nikdo neví přesně to, co vím já - Ale jiní o něm vědí věci, které jsem já nikdy nevěděl, sestry a někteří chlapci a možná Pe`re Lalumie`re,

Curé, který teď sedí v kuchyni s jednou černou kněžskou botou opřenou o židli a mužným loktem na koleně a ujišťuje moji matku:

„Nemějte obavy, paní Duluozová, byl to malý světec. Je jistě v Nebi!“

To bylo důvodem toho velikého shromáždění, přišli se podívat na chlapečka ze sousedství, který zemřel a dostal se do Nebe, a ještě týž den si ženské všimly a začaly rozhlašovat, že to hejno ptáků, ten pronárod luňáčků a čejek a krotkých skromných ptáčků, jejichž jména ani neznám, co poletovali od samého začátku jara kolem jeho okna, odletělo „Úplně se ztratili.“

„Nevidíš tady ani jednoho.“

„Protože prší!“

Ale ani druhý den, ani ten další, ani nikdy později už nepřilétli navštívit to místo bohovraždy „Odešli s ním!“

Nebo, řekl bych já: „Byl to on sám.“

* * *

Na ty zástupy dětí, které se přišly podívat na tvář, kterou tak dobře znaly ze třídy, nelze zapomenout, viděly, jak ztratila zářivou růžovost a poznaly, jak vypadá smrt - Jak dychtivě a vyděšeně zíraly na malého Spolužáka tiše spočívajícího na ověnčeném loži - Jaká hrůza se byť jenom přiblížit k tomu domu a spatřit ten věnec s osudně bleděmodrou stuhou a ty osudně stažené rolety v pokoji - Supi se krmí na takových bezútěšných střechách, vidíš, jak z komína vycházejí andělé strachu jako vířící motýli...

To, co se naučíš, když se v šestnácti poprvé opiješ a věšíš se na staré ochlasty na záchodě v saloonech na Moody Street a vyřváváš

„Copak nevíš, že seš Bůh?“ je to, co se naučíš, když pochopíš pravdu, která tu na zemi byla dřív než ty: žijeme, jen abychom zemřeli... díváš se na nebe, vidíš hvězdy; díváš se na hrob, vidíš mrtvé - Když žádáš o pomoc, Transcendentální pomoc z jiných sfér tohoto Imaginárního květu, žádej, popros, aby se ti dostalo poučení: -pomoz mi pochopit, že jsem Bůh - že všechno je Bůh Když močíš sám, daleko nedojdeš - Děje se to každodenně na všech latrínách Sansáry - Tady a Teď, řekly si děti, když viděly, že

„Ti Gerard Duluoz qu'est mort“ - „není to o nic těžší - už mě nebudou smět trestat“ - Povznesený nad všechny tresty, leží, vybavený pro věčnost a dokonalost - „Je to pravda, že je mrtvý? možná si z nás utahuje“ - a všechny ty lidské duchařské pocity Ale ne, „ten život pod drnem s hlavou obnaženou“ není žádný

„veselý duch“ - Je to opravdová smrt.

Všechny ty zoufalé modlitby v zatuchlém obýváku děsí děti k smrti, myslí si: „I mně se to stane, ale hleďte, jak se toho všichni bojí!“

Gerard svírá v prstech nádherný veliký stříbrný kříž - Jsou tam květiny od příbuzných z Maine, kteří nemohli přijet, od přátel Všichni lidé na světě odhodili své každodenní masky a nasadili si masky tragédie, jako například Manuel, střízlivý, v černém obleku, tichý a nemluvný, dokonce nechce hovořit ani s knězem,

Emilovi jenom lítostivě pokyne - Bude jedním z těch, kteří ponesou máry.

Starouš Bull Baloon odjel na Západ, pohřbu se nezúčastní.

