Toxický squat

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Hana Kavurová

Toxický squat – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2018

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno třem rozdílným lidem,

kteří mě vždy inspirovali k něčemu novému

Lindě,

Andělovi

a Klárce

Děkuji...

… své rodině za všechna odpuštění.

… Kessi za její příspěvek.

… diskuzi na jedné webové stránce, kde jsem také nacházela inspiraci. Lidi se tam do slova a do písmene vypíšou ze svých smutků, ale jejich žal pomalu upadne v zapomnění. Proto se snad nebudou zlobit, když tady i něco „svýho“ objeví.

… Jilopovi za každý zodpovězený dotaz.

… Střední odborné škole služeb Kavčí hory,

zvláště třídě S1. B, rok ukončení 2010.

Drogy mně do života vstoupily ve větší míře, než se možná zdá. Pomalu mi berou některé z mých lidí a narušují vzájemné vztahy. A právě proto tahle kniha vznikla.

Opravdu nechci, aby byla brána jako obhajoba drogového světa, ale měla by být varováním pro všechny, kteří se s drogami dostanou do styku. Lidé by si měli zapamatovat, že není hrdinství vzít si drogu, ale odmítnout ji... Protože to stejně nikam jinam než k hořkému konci nevede...

Zase, Už zase je to tady...

ŘÍKAJ, ŽE TO MUSÍ ZMIZET... Jak? Je to ve mně. V nás. Nejde se toho zbavit. Jde z toho strach. Beznaděj. A pak jen – konec.

Nejde zapomenout. Nemyslet na ty venku, kvůli kterým jsem tu. Ublížili mi. Zradili mě. Ale stejně jsou se mnou. Vždycky budou. Nezapomenu. A oni taky ne.

Chci se toho zbavit. Vrátit se tam. Domů... odkud mě vyhnali. Znovu? Ano, znovu a znovu... Nikdo si mě nevšímal. Nikdo mi nerozuměl. Nikdo mě neviděl. Učitelé, spolužáci, rodiče... Byla jsem sama. Tmavý, osamělý stín bloudící peklem. Našla jsem si novýho kamaráda. Pana Pervitina. Měla jsem ho ráda a on mě. Ale život ze mě vysál. Neuvědomovala jsem si to. A žila dál...

Pak pro mě přišel Očko.

„Žiješ dál, ale vidět nejsi. Droga tě udělá osamělou a neviditelnou. Pojď se mnou. Napravíme to. Vrátíme tě,“ řekl...

Nevěřila jsem. Utíkala jsem k rodičům. Řvala na ně. Neslyšeli. Vyběhla jsem ven a skočila pod auto. Nezastavilo, nevidělo...

Šla jsem sem. Žiju tu. Se stejnýma. Nezahlídnutelnýma. Rozumíme si. Učíme se žít. Znova se snažíme najít smysl života bez kamarádů. Je to těžký. Nevzdáme to! Pro koho?! Pro ty, co nás už jednou zavrhli? Ne, pro sebe! Páč jsme mladý. Máme právo začít ještě jednou. Pochopit. Sžít se s okolím... Až budeme připravený, čeká nás vysvobození. Návrat. Objevíme se. Ukážeme jim, že nejsme odepsaný. Něco dokážeme...

Aspoň tak to říkají oni. Ale chceme to my? Ne. My chceme smrt. Už jednou jsme si ji zvolili. Proč začínat znova, když pomalu přicházel spásnej konec? Život bez drog je na nic. Neumíme bez nich žít a ani nechceme. Myslíme furt na ně a vždycky budeme...

Ohledně mýho bytí

JSEM TU ASI DVA ROKY. Nevím to přesně. Čas tu dávno pozbyl významu. Počítají se tu jenom minuty od absťáku ke šlehu. A těch je nepočítaně. Každej den je takovej velkej absťák a už do konce života bude...

Je mi to jasný. A nejen mně... Páč všude a všechno tu smrdí našimi zhuntovanými těly, špinavým životem a naoko předstíraným úsilím, je nutný aspoň trochu se s tím sžít. Takovýmu smradu se člověk nikdy nepřizpůsobí... Adaptation isn’t possible... Ale nevšímám si toho. Nemluvím o tom. Náš squat je plnej přetvářky... Žijeme tu sice společně, ale každej sám. Ve svým vlastním světě, do kterýho se navzájem nepouštíme. Nikdy z něho nevycházíme. Je to výborně zaběhnutej stereotyp... Bereme se jako pohybující se těla. Nahý těla bez bázně a hany. Každej tady ví, jak na tom jsme, páč všichni jsme na tom stejně. Nemáme se před sebou za co stydět. Každej může jenom srovnávat a v duchu si říkat, že je na tom ještě relativně dobře.

Stejně se moc nepozorujeme. Všude okolo je tma. Žijeme ve tmě. Jako nějaká havěť. Nám to vyhovuje. Nemáme rádi, když na nás někdo zírá. Zírání je neslušný. Snažíme se bejt nad věcí, ale někde uvnitř, někde docela hluboko v sobě, víme, jak jsme hnusný. Hnusíme se sobě. A musíme se hnusit i ostatním. Ve tmě na tom nezáleží. Je to naše vítězství. Naše temný a milovaný vězení. Tady nám nikdo nemůže ublížit…

Nikdo se o nás nestará. Nikdo nás tu nedrží. Kromě našich zmatených myslí... Vymytých hlav, který už nevědí, že existuje něco jako realita. Žijeme v haluzi vlastní výroby. Trip místo světa... A když přece jenom procitneme, vracíme se tam, odkud jsme přišli. Vracíme se a ubližujeme těm, co nás odepsali. Neviděj nás. Ale i přesto se nás bojej. Maj kvůli nám špatný svědomí, a to je straší ve snech... Jen dealeři nás viděj. Je to symbióza. Dokonalý soužití. Lehkost a krása žití... Vždycky přijde vysvobození... Nakonec stejně vyprchá – tak jako všechno. A na nás dopadne vina.

Můžeme se litovat. Můžeme se nenávidět. Můžeme hlavou mlátit o zeď. Nic nepomůže. Můžeme jenom čekat, dokavaď to nevyprchá... Doufat, že příště už se to nestane... A během toho čekání nám nějaká dobrá duše dá na krk ceduli s nápisem „IDIOT“. Je to dobrý varování pro ostatní...

Jsme tu. Jo, jsme tu... Dobrovolně. I když spíme na zemi. Na špíně a ve smradu. Ale vybrali jsme si to.

Nestěžujeme si. Nemáme komu. Můžeme jen doufat... Doufat ve smrt. Páč jediný, co máme, je nenasytná pichna. A zejtra ji jdem ven ukojit!

Naše výlety. Naše útěky před realitou. Ty jsou jedinečný... Miluju ten pocit svobody... Vždycky mi všichni všechno zakazovali. Tohle nesmíš. Tohle nedělej. Na to nešahej. Na tohle se nekoukej. Samozřejmě mi zakazovali i fet, a to nejvíc ze všech těch možných zákazů, ale teď jim dokazuju, že ty jejich posraný zákazy dodržovat nemusím a můžu si dělat to, co chci já...

Každým dalším výletem cejtím, jak se vzdaluju, jako bych se už nikdy neměla vrátit zpátky mezi normální lidi. Nevadí mi to, páč si stejně nejsem jistá, jestli se vrátit chci. Než za mnou přišel pan Pervitin, byla jsem nic. Jedno velký Nic, který si myslelo, jak je svět spravedlivej. Snažila jsem se do něho zapadnout, ale nakonec se na to vybodla. Nechtěla jsem být jako ti obyčejný lidi. Lidi, který jsou znechucený už od rána. Ti, co se celej život honí jen za penězma. Ti, co se neuměj smát a jen se nervujou. Proto jsem byla ráda, když jsme se s panem Pervitinem setkali. On mi ukázal svůj vlastní barevnej svět, kde tyhle věci neexistujou. V perníkovým světě je jen neutuchající proud čirý energie... Nač spát, když noc je pro mě hezčí než den, ale o den nechci přijít?

Když se podívám zpátky, přesně do puntíku vím, proč jsem drogy začala brát. Musela jsem začít fetovat, abych našla samu sebe a lidi podobný mně. Abych si uvědomila, co chci v životě dělat, a co ne. Abych poznala sílu opravdovýho přátelství a lidi, který se jen tvářej jako kamarádi, prostě ze svýho života vykopla. Abych se naučila vidět všechno tak, jak to je… Jsem závisle nezávislá. Proč zastavovat svět, když je to teď super a konečně se všechno rozjíždí?

***

Zákazy. Sliby. Mrtvoly... Přes to všechno člověk jde, když se jedná o drogy. Dneska jsem taky šla. Abych dokázala, že zákazy dodržovat nemusím. Abych nedodržela těch tisíc slibů, co jsem dala všem okolo a hlavně sobě. Abych byla zase blíž k rakvi... A to všechno pro jeden zážitek. Do mrtě nádhernej zážitek. Ale už to není takový, jaký to bylo předtím... Dřív to bylo jako rána kladivem. Teď je to spíš potřeba, kterou nutně musím k životu mít. Je to návyk. Závislost. A na příjemnou závislost nejde jen tak zapomenout...

Výlet za panem Pervitinem

„JE JABLKO PŘIPRAVENÝ na pořádnou smažárnu?“ vzbudil mě někdy pozdě odpoledne Žora.

„Děláš si ze mě prdel?!“ Nevěřícně jsem vykoukla ze svý matrace. „Ne! Jablko není připravený. Jablko po ránu smaží jen, když má absťák. A drž hubu, sakra! Celej tenhle zablešenej squat nemusí vědět, že jdem zase ven.“

„No, tak si trochu pospěš. Protože já už se nemůžu dočkat, víš?“

Spíš měl absťák. Jeho vykulený zorničky mluvily za vše. A ruce se mu třásly jako k smrti vyděšený vrabčák. Žora je na heráku. A píchá si jako ten největší amatér. Taky na to vypadá... Dřív se mi líbil. Přitahoval mě... Ale teď ho lituju... Když se člověk podívá na to jeho propíchaný tělo a propadlej obličej, napadnou ho dvě slova... buď chudák, nebo prase...

Z hloubky svý ubohý postele jsem vyhrabala Feferóna. Svýho černýho potkana s bílým flekem na břiše. Vzala jsem si ho sem jako jedinou věc. Je to má vzpomínka na minulost. Ale na tu hezčí minulost...

Rodiče mi ho dali k narozeninám. Byl to pro mě mimořádně vzácnej dárek, protože jsem po něm toužila už hrozně dávno, a bylo hezký, že mi rodiče konečně dali něco, co jsem doopravdy chtěla. I když oni byli proti tomu mít doma krysu, jak sami říkali...

„Fuj! Jak můžeš líbat potkana?“ ptal se Žora se znechuceným výrazem ve tváři.

„Drž hubu! Co na tom jako je?!“ divila jsem se. Líbat svýho domácího mazlíčka je pro mě totiž úplně přirozený.

„Je to hnusnej potkan! Roznáší plno nemocí! Zabil miliony lidí! Necháváš ho tu samotnýho, bůhví čím už se nakazil!“

„Vždyť je v kleci! A i kdyby nebyl, tak by měl ten samej aids jako ty!“

„Hele, Anče, zmlkni! Seš prostě nechutný prase. A zvedni se, nebo na tebe seru!“ Kopnul do zdi a odešel do vedlejší místnosti.

Blbec! Takový lidi přímo miluju. Co nikdy neměli žádný zvíře, aby jim náhodou nezničilo nábytek. A ostatním ještě nadávaj, když se o ně pečlivě staraj. Ale Žora takovej nikdy nebyl... To s ním dělá háčko. Bortí mu jeho předtím dobrou osobnost.

„Běžte se hádat někam jinam! Já chci spát,“ ozývaly se hlasy z ostatních matrací. Některá hubená těla se začala zvedat. Nenávidím ranní pohled na spolunocležníky. Nesnáším to, jak jsou všichni úplně stejně vychrtlí. Jak maj v očích ten navlas stejnej otupělej výraz. A na každým je vidět, že hned po ránu myslí na jedno...

Ti starší se spíš než lidem podobaj mrtvolám. Všude na těle maj otevřený rány. Krvavý a hnisavý díry orámovaný podlitinama... Poránu se je snažej ošetřit. A podle jejich zoufalých výrazů jsem si domyslela, že to musí kurevsky bolet... Oni vlastně hnijou zaživa. Snažej si to ošetřit, ale pak si do toho klidně zase šlehnou. Hnijou vlastní vinou... Když jsem poprvý viděla takovou ránu u jednoho staršího toxíka, úplně mě to šokovalo. Do tý doby jsem si nepřipouštěla, že by byl člověk schopen dojít ve fetování takhle daleko. Dojít až k takový sebedestrukci, při který dovolí, aby mu části jeho vlastního těla hnily... Ale teď už vím, že jim nezáleží na těle, ale na tom, aby měli klid hlavně v sobě. Aby nemuseli trpět absťákama, páč si myslej, že je absťák může zabít... Po týhle události jsem si v duchu tvrdě umínila, že si nikdy nebudu píchat...

„Nikdy nedovolím, abych hnila,“ řekla jsem si pak... A to pro začátek musí stačit...

Nesnáším rána... Má rána jsou plná bolesti. Bolesti, která se po klidný noci zase ozve tak, jak to umí jen ona. Možná jednou umlkne. Ale pak o sobě dá vědět ještě ve větší míře než předtím. A ty už zacelený rány mi nedaj zapomenout. Zapomenout na má hnusná rána.

Zavřela jsem oči a vyběhla z ložnice poslepu. Občas jsem slyšela rozhořčený hlasy. Asi jsem na někoho omylem šlápla...

Zvykli jsme si týhle místnosti říkat ložnice, spí v ní nejvíc lidí. Ale doopravdy jako ložnice vůbec nevypadá.

Po polorozpadlý podlaze se válej matrace. Dostali jsme je sice nový, ale teď už jsou špinavý jako prase. Každej má právo jen na jednu matraci po celej svůj pobyt. Jsou špinavý, páč celej den nemáme nic jinýho na programu, než se na nich povalovat. My totiž jenom jíme, spíme a posloucháme kecy těch, co sem za náma chodí, a to všechno na matracích. Nic záživnějšího tu na práci nemáme. Máme rozjímat, prej...

Zdi, na kterých místy vykukujou cihly, jsou popsaný nejrůznějšími vzkazy, všemi možnými druhy písma, barev a obsahů. Většina z nich ale nedává smysl. Některý ani nejdou přečíst celý, jaká je na nich pořádná vrstva špíny, mísící se s krví a něčím, co připomíná zvratky a moč.

Nejvíc je ta špína vidět na oknech, přes který je nemožný dívat se ven – teda pokud tam jsou skla. Je na denním pořádku, že někdo při absťáku popadne židli a vymlátí s ní skleněný tabulky.

Jediný, co se mi tu líbí, je strop. Nikdo ho ještě neměl šanci zničit, teda až na lustr... Někdy, když mám dost všeho toho humusu okolo, tak koukám na strop. V noci se na něm promítají stíny stromů nebo lidí chodících venku. A přes den září až neuvěřitelně bíle. Dává mi to hrozně dobrej uklidňující pocit... Připadá mi to jako jinej svět. Skoro jako svět, ve kterým nežiju na okraji společnosti...

I když to tu všude profukuje, ať už skrz rozbitý okna nebo zbořený zdi, tak je tu pokaždý cejtit takovej divnej smrad. Je to něco mezi plesnivou čokoládou a hnijícím masem... Plesnivá čokoláda asi proto, že nám sem dřív nosili všelijaký jídla, abychom do sebe aspoň něco dostali, ale nikdo z nás se toho ani nedotkl. Teda kromě čokolády... Čokolády rozplývající se na jazyku. Ta její nevtíravá vůně a nenahraditelná chuť ji dělaj neodolatelnou... Ale to není pravej důvod, proč holdujeme čokoládě... Pravej důvod je ten, že jsme předčasně vyspěli a čokoláda nás částečně vrací tam, kde jsme něco vynechali. Tak to aspoň cejtím já. Je hezký jíst čokoládu... Je hezký, když hnijící maso jí čokoládu!

Nikdy jsem se se squatem plně nesžila. Z jeho prostředí a toho hnusnýho smradu cejtím, že sem vlastně vůbec nepatřím. Vím to! Teda spíš to nalhávám sama sobě. Kdybych sem nepatřila, tak tu teď nejsem...

Věřím tomu, že všechno na světě má svůj důvod. Nic není jen tak. Všechno je opodstatněný. Na nás jen je, abychom ty důvody nacházeli a snažili se s nimi srovnat...

„Pojď, Žoro, jdem. Zase se mi tu blbě dejchá.“

Bez váhání jsme se procpali mezerama v plotě a všechna svoje rozhodnutí nechali v tom plesnivým squatu. Ve městě už čekal náš dealer. On moc dobře ví, co se z nás stalo. Co z nás zbylo. Co z nás udělal. Ale je mu to jedno. Dělá jen svou práci. Nějak se živit musí. Obchod je obchod a my chceme fetovat. Je to naše věc. Nekecá nám do toho. Nechodí a nenabízí. Ví, že se vždycky najde někdo, kdo bude chtít. To je jasný...

Nakoupili jsme, ale neměli pichnu. Nedočkavě jsme ňákou hledali po kapsách. Pak nás to nasralo, sebrali jsme jednu, která ležela v parku. Všechny nemoci i smrt nám byly u prdele. Jsou to kraviny. A nezáleží na nich. Páč záleží jenom na jednom...

Zůstali jsme v parku. Tam nás rušit nikdo nebude. Na opuštěný lavičce Žora vytáhl nádobíčko. Byl krásnej teplej večer. Krásnej teplej večer na svobodě a na čerstvým vzduchu. Chtělo se mi jen tak koukat na hvězdy, co právě vycházely. A na měsíc...

„Když mi bylo jedenáct, zamávala jsem na měsíc,“ řekla jsem Žorovi, i když jsem skoro jistě věděla, že mě nevnímá. Měl plný ruce s vařením.

„Hm. A zamával ti nazpátek?“ odpověděl mi překvapivě Žora.

„Jasně že ne!“

„Tak proč o tom meleš?!“ Tohle je Žora. Věčně apatickej vůči všemu poetickýmu. Už v sobě nemá špetku představivosti, zvědavosti, taktu. Kdyby nemluvil, byl by stejně ledovej jako mrtvola.

„Ani nevím... Ale zdá se mi potřebný, abys o tom věděl... Páč já jsem si od toho slibovala strašně moc. Že zamávám na měsíc a můj dosavadní život se rázem změní. Chápeš? Je to prostě jako něco novýho, co jsi ještě nikdy nedělal a ani nikdo před tebou. A ty z toho máš dobrej pocit, seš přece ten první, co na to přišel a odvážil se to udělat... Posloucháš mě? Žoro?“

„Drž hubu, chvíli.“

Žora právě dovařil. A teď si hledal žílu, do který by si to mohl vrazit... Ale moc míst mu nezbývalo. Vždycky. Pokaždý. Znovu a znovu... mě dostanou ty jeho rány. Nemůžu si připustit to, že jeden z mých nejlepších kámošů uhnívá. Že s tím nehodlá nic dělat... Ale nic mu neříkám. Sama dělám ty věci, který ho pomalu, ale jistě zabíjej. Nemám právo mu do toho kecat...

Začínal bejt pěkně nasranej. Nervózně cvrnkal do pichny, aby se uvolnily vzduchový bublinky. Snažil se ji zabodnout do ruky, ale neprorazil ztvrdlou kůži.

„Už to bude... Tak dělej, ty krávo. Do prdele!“ Pořád si u toho mumlal. Pak se nasral totálně, vyhrnul kalhoty a surově ji tam vrazil. Fet v pichně se začal červeně barvit. Věděla jsem, že zasáhl. Podívala jsem se mu do očí. Všechno to napětí mu zmizelo z obličeje. Konečně jsem zase trochu viděla toho Žoru, kterýho si pamatuju, a ne tuhle oddělanou smažku.

Pomalu ke mně natáhl ruku a řekl: „Víš, že tě mám, Aničko, ze všech nejradši? Tys mě nikdy neopustila, nikdy jsi mě neurazila... Jsi prostě nejlepší.“

„Já tě mám taky moc ráda,“ odpověděla jsem mu upřímně. Jeho slova mě potěšila, i když jsem věděla, že by mi je bez fetu nikdy neřekl.

Položil se na lavičku a koukal na nebe. Vzala jsem si od něj nádobíčko, abych uvařila zase sobě. Ruka se mi klepala. Trošku jsem vysypala vedle. Škoda! Musím dávat větší pozor...

Fet na lžíci se pomalu rozpouští. Miluju ten pohled... Uklidňuje mě. Připadá mi to děsně sváteční... Hned napoprvý jsem se trefila. To je výhoda toho, když si člověk střílí jen občas a dává přednost šňupání. Má přepážka je už skoro na sračky, ale to aspoň není vidět...

Fet se zbarvil mojí krví. Jedno zmáčknutí a co všechno to udělá.