Ženy, moje tety, postávají v pozadí a neúnavně potřásají hlavami ze strany na stranu, hořekují nad tou ztrátou, a hovoří o ní Mladí kněží vykonají zdvořilostní návštěvu a připojí své mocné modlitby a rychle se vytratí ke svým vážným povinnostem - Jeden z nich má tak krásnou tvář, jaká škoda, že se nikdy neoženil a nemůže ji ukazovat nějaké počestné děvce „Mladý Lafontaine!“

„Aw oui - je z Montrealu - nevěděla jsem, že je tak malý.“

„Ano, ale je to hezký muž.“

„Hezký? Krasavec je to - Smůla - Všichni správní chlapi jsou buď ženatí nebo jinak zadaní.“

„Jeden vedle druhýho.“

„Podívej, támhle jde stará paní Picardová - ta musí být na každým pohřbu -“

„Ne - Jo tak, ta stará paní, můžem jí být vděční za modlitby.“

„Její modlitby jsou důležitý.“

„Támhle - ti malí andílkové - další řada - Tamhle to prý byla

Gerardova třída - ano - sestry ho strkají dopředu - támhle.

Andělíčkové. Mají strach.“

„Ach“ - povzdech - „jednou si to musí prožít, čeká nás to všechny.“

„Ano, ale byl ještě moc mladý.“

„Koukni na tu starou čarodějnici naproti v ulici, pálí odpadky a vítr nese všechen kouř do domu smrti.“

Skutečně, dům smrti, sotva to byl můj domov - v tom davu jsem

Gerarda ztratil.

* * *

Vysoko nahoře na bouřném nebi přeletí jako šipka malý hubený pták, zobákem ukazuje směr větru - Šedivé provazce deště s Úctou padají a sklánějí se nad naším krystalem - Je to nebe, prázdnota, kterou neprorazí žádná pěst, aby si kousek chytla - Dole, na skvrně země, my všichni, lidští bratři a sestry, rašíme jeden za druhým jako květiny z úrodné plodné země a vztyčujeme prapory plodnosti a života a ega a je to všechno jenom žert, nahoře se honí mračna a truchlivá černá oblaka a červen je tlačený na lopatky nějakou nabuzenou bouří, která vůbec nepatří do tohoto ročního období, nad našimi domovy jsou hnědé a žluté a černé záplaty, komíny chrlí černý dým - „Komíny Světa!“ - A my jsme andělé, kteří ho znovu navštívili - Vracíme se dolů, daleký, smutný, široký je svět, tahle země, tahle nádoba, tohle místo, tenhle porodní dědek - Jsou tady komíny, co dýmají a przní a znečišťují ovzduší, a jsou tu trasy, a zátarasy, města, mrtvé kočky plovoucí v řekách, kalendáře na stěnách připomínající, že je červen 1926 - Tabulky s poznávací značkou Massachusetts na starých vozech - Jméno obchodu, vyražená zlatá písmena zdobená lístky už oprýskávají, „Lowell Provision Company,“ sebevědomý řezník s nakrouceným knírem stojí ve dveřích, plný lidských nadějí a realistické sentimentality, mezi kostmi a rozsekanými kýtami vlastní výroby, co vykrvácely na jeho špalku, v rukách má zažranou krev, má je úplně rudé - Šejkspír, Srapír, Upír, a kde je ta Provize, určená k „zastavení a oddechu,“ když všechno živé je tu jenom k tomu, aby bylo rozčtvrceno a zabaleno a nacpáno do konzerv - My jsme ti andělští duchové, sestoupili jsme na tuto zemi, ano, zemi, a s bázní hledíme na lidské bytosti, ano, lidské bytosti, vidíme člověka, přízračné křišťálové čarovné zjevení, jak si vykračuje ulicemi vlastní výroby uvnitř Mysli jako tekutý fantom světélkující v ektoplazmě mozku - Vize ve vodě Papier-mďché kanály tečou středem Lowellu, muži kouří doutníky a postávají u zábradlí a plivají do vody, ve které se zrcadlí deštivá beznaděj roku 1926 - A co se týče jejich způsobu myšlení, hm, peníze v jejich kapsách jsou skutečné a pýcha v jejich hlavách je skutečná jako hřích a neochvějná jako Peklo - A za ty peníze, které jsou skutečné, a s tou pýchou, která je skutečná, se chystají zakoupit pořádnou vepřovou kotletu, i když s ní tehdy, když se poprvé objevila (teď je půlnoc 16. ledna 1956), přišel hlad a s ním hladovějící, přesto může být označena za skutečnou, ačkoliv ani není, ani je, ale je zcela nad jakékoli chápání, je to odraz vepřové kotlety na hladině - Jsou to fakta dobře známá tlustému panu Groscorpovi, který se nyní ve svém bytě na West Sixth Street naproti fary u Svatého Ludvíka chystá u kuchyňského stolu pustit do oběda, za oknem prší a do ulice náhle zatáčí z Beaulieu Street pomalá karavana limuzín a vozů s květinami a míří k vratům kostela, kde čekají ministranti s náležitými stříbrnými speciálními proprietami - Má obrovský obličej, hnusný jako brokát, slizký jako hedvábí, šedivě bledý a smrdí, až se ti chce blít, veliká bestie, z malých úst se mu vydere potěšené óó a ušklíbne se, až se mu rozklepe podbradek Župan, pantofle, špekoun je to - Láhev vína a kotlety na stole Přes obrovský bachor má daleko k vidličce a musí si pořádně odsunout židli, pořádně se naklonit, nebo spíš se nahrbit s odhodláním zvíci hory, jako tunel ke svému kýženému polednímu pokrmu - „Ach,“ zastaví se, „další mrtvola!“ - A otře si ústa ubrouskem a nakloní se, aby viděl lépe dolů - „V tomhle slejváku se chystají zas jednoho pohřbít, - ale ksakru, to mi kazí chuť Všechno to jednou skončí ve stejný díře, k čemu ten humbuk a sláva? - Ta pompéznost, ty rukavice - ty speciální rukavice a ztuhlé nohy - ten myší úsměv - ten knírek - ten veliký hlad, když není co žrát, ten hladomor v úrodném období - Jedno nebo druhý, vyjde to nastejno, protože,“ zvedne oči k horní části okna a zkoumá ta bouřková mračna, „dalo by se říct“ - decentně si odříhne, stáhne roletu - „že tam, odkud to přichází, je toho daleko víc, příchody a odchody - Z cesty, obědvám - Zamyslíme se nad tím později -“

Pohřebáci se svými vozy se shromáždili před našimi dveřmi v Beaulieu Street a z našeho velikého pochmurného domu postaveného na starém hřbitově, kde bylo víc mrtvého prachu než ve všech slovech této knihy, byl jako z hnízda odvezen smutek Rakev vyklouzla jako had, položili ji do pohřebního vozu, prásk.

A zatáčí za roh.

Děti a několik přihlížejících ho doprovází po chodníku, kostel je jenom blok a půl daleko.

Přímo u domu, kde veliký pan Groscorp pořádá svoji obvyklou sansárovou hostinu, pracuje parta zedníků, natěračů a pokrývačů na novostavbě - Právě zapili oběd kávou, cítí se dobře a vtipkují.

„Á, další na hřbitov?“

„Proč jedou tak pomalu, sakra, to není žádná sranda, párat se v dešti s mrtvolou!“

„Vsadím se, že je to nějakej starej páprda, co mu spadla držka do polívky, a bylo po něm.“

„Nebo nějaká stará rašple, která celej život ječela na manžela i na bratra, tak už od ní maj pokoj - Koukej, jak předstíraj smutek, těm protáhlejm ksichtům bych nevěřil.“

„Nebo starej kněz, umřel v posteli.“

„Nebo starej natěrač, spadl z žebříku a šest měsíců pak řval v nemocnici ,Kurva, to je bolest!' a pak ho odnesli.“

„Ne - to je moc divoký - byla to šlapka, z Bostonu, vrátila se domů, šestnáct let kroutila za doláč v bordelu zadkem a teď z toho dostal pohřebák půlku, a -“

„A zbytek se ztratil v mrtvý skříňce v bance.“

„Hoď po nich trochu rýže, oddáme je!“

„Koukej, zastavili a vytahujou rakev.“

„Rakev pro tu krásku spanilou“ (Tombeau pour les si beaux).

„Je nějaká krátká -“

„Krátká? - zatraceně, je to dětská rakev.“

Všichni ztichnou.