Krááása.

Uvolnění.

Lehkost.

Svět je hned mnohem hezčí.

Když jsme přišli trochu k sobě, museli jsme jít sehnat prachy. Do zásoby. Máme to jednoduchý. Neviděj nás. Nevšímaj si nás. My jsme sjetý. A přepadá nás touha udělat něco nezapomenutelnýho. Žora navrhl navštívit jeho rodiče. Bejvalej domov. Nenáviděl to tam. Otec ho tam týral. S labužnickým výrazem ve tváři přes něj zlomil vycházkovou hůl. Matce to nevadilo. Ta jen přihlížela... Umřel tam jeho bratr. Jeho velký bratr. Životní vzor. Vrazil si zlatou v koupelně. Nevydržel všechen ten hnus. Žora ho tam našel. I přesto ji musel používat dál...

Ukradli jsme všechno, co mělo nějakou cenu. Ostatní věci jsme rozbili a rozházeli po domě. Prodali a vydělali. Žádný výčitky. Nic. Jenom sladká pomsta. A ta je KRÁSNÁ!!! Mám novou sílu, abych to ve squatu přežila.

A oni by nás chtěli. Zavřít. Vytrestat. Ale my nepadáme. Nahoru. Jdeme. Ve dne v noci. Oči zavřený. Žíly v prdeli. A my jdeme. Jdeme dál. Za smrtí. Chceme to skončit. Nemůžeme. Srabi! Chceme pokračovat. Nemáme právo. Šmejdi! Hvězdy na nebi. Krysy v kanálech. Naděje kdekoliv. Skrytá? Štěstí v sobě. Nadopovaný.

Kocour a Jablko

PŘIŠEL NOVEJ. Nasadit vřelej úsměv. A pořádně ho přivítat... Chudák. Je celej vyklepanej. Bojí se, páč neví, co ho čeká. Neuvědomuje si, co se stalo. Proč se to stalo. A proč je tady. Chce být sám. Nemůže... Každej si ho prohlíží... Pomalu se s tím vyrovnává. Skutečnost je skutečná.

Nevypadá blbě. Není to oddělaná smažka. Některý o sebe uměj dokonale dbát. Já na fetku taky nevypadám. Nezasvěcení by ji ve mně nehledali. Vždycky jsem o sebe dbala. Sice mi bylo jedno, co si o mně kdo myslí, ale nemusel to na mně každej hned poznat. Je to čistě moje věc.

Má krásný oči. Velký. Azurově modrý. S dlouhýma řasama. Blonďatý dredy. Ve slunečním svitu musej bejt krásný. Líbí se mi. I když má absťák... Oči mi na něj sjížděly celý odpoledne. K večeru jsem přemluvila samu sebe a šla za ním. Byl v dolní místnosti. Zaklepala jsem na dveře. Když se nikdo neozýval, chtěla jsem odejít. Pak mi otevřel. Jako kdyby vyšlo slunce...

Prej, co tu dělám.

Jdu ho navštívit.

Nepoděkoval. Ale taky mě nevyhodil. Prostě nechal otevřený dveře.

Vešla jsem. S rozpaky. Se strachem.

„Proč jsi přišla?“ zeptal se s očividným zájmem a kecnul si na svou novou matraci, která mu byla přidělena.

„Seznámit se,“ stručně jsem mu odpověděla a sedla si na zem před něj.

„Aha.“

„Hm, já jsem Jablko.“

„Jablko?“

„Jo.“

„A tvý pravý jméno?“

„Nemám.“

„Každý má svý jméno.“

„Nenávidím ho.“

„Aha.“

„A ty se jmenuješ jak?“

„Mně říkají Kocour.“

„A tvoje pravý jméno?“

„Nesnáším ho.“

„A Kocour je lepší, jo?“

„Vím, je lehce... no...“ Ve tváři se mu objevil náznak přemejšlení.

„Perverzní?“ napověděla jsem mu.

„Já bych spíš řekl úchylný, ale pořád lepší než to pravý.“

„A nejni to to samý?“ Neodolala jsem a musela se mu smát.

„ Ne, není. O tom bych věděl.“ On se ale nesmál, bral to smrtelně vážně.

Povídali jsme si přes dvě hodiny. Není moc hovorný. Jako já. Začal fetovat ze stejných důvodů. Stereotyp, rodiče, škola, učitelé, spolužáci. Stejný halucinace. Pocity. Miloval perník a trip. Nesnášel je. Všechno. Všechny. Jako já. Ale on se prý chce léčit. Pro sebe. Ne pro ně. Uvidíme…

***

Žoru ten náš včerejší výlet navnadil, páč dneska utekl. Nemohla jsem ho nikde najít. Hledala jsem všude. I když mě má rád ze všech nejvíc, tak mě tu nechal. Šel za fetem... Na nic jinýho nemyslel. A já mu nestála ani za to, aby se mě zeptal, jestli chci jít taky. Je pryč... Dobrovolně se nevrátí... Je pryč... Nasral tím všechny ostatní. Porušil dohodu. Tolerujeme, jestli někdo uteče, ale musí se vrátit. Páč oni nás maj sečtený na kus přesně...

Přišli dneska odpoledne. Spočítali nás a nedopočítali se. Začali zuřit. Zase ty jejich obvyklý kecy... My se vám tu snažíme POMOCT a vy nás takhle podvedete... Porušujete všechny dohody... Buďte rádi, že nejste na ulici... My se vám přece snažíme POMOCT... Takhle by to nešlo, pokud vám tu POMOC chceme poskytnout... Vrátíte se tam, odkud jste přišli, a bude to...

Každý jejich vyslovený POMOC mi zahučelo v hlavě. Tenhle polorozpadlej squat má bejt POMOC?! Nevěřícně jsem na ně koukala. Nechápala je... Ale někteří z nás se jim začali horlivě omlouvat. Že oni za to přece nemůžou, tak proč maj pykat za Žoru... Nikdo jinej neutíká, to jen on. On si zaslouží potrestat. On za to může... To je tedy ta soudržnost, o který se tu věčně mele? Prej: „Bez soudržnosti to nedokážete. Musíte se semknout. Bejt jedna rodina. Tým!“ Žora se sice nevrátil, ale zdaleka není jedinej, kdo tady utíká. Kdyby se to zjistilo, měli bychom problém všichni. Pohodlnější je ale svést to na toho, na koho se to provalí. A pak je ňáká soudržnost všem u prdele – jen abych to neschytal taky já.

„A co ten koutek vzadu. Vám je jedno, že zase budete tam, kde jste byli předtím? Že zase skončíte na ulici?“ ptala se jedna tlustá ženská, který jsme s oblibou říkali Bachyňka. Dívala se přitom do kouta, kde jsme seděli já, Drop, Klasa, Bočka a Alinka. Po celou tu dobu jsme zarputile mlčeli. Možná i ten nevěřícný výraz na nás byl vidět.

„No, mně osobně je to jedno. Páč i na tý ulici bylo čistějc než tady,“ odpověděla jsem jí to, co jsem si v duchu stejně myslela. Ale zase jsem byla jediná, kdo svůj názor řekl nahlas.

„Špína okolo je otázkou vaší osobní hygieny, s tím my nic nenaděláme,“ vybuchla a div jí oči nevylezly z ďůlků. „Já myslela po vaší psychické stránce.“

„Vždyť je to rozpadlej barák, kde nic nefunguje, tak jak tu můžem dodržovat hygienu?! A nemyslím si, že by tu byl někdo, kdo by se tu cítil o moc líp po jakýkoliv stránce,“ odpověděla jsem jí se zlostí v hlase. Několik lidí se zatvářilo vyděšeně. Náš koutek se jen ušklíbl.

„Slečna, která si nechává říkat Jablko, půjde teď hned se mnou!“ zařvala na mě Bachyňka a kolébavě vyšla z místnosti.

Zvedla jsem se a začala ji následovat. Některý lidi se mi smáli a některý mi naznačovali, že mně držej palce. Já jim ukázala fakáče. Můžou mi bejt u prdele. Já jsem zase jediná, kdo řekl to, co si tu myslí každej. A zase jen já to schytám. Moje bejvalá ředitelka by mi řekla: „Pykáš za svou prostořekost.“ Já to beru tak, že pykám za svůj názor. Věděla jsem, co se s takovýma lidma dělá tady. Strkaj se do díry...

„Vlez tam,“ rozkázala mi bachyně. „Musíš, Aničko, pochopit, že to dělám jen pro tvoje dobro. A také pro jejich. Kazíš je svýma názorama, o kterých si myslíš, že jsou správné. Ale to si piš, že nejsou! Oni tu jsou od toho, aby se léčili, a ne, aby tě poslouchali,“ dodala smířlivěji.

Víc už jsem nepotřebovala slyšet. Sama jsem za sebou přibouchla dveře. A jen jsem slyšela, jak zase řve: „Ještě jednou něco takového a jdeš odsud!“

Je mi k smíchu... Jsou mi k smíchu všichni lidi, co řvou. Podrývaj si tím u mě autoritu.

Zavřela mě do díry. Do prostoru, kam se sotva vejdu. Bez světla. S minimálním vzduchem vnikajícím pod dveřma. Na dva dny. Když je člověk sjetej, tak mu to moc nepřijde. Teď jsem všude viděla stíny. Obličeje toxíků, který už dávno nežijou. Mluvili na mě. Dotýkali se mě. Narážela jsem hlavou do zdi. Tekla mi krev. Cítila jsem ji v puse. Bála jsem se. Volala matku. A Kocoura. Nikdo neslyšel. Nikdo nepřišel. Až druhej den. Dělali, že tu krev neviděj. Neviděj, jak mi je. Nemám právo na ošetření. Jsem jen odpad. Idiot.

Ostatní mě obdivovali. Teda ti, co na to maj stejnej názor. A ti, co chtěj přestat, si mě nevšímali. Mezi nima i Kocour. Nechtěla jsem se mu vtírat. Nakonec přišel sám do ložnice. Přinesl žínku. A začal mi otírat obličej od krve. Nikoho jinýho to nezajímalo. Mě taky ne.

„Proč to děláš?“ zeptal se mě a díval se mi přímo do očí.

„A co dělám? To, že říkám nahlas svůj názor?“ Nemohla jsem se nabažit pohledu do tý modrý hlubiny.

„O tom to přece vůbec není, ty to dobře víš. Ty prostě nechceš přestat, proto si nepřipouštíš, že by ti tu mohli pomoct.“

„A kvůli čemu bych měla přestávat?!“

„Kvůli rodině. A ostatním.“

„Kvůli nim jsem s tím začala.“

„Oni nejsou na světě jediný.“

„Ty chceš přestat?“

„Jo.“

„Proč?“

„Co je to za život. Žít jen pro něco, co stejně jednou vyprchá.“

„Všechno jednou vyprchá.“

„To bych neřek…“

„Já jo. Fakt nemáš chuť si šlehnout?“

„Ne.“

„Nevěřím...“

„Nevěř, hádat se nebudu.“

„Každej má někdy chuť si šlehnout…“

„Já hlavně nechci umřít.“

„To je pak jiná.“

„Ty umřít chceš?“

„Mně je to jedno.“

„To by ti nemělo být jedno.“

Nechápavě nade mnou zakroutil hlavou.

A odešel...

***

Kurva, já chci pryč. Nevydržím to tu. Nechci vidět ty trosky, který se snažej vrátit do života. Dělaj si falešný plány. A podporujou se v tom navzájem... Tady jim to jde, ale jen co vylezou, zas do toho spadnou. Nesnáším lži... A my nemáme šanci se z toho dostat. Spadli jsme do toho moc brzo... Pomáhá nám to přežít minuty.

Když člověk zkusí drogu ve třiceti, skoro určitě si řekne: „Páni, to bylo něco! Něco takovýho jsem ještě nezažil...“ Líbí se mu to. Ale ve svým věku už dávno ví, co všechno drogy obnášej. Co všechno by musel obětovat, kdyby chtěl brát. A ví, že existujou jiný věci, který jsou pro něho mnohem a mnohem příjemnější a on se jim může věnovat bez toho, aby něco obětoval.

Pokud si ale drogu vezme patnáctiletej člověk, objeví něco, co ještě nikdy nezažil. Ale řekne si: „Vole, to byla jízda! Proč já bych se měl furt o něco snažit, když bezva náladu můžu mít, kdy chci. Jen koupit a vyrobit.“ A zůstane u toho, až do tý doby, než se propadne úplně dolů. Protože neví, že existujou ještě jiný pěkný věci. Protože si myslí, že svět a všichni v něm jsou k němu děsně nespravedlivý. Drogy mu daj sobě vlastní názor na svět a on ho považuje za jedinej správnej. Nemůže se vymanit z jejich sevření, páč si život bez nich nedokáže představit...

A přesně tohle je náš případ. Šanci na abstinenci máme nulovou. Očko nás sem přivlekl jenom proto, abychom nezatěžovali společnost. Můžeme utíkat za fetem a jen občas nám někdo řekne, že bychom měli přestat. Prý to škodí zdraví... Ale zdraví je mi u prdele. Já si život chci užít!

Dřív jsme si ho chtěli užívat všichni, ale teď tu neslyším nic jinýho než kecy o odvykání. I Drop, Klasa a Bočka jsou teď takový. A ONI šílej nadšením.

Měli jsme sraz u Dropovy matrace... Bylo to úplně jiný než obvykle. Všichni mi připadali jako ti ostatní... mleli o abstinenci a o novým životě... Ale víc mi vadilo, jak se k sobě chovali Drop s Bočkou. Připadalo mi, že spolu něco mají. Furt se na sebe dívali a smáli se. Seděli vedle sebe a občas se nenápadně chytili za ruce. Při loučení si dali pusu. Štvalo mě, že se mi to neobtěžovali říct. Vždyť to jsou kamarádi! Až se rozejdou, jejich kamarádství to zničí!

Hovno! Nic z toho mi doopravdy nevadí. Spíš mi vadí ta jejich spokojenost, to, jak si věřej a že maj aspoň sebe. Můžou si pomáhat přežít to tu, líbat se, objímat se... Já nikoho takovýho nemám. Jsem sama. A stydím se za sebe! Nepřeju to svým nejlepším kámošům. Závidím jim. Proklínám je...

Rozčileně jsem odešla. Na nikoho nečekala a s nikým se nerozloučila. Praštila jsem sebou na matraci a chtěla spát. Usnout a zapomenout... Ale někdo se ke mně vmáčkl. Neviděla jsem, kdo to je, ale voněl po čokoládě... Klasa...

Klasa a čokoláda prostě patřej k sobě. Jediný, co jí a bez čeho by nemohl bejt kromě fetu, je čokoláda. Pokaždý jí má plný kapsy. A i ne moc výrazná čokoládová vůně občas převoní ten perníkovej zápach. Je to zajímavý a hlavně příjemný cítit něco obyčejnýho, jako je čokoláda.

„Podle toho, jak ses tvářila, bych usuzoval, že se ti náš novej pár taky moc nezamlouvá,“ ironicky poznamenal Klasa.

„Tobě to asi moc nevadí...“ namítla jsem já.

„Proč myslíš?“

„Hm... Netvářil ses, jako že by ti to vadilo.“

„Máš pravdu... Je to jejich věc. A já jim to přeju.“

„Nekecej! Musí ti to aspoň trochu vadit...“

„No... Bočku Dropovi nezávidím. Na mě má moc velkej zadek... Občas nevím, o čem mluví... Je blonďatá... bere ejč... A hlavně nemá ráda čokoládu. Ale...“

„Hej, nemáš kousek u sebe?“

„Nemám. Fakt že ne...“

„Nelži zas... Ty abys neměl!“

„Dobře, no... Kecám... Vzal jsem jednu pro nás... Jahodovou. Tvou nejoblíbenější.“

„Seš vážně Klasa. Dík! A co jsi chtěl říct?“

„Já chtěl něco říct?“

„Jo! Řekl jsi ale a dál už jsi to nedokončil.“

„Aha... Chtěl jsem říct, že bych to taky bral. Aspoň by mi to tu uteklo... A taky mi chybí šu... Teda fyzickej kontakt. Ale to by tu někdo musel bejt!“

„Já tu jsem!“

„Ty?“

„Jasně! Skvěle si rozumíme... Jedu na perníku... Jsem černovlasá a miluju čokoládu. Tak proč ne, jako?!“

„Nevidím žádnej rozdíl v jejím a tvým zadku...“

„Cože?!“

„Neřvi a spi už. Jsem unavenej jak sviň.“

„Tak jdi k sobě snad, ne?“

„To ne. Nechci bejt sám, ale stejně asi budu muset jít...“

„Proč?“

„Protože ten tvůj hroší zadek tady překáží a za chvíli mě shodí na zem!“

„Dovol. Jdi pryč, jestli se ti to nelíbí!“

„Nejdu, ale šoupni se...“

„Stačí?“

„Jo… lepčí už to nejspíš nebude, viď? Brou, Jablíčko!“

„Brou a nemačkej mě tolik!“

„To víš, že jo...“

***

Vzbudil mě, když si rozbaloval čokoládu. Bylo moc brzo a nechtělo se mi vstávat. Jen jsem slyšela, jak odešel. Na polštáři mi nechal půlku tabulky...

Divoce jsem se převracela ze strany na stranu... jako bych od sebe chtěla odehnat přicházející samotu. Nechci bejt sama... Sama ve svý hlavě... se svýma myšlenkama...

Samota je hnus. Každej je sám. I když si to ostatní nemyslej. Člověk má plno věcí, kamarádů, zvířat... Ale člověk je jedinec... Jedině on se dokonale chápe... Jedině on může bojovat sám se sebou a s vlastním svědomím... A ti, co tenhle boj prohrajou nebo vzdaj, jsou slaboši. Slaboši, kteří by se měli zahrabat hodně hluboko, aby nemuseli bojovat s vítězi... Ale dneska je to jinak. Vítěz je ten, kdo pošle na zem co možná nejvíc lidí. A sám klidně může neúspěšně bojovat s chlastem, drogama... Hlavní je to, že má dostatek fyzickejch sil... Proto si žádnej člověk nepřipustí, že je sám..., aby nemusel bojovat... Opravdu samotnej člověk... poraženej společností... myslí na kraviny... Na sebevraždu. Na útěk... Protože na světě už není skoro nikdo, kdo by uznal, že ON je tím opravdovým vítězem.

Já sama nevím, co jsem. Jeden čas jsem se snažila bojovat. Ale teď tu potřebu nemám. Drogy mi ještě pořád neublížily. Jsem blbá... Protože by mi stačilo pořádně se rozhlídnout okolo a konečně si uvědomit, jak jednou skončím. Ale na to je moc brzo. Jsem moc pohodlná. Nemám sílu zůstat bez fetu a bez toho, co mi dává. Nemám chuť přestávat. Nemám ani proč. Já nechci bojovat... A mám strach, že si ten další život už nedám... smažení je jednodušší než boj... Mám v palici totální chaos. Ale docela určitě vím, že toho budu litovat. A nejsem sama... Narkoman zná konec, ale i přesto si tam musí dojít sám.

Dneska jsem byla sama. Ani nevím proč. Chodili mě navštěvovat k mojí chudý posteli. Já je vyhodila. Čekala jsem. Na něho... Nepřišel. Neobtěžoval se. Já jsem mu za to nestála. Proč by se mnou ztrácel čas, když mi je jedno, jestli umřu?! Je mi to jedno...

Ležela jsem s Feferónem na posteli. A vzpomínala. Na to, co bylo předtím. Na rodiče. Už ani nevím, jak vypadaj. Fotky jsem nikdy neměla. Ani se tu nesměj mít. Ale dají se propašovat. Jako všechno. Ublížila jsem jim? Ne. Oni ublížili mně. Chybím jim? Asi ne. Oni mi taky nechyběj. Ale stejně bych už radši byla doma. Bylo by to lepší. Žádná pruda. Jen si užívat. Chci to? Jasně že jo. To Kocour. On mi to chtěl vymluvit. Trochu se mu to podařilo. Bylo by to k něčemu, kdybych přestala? Asi ne. Ani bych to nedokázala. Mám to v hlavě. Hluboko uložený. A nikdo mi to nevymluví. Musím se rozhodnout sama. Sama za sebe. Bojovat sama se sebou...

Ale já na pořádnej boj nemám náladu. Vždyť nechápu tolik věcí... A někdy mám chuť vyřvat „PROČ?!“ do světa. Páč z něho nemůžu dejchat. Tohle slovo mě dusí! Nedá mi spát! Chtěla bych vědět tolik odpovědí na otázku PROČ, ale není tu nikdo, kdo by mohl odpovědět. A hlavně někdo, komu bych trošku uvěřila...

Proč jsme vlastně neviditelný? Proč jsme si najednou zmizeli ze světa a nikomu to nepřišlo divný? Proč se nás někteří pokoušej zachránit? Proč nemůžem dál fetovat? Až do konce. Je to naše věc. Náš život. Nikoho neomezujeme. Ničíme jen sami sebe. Máme na to právo. Ale my nemůžeme nic. Páč jsme ještě děti. Předčasně vyspělí. Viděli jsme a zažili takový věci, co někdo nepozná nikdy. My víme, co je smrt. Každej z nás jí byl blízko. Každej ji cítil. Viděl... Ale taky víme, co je život. Žijeme ho. I když nechceme. Nevážíme si ho. Je nám to jedno...