„Jo, tak na tenhle příběh jsme zapomněli.“

„Nejsme dobrý vypravěči.“

„No, já jdu natírat.“

„Natírej, osle, dokud nebudeš prdět do hlíny.“

„Nejdřív tě umejou a voholí, Pirouxi. My ti pak zazpíváme pár sprostejch písniček.“

„To beru.“

„Koukněte - ta rakev je malinká, to děcko určitě nemělo ani deset.“

„Tím líp pro něj.“

„A proč?“

„A proč se mě tak blbě ptá, nevíte?“

„Prší ti na hlavu, pojď se schovat.“

„Dnes nám na hlavu ještě naprší až dost.“

A průvod vchází po štěrkové cestě do kostela, nesou maličkou rakev, za ní kráčí maminka a táta a já a Nin a příbuzní, a zazní velkolepý zvuk varhan ohlašující začátek mše.

* * *

„Suscipe, sancte Pater, omnipotens aeterne Deus, hinc immaculatam hostiam, quam ego indignus famulus tuus offero tibi, Deo meo vivo et vero, pro innumerabilibus peccatis, et offensionibus, et negligentiis meis, et pro omnibus circumstantibus, sed et pro omnibus fidelibus christianis vivis atque defunctis: ut mihi et illis proficiat ad salutem in vitam aeternam. Amen.“

Sláva na výsostech...

Jedna z prvních, ne-li úplně první vzpomínka mého života, jsem v opravně obuvi a mají tam police nacpané černými botami, nespočet rozbitých bot, a je šedivý deštivý den (stejný jako ten pohřební den, nebo lépe, mlha a občasné mrholení) - Jsem nejspíš s maminkou a mám asi rok a jsem v kočárku (pokud se to vůbec stalo) a mám Vizi velikého Soumraku země a velikého Zmatku lidského života a ten velký Deštivý Sen o ponurých věčnostech, a když odcházíme z dílny, nebo, když je dílna opouštěna, buď mnou nebo nějakým fantomem, je tam najednou starý mrňavý pán, obyčejný pán v podivně zkoseném šedivém klobouku, asi má na sobě kabát, vzdaluje se po ponurém nekonečném mokrém bulváru, mrholí, je to smutná žalostná scéna a divná, jako kdyby to byla moje vzpomínka na nějaké dřívější vtělení v ruském Sankt Petěrburgu nebo v rozedrané tmavé kuchyni plné lepivého buvolího másla strašně dávno ve starém Tibetu, ale bez toho klobouku - Ten klobouk s tím podivným dostojevskovským zkosením patří na západ, na tuto stranu bezoáru, do této země - A připadá mi, že ten mužíček kráčí vstříc nějakému nevýslovně nádhernému otvoru v dešti, kde bude jasné a zářivé nebe, ale kam se já nikdy nedostanu, protože mě vezou v mém současném dopravním prostředku někam úplně jinam - On míří pěšky do Neposkvrněné Země - Tak mi to připadalo, když hrály varhany a kněz latinsky prozpěvoval u oltáře daleko od lavic na konci času, že Gerard, nyní nehybný uprostřed kostela na katafalku v hlavní lodi a před oltářní mříží, s klidnou protáhlou tváří, skvostně upraven a ozdobený květinami a pomazaný, je odvážen do té Neposkvrněné Země, kam já nikdy nepůjdu, alespoň ještě dlouho ne - Smutně mrholí mer, smutně mrholí mer!

„Et pro omnibus“ zpívá kněz latinsky a melodie stoupá a klesá, všude voní kadidlo a on se otáčí s nedotknutelnou vybraností krajek na svatém černém rouchu, se svým nádobíčkem, a v mém tříletém mozku je „et pro om-ni-bůůs“ popisem té země a toho cíle, té Gerardovy slávy - (která byla prorokována) - „aeternam“, ponuré poklesnutí prozpěvujícího hlasu, „věčnost“, dokážu si ji téměř představit a cítím vůni toho místa a ve své roznícené mysli se rozhodně nemýlím a nelze to vymazat - A jsem tak maličký a tak daleko, a později ve svých reveriích a snech mi připadá, že se pohřeb konal v ulici naproti našemu domu v jiném podivném kostele, který vším prostupoval - Je to stejné jako s hádankou, když ji prokouknete, je to ta nejjednodušší věc na světě.

- Vzadu v kostele postávají pobledlí lidé, je to jako o Velkém pátku, kdy je kostel nacpaný a obyčejně prší (ve shodě s pověrou) a vzadu postává dav v galoších nebo gumácích nebo s deštníky, který chce rychle vypadnout z té bělostné velebnosti a vrátit se do herny - Nechápu nic ze smutečního obřadu, nevnímám jeho slávu a rozhlížím se a prohlížím si tváře lidí a tragické galoše a mokré čvachtající téměř kaluže vzadu v kostele a tu beznadějnou vlhkost, jako kdyby se to odehrávalo několik kamenných schodů pod zemí a jsou tam ponuré stíny, takže žlutavý mramor je tak mdlý, tak smutný - Tety a matky mají rozmazané oči, jejich tváře jsou napuchlé přáním, aby nebyl zemřel, ach, zdá se mi to příhodné a odpovídající, všechno to patří k představení - Je to velkolepý neskutečný film, já jsem statista a Gerard hraje hlavní roli a

Bůh to režíruje z Nebe Vidím bezútěšné dřevěné ploty máčené deštěm a toho mužíčka s tajemným kloboukem a potom se mi zatočí hlava a nevidím nic, jenom roj andělů v kostele ve formě náhlé myriády světélkujících sněhových vloček extáze - Ušklíbnu se, proč by měl někdo brečet Tiše vykřiknu, maminka mi stiskne tvář a zlehka mě poplácá, „Non non non“ - Vážní smuteční hosté zaslechnou dětský hlas a pomyslí si: „Nerozumí tomu.“ Chci nějak vyjádřit, „Tady a teď chápu extázi,“ tu božskou dokonalou extázi, odměnu bez konce, je tady, vždycky byla s námi, ty formality s pohřbíváním jsou pomýlené a nenáležité, měli by je provádět pouze důstojní kvalifikovaní činitelé a herci a zpěváci latinských hymnů - Náhle se zezadu shůry ozve chlapecký sbor, všichni sebou trhnou a mamince vytrysknou slzy, vždycky ji ostatně dojímalo, když zpívali chlapci.

„Někteří se znali s Gerardem!“ pyšně sděluje vedle stojícímu zachmuřenému Emilovi a zároveň Marii - „Ti malí andílkové!“

(„Zpívejte, zpívejte,“ říká si, „zpívejte z celého srdce, mí andílkové, pro mého přítele Gerarda, který je mrtvý, můj malý chlapeček, můj smutný synáček - Zpíváte sami pro sebe, andělíčkové!!“)

Taky slyším, jak chlapci zpívají, a otočím se a vidím je na kůru, jak zvedají zvonivé jasné hlásky podle pokynů černých paží hypnotizéra, nějakého hypnotizéra pocitů - Podle jejich zpěvu a podle příznačného šramocení (a sílícího pokašlávání) poznáš, že bohoslužba je už téměř u konce - Jak je to snadné, zakašlat si, jednou, podruhé a vrátit se domů z pohřbu cizího člověka!

A, ach, ta rakev vepředu, kněz zvedá kadidelnici a při každém mávnutí, třemi směry, se nějakým kouzelným zatáhnutím za provaz ozve zvenčí z věže zvon a jako dým se nese tiché „ker-uak“ ohlašující všem lidem z Centreville, že Gerard umřel - Deštivá novina - Kadidelnice tichouce a něžně zacinká, cink, trr link, je to taková nádherná hudba a vidím trojitou kouřovou melodii, jak stoupá vzhůru a rozplývá se - Radujme se v Pánu.

Všichni nastoupíme do aut, pomalu se seřadíme do průvodu a vyjedeme na dlouhou pomalou projížďku podél řeky Merrimac, kolem mokrých stromů se smutným splihlým listím, k mostu na Tyngsboro, a přes něj, do Nashui, vjedeme do města (odkud jsou mí rodiče) v ponurém konvoji, na hřbitov za městem, pamatuju si na tu dlouhou šedivou zeď a ten lesklý mokrý bulvár - A opatrně postaví rakev na provazy, vypadají jemně, ale žádná jemná práce to není, a spustí ji dolů, jak je to snadné, uložit do hlíny takový malý kousek bolesti - Na okrajích jámy jsou vidět kořeny a hroudy Muži stojí okolo, můj otec je uprostřed, s nepokrytou hlavou, s tou pitomou bezmocností pod nezměrnou nekonečnou oblohou, co se sklání nad celou tou scénou a říká „Tak, tak“ - Otcovy vlnité vlasy jsou mokré a neučesané a víčka má sklopená, a tak už zůstanou napořád - Je to studené místo na klečení, tahle půda, a on znovu pokleká, je to studené místo pro kolena - Sedím s maminkou a Ti Nin v černém voze, když rakev zmizí, rozpláčou se, otočím se k nim a zeptám se: „Ale proč pláčete?“

„Ti Jeane, ty tomu nerozumíš, jsi ještě maličký, abys tomu rozuměl!“ naříkají při pohledu na moje růžové tvářičky, moje tázavé oči.