My jsme komunita. Jedna velká, divná komunita. Rozumíme si jen spolu. Na začátku... Na konci, když už nezvládáme, hledáme ty venku. A jsou nám dobrý...

***

Musím na to myslet. Neznám nic hezčího. To hříšný osvobození... Pořád to vidím. Jehla se přibližuje. Pak proniká kůží. Je to nepopsatelný. Pocit, že mi prasklo v palici, všechno se ve mně rozlilo, pocit, že to mám v každým milimetru svýho těla. Prostě úžasný. V jedný vteřině je člověk neuvěřitelně sjetej. A cejtí to všude.

První šleh? Nemyslela jsem si, že k němu někdy dojde. Zdál se mi odpornej. Ale to je OK. Každej nějak začíná. Každej si myslí, že to zvládne... Při jointu si řekne: Nikdy nezkusím tvrdý drogy, nechci skončit jako smažka. Až zkusí tvrdou drogu, tak si pro změnu řekne: Nikdy si nebudu střílet, to je největší sračka. A když se nastřelí, tak se rovnou může střelit... stejně chcípne. Já si šlehla po roce, kdy jsem jenom šňupala a místo nosu měla jednu krvavou bouli a při každý další čáře jsem se zvedala ze země, kam mě srazila ohromná bolest. Asi jako by mi někdo držel nos rozžhavenýma kleštěma.

Šlehy jsou zvláštní. Jsou tak hříšný, a přitom tak fascinující. Fascinuje mě jejich příprava. Fascinuje mě výraz v ksichtě toho, kdo si šlehne... je zranitelnej. Spící napapaný koťátko.

Celej den jsem myslela jen na to. I když u sebe nic nemám. Nemůžu tu nic mít. Ve squatu žije přes třicet toxíků, kteří by se na moje šmelo ihned vrhli, kdyby ho vycítili. Nasáli by ho nosem jako pes kočku. Jako hladovej Amík McDonald... A bylo by jim jedno, že já jsem to Jablko, který je tu nejmladší. A který vždycky chránili. Fet kamarádství neuznává...Ten uznává jenom nástřel... Chtěla jsem za tím zdrhnout. Ale něco ve mně mě zadrželo. Něco? Ne! NĚKDO.

Přinesl mi slunečnici. Nasadil svůj život. Nebo neví, že platí přísný zákaz trhat slunečnice? Zvesela si rostou za squatem. Nikdo se o ně nestará. Vykvetou a odkvetou, prej je to takhle každej rok... Kdyby to zjistili oni, vyhodili by ho. Přinejlepším...

Prej, jestli nevím, kde jsou ručníky...

Kvůli tomu přišel. Naštval mě. Ba ne. Nezajímá mě. Je jinej něž já. Vztekle jsem po něm hodila jedním, kterej ležel na zemi. A poradila mu, ať už neopruzuje. Nic mi na to neřekl. Jen koukal (asi tak nějak vypadá moře). Odešel. Slunečnici jsem si vzala do postele a položila si ji na polštář.

Odněkad se ke mně přiloudala Alinka. Lehla si na mou matraci a zavrtala se do deky přesně tak, jak to dělá Feferón. Asi ji něco trápí. Každej si myslí, že ho něco trápí, ale ona k tomu má docela pádnej důvod...

Alinka moje milovaná. Alinka, lysergová pralinka. Ta byla ve všem přede mnou. Byla to ona, kdo mi otevřel děravý dveře, když jsem do našeho squatu přišla. S potměšilým výrazem ve tváři a utkvělou představou, že je beruška.

„Hele, jsem beruška. Čum na moje puntíky. A na má tykadla. Vidíš je? Anko, dívej na berušku, sakra!“

Uvádí mě tím do rozpaků... Páč já ještě nemám takovou psychózu, abych ji viděla jako berušku. To jenom Alinka měla permanentní potřebu vidět svět barevnější a v jinejch tvarech. Ale její mozek už víc LSD nepobral a udělal z ní berušku.

Já ji taky nepobírám. Začíná to ráno, kdy se probudí s tím, že má o jeden puntík míň. A do doby, než zase usne, použije slovo beruška v každý větě. Nikdo tady se s ní nebaví. Všem leze na nervy. Mně taky. Ale nemůžu Alinku berušku nechat samotnou. Třikrát se už pokoušela lítat... Potřebuje mě a já zase potřebuju ji.

Někdy si za mnou vleze na matraci a mezi vzlyky se mi svěřuje: „Bojím se, moc se bojím. Bojím se, že mě jednou zabijou. Zaplácnou mě jako obyčejnou mouchu. Bojím se, že nikdy nezvlétnu. A navždy zůstanu tady. Proč tu jsme, Aničko? Kde jsou ostatní berušky? A proč nemůžu být s nimi?“

„Nemusíš se bát. Berušky se přece nezabíjej. Berušky jsou jedinečný. A ty jsi taky jedinečná. Uvidíš, že jednou odejdeme. Společně. A budeme žít tak, jak chceme my.“ Snažím se ji uklidnit, i když to moc nepomáhá. Snažím se ji přesvědčit něčím, čemu ani já pevně nevěřím...

Usnula jsem se slunečnicí, která pro mě měla nevyčíslitelnou cenu, páč na její ukořistění byl nasazen život, a s Alinkou, kterou jsem milovala, i když ani ona sama nevěděla, kdo vlastně je...

Zdál se mi hnusnej sen. Noční můra...

Spala jsem doma v pokojíčku. Procitla jsem a rozkoukávala se ve tmě. Jeden ze stínů se pohnul. Byl to chlap. A s nožem v ruce. Řekl, že mě musí zabít. Že si to zasloužím. Stejně se moc nedožiju, páč se sebou zacházím moc špatně. Křičela jsem. Přišel otec. Nepomohl mi. Prý už ode mě bude mít konečně pokoj. Nebude se muset starat. Popřál mi dobrou noc a odešel.

Stín si nasadil masku sovy. Jedinýho zvířete, ze kterýho mám strach. A podřezal mi žíly. Pak se rozplynul. Já tam ležela a nemohla se pohnout. Bolelo to. I ve snu. Konečně jsem se probudila. Uvědomila jsem si, proč to bolelo. Předtím jsem to udělala sama. Bez cizí pomoci.

Chtěla jsem, aby mě někdo utěšil. Takový tu nikdo není. Bočka, Drop a Klasa utěšovat neuměj. Rozsvítila jsem. A podívala se z okna. Byl úplněk... Mraky pluly po obloze... Po modrý obloze... Modrá... Viděla jsem moře a oči...

Vůbec jsem se nerozmýšlela a šla za ním. Neklepala jsem a rovnou mu vlezla do postele. Na nic se neptal. Nevím, jak mě poznal. Hladil mě po vlasech. Šeptal: „Neboj se, Jablíčko.“ Už jsem se nebála. Cítila se šťastně. Po dlouhý době. Zase mě někdo objímá. A já někoho. Konečně se mě někdo neštítí...

***

Když jsem se probrala, cejtila jsem se jako největší nula. Uvědomovala si, kde jsem. Co jsem udělala.

Ponížila jsem se. Už dávno jsem si řekla, že mi každej může bejt ukradenej. Bude mi záležet jen a jen na sobě. Nikoho nebudu potřebovat. Na nikom nebudu závislá... Odešla jsem z jeho náruče.

Už jsem někdy někoho fakt milovala? Asi ne. Jaký to vůbec je? Někoho opravdu milovat? Říká se, že láska trvá dvanáct až osmnáct měsíců a pak se přelije do jiné podoby, nebo prožijeme lásku s někým jiným. Ale je to pak láska? Chtěla bych někoho milovat celej život, ale vášnivě a intenzivně jako na začátku, aby to bylo pořád takový...

Ještě se bojím do někoho se zamilovat. Lidi jsou svině, když maj něčeho dostatek, už si toho neváží. Dáš jim srdce a oni ti ho jednou vrátí úplně roztříštěný na kusy, jakoby nic. Třeba taková Médea, páni, ta Jásona milovala. Zradila pro něj svou vlast, otce, pomohla získat rouno, zabila vlastního bratra! A co on jí potom udělal? Sprostě ji zradil. Takhle dopadá člověk, když skutečně a vášnivě miluje. Romeo s Julií a Tristan a Izolda nedopadli nejlíp. To jen Šípková Růženka, Popelka a Sněhurka měly to štěstí a žily s princem až do smrti. Páč je to pohádka. Pohádka vymyšlená k tomu, aby se malý holky těšily na svůj život, kterej nikdy takovej nebude... Já pohádkou nežiju...

Nemůžu mít Kocoura ráda. To nejde. Kluci tu jsou jen na sex. Využít je a pak nechat. Zahodit jako tupou pichnu. Nic víc... Nehodíme se k sobě. On chce přestat, a já ne. Miluju drogy. Nesmím se s ním stýkat. Nesmím na něj myslet.

Docela mi to šlo... Přemejšlela jsem o Žorovi. Každej den mi chybí víc než ten předchozí... Co asi dělá? Jak se má? Žije ještě vůbec? Už se známe dlouho. Jsem zvyklá na jeho přítomnost. A teď tu není. Nechal mě samotnou. Ani se se mnou nerozloučil. Šel přímo za fetem. Chybí mi. Některý lidi, co máme okolo sebe, bereme jako samozřejmost. Jsou tu pomalu vždycky, když něco potřebujeme...

Víme, kde je najít. Jak s nima jednat. Jsou tu s náma každý den. Ale nikdy si nepřipouštíme, že by se jim mohlo něco stát. Že by nás mohli opustit. Pak, když se to stane, strašně nás to překvapí. A hlavně ten pocit, že už nikdy, i kdybychom moc chtěli, nemůžeme být s člověkem, kterýho jsme měli rádi. Prostě ani kdybychom za to dali cokoliv. A když si to tak vezmu, lidi, který máme rádi, tu pro nás nebudou věčně a my pro ně taky ne.

Třeba můj bratranec. Znala jsem ho tak krátce. Nevyhledávala extra jeho společnost, když byla ta možnost. Nezajímala se o něho. Nesnažila se ho poznat. Myslela si, že na to budu mít ještě dost času. Když jsem ho potkala, blbě se před ním styděla. Snad se ho i bála. Páč byl starší. Měl převahu. Pak se to stalo. Umřel. Odešel. A ty všechny šance už asi nikdy nedostanu. Nikdy se nedozvím, jaký měl oblíbený jídlo. Jakej typ holek se mu líbil. Nebo jestli mě měl vůbec rád.

Teď si můžu říkat jen to, proč jsem se ho neptala, když jsem mohla. Proč? Kdo by něco takovýho čekal? Byl mladej, plnej života. Chtěl žít. Ale smrti stačí sekunda. Ta si nevybírá. Co si jednou vezme, už nikdy nevrátí. Je to skrytej nepřítel. Neviditelnej stejně jako my. A s takovým se bojovat nedá... Třeba je tu i osud. Někdo má umřít, páč je to jeho osud. A smrt pak dělá jen svou špinavou práci.

Rodina. Chybí mi rodina?

Rodina je rodina. Dokáže poradit. Podržet. Ve všem je vrozená láska, která se nedá jen tak obejít. Pohádáme se. Usmíříme se. Trochu musíme. V rámci tý rodiny, která má při všem držet při sobě. Ale jak to, že nás najednou opustila? Už se o nás nezajímá? Za to už je svou rodinou nenazýváme. Už to naše rodina není.

A přátelé? Ti uměj jen pořád opakovat, jací jsou přátelé. A pak kdykoliv zraděj. Opustěj tě a jdou za jinýma. Je jim jedno, jak se cítíš. Že na ně čekáš. Někdy uměj krásně rozptýlit a rozesmát. Jindy bolestně rozbrečet.

Předtím jsem kvůli nim všem brečela. Teď už ne. Nebrečím už vůbec. Pláč je pro slabochy. A to já nejsem. Už jsem toho musela vydržet dost. A něco takovýho mě rozhodit nemůže. Jenom si všechno víc beru. Mám nervní nervy. A nikdo mi nerozumí. Kromě lidí, co jsou tady. Ti, co vědí, jaký to je. Máme společný kamarádky. Feťáci mají vyvinutý vnímání. Poznaj, když něco někoho trápí. To na nich obdivuju. A pak jim dokážu odpustit všechny ty křivárny okolo fetu.

Vzpomínám na naše výlety. Jezdili jsme neznámo kam. Přespávali pod stanem. Žora nám hrál na kytaru. To uměl nejlíp. Pak ji prodal, aby měl na fet... Vraceli jsme se domů zdravě šťastný. A těšili se na další výlet... Teď jsme tady. Sice spolu, ale musíme se scházet tajně. Nejsme šťastný. Nejsme všichni. A bojíme se, že nás objeví. Budeme se muset rozdělit. Ale venku na sebe počkáme. Budeme pokračovat. Spolu!

Kocour pak stejně přišel sám... Dostala jsem nápad. Hnusnej nápad. Řekla jsem mu, že se mnou musí utýct. A ukázat mi svůj domov. Po chvíli přemejšlení souhlasil. Nechtěla jsem vidět jeho domov. Ale pokud Kocoura chci, budu si ho muset přizpůsobit. Bude muset bejt jako já. Pudu si koupit fet. Určitě taky neodolá...

Když jsme odcházeli, chtěli nás někteří zastavit, že prej zase porušujeme řády. A dostaneme všechny do průšvihu.

„My se vrátíme. Stejně dneska už nikdo nepřijde...“ bránil se Kocour. Nakonec nám cestu uvolnili.

Kocour chtěl jet autobusem do města. Nesnáším hromadnou dopravu. Než s ní jet, tak jdu radši pěšky. Ale neodporovala jsem. Ve městě máme s Dropem svýho známýho dealera. Pozorovala jsem Kocoura, vypadal šťastně. Asi byl rád, že je venku. Chytl mě za ruku. Měla jsem se bránit, ale nechala jsem to být.

Dealer už z dálky mával. Kocour hned poznal, co je zač.

„Přece si teď nebudeš nic kupovat! Jsi tu se mnou. Měl jsem ti ukázat svůj domov!“

Vůbec jsem ho nevnímala. Myslela jsem jen na jedno. Koupila si dávku. Kocour mě jen nenávistně pozoroval.

„Jen si šlehnu a pudem.“

Zalezli jsme na záchod. Do jedný kabinky. Zatímco jsem vařila, koukala jsem na něho. Není tak silný, jak se dělá. Má chuť. Je to vidět. Má to v očích. Nabrala jsem dávku a podala mu pichnu. Vzal si ji. A píchnul si.

Byl krásnej. Takovej uvolněnej. Jeho modrý moře se rozzářilo. Pak jsem si píchla já. Dál už si toho moc nepamatuju. Jen takový záblesky. Pořád jsme se smáli. Líbali se...

Když to pomalu vyprchávalo, došlo mu, co udělal. Co jsem mu provedla já. Jeli jsme nazpátek do squatu. Dole jsme se na sebe dlouho dívali. Šla jsem k němu a začala ho líbat. Táhla ho za ruku do kumbálu. Pak si asi uvědomil, co dělá. A s kým.

Řekl mi, ať jdu k sobě. Nechtěla jsem se ho tak lehce vzdát. A začala ho znovu líbat. Odstrčil mě. A zařval na mě, že jsem hnusná feťácká svině. Ať koukám vypadnout. Já mu odpověděla spoustem hnusných věcí. Jemu to ale bylo stejně jedno. Asi si nepřipouštěl, že by v tom mohla být pravda. Může mu být jedno, co si o něm někdo jako já myslí.

Vrátila jsem se k sobě? Nevím. Ale smutno mi nebylo určitě. Neměla jsem vztek. Nebyla jsem uražená. Nemyslela jsem si, že má pravdu. V podstatě jsem nemyslela na nic.

Radikální změna

ODPOLEDNE JSEM SI VŠECHNO plně uvědomila. Furt jsem musela myslet na to, že jsem od sebe odehnala jedinou osobu, kterou jsem zajímala. Připadala jsem si hnusná. Bylo mi ze sebe na blití. Nechápala jsem, jak jsem něco takovýho mohla udělat. Nenáviděla jsem se za to. Páč jenom každýmu škodím. Páč miluju fet a na ničem jiným mi nezáleží. A ani se nesnažím přestat. Nechci!

Znovu jsem zeslábla. Neměla bych si jeho slova tak brát, ale má pravdu. Řekl jen to, co si myslí. Co si myslím já, ale slova vyřčená nahlas nesnesitelně bolej... Tlačej nás dolů. A my se jim neumíme bránit. Jsme jen slabý trosky.

Nenávidím se! Sakra, jak já se nenávidím! Nejradši bych samu sebe umučila. Pomazala máslem a sežrala se! Nejim maso, nemůžu se sežrat, tak jsem si našla novou kamarádku... Sebedestrukci...

Miluju bolest. Uklidňuje mě. Není nad ten pocit, když mi teče krev. Koketně se dere ven a rozlejvá se níž a níž. Nic ji nezastaví... Vím, kde to na těle nejvíc bolí. A kde vůbec ne. Nejlepší jsou stejně ruce. Zápěstí. Člověk to líp vidí. Víc cítí. Moje ruce vypadaj, jako kdyby je někdo sešíval dohromady. Z různých částí. Žádný místo není čistý. Přesně jako já. Pořád mám tu stejnou žiletku. Nosím ji zavěšenou na krku. A ostřejší žiletky mám furt u sebe. Když je vyndám, připadám si děsně svobodná. Mám nad svým tělem absolutní moc. Musí se mi podřizovat. Čekat na rozhodnutí mozku.

Nechápu toxíky, jak svoje tělo dokážou během několika let zničit. Ale dneska mi přišlo, že spíš nechápu to, jak se jim to podaří takovou titěrnou jehlou. Moje žiletky jsou o mnoho větší, i tak se jim prostě nemůžu rovnat. Řežu se, jen když jsem úplně na dně. Na sebepoškozování nejsem závislá. Drogám se to totiž nemůže rovnat. Jasně... Dává mi to příjemnej pocit. Ale nikdy z toho nejsou haluzy jako z fetu. Spíš zkouším, kolik toho ještě vydržím. Bude toho hodně. Už mi nic nevadí. Nic mě nebolí. Nic necítím. Moje tělo vnímá jen drogu.

Jeden z těch starších mě viděl, když jsem se řezala. I když spí hned vedle mě, tak nevím, jak se jmenuje.

„Nech toho, holka,“ kroutil hlavou. „Vždyť je to na hovno. Co ti to dává?“

„Já chci cítit bolest. Já chci cítit, že pořád žiju. O nic víc mi nejde, chápeš?“ zařvala jsem na něho, až se po mně několik lidí podívalo.

„Chápu, chápu... Ale teče z tebe krev jako z vola, radši si to tímdle obvaž,“ projevil starost a podával mi špinavej obvaz. „Hele, chci jít dneska ven. Ale nikdo se mnou jít nechce. Nepudeš?“

„Ne, dneska ne. Není mi dobře...“

„No tak... Něco pěknýho ti koupím,“ šibalsky se na mě usmál.

„A co třeba?“ Jde hlavně o to, co může nabídnout.

„Co budeš chtít. Já rozhodně chci ejč... Jdeš do toho se mnou?“

„Možná. Ale teď mě nech. Chci bejt sama. Až budeš chtít jít, tak mi dej vědět.“

„Jistě, Jablíčko.“ A převalil se zpátky na svou matraci.

„Hej, jak se vůbec jmenuješ?“ Měla bych to vědět, když s ním jdu pryč.

„Sebastián,“ podíval se na mě, jako by zkoumal, co si o tom myslím. Já se nepatrně pousmála.

„Jo, klidně se mi směj. Jsem na to zvyklej...“

„Ne! Já to tak nemyslela,“ omluvila jsem se mu. „Sebastián. Sebík... To je hezký jméno. Takový vznešený.“

„Hm. A tvý pravý jméno?“

„To nepotřebuješ vědět.“ Obrátila jsem se k němu zády, abych mu dala najevo, že je naše diskuze u konce.

Já si chci vzít háčko! A kde jsem nechala rozum? Hovno! Je vymytej těma ostatníma sračkama, co jsem si napumpovala do těla. Jsem fetna. A háčko to jen potvrdí.

Heroin – háčko – ejč, to je konečná. There᾿s no way out... Kdo si vezme herák, byť i jednou, je pro ostatní odepsanej. Mrtvej... Páč ejč nejde brát jako perník. Perník si vezmu o víkendu. Druhej vynechám... Záleží to na mně. Na mý chuti, která je ovšem oproti chuti na heroin obrovská. Páč se uloží hluboko do mozku a navždycky už tam je. Číhá a čeká na okamžik, kdy budu na kolenou, pak mě nakopne jako nikdy... Celej život pak člověk bojuje s tím, aby si nedal. Zato herák se musí brát pokaždý, když tělu dojde. Absťák, to je největší kurva ze všech. Nemůžeš nic dělat. Všechno tě bolí. Je ti blbě... Jedna dávka a všechno je zase v pohodě. Heroin je ta pravá závislost...