Znovu vzhlédnu, muži o krok ustoupili, nedočkavý starý hrobník zvedne lopatu a zavírá knihu.

KONEC

Někdy ve stejné noci co je všude stejná právě teď a na věky amen

Poznámka

Francouzské výrazy v knize, mnohdy se vymykající spisovné normě a vycházející z Kerouakovy znalosti quebeckého pouličního dialektu

„joual“, jsme převzali z originálu a ponechali beze změn.

Red.

KVĚTINOVÉ DĚTI

To me the meanest flower that blows can give

Thoughts that do often lie too deep for tears.

(William Wordsworth, „Ode: Intimations of Immortality from

Recollections of Early Childhood“)

Écrivez pour l'amour de son mort

Gregory Corso vyprávěl o tom, jak svého novorozeného chlapečka ukazoval kamarádovi Jacku Kerouakovi (ten v té době ještě popíral své otcovství v případě dcery Jan). Když tehdy Kerouac roztomilé dítě držel, bědoval:

„Ale ne! Gregory! Vychováváš cosi nového, aby to zemřelo!“

První čtyři roky mého života, kdy žil, jsem nebyl Ti Jean Duluoz

(Kerouac), byl jsem Gerard...

Kniha Vize Gerarda je první kapitolou ságy Duluozů, ságy

Kerouaků, o níž později Kerouac napsal, že by ji rád vydal v jedné edici s původními jmény hrdinů.

Jediný důvod, proč jsem kdy psal a sbíral dech a nadarmo obrušoval plnicí pero, ... byl Gerard...

Vize Gerarda je snad ta nejkrušnější kniha, jakou Kerouac napsal.

Jsou to vzpomínky dítěte, kterému nebyly ani čtyři roky, když jeho starší a jediný bratr zemřel. Gerard, jak se neustále v knize opakuje, pro něho znamenal celý svět. A ten svět ztratil, když mu byly tři.

Čas, který strávil Kerouac na své „cestě“, lze chápat jako hledání náhrady za ztraceného bratra.

Kerouac zde zaznamenává vzpomínky tříletého dítěte. Takové dítě však ještě není natolik mentálně vyspělé, aby rozlišilo čas, a proto si do paměti vědomě neukládá vzpomínky pro budoucnost.

Kerouac byl v mládí i v dospělosti vyhlášený svou pamětí, ale jak sám připomíná, není si jist, jestli některé jeho vzpomínky na tu dobu jsou skutečné. (Píše také, příznačně v knize o psaní, že je lhář.) Navíc tu anglicky popisuje to, co se odehrálo ve francouzštině. Tříletý Kerouac nebyl u pitek a pokeru svého otce.

Jsou to snové vzpomínky. Ale v mystickém snu se zjevuje pravda.

Kniha Vize Gerarda by mohla také nést název Vize Emila, nebo Vize

Lea. Tento snový příběh o bratrovi je snovým příběhem o otci. Děj knihy se odehrává v době, kdy v Kerouakově rodině ještě dominovali muži (v době, kdy psal Maggie Cassidyovou, byl jeho otec už nemocný, a rodinu řídily matka se sestrou); najdeme tu strýčka Mikea, co své ženě říká, ať drží hubu, ale nade vše vyniká obraz Lea Alcida Kerouaka - Emila. Popisuje se tu jeho práce, sešlosti s kamarády a kumpány z hospod s jejich nadšením pro něj, pro karban, doutníky a noční pitky. (A co když

Kerouakovy pijácké výpravy do Lowellu v šedesátých letech byly pokusem o znovuprožití situací, do kterých by se dostal, kdyby bratr s otcem nezemřeli?)

Starý Bull Baloon je směsicí W. C. Fieldse - slavného estrádního žongléra a komika, později filmové hvězdy, kterou Leo Kerouac mohl potkat v Lowellu - a Jackova přítele W. S. Burroughse. Tak v této „vizi“ otcovi kamarádi a pitky splývají s těmi

Kerouakovými, svět divadla a filmu se skutečným životem skutečným životem prolisovaným knihami: umění a skutečnost splynuly a znovu nabyly svých obrysů skrze umění.

Kerouac píše, že celý vesmír je jedno veliké Lůno. V této knize je Ti Jean v lůně ještě šťastný, opečovává ho každý, koho potká, nezná pocit úzkosti, sexuální touhu ani zradu, nemá žádné finanční problémy ani strach z policie. Kniha popisuje ten nevinný čas dětství před ekonomickou krizí třicátých let, která

Kerouakovo dětství utvářela, a válku, autorovu ranou dospělost.

Když ji čtete znovu a znovu, uvědomíte si, jak působivě autor pracuje s detaily přibližujícími tuto dobu (Babe Ruth a baseball, estráda, neuvěřitelná auta, divoké pitky v době prohibice), jak přesně evokuje poklidnou a bezstarostnou mnohonárodnostní atmosféru počátku dvacátého století v Americe, a víru, která člověka poutá k domovu.

Tento text tvoří nejen první část ságy Duluozů, ale také první část původní „Lowellské trilogie“ o jeho dětství, po níž měla následovat kniha s názvem Memory Babe (Kerouakova chlapecká přezdívka použitá jako název jeho životopisu, jehož autorem je

Gerald Nicosia; vyd. Votobia, 1996), kterou nedokončil a samozřejmě Doktor Sax (v češtině dosud nevyšlo). Další lowellský román, Maggie Cassidyová (Votobia, 1996), je o nastupující dospělosti, o prvních sladkých souženích lásky a bolestech sexuální touhy, a měl být knihou přechodovou.

Z (čtenářského) odstupu se zdá, že Vize Gerarda, ačkoli jde o příběh chronologicky nejstarší, psal Kerouac tak pozdě proto, že by bez ostatních knih nemusely mít smysl. Ale když na textu pracoval, nepsal pro peníze, ale pro sebe. Procítěně, produchovněle. Ta kniha byla příliš blízká jeho duši, nevýslovně blízká. Nemohl ji napsat dřív, než dospěl jako autor. Gerardovu tvář neustále přirovnává ke květu a člověka hned napadají

Wordsworthovy verše:

Mně nejmenší květina, co kvete, může obdařit myšlenkami, které často leží příliš hluboko, aby je vyplavily ven mé slzy.

Kerouac sestupoval hluboko do duše, do srdce květiny, a nalezl slzy, které, roněny na stránky, tyto myšlenky vyplavily. Ti Jean byl příliš malý, aby pochopil bratrovu smrt, aby plakal na jeho pohřbu. Jack je teď muž. Tato kniha je jeho žalozpěvem.

Jak se autor v textu zmiňuje, knihu napsal v lednu 1956.

16. ledna má svátek Gerard. Kerouac jel navštívit matku a strávil

Vánoce u sestry Caroline (Nin) a její rodiny. Rozhodl se zůstat u nich měsíc a napsat o svém dětství s ní a s Gerardem. Bylo mu tehdy 33 let, v Kristových letech psal o době, kdy mu byly tři, a přemýšlel o utrpení Krista, o utrpení jeho bratříčka Gerarda.

Později onoho roku pokračoval v náboženském duchu Vizí Gerarda a napsal Písmo zlaté věčnosti (Votobia, 1997). Během třiatřicátého roku jeho života vznikla také Tristessa - první kniha Andělů pustiny, a Starý anděl půlnoci. Ještě před říjnem 1956, kdy

Kerouac dovršil čtyřiatřicítku, napsal Steve Turner ve své knize

Hipster s andělskou hlavou: „Kerouac začal osobně i umělecky upadat. Byl už téměř všude, kam kdy měl dojít, řekl téměř vše, co měl říct, a život ztratil schopnost ho nadchnout.“ (úvodní stránka 10. kapitoly) (Jednou velkou výjimkou je Big Sur, kniha o jeho kolapsu.) Je opravdu možné, že poté, co vypsal Gerardův příběh, což byl důvod, proč se stal spisovatelem, už řekl vše, co říci měl. Cesta skončila...