Tak proč o tom vůbec přemejšlím? Chci bejt zase dál. Připadám si připravená pokračovat... Chci, aby mě ostatní obdivovali, že jsem se zase posunula. Nesedím na prdeli a nečekám. Nemám strach zakončit to... Chci to zalomit!!!

„Jdem, Jablko?“ vytrhl mě z přemejšlení. Je to jenom dobře. O některých věcech je dobrý radši dlouho nepřemejšlet. Někdy, když nevím, jak se rozhodnout, tak dám na to, co mě napadlo jako první. Ráda se spolíhám na svůj instinkt. A můj instinkt mi jako první řekl: „JO!“

„Jasně!“

Jdem! Jdem! Jdem! Jo a jo! Cejtila jsem se, jako bych byla nastřelená. Celou cestu do města jsem furt něco nesmyslnýho blábolila.

„Ty vole, takhle tě neznám,“ smál se Sebík, když jsme vystupovali z autobusu. „Teda pokud nemáš nic v sobě. Ty už sis něco vzala? Mohla ses rozdělit!“

„Nevzala,“ hájila jsem se. „Jen mám radost. Dívej, jak krásně prší. A my jsme venku.“ A za chvíli zkusím háčko, dodala jsem v duchu.

Sebík očima hledal dealera. Kejvnul na něho nějakej toxík. Byl to začátečník... Dřív jsem taky přemejšlela o tom, že sama začnu prodávat. Páč po každým šlehnutí bylo těžší sehnat prachy. Musela jsem krást v obchodech. Většinou hadry... To je nejjednodušší. Urvala jsem čip a oblečení jsem si strčila do tašky. Zbyde tam jen malá díra, ale ta se dá snadno zašít... Mohla jsem sice krást peníze rodičům, vím, kde je maj, ale nikdy jsem k tomu nenašla odvahu. Je lepší okrást diskontskej obchod než vlastní rodiče... Bylo to tak jednoduchý! Teď už vím proč. Lidi mě přestali vidět...

Dealer nás nejdřív zatáhnul hluboko do křoví, a i tak se furt nervózně ohlížel, když někdo prošel kolem.

„Klid, vole,“ snažil se ho uklidnit Seb. „Tady nás nikdo nenajde,“ dodal ironicky.

„Někdo nás mohl vidět, jak sem jdem,“ zakroutil hlavou dealer. „Musíme si pospíšit. Co to dneska bude?“

„Chceš háčko, teda?“ otočil se na mě a já přikývla. Nebudu o tom přemejšlet. Ne, nebudu!

Vymotali jsme se z křoví a ztratili se na záchod. Seb bez přemejšlení vlezl do druhý zleva. Sakra, proč? Druhá zleva je vadná. Třetí zprava je nejlepší. A má oblíbená. Na záchodcích jdu pokaždý do třetí zprava...

„Hej, Sebíku, poď sem za mnou!“ volala jsem na něj, i když si o mně bude myslet, že jsem totální magor.

„A proč?“ vykoukl z tý druhý zleva.

„Protože druhá zleva je na hovno. Lepší je třetí zprava.“

„A záleží na tom hodně?“ Nadzvedl jedno obočí. Jevilo se mi to jako velice sexy gesto.

„Mně jo...“ Andělsky jsem se na něho usmála.

„Ty seš totální magor...“ kroutil hlavou. Opět!

„Až tak?“

„Až tak!“

„Nechceš nápovědu?“

„Ne! Když ti vadí druhá zleva a musíš jít na třetí zprava, která je hned vedle, tak to je docela přesvědčivej důkaz... Máš svou pichnu?“

„Jistěže ne.“

„Nemůžu od tebe nic chytit, že ne?“ Takovouhle otázku mi už dlouho nikdo nedal. Většinou se nestrachujeme půjčovat si pichny. Bereme to jako samozřejmost.

„Jistěže ne.“ Lžu. Jak bych to asi měla vědět?

„Hm... Budu ti věřit.“

„Dík za důvěru.“ On je určitě jeden z těch, co pichny nepůjčujou. Měla bych si sehnat svoji... Nemám čas... chci dávku...

„Pro začátek ti bude stačit trošku,“ mumlal si spíš pro sebe.

Nasypal instantní směs na lžičku. Zalil vodou, škrtl zapalovačem a nechal důkladně rozpustit. Zamíchal a nasál. (Nejlahodnější recept ze všech.) Bez váhání mi podal pichnu. Je to džentlmen. Bez keců dovolí, abych si píchla první. Ví, že na tom nezáleží. Nezradila bych...

Musím to dokuchtit, a tak pokračuju ve všeobecně známým receptu. Pak nahmatám a zaškrtím žílu. Zabodnu a vymáčknu... Jablko si po roce a půl našlo novýho kamaráda – pana Heroina.

No... Nevím, kdo byl lepší. Pervitin pro mě už byl známej, tak proto mi to teď zase připadá jako rána kladivem. Ale kde je ten rychlej a tvrdej nájezd jako po perníku? Teď mám spíš chuť usmívat se ještě víc než kdy dřív. Necejtím nic, co by mě tížilo. Žádný problémy já nemám, přece. Teda... teď tu aspoň nejsou... Musela jsem si sednout. Vydejchat to.

„Dobrý?“ ujišťoval se Seb, když viděl, jak jsem se sesunula k zemi.

„Jo! Jako nikdy,“ rozřehtala jsem se na celý kolo.

Seb se jen pousmál a začal si vařit. Koupil toho docela dost a mně z toho dal jen něco málo, tak jsem si myslela, že si něco nechá na potom. On ale celej zbytek vyklepnul na lžičku. Snad ví, kolik toho snese.

Když si šlehnul, krásně se na mě usmál... Ale jen na okamžik. Výraz se mu ani nestačil změnit, a on už ležel na zemi. Vrhla jsem se k němu a okamžitě mu vyndala buchnu ze žíly. Zatřásla jsem s jeho nehybným tělem, ale on nic. Hlasitě jsem vykřikovala jeho jméno, ale on na něj nereagoval. Přiložila jsem ucho k jeho hrudi. Srdce mu tlouklo, ale nepravidelně.

Byla jsem v prdeli. Nevěděla jsem, co mám dělat... Sanitku jsem zavolat nemohla, neviděli by nás...

„Co mám, kurva, dělat!“ Furt jsem si to opakovala... Mohla bych ho tu nechat. Budu mít průser z toho, že jsem ze squatu utekla... Takhle by nic nevěděli... Sice nás viděli odcházet spolu, ale oni by to nevykecali. Ne! Kurva, ne! Nemohla jsem ho tam nechat.

Znovu jsem se na něj podívala. Vypadal, jako kdyby spal. Na povrchu. Vevnitř jeho orgány bojovaly o přežití. Snažily se bránit tomu humusu. Šlo o minuty. Vteřiny! Pokoušela jsem se ho oživit a pořád na něj mluvila.

„Sebíku, dělej! Ty to dokážeš! Vstávej! Neválej se tu takhle a nedělej mrtvýho brouka! Slyšíš?

Vstaň, kurva! Do prdele!“ Popleskávala jsem ho po tváři. Cloumala s jeho nehybným tělem. A potlačovala v sobě touhu pořádnou mu vrazit.

„Sebíku! Sebe! Sebe! Sebíku! Kurva!!!“ Popadla jsem ho za rozpíchaný paže, vytáhla ho polomrtvýho z kabinky a odtáhla ho ke zdi, kde jsem ho opřela... Vtom se otevřely dveře a na záchodky vlítlo asi tucet lidí, který jsem matně poznávala, chodili totiž za náma do squatu. Mezi nima i Bachyňka... Naložili Seba na nosítka a mě si nikdo nevšímal. Když ho vynesli ven, zůstala jsem sama... aspoň já jsem si to myslela...

„Uvědomuješ si závažnost toho, co jsi provedla?“ ptala se mě paní Bachyňka. Já jsme jí ale neodpovídala, zarputile jsem čučela na podlahu. „Minule jsem tě varovala,“ pokračovala. „Jsi ošklivě shnilé Jablko. Přesvědčila... ne, to není to správné slovo... donutila... ano... donutila jsi Sebastiána, aby s tebou šel. A takhle dopadl. Chudák!“

„Já jsem ho k ničemu nenutila!“ hájila jsem se. „Šla jsem s ním, když mi řekl, že chce jít ven. A i kdybych s ním nešla já, našel by si někoho jinýho!“ Páč pokud toxík chce fet, vždycky si k němu cestu najde...

„Lžeš! Seš prolhaná fetka. Nikdy se nezměníš. A teď pojď! Vyřešíme to jednou provždy.“ Vzala mě za rameno a vryla mi nehty do kůže. Narvala mě do svýho močově žlutýho auta.

Byla mi nechutně odporná. Vším! I tím svým hnusným močově žlutým autem... Bolelo mě to, co mi řekla. Bolelo to slovo. Fetka bolí ze všech nadávak nejvíc. Fetka bolí jako kretén... lesba a buzerant... jako špek... slepejš... harant atd... Je jich na světě plno a většinou tyhle slova užívaj vypatlaný lidi, co nadávaj ostatním za něco, za co svým způsobem nemůžou. Postižený lidi, homosexuálové, tlustý lidi (mít chuť k jídlu a přežírat se, jsou dvě různý věci – třeba taková Bachyňka se ve squatu bez uzardění cpe našima čokoládama, z jedný kapsy jí pokaždý vyčuhuje bageta a z druhý kola), lidi, který nosej brejle, děti, co nemaj správný vychování, a feťáci maj tu nevýhodu, že na nich jsou jejich nedostatky vidět, a proto jsou snadným terčem posměchu... Nikdy! Nikdy bych nic z toho neřekla nahlas. Musela bych sežrat svou žiletku, kdyby se to stalo... Jsou to hnusný slova. Hnusně znějí. Hnusně vypadaj...

Nesnáším, když někdo řekne jedno z těch slov. Nejradši bych ho v tu chvíli zabila. Ani sami někteří toxíci nechápou, proč se naštvu, když jim někdo řekne feťáci. Berou to jako svý pojmenování. Ale mně se hnusí! Dočista! Nikdo nemá právo odsuzovat mě. Nikdo nemá minimální právo nadávat mi. Možná že nemám žádnou vůli. Do těla si střílím jedny z největších sraček, který lidstvo vynalezlo, a nemám šanci na budoucnost... ale oni nemaj právo! Až budu znásilňovat malý děti v parčíku za rybníkem a spáchám svou první vraždu, tak by se o tom dalo přemejšlet. Teď ne! Jsem feťák, smažka, toxík, špína, narkoman, ale nejsem prachobyčejnej zločinec. Já bych to nedělala, kdybych neměla důvod. Kdo mi to udělal? Kdo? Kdo? Jedno vím jistě... Já ne! Jsem jenom jedna z mnoha... Další v nekonečný lajně, co chtěla pochopit a teď už chápe až moc.

„Vystup si,“ zasyčela bachyně. „Půjdeš do squatu, zabalíš si věci a vypadneš odtamtud. A varuji tě, nikomu nic neřekneš!“ Rozrazila dveře do squatu, až několik toxíků polekaně nadskočilo. Vedla mě do ložnice a dohlížela na to, abych neodpovídala nikomu, kdo se mě ptal na to, co se děje. Pohled mi padl na Sebíkovu matračku a bolestivě mě píchlo u srdce...

Drop, Klasa, Bočka a Alinka vyskočili na nohy a začali se dožadovat vysvětlení toho, proč se balím. Jen jsem bezmocně zakroutila hlavou.

„Ano! Už dávno se ten váš spolek měl rozpustit. A dnes ten den konečně nastal,“ pronesla Bachyňka.

Nevěděla jsem, co udělám s Feferónem. Nechtěla jsem ho tam nechat. Ale došlo mi, že se nemůžu táhnout s klecí. Ani nevím kam!

„A tu hnusnou krysu si vem s sebou!“ rozkázala, když mě uviděla zírat na jeho klec.

„Pche!“ Naštěstí pro mě není moc velká.

„Aničko, ty odcházíš? Nenechávej mě tu! Měly jsme odejít společně, pamatuješ?“ Alince to konečně došlo a začala popotahovat.

Hodila jsem si na záda baťoh a vzala Feferónovu klec.

„Ne! Aničko, neodcházej! Beruška to tu bez tebe nevydrží! Zaplácnou ji jako hnusnou mouchu. Ne! Prosím, neodcházej!“ rozbrečela se a Drop ji objal. Já brečet nebudu. Zakazuju si to... Neprokážu Bachyňce to potěšení z toho, že mě odsud vyhodila... Mně to neva... stejně to tu bylo na hovno... mý lidi tu ale zůstavaj, do prdele!

Naposledy jsem se rozhlídla po tý nejhorší ložnici na světě a po toxících, kteří tu musej bejt, páč lidi jim nedopřejou nic lepšího. Zvykla jsem si v tom zatuchlým squatu, odkud mě právě vyhodili, a najednou jsem zase měla jedno velký nic. Neměla jsem kde bejt. A hlavně jsem neměla mít při sobě svý lidi, který znám tak dlouho a který mě celej život provázeli na každým mým kroku. Cejtila jsem se hrozně samotná... Hrozně a nesnesitelně samotná!

„Jdem, ať tuto nechutnou situaci máme vyřešenou!“

„Ještě bych si potřebovala dojít na záchod.“

„To bude ta největší laskavost, kterou ti za celý tvůj pobyt tady prokážeme. Bež! Ne, že bych ti chtěla prokazovat laskavosti po dnešku,“ falešně se rozesmála a zavedla mě k záchodům. K mým oblíbeným v prvním patře. Jestli tu máme něčeho dostatek, tak záchodů. Jejich jedinej účel asi je, svádět nás tam ke šlehu.

Shodila jsem batoh, postavila klec s Feferónem na zem a Bachyňku nechala hlídat celej můj majetek. Dveře nešly otevřít, tak jsem do nich prudce vrazila ramenem.

„Uklidni se, ano?! Ty už tu sice nebudeš, ale ostatní tyhle záchody budou používat dál a určitě by ti nepoděkovali, kdybys jim rozbila dveře.“ Tuhle Bachyňčinu poznámku jsem přešla bez komentáře a automaticky jsem zamířila do třetí kabinky zprava.

Chtěla jsem bejt chvilku o samotě na oblíbeným záchodě ve squatu, kterej za moment budu muset opustit... Ale ani ne za minutku na mě už Bachyňka řvala, ať si koukám pospíšit. Do prdele!

„Dostala jsem zprávu, že Sebastián je na tom hodně špatně,“ sdělila mi, když jsem byla jednou nohou venku ze squatu. „A určitě není první ani poslední, koho máš na svědomí. Ale ne v tomhle squatu! Nashle!“ Zabouchla mi dveře do provizorního domova. A já se s batohem a potkanem ocitla úplně mimo svět. Jasně! Mohla jsem jít kamkoliv, vždyť mě nikdo nevidí. Ale s kým? Já k životu potřebuju svý lidi! No jistě! Napadlo mě jít domů. Do svýho pravýho domova. Co mi tam bude chybět? Vždyť tam to všechno začalo...

Squat už není sad

UŽ BYLA SKORO TMA, když v autobuse přišla na řadu má zastávka. Ale byla jsem v rozpacích... Jak dlouho je to, co jsem nebyla doma? Rok? Dva? Bylo by pro mě těžký najít náš dům ve dne... a najednou jsem ho měla najít ve tmě... jsem parazit... Cesta domů se nezapomíná. Cesta domů je nezaměnitelná.

„Hlavně že si pamatuju svůj první brk, kurva! Hodinu sem jedu a teď budu muset přespat na lavičce. Proč všechny ulice jsou si tak podobný? Nemůžu se nikoho zeptat. Nikde tu není mapa. Co mám dělat?!“ rozhořčeně jsem si mumlala.

Zamířila jsem na veřejný záchodky, abych se aspoň trochu zabavila. Věřila jsem tomu, že tam budu sama. Ale uvnitř ten pocit samoty už nebyl. Cejtila jsem něčí přítomnost. Byla jsem naštvaná. Chci bejt sama, ale vždycky a všude někdo je. Proč je na světě tolik lidí? Aby si lezli na nervy a všude na sebe naráželi.

Začala jsem řvát, ať vypadne. Ale nikdo se neozýval. Jen pootevřený dveře třetí kabinky zprava jevily známku něčí přítomnosti. Nakoukla jsem dovnitř. Srdce mi vynechalo pár tepů. Zůstala jsem stát... zírala a nemohla tomu uvěřit. Nechtěla jsem tomu věřit. Ale bylo to tak skutečný. Tak hnusně pravdivě skutečný.

Na zakrytý záchodový míse seděl Žora. Nohy měl rozhozený od sebe. Široce rozevřený oči v namodralým obličeji se dívaly přímo na mě. Prosily mě o pomoc. Samotný je překvapilo, co se to stalo. Bály se. Nechápaly...

Do pichny, kterou měl ještě v žíle, kapala krev... To znamenalo, že se to stalo chvíli předtím, než jsem na záchodky přišla. Kurva! Kdybych si pospíšila, tak by se to nemuselo stát. Kdyby, do prdele!

V přihrádce na toaleťák ležela obálka. Přeci jen to nebyla náhoda... Zalila mě zvědavost... Ale nechtěla jsem se k němu přiblížit. Bála jsem se, že se pohne a stáhne mě s sebou. Nakazí smrtí...

Musím! Zavřela jsem oči a udělala krok vpřed. Po tvářích mi tekly slzy. Byla jsem znechucená sama sebou. Šlapu do jeho krve místo toho, abych mu pomohla. Už se mu nedá pomoct. Jenom porozumět. Neodsoudit ukvapeně. Sahala jsem do prázdna, ale nakonec obálku nahmátla.

Vyběhla jsem ven a zhroutila se na zem. Mám ho přečíst, nebo ne? Určitě v něm budou kecy starýho feťáka. Dobře myšlený, ale zbytečný rady příští generaci, že drogy jsou svinstvo... Ale byl to můj kámoš. Jeden z nejlepších a posledních, co mi zbyli. Přečtu si ho. Třeba je v něm něco pro mě. Zvědavost byla silnější než zášť za to, že mě nevzal s sebou. Rozlepila jsem obálku a poznala jsem ty čmáranice, kterýma psal.

MOJE MILOVANÉ JABLÍČKO!

Jak se máš? Doufám, že se moc netrápíš. Jestli jo, tak na ně pošlu mafii, tobě nikdo ubližovat nebude... =)

Píšu tobě. Jenom tobě. Nevím, jestli mě tu někdo objeví, ale doufám a spolíhám na to, že to budeš právě ty. (Třetí kabinka zprava na našem nejoblíbenějším záchodku nemůže zklamat.) Seš ve squatu, nejspíš, tak doufám, že ti tenhle dopis aspoň někdo dodá... Ale nechci, aby si to četl někdo jinej. Je to jen mezi námi. Ty jediná jsi mě nikdy neopustila. Pokaždý ses mi snažila pomoct. Porozumět mi. I přes všechny naše hádky jsi mi byla nejblíž. Ale všecko si to uvědomuju až teď. Třeba to takhle stejně necejtíš. Ale chci odejít s vědomím, že o tom víš.

Vím, na co teď myslíš. Kdybych tohle všechno k tobě cítil, nikdy bych tě neopustil. Ale určitě to někde v hloubi duše chápeš. Člověk je tady sám za sebe. Musí umět bojovat. Přijmout prohru. Hlavně se musí umět rozhodnout. Nikdo nemá právo mu rozkazovat. Nikdo za něj jeho problémy nevyřeší a jeho život žít nebude. Moje smrt je mý rozhodnutí. Už ti dál nechci ubližovat. Nejen tobě. Ani Dropovi, Bočce, Klasovi nebo svým rodičům. A hlavně sobě. Nechci, aby mi tekla krev. Nechci být závislák, kterej jenom zatěžuje své okolí. Nechci umírat pomalu a v bolestech, když to můžu mít rychle za sebou a zcela bez bolesti. Nic kromě tebe mě tu nedrží. Nikoho nemám. Nic neumím. Byl bych týhle společnosti na hovno. Ostatní spořádaný lidi by na mě museli platit. A šidili by tak svoje vlastní děti. Sám jsem si tuhle cestu vybral, svobodně ji taky opustím.

Poslední věc, kterou ti chci říct a kterou si neodpustím... Drogy jsou svinstvo. Sajou z člověka život. Stahujou ho dolů a jen tak ho nepustěj. Jablko, buď silná a vydrž to do konce. Do toho pravýho pohádkovýho konce. Do tvýho novýho života. Života bez fetu. Buď tady a varuj další generace hlupáků, jako jsme my. Protože my jediný víme, jak jsou drogy krásný, ale i to, co dokážou. Musíš tu zůstat a varovat je. Nedovolit jim, aby skončili jako já. Pokaždý jim řekni, kde teď jsem a proč. Pravda a porozumění jsou cestou. Pokud ke mně cítíš to, co já k tobě, tak se přemož, nedej se zlomit a jdi jim konečně příkladem. Squat se možná zdá na hovno, ale musí mít nějakej důvod, proč tam jsme. Nějakej dobrej důvod! Tobě jediný věřím, že dokážeš přestat. Nikdy jsi nebyla slabá.

Nezapomeň na mě, pevně věřím tomu, že se někdy a někde ješte uvidíme.

Žora XXX

Bylo to přesně to, co jsem čekala. Ale i přesto jsem nevěděla, co si o tom mám myslet. Je to jiný, když to řekne druhej... Pomáhat ostatním? Já?

V duchu jsem si vybavila svůj dávnej sen. Velkej a útulnej dům se spoustou oken, aby mě ráno budily sluneční paprsky. A velká zahrada s pestrobarevnýma kytkama a malým jezírkem plným leknínů a žab. Při jejich kvákání usínat ve velkým pokoji v posteli s nebesy. Po boku muže, kterýho budu milovat a budu s ním šťastná. Vedle budou spát naše děti. Kupa dětí. Vlastních i adoptovaných. A každý z nich bude mít svý vlastní zvíře, o který se bude starat.

Ráno můj manžel odjede do práce. Děti odvedu do školy, jen to nejmladší bude se mnou. Po devátý hodině za mnou budou chodit mý pacienti. Budem jen tak sedět a povídat si. Teda já hlavně budu poslouchat jejich problémy. A snažit se jim poradit. Moje dítě si bude v koutě hrát, ale když se někdo z pacientů rozbrečí, přiběhne a pokusí se ho utěšit. Lidi ke mně budou chodit rádi. A vracet se, i když jejich problémy společně vyřešíme.

Postupně se všichni budou vracet domů. A při večeři se mi jeden přes druhýho budou svěřovat se svýma zážitkama, takže se nakonec nic nedozvím.

Tohle a mnohem víc byla moje touha předtím, než přišla ta současná, pořád stejná... Tamta se už dávno rozplynula. Tak jako všechno, po čem jsem kdy toužila...

Neuskutečněné plány, nesplněná přání a nešťastné lásky uvíznou v síti. V síti, která se ve sluneční záři třpytí jako kapky rosy brzy po ránu. A pavouk, který si síť udělal, nakonec bude muset odejít. Už by se tam nevešel...

Nabil mě svou energií, kterou sám ztratil. Myslím na dávno zapomenutý přání a touhy. Zase vidím svou budoucnost. Svou čistou budoucnost. Ale vím... je to jen sen. Nejsem tak silná, abych s tím přestala. A ani to teď nechci... možná pak... Bude to krása. Zase se radovat. Konečně začít žít. Ale proč je v mý představě dokonalýho muže Kocour?

Štěkot pudla s nechutnou růžovou mašlí mě vrátil do reality... Tak Žora je mrtvej. Bude mít náhrobek s nápisem „Nikdy nezapomeneme“, ale vzpomínat budeme jen my. Ti, kteří ho znali nejlíp, nikdo jinej na toxíka vzpomínat nebude... Je mrtvej... Žora je mrtvej... Žora už není... A stejně budem fetovat dál a ne jen my... Ani smrt nejbližšího člověka nás nemůže odradit. I když víme, že to končí jen takhle... A to kvůli naší touze experimentovat... kvůli ostatním... kvůli všemu... kvůli dalším neurčitým důvodům, o kterých si jenom my myslíme, že jsou patřičný.

Pohled mi utkvěl na starším chlapovi v černým kabátě a se zrzavýma vlasama, kterej právě prošel kolem.

„Foxi?“ nejistě jsem na něho zavolala.

Se strachem v očích se pomalu ohlídl, ale když mě uviděl, celej se rozzářil.

„Ty vole! Jablko?! Co tu děláš? Tebe už jsem neviděl... Jsi to vážně ty? Seš úplně jiná. Kdes byla? A kde jsou Žora, Drop, Klasa a Bočka? Chceš něco?“ vychrlil ze sebe. Fox je pravej dealer. Vždycky nabídne. A sám nic nebere, i když je furt hyperaktivní, až to zavání šmelinou. Ale šmelo v tom není určitě.

„Byla jsem... hm... byla jsem se léčit... všichni tam zůstali... ale já... mně se tam nelíbilo, tak jsem jim oznámila, že jdu domů. Máš perník?“ Vrátím se k peří. Háčko je shit. A zvlášť po tom, co udělalo Sebíkovi. Nechci být utlumená... Dneska potřebuju energii...

„Aha... Mám čerstvě upečenej. Jako obvykle?“

„Hm...“

„Nechceš přestat?“ opatrně se zeptal.

„Kdybych chtěla, tak si to nekupuju, ne? Díky, nechci... Hele, nějak nevím, jak se dostat domů, poradíš mi?“

„Jak myslíš...“ rezignoval Fox. „Jasně, na tom není nic těžkýho. Půjdeš furt rovně, vidíš támhle tu rozbitou lampu?“ ukazoval na konec ulice. „Jo? No, tak tam zahneš a odpočítáš sedmej dům po pravý straně silnice... a seš tam... Doprovodil bych tě, ale nemůžu se zdržet... Čeká na mě Kája.“ Kája je jeho žena, která očividně neví, čím si její manžel vydělává...

„Na...“ podával mi piko a já jemu peníze. „Zase se potkáme.“

„Jistě, kde bych nakupovala?“ Fox má super kvalitu za každýho počasí. „Čur!“

„Hehe,“ smál se. „To tvoje čur mi chybělo. Tak čur.“ Zamával mi a šel dál.

Nakoupila jsem, ale nálada na šleh mi chyběla, páč bych musela jít na záchody, kde byl mrtvej Žora... Radši jsem pokračovala domů.

Řídila jsem se instrukcema od Foxe. A po zahnutí jsem pečlivě odpočítala sedmej dům. Ve světle pouliční lampy jsem ho uviděla. Nikdy jsem na svůj pravej domov nezapomněla. Stačilo se jen rozpomenout...

Jsem zpátky na začátku... Jsem zpátky v životě... Welcome back, dear Apple!

Přelezla jsem zamčenou branku, což pro mou hroší zadnici byl docela problém. A ani Feferón z toho nebyl nadšenej, když jsem byla nucená pověsit jeho klec na větev, abych ho dostala na druhou stranu. Opřel se předníma nohama o klec a začal do ní hryzat. Asi moc dobře ví, že ten zvuk nemůžu vystát.

„Buď tiše, ty nevychovaná tlustá kryso,“ okřikla jsem ho a chystala se otevřít, ale ruka sahající po klice mi úplně ztuhla. Napadaly mě miliony otázek. Proč se sem vracím? Správně bych měla jít a uprosit Bachyňku, aby mě vzali zpátky. Tady se z toho dostat nemůžu... Žora měl pravdu. Jsem na tom líp než ostatní, protože jsem se nestihla tolik zničit. Ale já nechci. Nechci! Já nechci žít tuctovej život a opustit svý jediný kámoše!

Prudce jsem vzala za kliku a dostala nesmyslnej strach. Nebála jsem se toho, co přijde. Nebála jsem se rodičů nebo sestry. Bála jsem se, že už tam nebudu... nezbylo tam nic z mý nicotný minulosti... a úplně bez okolků na mě zapomněli... vyházeli mi věci a se vším všudy na mě zapomněli...

Nemůžu stát na rohožce celej večer, když už jsem až tady. Nejsem srab! Já je k životu nepotřebuju. Já potřebuju místo, kde budu moct bejt. Tři. Dva. Jedna.Teď!

Nic, naprosto nic se nezměnilo. V předsíni byl botník, kterej se při každým dotyku nebezpečně hejbe. Je celej rozviklanej, jak si na něj sedáme, abychom se mohli obout. V rohu stojí Naniino oblíbený zrcadlo. Předtím, než odejde, tak se před ním pět minut natřásá. A na zdi visej obrázky z tapety, který jsme dělaly ve třetí třídě ve škole. Ale přeci jen pár maličkostí chybí... Třeba mý domácí chlupatý bačkory...

Obývák mě oddělal totálně. Malichernou maličkostí... Chyběly fotky. Dřív jich tam bylo plno. Bylo to skoro jako muzeum. Ten, kdo přišel, si mohl prohlídnout celou naši rodinnou cestu životem... Obývak bez nich byl holej. Holej jako nohy oholený sekačkou. Nebyl to můj domov. Nebyla to moje rodina. A už jsme ani rodina nebyli. A já za to můžu. Rodiče se kvůli mně hádali. A Natálie zase brečela kvůli tomu, že se hádaj. A páč to byla má vina, tak se pohádala se mnou. Je jasný, že při každodenních hádkách rodina fungovat nemůže.

Překvapením jsem nadskočila. Blížily se ke mně totiž hlasy. I když v mý paměti byly úplně vzadu, dávno zapomenutý, tak jsem je poznala. Napětím jsem skoro nedýchala a chtěla toho slyšet co možná nejvíc.

„Zase mě bolí hlava.“ Máma a ta její věčná migréna.

„Vem si prášek, chceš ho přinést?“ Táta a jeho ochota pomoct jen proto, aby měl klid.

„Už jsem si ho vzala, ale vůbec nezabírá.“

„Tak si dojdi k lékaři, ať ti nějaký předepíše.“

„Jako bys to neznal. Napíše mi paralény a doporučí obklad na hlavu. Půjdu si raději lehnout, co budeš dělat ty?“

„Já jdu taky, ráno musím být brzo v práci.“

Stála jsem nehnutě až do doby, kdy za nimi bouchly dveře. Máma vypadala opravdu nemocně. Obličej měla propadlej skoro jako já a černý hluboký kola pod očima dávaly vědět, že už se pěkně dlouho nevyspala. Táta dokonce ztratil ten svůj pověstnej pupek, kterej mu ovšem nenarostl z chlastu, ale z dobrýho jídla a vína, jak se vždycky chlubil, pokud se mu někdo smál.

Když jsem se vrátila domů, matně jsem svůj domov poznávala. Pořád má svou vůni a kouzlo, i když v menším množství. Ale rodiče mi připadali jako docela neznámí lidi. Možná proto, že jsme se odcizili dávno předtím, než jsem odešla. Nepoznávala jsem je.

Začala jsem vystupovat po schodech nahoru k pokoji. Těšila jsem se na útulnou postel místo chabý matrace... Otevřela jsem dveře a přes zeď se lenivě prohnaly pohybující se stíny. Vycházely z lampičky na stole, ve který se tvořily bublinky čehosi, a do pokoje tak pronikalo slabý světlo. A v něm jsem uviděla, že někdo spí v mojí posteli. Zpod peřin vykukovala růžová kštice...

Jedinej, kdo mi mohl spát v posteli, je Natálie... moje sestřička. Moje velké dvojčátko. Je sice jen o tři minuty starší, ale vždycky mi to dávala sežrat. Ty tři minuty považovala za svou morální převahu. Myslí si, že je chytřejší a zodpovědnější. Leze mi tím na nervy... Tou svou dokonalostí. V její společnosti se cejtím jako vyvrhel a nenapravitelnej delikvent. Ona se nikdy neprala o bábovky. Neměla poznámky... Pravej opak mě... Když jsem řekla černá, ona řekla růžová. A hlavně! Ona byla bezpodmíněčně proti drogám. Když se dozvěděla, že jsem měla brko, strašlivě mě seřvala. Nedlouho potom se doslechla o tom, že hulím denně a občas k tomu přihodím tripy a šňupání pika, tak mi vyhrožovala udáním rodičům. A někdy těsně předtím, než jsem odešla, mě v koupelně načapala s pichnou v ruce. Nechutně jsem ji vyhodila a ona se mnou přestala komunikovat. Nevysvětlovala jsem si to nezájmem o mou osobu, myslela jsem si, že mě taky přestala vidět...

Shodila jsem ze sebe oblečení a lehla si k ní. Byla jsem si jistá, že mě neuvidí ani neucítí. Ale ona se trochu zavrtěla a pak pronesla: „Ty tvoje pozdní návraty domů už začínaj být pěkně trapný a kolikrát ti mám říkat, aby ses snažila nevzbudit mě. Seš nepoučitelná, Anchelino!“ Natálka mi do devíti let říkávala „Aniško“. Až když jsem jí pohrozila, že rozkuchám jejího medvídka, páč jsem se na „Anišku“ cejtila moc stará, tak mi začala říkat Anchelino. Prý aby vynikla má dospělácká osobnost... dořekla to a začala se tomu hihňat...

„Kurva! Natálie, ty mě vidíš?“

„Ne, nevidím. Je tma jak sviň, pokud sis nevšimla, a normální lidi touhle dobou už dávno spí.“

„A jak teda víš, že jsem tady?“

„Třebas tě slyším a taky cejtím, jak mi rveš loket do břicha.“

„No jo vlastně, promiň. A jak jsi věděla, že jsem to zrovna já?“

„Nikdo jinej mi do postele nikdy nevlezl...“

„Hej, ty seš furt ta stará panna, co?“

„Co ti je do toho... svůj věneček ti neprodám.“

„Jakej věnec? Ho nechci... Na co by mi byl? A proč ho sem taháš?“

„To máš jedno,“ ironicky se usmála Natálie. „Co tu děláš? Ty už jsi přestala?“

„Ne, nepřestala,“ odpověděla jsem jí po pravdě... stejně by na to přišla sama.

„A to ses vrátila domů?“

„Jo! A nestarej se o mě!“

„Já se o tebe nestarám. Já se ti snažím pomoct, jestli sis toho nevšimla! Úplně stejně jako ten večer, co jsem tě načapala v koupelně!“

„Hm! To je sice pěkný, ale já tě o to neprosila, tak s tím přestaň...“

„Skvělý! To mi chybělo! Zase budeš oxidovat v našem domě a jen proto, abys mohla smažit!“

„O co de? Tobě to může bejt jedno...“

„Pochopíš někdy, že mi to jedno bejt nemůže? Sice konečně chápu, že všechny moje starosti jsou na hovno, protože ty vidíš jen fet a lidi zase neviděj tebe. Ale i přesto na tebe musím myslet. Nemůžu spát, a když přeci jenom usnu, tak se mi ve snech zjevuješ mrtvá. Ani nevíš, jak se mi ulevilo, když jsem se dozvěděla, že se léčíš. Konečně jsem měla jistotu, že seš v bezpečí!“

„Poď radši spát, tvý obavy jsou přehnaný. Já se totiž o sebe dokážu postarat sama.“

„Ty seš zase samá sranda, nemáš něco v sobě, náhodou?“

„Náhodou mám...“

„A co?“

„Malýho černouška. Ale pšt...“

„Ty ses nechala zbouchnout černochem?! To není fér, já chci taky...“

„Jo, ale nevíš o tom...“

„Proč?“

„Je to dárek pro tebe!“

„A na co mi bude?“

„No, budeš mít vlastního negra na vodítku...“

„Jé, a nebo by za mnou mohl zavírat dveře...“

„No jasně! S takovým krásným čenouškem se dá dělat věcí...“

„Ty seš tak hodná a ohleduplná!“

„Já vím. Proto ti ho hned po porodu dám.“

„To teda díky!“

„Nemáš za co. Brou už!“

***

Miluju noční rozhovory, když se mi chce spát. A oči se mi klížej. A má mysl odbíhá do snění. Miluju noční rozhovory s lidma, který mi rozuměj. A nemám strach svěřit se s tím, co doopravdy cejtím. Miluju noční rozhovory, kdy do oken bouchá letní déšť. A noci jsou plný naděje. A lásky... Miluju noční rozhovory, kurva, moc.

Když je člověk blázen, nakazí tím ostatní. Je tak krásné být bláznem.

Šeptej mi, že jsem tvá perníková princezna

DNESKA BYL ZVLÁŠTNÍ DEN. Napjatej den, kdy se člověku vnitřnosti kroutěj a svíjej. A bolest, která pulzuje celým tělem, nedovoluje na nic se soustředit. Takový tichý, svírající nic. A to jenom kvůli němu. Kvůli jedný osobě, kterou ani pořádně neznám.

Když jsem si ho ve škole poprvý všimla, hrozně mě uhranul... svým vzhledem a džentlmenským chováním se mi jevil jako dokonalej. Nebyl to idol všech holek na škole. Neměl nic, co by neměli ostatní. Ale pro mě byl jedinečnej tím svým jednoduchým způsobem... Schovávala jsem se za školní skříňky, abych ho mohla tajně pozorovat a poslouchat ho. A v klidu postele jsem si to v duchu přehrávala pořád dokola... o čem mluvil, jak se přitom tvářil, co měl na sobě... Když jsem zavřela oči, viděla jsem ten jeho krásnej a upřímnej úsměv...

Ani doteďka si nejsem jistá tím, jestli jsem ho milovala. Možná jo, a možná ne... Ale on si mě nevšímal a já neměla odvahu jít a říct mu pár slov. Byl pro mě nedotknutelnej jako stará porcelánová panenka, na kterou se nesahá, aby se nerozpadla v prach a její krása se nerozplynula... Žil jen v mý mysli a já si vsugerovávala, že jednou se to změní. Všechno bude jinak... a otočí se to k dobrýmu...

Ve středu... ve třináct hodin a dvacet sedm minut... na začátku června... v roce dva tisíce šest, když jsem totálně vymletá zakopla na školních schodech a rozbila si koleno, páč jsem pospíchala aspoň na poslední hodinu, tak to byl jedinej ON, kdo mi podal ruku a zvedl mě zpátky na nohy. Připadal mi jako spásnej anděl, kterej přiletěl, aby mi pomoh... Všechno bylo krásně zpomalený... On krásně voněl... A svět byl přímo nádhernej... Starostlivě mi obvázal krvácející koleno svým kapesníkem... naposledy se na mě krásně usmál... a odešel...

Odešel navždycky...

Drop se ve třídě smál tomu, jak jsem na něho uchváceně koukala.

„Má holku. Nedávno jí koupil černý kotě...“ smířlivějc dodal a objal mě.

Sralo mě to... děsně moc... furt jsem si nalhávala, že ji nemiluje, a kdyby poznal mě, hned by ji opustil... Přišlo mi to děsně líto..., že ona s ním může bejt, kdy bude chtít, a on s ní je rád..., že jen ona přesně ví, co se mu líbí, a co ne..., že se jí dotýká a ona cítí jeho ruce... Žárlila jsem na ni a v duchu ji proklínala, i když jsem ji vůbec neznala...

Ale postupem času mi došlo, že bude lepší na něho přestat myslet. Mohl mi projevit lásku tehdy na schodech, ale on to neudělal, páč je šťastnej někde jinde... Budu muset zapomenout na něco, co se ani nestalo, ale bude to bolet i tak... Odešla jsem do squatu a zapomněla na ně... V duchu jsem jim popřála hodně štěstí a byla jsem na sebe maximálně hrdá.

Dneska jsem je poprvý viděla spolu. Rozbušilo se mi srdce. Zase se mi vybavovaly mý předchozí přání.

Ale tvrdě jsem si zatrhla na něho myslet. Mý rozhodnutí zapomenout bylo správný... ona má jeho... a on má ji... po nikom jiným netoužej... A hlavně – ON je šťastnej...

Anděl spadl z nebe.

Rovnou do hluboký země.

Dlouho tady nepřežije.

Umřít se mu nechce.

Sbírá své poslední síly.

Chce vzlétnout.

Vrátit se domů.

Ale nějak mu to nejde.

Slza z oka padá.

Tělo pomalu umírá.

Nemůže dýchat.

Narovnat své pomačkané křídlo.

Tělo bolí.

Mysl šílí.

Ztrácí naději.

Vzdává se.

Do země se propadá.

Mrtvý.

Celej můj první den znovunabytý svobody byl na hovno. Potácela jsem se městem. Sama. Všichni jsou tam, kam za nima nemůžu. Mám jen sebe a fet. Šmátrala jsem v kapse, kde měl bejt. Ale fet od Foxe nikde nebyl... buď jsem ho někde vytrousila, nebo mi ho Natálie vzala a vyhodila ho. Už předtím se mi doma podivuhodně ztrácel. Kurva! Já ji zabiju... Budu jí zase muset něčím pohrozit... a musím si jít něco koupit... mám hroznou chuť...

Zamířila jsem do „Wymejwárny“, místní díry pro drogychtivý zájemce, která je stylově maskovaná jako klub pro náctiletý. Kdo není znalej v oboru, ten by nic nepoznal, myslel by si, že se návštěvníci bavěj díky neobvykle rychlý hudbě. Ale tomu, kdo o fetu něco ví, by bylo hned jasný, že v tom je chemie. A k chemii se nejlíp hoděj pořádný rychty...

Ve Wymejwárně začala má drogová kariéra... Dlouhý dny jsme tam seděli a ochutnávali nový toxický zážitky... tancovali do úplnýho vyčerpání a stěžovali si na ten zkurvenej život. Zlatý časy... Teď tam znuděně posedávalo několik zhulených puberťáků a tancovala jen hrstka lidí. Někteří se po mně lenivě podívali...