Román Na cestě ještě nevyšel. Po jeho vydání v roce 1957 Kerouac už nikdy nestrádal, zato Viking Press byl hladový po dalších jeho dílech. Existovaly tisíce stran „čmáranic v tajných notýscích a stránek divoce vymlácených ze stroje jen tak pro radost“, ale nic z toho nebylo považováno za vhodné ke zveřejnění bez důkladné revize. Malcolm Cowley, editor knihy Na Cestě v nakladatelství

Viking Press (odtud vtip na str. 32), Vize Gerarda odmítl jako

„příliš buddhistické“ pro čtenářskou veřejnost (je ironií, že nyní tuto knihu vydal právě Viking Penguin). A proto Kerouac napsal narychlo, pro peníze, Dharmové tuláky. Snad každý, kdo četl Vize Gerarda nebo Písmo zlaté věčnosti, ten rozdíl mezi tvorbou ze srdce a prací pro kasovní úspěch vnímal.

Vize Gerarda a Písmo zlaté věčnosti donedávna v Americe nevycházely. Dnes se zdají být těmi nejvyzrálejšími plody

Kerouakovy tvorby, prodchnutými buddhistickými sútrami a růženci sv. Terezie z Lisieux. Člověka napadá otázka, jestli opravdu byly pro tehdejší čtenářskou veřejnost - dnes to zní absurdně - příliš budhistické (nebo snad příliš katolické?), nebo se represivní společnost jednoduše obávála nezávislého hlasu autora a vydavatel se zdráhal odhalit, že jeho nejprodávanější autor, ten šokující beatnik z románu Na cestě, je v srdci něžný plačící katolík, který místo vína, aut a žen miluje Ježíše Krista a svatou

Terezii, Buddhu, květiny, koťata a svého bratříčka, sestru, otce a matku.

Corso ve své kerouakovské elegii Elegický Američan píše o muži, který napsal tento žalozpěv na svého bratra s tváří květiny:

A tys byl ozářen dávného temného dne beatnický Kristův chlapče... přinesl jsi něžnou zaoblenost věcem lpěl jsi na kulatosti duše, ne na hranatosti a brzy... za Tebou přišly, aby Tě následovaly, děti květin

Matthew Sweney přeložila Jana Mesárošová

POKER

Pro ty, koho to zajímá, se zde poker (nejameričtější z amerických her: ten, kdo blufuje nejlépe a má nejvíc peněz, vyhrává) hraje ve velmi jednoduché verzi s pěti kartami rozdanými každému hráči.

První karta, anglicky „hole card“ se rozdává obrácená, aby ji spoluhráči neviděli. Zbytek karet se rozdává po jedné každému hráči a sázky začínají po rozdání třetí karty, přičemž dvě karty spoluhráči vidí.

Jedna dvojice je minimum potřebné pro body, další v pořadí jsou dvě dvojice, pak „three of a kind“ - tři karty se stejným číslem,

„flush“ - pět karet jedné barvy, „straight“ - pět čísel za sebou,

„full house“ - jedna trojice a jedna dvojice, „four of a kind“ čtyři karty se stejným číslem, „straight flush“ - pět čísel za sebou stejné barvy a konečně „royal flush“ - desítka, spodek, královna, král a eso stejné barvy - kombinace, se kterou se člověk setká jednou za život.

Hra je samozřejmě, jak sám autor píše, symbolická. Kerouac je ve vzpomínce na svého otce velkorysý - Emilovi dává srdcového krále a křížového krále (anglicky King of Clubs) a poslední rozdaná karta ve hře je samozřejmě pikové eso, neboli smrt.

THE END

Sometime in the same night

that's everywhere the same right

now and forevermore

amen

* * *

Jack Kerouac

VIZE GERARDA

Z anglického originálu Visions of Gerard vydaného nakladatelstvím Penguin Books v New Yorku roku 1991 přeložila Edita Drozdová

Doslov Matthew Sweney (překlad Jana Mesárošová)

Obálka a typografická úprava Petr Palarčík

Redakce Petr Pistorius

V Edici angloamerických autorů vydalo nakladatelství Votobia v Olomouci roku 1998

ISBN 80-7198-359-4