Sedla jsem si do kouta a rozhlížela se po dealerovi...

„Anko?“ ozvalo se nade mnou. Zvedla jsem oči. Stála tam Sabina neboli Šťopka. Každýmu se vtírne hluboko do zadku, až z ní trčí jen ta šťopka. Dřív byla tou největší šprtkou ze všech, ale teď... teď určitě něco bere. Oči měla přivřený do úzkejch štěrbinek, až mě udivovalo, že mě vidí. Předtím nosila košile s límečkama a mrkváče, ale dneska byla navlečená v technařských hadrech, který mi k ní vůbec neseděly... Bylo vidět, že na sebe hodila jen to, co považuje za techno, ale nebylo to vůbec originální. Na první pohled bylo zřetelný, že se spíš snaží zapadnout a strhnout na sebe pozornost. My dvě jsme se v lásce moc neměly. Nikdy jsme se o ničem nebavily a vyhýbaly se jedna druhý, jak to šlo. A najednou ta vlezprdelka předstírá, jakou radost má z toho, že jsme se shledaly... Nechápu, jak někdo předtím tak zásadovej a „normální“ mohl začít fetovat. Je to absurdní... skoro jako přihlásit se do soutěže krásy...

„Jo, jsem to já!“

„Tebe už jsem neviděla,“ roztáhla pusu do obrovitánskýho a bezduchýho úsměvu. „Kde jsou ostatní? Klasa a spol...“

„No... byli jsme se léčit... a já odešla..., ale oni tam ještě zůstali...“ Tuhle větu bych si pro příštích pár dnů měla napsat na čelo.

„Aha,“ zatvářila se soucitně. Naše konverzace byla u konce. Šťopka nervózně přešlapovala na místě a očividně nevěděla, jak má náš rozhovor udržet.

„Co tu děláš ty? Nikdy předtím jsem tě tu neviděla.“ Ne, nemohla jsem se ošidit o tuhle slaďoučkou šanci.

„Jsem tu s Prajerem... chodíme spolu... Támhle sedí,“ kejvla hlavou na druhou stranu Wymejwárny. Bylo to velice rozmáchlý gesto... jako by mi představovala samotnýho nejmocnějšího muže světa..., ale byla to jen Kedlubna... Jediný, co má Prajer na hlavě, jsou tři dredy, trčící různými směry. Připomínaj mi listy od kedlubny... Drop mu neřekl jinak než „Chuj s plevelem na kedlubně“... Přesto mi nešlo domyslet si újmu, kterou musel protrpět, aby začal chodit se Šťopkou.

„Sluší ti to,“ polichotila mi. „Seš čistá, co?“

„Trochu jsem to omezila... Ty něco bereš?“

„Teď jsem fakt moc,“ blaženě se usmála. Na chvilku se odmlčela a pak si s tajuplným výrazem ve tváři začala vyhrnovat rukáv.

„Vidíš tohle?“ ukazovala si na zarudlý zápěstí.„To je od heráku...“

Stačil jeden letmej pohled a bylo jasný, že to od heráku nemá... Kurva! Co si o sobě vlastně myslí?! A co si myslí o mně? Chce bejt zajímavá, ale tohle přehnala... Jestli si myslí, že drogy jsou in, ať se jde podívat na Žoru...

„Chudinko,“ zavrčela jsem. „Kdopak tě posypal herákem? Asi máš na něho alergii, když se ti udělala VYRÁŽKA. Já takovou VYRÁŽKU mám pokaždý, když se namažu krémem.“ Úmyslně jsem zdůrazňovala slovo vyrážka.

Šťopka se na mě překvapeně podívala a já pokračovala... „Potřebovala bych sehnat perník, poradíš? Ty se tu přece vyznáš, ne?“

„Ne, nevím! Zeptej se svý sestřičky!“ zrudla a nasupeně odešla za Kedlubnou, kterej ji okázale ignoroval.

„Pche, Natálie by mi poradila asi jako ty. Nebo by mě poslala na pouť, přinejlepším...“ informovala jsem ji.

„To bys tu aspoň neřvala, přinejlepším...“ ušklíbl se mi nějakej blonďatej kluk, co šel zrovna okolo.„Chceš pivo?“ nabídl mi a hned si ke mně přisednul.

„Ne, nechci. Pivo nepiju... a vysmahni jinam!“ odpálkovala jsem ho.

„Rozmilá to slečinka,“ mrkl na mě. „Slyšel jsem o tom tvým problému... Možná bych ti s ním mohl pomoct...“

„Znáš tady někoho, kdo prodává?“ optala jsem se ho s nadějí v hlase.

„Mluvíš s ním...“

„Jo... aha,“ byla jsem v rozpacích... Nemohlo mu bejt víc než osmnáct... Nikdy dřív jsem ho ve Wymejwárně neviděla, takže nevím, co má za zboží. Prodá mi ostrouhanou zeď a nikdy víc se tu neobjeví... Ale já to peří potřebuju... Co bych bez něho dělala?

„První dávku ti dám grátis... na zkoušku... abys věděla, že tě nechci podvést,“ nabídl mi. Asi si všiml toho, jak se mi zavařujou mozkový závity z přemejšlení.

„Tak díky...“ Buď byl začátečník, kterýmu nedošlo, že prodělá. Nebo naopak byl v oboru dobrej a chtěl si pojistit dalšího zákazníka, aby měl o kšeft víc, a jedna dávka zadara ho nemůže zruinovat.

Pod stolem mi podával psaníčko. „Díky... Omluv mě, jdu vyzkoušet tvý zboží,“ rozloučila jsem se s ním. Vešla jsem na záchody a trpělivě vyčkávala, až se uvolní třetí kabinka zprava... Začala jsem vařit. Jak dlouho už jsem nevařila sama... Poslední dobou se pokaždý našel tupoň, kterej byl ochotnej zfetovat se se mnou.

Kdyby Žora nebyl mrtvej, mohl by tu bejt se mnou.

Kdyby nefetoval, nebyl by mrtvej.

Kdybych nefetovala, nebyla bych tu...

„Já nebudu tak slabá, abych umřela... Nedovolím, abych hnila. A nedovolím, aby celej svět viděl, že jsem chcípla zlomená... Dneska naposled!“ slibovala jsem sama sobě, když pichna probodávala mou kůži na levý ruce.

Zbývaj poslední vteřiny. Představovala jsem si, jak mi perník proudí celým tělem. Tvrdě si razí cestu i do těch nejnetušenějších míst. Skrz žíly do mozku... Tak co bude dneska? Co jste si přichystal, pane Pervitin? Necháte mě tancovat do zhebnutí? Budete mě strašit sovama, psychózou nebo mým vlastním svědomím? Pane Pervitin???

Bum...

Nájezd jako svině... odrazil mě od jedný strany hajzlu ke druhý...

***

Vzbudil mě křik. Byla to máma. Přesně takhle vždycky řvala na mě. Otevřela jsem oči... strop nebyl sněhobílej... byl jasně modrej... Zase mám totální okno ohledně toho, co jsem včera dělala...

Do pokoje vklouzla Nat.

„Co jí je?“ myslela jsem mámu a její hysterickej výpad hned po ránu. Natálie nadskočila. Asi zapomněla na to, že jsem se vrátila zpátky.

„Tohle mi nedělej... Jsem úplně zapomněla, že tu seš...“ vydejchávala to. „Ale... trochu ji naštval můj pozdní návrat,“ mávla rukou.

„Tos nebyla celou noc doma? To k tobě nejde!“ byla jsem šokovaná. Nikdy předtím se nic podobnýho nestalo. Natálie jen bezradně pokrčila rameny a šla do koupelny.

Dveře do pokoje se rozlítly dokořán. Máma s výrazem nasraný matky řvala: „Pokud hodláš flámovat do noci, tak prosím, do školy ale jdeš! Varuju tě!“ Zabouchla a dupala po schodech.

„Nat, nechoď tam,“ přemlouvala jsem ji, když vylezla převlečená a jenom s jednou ponožkou.

„Jsem varována... Copak si to neslyšela? Jdu tam... Nebudu je provokovat,“ rozhodla se. „Ve svým stole máš učebnice, tak si můžeš opakovat...“ Zrychleně pobíhala po pokoji a hledala nevděčnou zatoulanou ponožku. Nahmatala jsem ji pod polštářem

„No, fuj! Proto se mi dobře spalo,“ a ponožka letěla k Nat.

„Je čistá, víš,“ poučila mě. „Odcházím. Chovej se slušně a nedělej nic nepatřičnýho,“ zamávala mi a práskla dveřma. A já sebou praštila na polštář.

Co tu celej den budu dělat?! Mohla bych se učit, ale to je děsná nuda... leda bych si to učení udělala zábavnější... To je nápad!“ Okamžitě jsem vystřelila z postele a vrhla se na kalhoty, abych si mohla dojít něco koupit. Zvedla jsem je a hned se z nich vysypaly tři psaníčka.

„Koukám, že mě to už napadlo. Už večer mi došlo: Proč bych měla přestávat, když se mi nic neděje a všechno je v naprostým pořádku? Až na ten malej problém s neviditelností...“ uchechtla jsem se.

Po ranním nástřelu mi šlo všechno pěkně od ruky. Uklidila jsem pokoj, zopakovala si pár kapitol a trpělivě vyčkávala, až se vrátí Nat ze školy domů.

Ve čtyři mě to čekání nasralo. Natálie se zase někam vypařila a mě tu nechala samotnou. Ani krapet se o mě nezajímá. Má svý vlastní kámoše. Lepší kámoše, než jsem já. Já jsem jen odpad. Přítěž... Stejně jednou zhebnu na předávkování a svou vlastní vinou! To je úděl člověka, co laškuje s drogama, a ostatní o tom věděj moc dobře... Zajdu do Wymejwárny... Sama!

Celou cestu mi vrtalo hlavou Natálčino chování. Předtím, než jsem odešla, se nikdy nestalo, že by přišla až ráno. Byl to nechutnej šprt, kterej chodil ven jen o víkendu. Spíš v sobotu, aby se v neděli mohla učit na pondělí... A proč mi Šťopka řekla, ať se zeptám Nat? Šťopka ji zná dobře a každej, kdo zná Nat dobře, by v životě neřekl, že ví, kde prodávaj perník... Třeba uteklo něco mně... Vždyť má růžovou hlavu! Nikdy předtím by si hlavu neobarvila... Musím si s ní promluvit. Z očí do očí. Jako sestry. Jako dvojčata z jednoho vejce v matčině lůně...

„Jo! Přesně tak!“ řekla jsem nahlas a dodala si odvahu.

„Trpíš samomluvou, Žabko?“

Ohlídla jsem se. Byl to můj včerejší dealer.

„Neříkej mi Žabko, já ti taky neříkám opičáku.“

„Promiň, ale seš celá v zeleným...“ prohlížel si mě od hlavy až k patě.

„Kecy!“ zadívala jsem se na sebe do skleněnejch dveřích Wymejwárny. Tmavě zelená mikina. Ještě zelenější kalhoty a nejzelenější taška. Sakra!

„Nejsem! Mám různý odstíny...“ argumentovala jsem.

„To se nepočítá!“ nesouhlasil a otevřel mi dveře. „Dovedla tě Eli v pořádku domů?“

„Eli?“ opakovala jsem... žádnou Eli neznám.

„Jo! Říkala, že tě zná a odvede tě domů... Nabídla se, když nás k ránu z Wymejwárny vyhodili... Má takový divný jméno. Dlouhý a zastaralý. A určo je tam li...“ kousl se do rtu a přemejšlel.

Já dumala nad někým, koho znám a má dlouhý, divný a zastaralý jméno, ve kterým je li.

„Amélie?“ vyhrkla jsem.

„Jasně!“ souhlasil a kývl hlavou na volnej stůl.

„Ona už se vrátila z Anglie?“

„Hm... Její rodiče se rozvedli a otec si našel ňákou zhýčkanou paničku, kterou Eli nemohla vystát, tak se s máti vrátila zpátky. Ale taky na ni sere... je furt v práci... El ti to včera vyprávěla... Ze včerejška toho moc nevíš, co?“ chápavě zamumlal.

„Vlastně nevím vůbec nic...“ upřesnila jsem to.

Vytáhl trávu a ubalil si brko. „Chceš?“ nabídl mi, když ho zapálil.

„Ne, díky... Já nehulím...“ razantně jsem odmítla a odsunula se trochu stranou, abych nemusela čuchat ten smrad, ze kterýho se mi zvedá žaludek.

„Ty seš divná osoba,“ kroutil hlavou. Nechlastáš, nehulíš, ale očividně si libuješ v tvrdých drogách.“ Labužnicky potáhl a pokračoval v obhajobě mařky. „Nevíš, o co přicházíš... Tráva ti dá mnohem víc. A nic ti nebere... Sbližuje lidi tou svou jemnou podstatou. Zatímco perník se bere jen za účelem zfetovat se.“

„A o tom to je, ne? O zfetování se... Proč hulíš? Nevidím, že by ses s někým sbližoval... Před něčím utíkáš. Před něčím, o čem nechceš mluvit. A zakrýváš to tím módním argumetem, že je tráva měkká droga. Ale to je pěknej bullshit! Měkká droga je taky droga. A jednou si svou daň vybere. Dřív nebo pozdějc... Ale vybere... Ať už formou rakoviny. Nebo psychózy, při který budeš lítat z okna. A zabije tě najednou a bez varování jako tvrdá droga...

Tvrdý a měkký drogy neexistujou. Je to jen vina těch, co drogy berou. Křivý ospravedlnění. A hnusný pokoření smažáků, páč na nich je to daleko víc vidět. A furt po nich někdo chce, aby se léčili. Když to přeci jenom dokážou, za vítězství se to nepovažuje. Je to uzavřená kapitola. Jde se dál... Byl blbej, bral tvrdý, a ne měkký drogy. Nikdo mu neřekne – seš dobrej... On by si to ale zasloužil! Znáš snad někoho, kdo by sám od sebe přestal hulit? ,Já bych to dokázal‘ řekneš mi. Na jak dlouho? Dva dny! Pak si zahulíš a vypadne z tebe ‚vidíš, dokázal jsem bez toho bejt, tak vo co de‘?

Tráva, papírky, šňupání jsou stejný sračky jako smažení... v daleko menší míře... Ale jsou!“ vyvalila jsem na něj celej svůj názor ohledně dělení drog. A považuju ho za adekvátní, páč na travce jsem odkojená. Poprvý mi ji nabídl Drop asi ve čtrnácti a já jsem se po ní bezhlavě vrhla. Hulili jsme denně a kupovali pytle trávy jako úchyláci.

Travka... Mařka... To byly časy. Život s ní byl jako komiks. A já byla hlavní postava s bublinou u hlavy. Přestala jsem se zajímat o všechno krom trávy a to všechno se mi zdálo tak MOC komický...

„MOC jsem MOOOOC.“ Kolikrát jsme tohle spojení za tejden použili? Hodněkrát... Furt jsme byli MOC. Moc zhulený... MOC, daleko od skutečnosti... Dřív to pro mě bylo MOC hezký.

Ale teď trávu nenávidím. Nesnáším ji za to, jak lidem přehnaně zvyšuje sebevědomí. Takovej hulič si furt říká: „Jsem víc než odrovnaní feťáci. Já nikdy nebudu jako oni. Nikdy nespadnu tak hluboko. Nejsem přece blbej.“ Možná že nespadne, možná jenom bude žít v paralelním bublinkovým světě, ale možná taky neodolá a propadne se za náma do stejnýho srabu.

Pamatuju si, jak i my jsme se těm mladším posmívali. Nadávali jim. Strkali do nich. A oni se nás báli. Teď se oni smějou nám. Si myslej, že jsme oddělaný a bezmocný fetky. Oni takhle přece nikdy nedopadnou. Nejsou pitomí, ne?! Ale toxíci nejsou hloupí. Fetování není o chytrosti. Je to o zvědavosti. Pocitech. Vnímání bolesti. O rodině. A vůbec o všem. Nesnáším, když někdo řekne, že berou jen blbí, kteří si to zavinili sami, a ať se z toho sami dostávaj. Není na tom ani ždibec pravdy... Copak narkoman může za to, jak byl vychovávanej? Jakej mu jeho rodina dávala příklad v drogách? A jakej příklad mu dává tahle společnost, do který se narodil bez možnosti výběru? Ne. Lidi jsou nejchytřejší tvorové na týdle modrý obydlený kouli, tak by měli být k sobě aspoň trochu solidární. Nikdo nikdy s určitostí neví, jestli někdy nezačne někdo z jeho blízkýho okolí, kurva...

Chvíli o tom zamračeně přemítal. Pak rozzuřeně zakroutil hlavou, aby mi odporoval.

„Radši mi prodej piko... Je to marný. Nemůžu tě přesvědčit o něčem, čemu nevěříš... Vidíme to každej jinak,“ nepustila jsem ho ke slovu.

„Travka se s perníkem prostě srovnávat nedá!“ neodpustil si a vytáhl z kapsy psaníčka. „Chceš jenom jedno, Žabko?“

„Jo... Ještě mi ňáký zbylo... A jmenuju se Anka. Ale to jméno nesnáším, proto mi radši říkej Jablko.“

„Anička je přece pěkný... Tak ne, no!“ Zmlkl, když zachytil můj pohled. „Hele, támhle je... Eli... já už to její vadný jméno zase nevím, Jablíčko.“ Zběsile mával ke dveřím.

„A ty se nijak nemenuješ, viď?“

„Aha! Mé ctěné jméno je Johnny,“ a poklepal si po hrudi.

„Johnny? Honzík je přece pěkný?!“ ušklíbla jsem se.

Nemohl se hádat, páč si k nám pomaloučku přisedávala kudrnatá Amélie. Chci ty její vlasy... Chci je! Chci taky takový pružinky, co po natáhnutí pérujou. Moje vlasy se kroutěj jen, pokud se jim chce, a to ještě dost chabě... Ale neměnila bych s ní nic jinýho. Pod očima podlitýma krví měla černý kruhy a vyzáblá byla na kost. Postrádala jakýkoliv tvar. Rýsovala se mi jako tenká a pomalá linie bez prsou a zadku.

„Anko!“ snažila se vykřiknout, ale jen podivně zavýskla. „To jsem ráda, že tě zase vidím... a i střízlivou... Včera jsi to krapet přehnala... zdálo se mi... Ať už se to nestane!“ hrozila mi ukazováčkem. Jo, to tak... budu poslouchat někoho, kdo má zorničky velikosti špendlíku. Proč každej, koho znám, něco bere?! Proč nemám NORMÁLNÍ kámoše, se kterýma bych se mohla bavit o NORMÁLNÍCH věcech?!

„Radši bych pomlčela, bejt tebou,“ ohradila jsem se. „Jak bylo v Anglii?“

„Nijak,“ neurčitě pokrčila rameny. „Nemohla jsem se domluvit, rodiče se denně hádali, ke každýmu jídlu byl fast food a nedal se tam sehnat ejč,“ vyprávěla zpomaleným tempem... každý slovo skoro po slabikách.

„Šťopka prej taky shání ejč v poslední době...“ vzpomněla jsem si.

„Na Šťopku a na její zápěstí zasraný vyrážkou nemá nikdo.“ Chtěla se zasmát, ale z pusy jí vyšlo chabý „ha“ a obličej se jí zkroutil do nepodařený grimasy. Radši toho hned nechala.

Rozhostilo se rozpačitý ticho, přerušovaný hlasitým technem. Nikdo s nikým ve Wymejwárně nekomunikoval... Každej byl pohrouženej do vlastního vnímání fetu v sobě... Kdyby na světě najednou vymřeli lidi, plná Wymejwárna by si toho nevšimla. Ale za konec distribuce drog by se sjednotila jako jedno nadopovaný tělo... To je hnus... Hnus chemickejch splašků vůči lidský generaci, která si za to může sama... OVŠEM!!!

Z hajzlů právě vycházel někdo růžovohlavej... To nemůže bejt Natálie... Ta by sem v životě nepáchla... Je to jen další zkažená dívka s odpudivou vášní pro růžovou...

„Nat se pěkně vybarvila, viď? Asi jsi na ni měla špatnej vliv...“ poznamenala El, když si všimla, kam zírám. Růžovohlavka zatím odešla.

„Cože? O čem to mluvíš, sakra?“ nerozuměla jsem jí.

Amélie si mě zkoumavě prohlížela a já po ní vrhala znepokojivý pohledy. Bála jsem se toho, co mi řekne. Já to nechci slyšet... Já o tom nechci vědět. Moje rozumnější sestřička Natálka prostě ne... Ne!

„Nezlob se, Anko... Ale ty asi nic nevíš. A já bych nerada něco vykecala...“ vymáčkla ze sebe a šnečím tempem se zvedla od stolu.

„Ale...“ snažila jsem se odporovat.

„Ne! Ať to Nat udělá sama..., jestli ti vůbec chce něco povědět.“ Štrachala se směrem k hajzlům. Byl na ní vidět přicházející absťák, tak jsem radši zmlkla. Z vlastní zkušenosti vím, že při absťáku nedráždit!

Já zamířila k východu. Půjdu domů a pěkně si to s ní vyříkám.

„Čau! Se mnou se loučit nemusíte... Zbytečná ztráta času!“ volal za náma Johnny. Jednou jsem na něho mávla, čistě proto, aby neřekl...

Hlavou mi vířilo kvantum myšlenek. Nemohla jsem tomu věřit. Nat a drogy. To nejde k sobě. Nedá se tomu věřit. Neznám fakta... Možná se ukáže, že všechno je jinak. Třeba pomáhá kámošce, která do toho spadla. Jo! To by k ní sedělo víc...

Proč by začala brát? Nemá důvod... Jakej důvod mám já?! Já za to můžu... Já rozvrátila rodinu... Já jí byla špatným příkladem... Já ji nechávala samotnou a radši chodila za panem Pervitinem... Já ji zraňovala nezájmem...

Jak, sakra, mohla začít, když na vlastní oči viděla, co to s člověkem dělá?! Považovala jsem svý fetování za dobrý v tom, že budu pro Nat odstrašujícím příkladem. Ale ani můj absťák ji neodradil... Proč si člověk drogy vezme, když ví, kde to končí? Páč chce utýct. Ano, utýct před skutečnou realitou. Chce utýct a na nic nemyslet... Neznám člověka, kterej by s tím začal jen tak z nudy... každej k tomu má důvod... známky... komplexy... rodiče... týrání... znásilnění... Ale jakej důvod má Nat? MĚ!!!

Čekala jsem celou noc, ale ona nepřicházela. Ráno do dveří strčila hlavu máma, a když zjistila, že se Nat ještě nevrátila, jen bezmocně zakroutila hlavou. Nade mnou si ji dřív div nevykroutila... Bylo mi jí líto... Zase ztrácí dceru a nemůže nijak pomoct.

„Mami!“ chtělo se mi vykřiknout, běžet za ní a utešit ji, že všechno bude dobrý... Mohla jsem..., ale ona by mě nepostřehla... Za chvíli nastartovala auto a odjela do práce.

Dalších několik hodin jsem bojovala s vlastní touhou něco si šlehnout. „Nat může přijít zejtra ráno a já se tu zatím zblázním!“ Sotva jsem si vybalila nádobíčko, tak dole bouchly dveře a někdo dupal nahoru. Rychle jsem ho zase naházela do tašky.

Do pokoje vpadla Nat. Byla úplně vyřízená... Zhluboka dejchala a držela se u srdce. Jenom na mě kejvla, aniž by se na mě podívala, a zašila se do koupelny.

„Stalo se ti něco?“ zkoušela jsem to.

„Ne, to nic,“ odpověděla rádoby bezstarostným hlasem. „Jenom na mě něco leze... Dneska asi fakt nepudu do školy, máš radost?“

„Mám,“ a velkou... zrovna se to hodí. „A kdes byla celou noc?“

„Pryč...“ řekla stroze a zalezla si do postele. Do mý postele...

„Proč nespíš ve svý posteli? Já dycky spala napravo a ty nalevo...“ zajímalo mě a sáhla jsem jí na čelo. Horečku neměla, ale i tak se peřina otřásala.

„Mám proleženou matraci a ta tvoje je skoro jako nová.“

„Teď ale proležíš tu moji!“

„Třeba na to nebude čas... Třeba taky brzo bez rozloučení odejdu... Jako jsi to udělala ty předtím!“

„Jak to myslíš?“

„Někdy bych nejradši chcípla...“ do očí jí vhrkly slzy.

„Copak se ti stalo? Přece bys nemohla jen tak odejít a nechat mě tu!“

„Nemůžu? A to proč? Jak tohle můžeš říct zrovna ty! To ty jsi mě opustila už dávno. Tys s tím mohla přestat... nebo vůbec nezačínat, ale neudělalas to! Hlavně, žes měla svou dávku!“

„Tak jednoduchý to zase není, víš!“

„Nikdy jsem nevěřila tomu, že si začneš píchat,“ pokračovala, aniž mi věnovala pozornost. „Považovala jsem to za něco, co si jenom zkusíš a necháš toho... Ale tys to neudělala a ani ses o to nesnažila! Radši jsi dál ničila naši rodinu a naše životy. A myslela sis, že mi to je u prdele, ale nebylo! Ždímalo mě to! Měla jsem chuť podříznout se! Páč se mi svět bortil pod rukama. Dostávala jsem hysterický záchvaty a pořád dokola si opakovala, že umřeš... Váhala jsem, jestli mám jít za rodičema a vyklopit jim to, protože jsem tě nechtěla prásknout, ale na druhou stranu jsem si nechtěla připsat tvou smrt na svý konto! Celej život si vyčítat, že jsem to věděla, ale nic jsem neudělala... Rodiče ale pomalu zapomněli a bylo to pro ně vysvobození... A co jsem tu já měla dělat sama?

Chtěla jsem ti jenom porozumět. Pochopit, proč to vůbec děláš. Co se může stát... Vždycky jsem tě obdivovala! Vždycky jsi mi přišla zajímavá. Vždycky, chápeš význam toho slova?! I když jsme každá naprosto rozdílná... I když jsi každej den měla jinou náladu... Někdy jsi byla fajn a někdy jsem se tě musela bát, jak jsi na mě řvala a nadávala mi... Ale i přesto jsem si uvědomila, že seš pro mě ze všeho nejdůležitější..., a kdybych tě neměla, tak bych mohla klidně chcípnout, seš jediná, na který mi záleží...

Když se na mě všichni vykašlali, tys byla jediná, kdo při mně stál! Prostě si bez tebe svůj život nedokážu představit...

A proto jsem to udělala... Chtěla jsem vypadnout z tohodle zkurvenýho světa... tam dolů... za tebou!“ vybalila na mě všechno, co v sobě nosila. Ale stejně jsem tomu nevěřila... Chtělo to hmotnej a očividnej důkaz...

Odhodila jsem z ní deku. A ohnula jí ruce v zápěstí. V křivý řadě za sebou, podél rozpíchaných žil, sedělo několik zanícených vpichů... skoro jako hnusný sovy na hnusným drátě... Fuck off, zařvat na ně!!! Tohle je úplně jasnej důkaz toho, že má lepší sestřička fetuje! Do prdele!

Nat bere drogy! Kurva! A kvůli mně! Musím jí v tom zabránit... Dotáhnu ji na detox. Zavřu do díry ve squatu. Rozsekám ji na miliony kousíčků a sama je sešňupu. Narvu si je do nosu. Zbořím přepážku! Nebo je povařím s citronem a vstřelím si je do žil. Budu ji cejtit v sobě, tak jako dřív... Ty hnusný, šmejdský, smradlavý drogy mi všechno vzaly. A teď mi berou i moje lidi. Nenávidím je! Nenávidím Natálii za to, že se po mně opičí! A hlavně nenávidím sebe!

„Uklidni se trochu, sim tě!“ okřikla mě Nat.

„Jak se mám uklidnit, co?“ zařvala jsem na ni a dál přecházela po pokoji sem a tam. „Natálie, vole, ty si chceš dál píchat háčko a za rok skončit jako ta největší smažka, která do toho spadla kvůli svý přiblblý sestře? Žádná frajeřina to není a nic to nevyřeší. Drogy jsou sračky... Na co si to vlastně hraješ? Chci vidět, co budeš dělat, až ten fet nebudeš chtít, ale budeš ho potřebovat, abys mohla fungovat... Nejradši bych tě odtáhla někam, kde bys přestala, ale to ty nechceš, viď?

Chceš, nebo nechceš?“ vyštěkla jsem, když mi neodpovídala.

„Neřvi na mě! Nedělám nic, co bys ty neznala! Nemáš právo na mě řvát! A už vůbec nemáš právo rozhodovat o mně! Ty jsi úplně stejná! Chceš TY snad přestat?!“

„Já byla první! Ty se jenom opičíš! Blbě se opičíš!“

„Já jsem druhá! A jedna z mnoha! Nenávidím tě za to, že vždycky musíš dělat opak toho, co dělám já.“ Dostala svůj pověstnej hysterickej záchvat. Vzlykala, zalykala se a z očí se jí valily proudy slz. V takový chvíli z ní nic nevypadne. Brečí a brečí a nakonec tvrdě usne.

Zabalila jsem ji do deky jako malý miminko a kolíbala. S každým vzlykem jsme obě nadskočily... Pokolikátý ji už takhle uklidňuju? Pokolikátý asi... Měla bych její slzy chytat do lahví. Kapku za kapkou. Bolest za smutkem... Každou láhev označit etiketou – kdy, kde a proč. Aby zbytečně neplýtvala drahocennou vodou pro něco, co už jednou oplakala...

Dnešní noc byla vyvedená z deptací míry na stupeň nasrání.

Melancholie

NEVĚŘÍM V BOHA... Vlastně ani pořádně nevím, čemu to přesně veřím. Ale Bůh mě před ňákou dobou dost zklamal...

V tý zmatený době, kdy jsem s jistotou nevěděla, jestli opravdu žiju, nebo všechno okolo je jen hrůznej sen, ze kterýho nemám šanci se probrat, jsem ho hledala. Denně jsem ho prosila o jakýkoliv znamení, že to nemám vzdávat. Ale on nic. Musela jsem se se vším vypořádat sama... Nakonec mi tohle zarputilý mlčení vzalo víru. Bůh třeba nepokládá za důležitý ukazovat se všem lidem, kteří ho o něco žádají, ale já nemůžu, a ani nechci, věřit něčemu, co jsem nikdy nepoznala na vlastní kůži.

Dřív pro mě bylo hrozně důležitý mít záchytnej bod a v něj doufat. Nebát se smrti a věřit v odměnění za slušnej život někým tam nahoře. A nepotloukat se životem jen tak... Naprosto bez víry ve svý skutky...

Nechápu lidi... Někdy je fakt nechápu... Nerozumím tý jejich cestě životem bez uzardění. Oni se prostě nestaraj o to, co udělali, dělaj a chystaj se udělat. Chtěj pořád víc a víc. A je jim jedno, jak toho dosáhnou. Chtěj svý děti chránit před vším nebezpečným, ale sami nedokážou bezpečně rozpoznat, co je zlý a co dobrý. Chtěj z nich mít necitelný bastardy s vášní pro zisk, se kterou to na světě budou mít snadnější. Furt od nich něco očekávaj a má bejt jenom po jejich…

Všechny dny jsou tu navlas stejný... Jen se mění datum, ale lidi jsou furt stejní... Pořád dělaj stejný chyby, pořád ubližujou... Ale nač pláč, nač slzy, když se nic nedá změnit... a nač planý sliby, když je stejně nikdo nedodržuje... a nač říkat lidem pravdu, pravdu pravdoucí, ničím neslazenou, krutou a nefalšovanou, vždyť oni pravdu slyšet nechtěj... Člověk se jen naučí říkat slova, který ostatní chtěj slyšet... Jsme papoušci dnešní doby... nemáme smysl života...

V životě je to jako s autobusem... Lidi se do něj nehorázně cpou, aby si ukořistili ty nejlepší místa a mohli si pohodlně sednout... Ale mně nezáleží na tom, jestli budu sedět... Já se tam chci hlavně dostat... Dostat se do žití. Neupadnout v prachobyčejný zapomnění, což bych naprosto chápala... nebylo by se čemu divit... Ale lidi můžou pochopit, že mě to bolí..., že to cítím. Jsem přece taky ČLOVĚK..., i když jenom feťák... tak pořád ČLOVĚK, kterej se bez těch věcí neobejde. Páč fet je naše němý volání o pomoc z neprostupný tmy.

Fet je naše hříšný potěšení.

Fet je naše vyjádření nespokojenosti s tímdle světem.

Fet je naše doživotní prokletí.

Fet je největší hovadina... brutální sebedestrukce... otupění... nepochopení...

Fet je náš svět.

Fet je naše všechno!!!

Tak proč se ho mám vzdát?!

Tak proč ho mám vymlouvat Nat?!

Tak proč mám chtít, aby moje vlastní krev byla jiná než já?! Ona to zvládne... přesně jako já... Radši budem obě neviditelný pro „normální“ svět...

Radši budeme srát vlastní krev.

Radši chcípneme... Chcípneme s grácií... A i tu smrt zvládneme!

„MY to zvádneme, viď?“ třásla jsem se spící Nat, aby mě i ona ujistila, že MY to zvládneme.

„Co zvládneme?“

„Tohle všechno! Bejt jiný, nebejt suchý! A hlavně... zvládnout fet! Nenechat se ovládnout. Nebejt závislý. Dělat to jen někdy, když budem opravdu chtít, a jinak to nebude!“

„Vždyť to taky děláme, ne?“

„Já teda jo... Prostě to musíme omezit...“

„Jasně! To zvládnem!“

Do pokoje vtrhla máma a tvářila se výhrůžně.

„Prý jsi nebyla ve škole. Chci vědět proč!“ založila si ruce na prsou a mě si absolutně nevšímala... ani jediným pohledem o mě nezavadila.

„Není mi zvlášť dobře, mami,“ skuhrala Nat.„Nenuť mě tam jít... Asi jsem se něčím nakazila.“

„To máš z toho, jak se touláš po nocích.“ Máma se trochu obměkčila – Nat vypadala opravdu přesvědčivě. „Asi máš horečku. Vezmi si prášek a zůstaň v posteli. Jestli se vrátím a ty tu nebudeš, tak si mě nepřej! Já už musím jít.“

„Máma asi neví o tom, že fetuješ, když jí nedošlo, že máš absťák, co?“

„Asi ne... Já nevím... Ona o tom se mnou nemluví... Ona se mnou nikdy nemluví o tom, co dělám nebo co cejtím. Ona se hlavně zajímá o známky, oblečení a já jsem jí vesměs ukradená.“

„Ne... Tak to určo není. Copak ty bys za ní normálně šla a vykládala jí, co tě trápí, nebo vyklopila, že fetuješ?“

„Ne! Já bych se styděla..., i když je to moje máma, tak něco jí nejde říct jen tak... Asi proto, že by to změnilo její pohled na hodnou dcerušku, a taky je to na hovno... Co ona ví o fetu? Nic! Pamatuješ, jak ti jednou našla v posteli extázi, ale ty ses vymluvila na to, že je to prášek na bolení hlavy, a ona ti ji zase vrátila?“

„Jo... Rodiče by měli chodit na přednášky o drogách, páč o nich nic nevědí. A kdo pak má svým dětem pomoct, když oni jim je v neznalosti ještě vracej... A proč ten absťák vůbec máš? Rozhodla ses přestat?“

„Nebuď naivní... Já to jenom omezuju, tos přece chtěla.“

„A co tě k tomu vedlo?“

„Složila jsem se. Večer jsem si šlehla a probrala jsem se až ráno s hlavou na záchodovým prkýnku.“ Nat se při tý vzpomínce roztřásla ještě víc.

„Natálie, to už je vážný! Já beru dýl než ty, ale nesložila jsem se ani jednou!“

„Buď zticha,“ přerušila mě. „Já vím, co dělám. A teď chci spát, tak mlč!“ zahrabala se do peřiny a já ztichla.

Párkrát už jsem slyšela o tom, jak se někdo složil. A posléze jsem se dozvěděla, že se ten dotyčnej šel léčit, nebo zemřel... To už je v prdeli. To už není nezávazná hra. To už je ovládnutí fetem!

Vzpomínám si na Mika... Bratrance sympaťáka... Byl to můj vzor ve všem – v oblíkání, v hudbě i v drogách. Chodil do Wymejwárny se svojí partou a nikdy na mě nezapomněl kývnout se širokým úsměvem v krásný tváři... nikdy..., i když pršelo..., i když byl totálně našrot..., i když jsem pro něj byla jen další bezvýznamný mimino, který chce zapadnout.Celý Wymejwárně dal znamení, že mě zná a patřím k němu.

S oblibou jsem sedávala někde poblíž a nábožně mu naslouchala. Uměl se bezchybně vyjadřovat. Jeho slova na každýho zapůsobily a muselo se nad nima uvažovat. Jednou vyprávěl, že je strašák v poli, ještě dnes si to živě pamatuju: „Připadám si jako strašák v poli. Jsem sám... Společnost mi dělá pár takzvaných přátel a hodně vran, který okolo mě choděj, jen aby mi dávaly najevo, kam podle nich patřím. Odsuzujou mě za to, jak vypadám a co dělám. Nikdo nechápe, že já bych s nikým na světě neměnil. Jsem rád tím, čím ostatní opovrhujou, protože nechci bejt tak jednotvárnej jako oni.“ A potom jsem dvakrát nebo třikrát slyšela, že se složil...

Zanedlouho ho jeho máma našla v koupelně mrtvýho. I mý rodiče z jeho smrti byli naměkko... Možná že si poprvý docela jasně uvědomili, jaký riziko jsou drogy. I já jsem si to uvědomila, ale stejně mě to neodradilo... spíš naopak.

Po Mikově smrti se drogy staly nenahraditelnou součastí mýho života. Teprve teď to byla ta pravá jízda, kterou jsem nutně potřebovala. Bez drog mi všechno připadalo nudný a obyčejný. Fet člověku dá věci, který se nekoupěj v žádným koloniálu... Chtěla jsem jen vstřebávat spoustu novejch zážitků. Zkoušet všechen fet, kterým Wymejwárna byla dobře zásobená. A bylo jednoduchý jít něco sehnat a hodit to do sebe – právě to hulení mi otevíralo dveře do pravýho světa – do světa drog... I když jsem přečetla spoustu knih. Viděla jsem spoustu filmů. A věděla jsem, že příběhy, kde jsou drogy v hlavní roli, vesměs nekončej dobře. I přesto jsem nikdy nic odmítnout nedokázala. Prostě jsem si, tak jako každej, myslela, že závislost se mě netýká. Blbost! Neměla jsem šanci vyhnout se jí. Všechno je daný, od začátku až do konce...

Nezřízeně jsme se o víkendech zfetovávali a vydávali jsme se na lov sedmi trpaslíků. Mařka, lsd, cigára, perník, heroin, houbičky a chlast – všechno se to v nás míchalo. Naše nálady byly nepředvídatelný. Někdy jsme si padali do náručí a jindy jsme se nemohli ani cejtit. Jeden den jsem se bláhově snažila přestat a druhej den jsem si na to ani nevzpomněla a jela nebezpečně rychlým tempem dál a dál. A pořád jsem si opakovala tu ohranou frázi „já to zvládám“. Ani na jeden kraťoulinečkej okamžíček mi nedošlo, že se v tom topím. Připadala jsem si jako frajerka... jo, já beru piko, díky za optání... i holky ve třídě mě považovaly za největší hvězdu, páč jsem denně byla přátelská, komunikativní a hlavně vždycky NAD VĚCÍ.

Nemohla jsem myslet na odvykání... ono by to ani nešlo... všude okolo toho bylo děsně moc... a ani jsem neměla důvod... piko bylo stvořený přímo pro mě... žádnej jinej fet mi tak dobře nedělal, neměla jsem nepříjemný dojezdy a ani závislá jsem se necejtila. Až budu chtít já, tak si řeknu DOST a už si nikdy nedám.

Tohle období jsem si užívala maximálně.

V tejdnu se ale dostavovala únava. Bylo nemožný vstát a jít do školy po dvou dnech, kdy jsem nespala. A pokud jsem si ráno nedala, nedošla jsem tam. Celej den jsem se válela v posteli a probrala se po dvaceti hodinách spánku na slizkým polštáři s pocitem, že jsem nespala vůbec. A přitom mě máti každou hodinu budila s otázkou, jestli zcela náhodou neberu drogy.

Jednou jsem s Bočkou byla ve Wymejwárně, rychtovala si fet, a volal nám Klasa, že přijede, a já se z ničeho nic zvedla a zašila se na záchod, kde jsem to do sebe všechno narvala. Proč? Začala jsem bejt lakomá a začalo mi jít jen o drogy. Jo! Všechno jsem chtěla mít jen pro sebe a s nikým jiným se ani o zrníčko nepodělit. Začala jsem si uvědomovat, že se ze mě stává pravá a nefalšovaná fetka. Najednou mi došlo, jak na tom ve skutečnosti jsem...

Bylo mi šestnáct, ale připadalo mi, jako bych celej život měla už za sebou. Od čtrnácti každej den čára a v patnácti moje první buchny perníku. Střílela jsem si denně vkládky, že jsem se vždycky skoro překydla. Vařiči, starý smažky, mladý smažky, čórky – takovýmhle lidem jsem říkala přátelé. Nikdy jsem nic nestíhala, úplně jsem se vykašlala na svoje opravdový kamarády a na rodinu.

Rodiče ani nenapadlo, že zrovna jejich celkem bezproblémová dcera bude mít takovýhle problém s drogama. I když jsem začala chodit pravidelně pozdě domů a někdy jsem třeba taky nepřišla vůbec. Časem se ale samozřejmě dozvěděli, že smažim, pak u mě ještě našli buchny. Na tejden mě zamkli doma, rozbíjela jsem vzteky věci, řvala jsem, že chci ven, že uteču, měla jsem hysterický záchvaty. Tak moc jsem je nenáviděla. Když mě pustili, dala jsem se do fetování ještě víc. Má pomsta...

ALE JÁ TO TAKHLE PŘECI VŮBEC NECHTĚLA!!!

Tyhle myšlenky nastartovaly moje nejvážnějc míněný odvykání. Už jsem nemohla dál snášet svý hnusný podrazácký kámoše, co mě každou chvíli ošmelili, pomlouvali mě a byli vysazení na fet stejně jako já. A kamarád byl jen ten, kdo měl fet. A hlavně už jsem dál snášet nemohla sebe. Svůj hnusnej vzhled – mastný vlasy a špatnou pleť, tvrdý nechutný boláky, bejt o třináct kilo lehčí. Taky jsem chytla od nějaký smažky impetigo... infekční onemocnění kůže. Bylo to strašný, vypadala jsem jak s řádnýma popáleninama. Byl to humel... měla jsem to po celých rukách, pak se mi to začalo šířit i na obličej, dostala jsem antibiotika. Nenáviděla jsem svůj dosavadní život plnej lží a podvádění... A kde byly ty holky, co mě kdysi považovaly za frajerku? Ty už se mnou nepromluvily, byla jsem pro ně špinavá fetna. Najednou jsem jim hrozně moc chtěla dokázat, že JÁ NEJSEM FEŤÁK. Dalo mi to sílu odvykat. Psychickou sílu... ta fyzická byla na hovno...

Dostavil se dojezd a já jsem seděla bez dechu v koutě, celá flekatá, vyzáblá na kost, neovladatelně se mi klepaly ruce a tělem mi projížděly nepředstavitelný křeče. Nebyla jsem schopná ze sebe vydat jedinou srozumitelnou větu. Zjistila jsem, že už to dávno není cesta, jak bejt v pohodě, ale spíš boj, jak nebejt v prdeli. Myslela jsem na to, jaký to bude potom, až se toho humusu uvnitř sebe zbavím. Ale v těch představách jaksi chyběla skutečnost, že všichni a všechno v mým okolí bylo prolezlý fetem.

Na chvíli jsem přestala brát. Ale hned, jak jsem se objevila čistá a smířená se životem bez fetu ve Wymejwárně, tak mi došlo, že nevím, co si počnu. Neuměla jsem bez fetu být...

Tejden jsem se snažila přežívat, nedívat se na sjetý kámoše, nevšímat si všelijakých nabídek..., ale jeden starej feťák do mě začal hustit pravdu, kterou jsem v duši věděla, ale nahlas bych ji říct nedokázala.

„Podívej se na sebe, jak vypadáš,“ přitáhl si židli do rohu Wymejwárny, kde jsem celej večer seděla sama... daleko od všech nakažených. „Tohle má bejt ten skvělej život, o kterým ty suchý měšťáci neustále melou? Jo?! Vždyť ty vypadáš hůř, než když jsi brala. Proč se vlastně snažíš přestat? Abys každý šedý ráno mohla vstávat a celej život se honila za prachama, který si dáš na účet, pak tě klepne pepka a ty si je ani neužiješ? Tohle má bejt život? MY žijem život... Neplácáme se v suchým světě plným předsudků... tady jsme si všichni rovni... Nesnažíme se o něco, o čem víme, že toho nikdy nedosáhnem...

A proč? Protože žijeme ze dne na den. Jsme chytří... víme, že se svět dá udělat hezčí. Občas to někdo přežene,“ kývl hlavou napravo, kde v ústraní seděla parta těch největších smažáků. Nikdo je neměl rád, páč kradli a hrozně rádi se hádali... teda když byli sjetí..., a když nebyli, tak seděli zhroucený na židli, šili sebou a tupě zírali před sebe. A hned nepatrně ožili, když jeden z nich někde něco sehnal.

„Ale to jsou slaboši a hlupáci,“ pokračoval. „Neuměj žít normální život a ani život s fetem. Chtěj toho hodně a takhle to s nima dopadne. Ale ty slabá a hloupá nejseš, ne? Ty to zvládneš... Ty zvládneš žít náš život. Ty zvládneš udělat si svět občas hezčí... Já věřím tomu, že ty to zvládneš...“ a odešel.

Přesvědčil mě. Zase mi bylo chvíli dobře. Do doby, než jsem si věci okolo začala tolik brát, mi bylo fajn. A bude to tak pořád, když to nebudu přehánět. Omezím to a všechno bude v pohodě. Když chci fetovat a mít lepší svět, musím něco obětovat. Je to můj boj... a přece, když budu chtít, můžu přestat... Ale k tomu stejně nikdy nedojde... Co by bylo bez fetu... Bez toxických kámošů? Nic! Pusto a prázdno... Jsou citlivější a chápavější. Život bez nich si nedokážu představit.

Je to nuda existovat bez drog, ale zároveň je strašný s nima bejt... Je to půjčka na splátky s vysokejma úrokama... dá ti to kurva hustej stav a je jenom na tobě, kolik za ten pocit vyměníš... Daleko víc to bere, než dává... Je to klišé, všichni to víme a stejně s tím nepřestaneme... Shit!

Někde v dáli za obzorem je starý strašák v poli,

celé dny stojí, až ho z toho bolí nohy.

Ale svou práci by za nic na světě nevyměnil.

Ráno otevřít oči a vidět krásu, jakou slepý neokusil.

Ospalé slunce vycházející na obzor.

Návštěvy pestrobarevného ptáka,

který sem přiletěl až z Azor.

První sníh sypající se z nebe.

Jen tak stát a poslouchat, jak padá na zem.

Za okny pozorovat jiskry v dětských očích.

Vánoční stromek je zase ozdoben.

Na jaře se sníh třese jako vlny dalekého moře. Nestačí jeden pohled.

To se první nedočkavé rostliny derou na svět.

Není nic hezčího než jejich nevinné obličeje,

které člověk ještě neměl šanci zranit.

To je strašákův svět. Nehodlá to měnit.

Bez něho by to nebylo ono. Neviděl by cestu dál.

Stýskalo by se mu po jeho práci.

Za chvíli by byl mrtvý v plastové rakvi...

V koši...

Bolest pohledu

VEČER SE VRÁTILA MÁMA. Na postel vedle Nat položila hromadu čerstvýho ovoce a roztržitě začala sbírat oblečení poházený po zemi.

„Natálie, už je ti lépe? Máme s tátou starost, jestli bychom přeci jen neměli zavolat lékaře.“

„Na co? Už mi je líp. Zejtra budu ještě doma, ale pak chci jít zase do školy.“

„Uvidíme zítra, jak ti bude. Tak dobrou, jdu si lehnout,“ popřála máma.

„Brou,“ odvětila Natálie, a jen co za máti zapadly dveře, vyskočila z postele a začala na sebe házet oblečení. Její spěch mi byl povědomej...

„Co to děláš? Snad nikam nejdeš?!“ vykoktala jsem ze sebe zmateně.

„Jo... jdu si něco sehnat. Už mě ten absťák nebaví... nechci přestat, tak na co mi je?“ dívala se na mě a čekala na odpověď, ale já jsem ji neznala.

Co bych jí asi měla říct? Sama přestat nechci a živě si pamatuju svý dojezdy... chápu ji..., ale to taky nemůžu říct nahlas... znělo by to tak, že má mou podporu. Ale proč bych jí fet měla brát? Dám na ni pozor, aby to nepřeháněla, a společně to zvládneme. Ale za jakou cenu? Budeme neviditelný... budeme krást... budeme znásilňovat naše blízký a sebe navzájem...

„Víš..., jestli chceš dál pokračovat dráhou fetu, tak já ti v tom nemůžu nijak zabránit, ale měla by sis konečně uvědomit, co všechno to obnáší... Něco, jestli ne ty celá, v tobě umře. Už nikdy to nebude takový jako předtím. Radši se pořádně rozhlídni okolo sebe a najdi něco, pro co žít. Já měla... spoustu věcí... Ale teď je to jen fet. Chceš to taky tak?“

„Myslím, že na to ses mě měla ptát dřív.“

Máš pravdu... Je zbytečný ptát se tě, když se třeseš jak tele jdoucí na porážku... Když ti návaly křečí nedovolujou rovně stát... Když jsi vyzáblá jako sama smrt. Když splašeně pobíháš po pokoji a hledáš prachy. Když jsi jako koníček s černýma klapkama na očích, kterej se nedívá jinam než před sebe a bez zamyšlení jede furt dál a dál. Rovnou čarou přímo do pekel... Měla jsem se tě ptát dřív, ale neudělala jsem to. Je pozdě a je to všechno má chyba... Teď se musím postarat, abys to vůbec přežila.

„A co máma? Zešílí, když zjistí, že seš nemocná v noci venku...“

„Rodiče mi do pokoje v noci nelezou. Zakázala jsem jim to. Protože jsem div nevyletěla z kůže, když jsem viděla někoho ve tmě. Respektujou to a dokonce mi koupili lampičku.“

„Pořád se bojíš tmy?“

„Já se tmy nebojím, jenom ji nemám ráda. A teď ji nesnáším ještě víc než předtím. Herák s tmou dohromady mi nedělá dobře... Dem?“

„Jo, můžem... Au, kurva!“ zakopla jsem o práh pokoje a narazila si malíček.

„Anchelino, buď potichu, sakra! Vždyť je vzbudíš,“ syčela na mě.

„Prosím tě!“ rozesmálo mě to. Otevřela jsem dveře do jejich ložnice a hlasitě křikla „dobrou noc“. Ani jeden se nepohnul... Seskákala jsem dolů ze schodů, zatímco Nat opatrně našlapovala a já cejtila její vražedný pohledy na zádech.

„Já tě zabiju! Víš, jak jsem se bála, že je vzbudíš?! Co by tomu řekli, kdyby mě viděli vystrašenou a oblečenou na chodbě?“ seřvala mě venku před domem.

„V tý tmě bys měla šanci nepozorovaně vklouznout do pokoje a oni by si tě ani nevšimli...“

„Jasně!“ prskala. „U tebe je všechno jednoduchý.“

„A u tebe je zase všechno težký.“

Vklouzla mi rukou pod loket a křečovitě se mě držela. Táhla mě podchodem do vedlejší ulice, kam jsem nikdy moc nechodila. Není tam nic k vidění, až na pár polorozpadlých baráků, který se město asi posledních deset let chystá spravit. I naši rodiče si chodili stěžovat, že vedle takový díry musej vyrůstat jejich děti.

„Dejte nám peníze a my to dáme do pořádku,“ bylo jim řečeno.

„Ať vás ani nenapadne do tý ulice lízt!“ bylo řečeno nám, když nás vlekli z toho úřadu ven.

A teď si tam nerušeně kráčíme uprostřed noci...

„Máš strach?“ šeptala jsem.

„Mám,“ Natálie se neustále ohlížela za sebe. „Všude jsou stíny..., jak můžem vědět, že nás nikdo nesleduje? Co když se na nás vrhne chlípnej vrah... znásilní nás, zabije a naše těla rozporcuje na čtvrtky, který si narve do mrazáku a bude si je přidávat do polívky?“

„Vrhl by se leda na tebe. Mě by neviděl... Ale kterej vyhladovělej chudák by tě chtěl sníst? Vždyť na sobě žádný vydatný maso nemáš... vylámal by si na tobě zuby!“ pokusila jsem se žertovat, ale ona se ke mně přitiskla ještě víc a začala popotahovat.

„Nech toho! Já si dělala srandu... A kdyby se na tebe někdo vrhl, hned bych po něm skočila a vrazila bych mu prst do oka, to se neboj!“ snažila jsem se ji uklidnit. „Určo žádnej z těch stínů ve skutečnosti není kanibal, ale je fakt o hubu se tu potulovat v noci... Proč jdem zrovna sem?“

„Dem nakoupit, ne?“

„Tady se dá něco sehnat, jo?“

„Uvidíš.“

„A proč jsme nešli do Wymejwárny?“

„Tady maj lepší zboží...“

„Aspoň že tak...“

„Stůj, prosím tě!“ Nat se znenadání zastavila.

Před námi byl jeden z odrbaných domů. Squat, napadlo mě, když Natálie bez okolků otevřela dveře a vstoupila dovnitř.

„Tak dělej!“ pobídla mě.

Se smíšenýma pocitama jsem ji následovala.

Všude po místnosti zářily svíčky, který byly rozestavěný tak dovedně, aby od nich nemohlo nic chytnout. A vrhaly matný světlo na všechen ten svinčík kolem. Do očí mě bil nepředstavitelnej bordel. Všechno se zdálo být naruby... Nic nemělo obvyklej řád a smysl... Všude se válely židle bez opěradel... zbytky hnijících potravin... samý páchnoucí odpadky... rozlámaný buchny a další pomůcky k fetování... střepy z rozbitých oken... zdi byly posprejovaný sprostýma obrázkama... vzduchem se linul smrad moče a hniloby... a to v koutě na zemi – až moc přesvědčivě se to podobalo...

Ne! Nebudu na to myslet. Za chvíli odejdeme a už se sem nevrátíme. Nechci myslet na to, v čem jsou toxíci schopní bydlet, když jim záleží jen na fetu. Musela bych se stydět... za sebe... za Natálii... za nás všechny.

Ale kde maj žít? Kde maj mít pocit bezpečí a jistoty? Kde se maj schovat, když prší? Kde maj spát? Kde? Mohli klidně zůstat doma... Ale to přehlížení... To vědomí, že je vlastní rodiče neviděj... je vyhnalo z domova.

Jaký je to, umřít? Nikdo neví! Jakej pocit je nebejt?! O tom ví svý okraj společnosti! Přebytečnej odpad na poloviční cestě ke skládce neviditelnejch. Nekomunikujou. Nechtěj.

Přátelé? Nehledaj je. Ti se k nim otočili zády, když je nejvíc potřebovali. Necejtěj se osamělí, maj společnost takových, jako jsou sami. Znaj jenom jedno vítězství... vítězství těch jiných. Nekráčej cestou životem, ale cestou na smrt. Doufaj v konec světa. Maj permanentně zavřený oči. Utíkaj do soukromých zásob nevyčerpatelný fantazie. A okolní svět prostě a jednoduše ignorujou!

Ignorace... smrdí tu ignorace. Takhle smrdí a vypadá ignorace. A já se cejtila trapně... Ve squatu jsme si na všechno stěžovali... Ale přitom jsme si žili v luxusu oproti tomuhle...

Natálie mě chytila za ruku a opatrně jsme vystupovaly po schodech nahoru do prvního patra, kde jedna obrovská svíčka vrhala stíny na rozervaný tapety a na několik lahví okolo.

Na konci chodby zlehka zaklepala na dveře... skřípavě se pootevřely.

„Máš prachy?“ ptal se drsnej mužskej hlas škvírkou.

„Jo... mám,“ odpověděla a v jejím hlase nebyla známka strachu nebo nervozity.

„OK... pojď dál.“

Na prahu stál kluk, kterej sice vypadal na třicet, ale ve skutečnosti mu nemohlo bejt víc jak dvacet. Působil tím neomylným ošuntělým dojmem člověka z ulice. Vlasy mu v dlouhých dredech padaly pod ramena jako tlustý nehybný hadi. Na špinavých kalhotách měl díry všech velikostí. A jeho triko bylo potřísněný několika kapičkama krve. Teprve na druhej pohled mi došlo, že levou ruku má staženou gumou. Asi jsme je vyrušily...

„Promiň za to nevhodný přivítání, ale furt nám sem někdo leze a za dveřma žadoní, abychom mu něco dali zadara... pche..., jak jsou naivní,“ omlouval se Nat a druhou rukou, ve který držel plnou pichnu, naznačoval, ať jdem dál.

„Chápu,“ souhlasila s ním.

Vešly jsme do rozlehlý místnosti, kde bylo o hodně čistějc a proháněl se tam čerstvej vzduch, proudící dovnitř otevřeným oknem... Po zemi se válelo oblečení, ale jinak tam měli překvapivě čisto. Na matracích podél stěn seděly nebo ležely podobný vyzáblotiny, který jsem byla zvyklá vídat v našem squatu. Neobtěžovaly se zvednout hlavu, zajímat se o to, kdo je vyrušuje... Zůstávaly slepě uvězněný ve vlastním světě.

Připomínalo mi to náš squat... Připadalo mi to divný... nemožný..., že se něco podobnýho děje někde jinde, ne jen tam... Proč jsem tady? Proč nejsem tam s nima, abych se toho zbavila? Protože hrozně toužím po něčem víc. Proto patřím sem...

„Ty mi nepředstavíš svůj ocásek?“ houkl na Nat, když za náma zavíral. „Sem si myslel, že vidím dvakrát..., ale ty vlasy...“

„To je moje sestra... Anna se menuje.“

„Zdar, Aničko, já sem ňákej Petr. Jak to, že jsem o tobě nevěděl?“

„Říkej mi radši nějak jinak, ale hlavně ne Aničko, buď tak laskav...“

„Už jsem ti o ní vyprávěla, ale tos byl určitě sjetej a nevnímal mě... tvůj problém,“ skočila mi do řeči Natálie.

„Byla ses léčit... správně?“

„Jo, správně.“

„A kdes byla?“

Zamyslela jsem se. Mám mu říct pravdu? Nesmysl... nevěřil by mi. Nechce se tomu věřit.

„Někde, kam se taky brzo dostaneš, jestli budeš pokračovat stejným tempem. A prodej mi už něco konečně!“ zase mě nahradila.

„Jistě, jistě...“ smál se Petr a štrachal se k jedný z matrací. Nadzvednul ji a objevilo se něco málo psaníček.

„Praktický...“ ujelo mi.

„To jo...“ přikývl. „Když jsem tady, tak nikdo nemá šanci dostat se k nim, protože na nich sedím nebo ležím. A když někam jdu, tak si fet automaticky beru s sebou... Jedno, Nat?“

„Radši dvě.“

„Ty chceš taky?“ zeptal se mě.

„Háčko ne... nemáš perník?“

„Jistě, jistě. Ještě by tu někde měl bejt.“ Nadzvedl matračku z druhý strany, kde se objevila další hromádka.

„Stačí jedno... mám doma vlastní zásoby.“

„A jak se ti u nás líbí?“ ptal se, zatímco si od nás bral prachy.

„No... to přízemí je docela humus, ale tady to jde. Moc lidí do týhle ulice nechodí, co?“

„Nikdo sem nechodí... to je přesnější. Ale nic jinýho si ani přát nemůžem.“

Rozhlížela jsem se kolem. Upoutalo mě graffiti na zdi. Na černobílý kostičkovaný pozadí někdo nasprejoval portrét holky s jasně červenýma vlasama. Každej obrys, každá vráska a každej vlas byl neskutečně přesvědčivej. Jakoby v nadživotní velikosti stála hned vedle nás a pozorovala mě neuvěřitelně živýma očima. Bylo to nejpovedenější graffiti, jaký jsem kdy viděla.

„Ty vole... To je nádhera,“ vydechla jsem.

„Opravdu se ti to líbí?“ zářivě se na mě usmál Petr.

„Blázníš? Je to úžasný.“

„Díky,“ culil se.

„Počkej... Tos dělal ty?“

„Kdo jinej...“ kroutila hlavou Natálie. „Našeho Péťu neuvidíš jinak než s tužkou v ruce... Anebo s pichnou...“ sklouzla pohledem na jeho pravou ruku.

„Rušíte, tak se nedivte,“ ozval se nerudnej klučičí hlas z matrace, která k nám byla nejblíž.

Někdo ležel celej schovanej pod olezlou dekou a očividně nás celou dobu pozoroval. Jen jsem stačila zahlídnout dvě černý oči, který taky hned zmizely.

„Nebuď hnusnej na jedinou slušnou návštěvu, která sem přijde,“ okřikl ho Péťa.

„Jasně! Za všechno může Pikoš. Proč to neřekneš rovnou?“ odhodil ze sebe deku a překvapivě hbitě vyskočil na nohy. Trochu zavrávoral, a tak se chytil zdi rukama trčícíma z krátkých rukávů... Nebyl na nich ani milimetr čistý kůže. Jeden podebranej vpich za druhým. Místy mu vykukovalo živý maso a krev odkápavala na zem... Zvedl se mi z toho žaludek, rychle jsem sklopila oči a soustředila se na svý boty... potřebovala bych nový.

„Strašnej čurák. Největší smažka a socka. Trapáček. Pytel hnoje. Prostě odpadek... To je Pikoš.“

Neřval. Zlověstně šeptal. Znělo to jako zaklínadlo, kterým na nás sesílal něco zlýho... Běhal mi z toho mráz po zádech.

„Uklidni se! Žádný kraviny o tobě nikdo neříká. Jenom ty si furt myslíš, že tě každej pomlouvá a nenávidí,“ uklidňoval ho Petr, ale na Pikoše to očividně nedělalo žádnej dojem.

„Do očí mi to neřeknete... Srabi! Ale já vím, že se mi za zády smějete. A nedivím se vám. Jsem hnusný hovado a měl bych chcípnout... Kdybych nebyl posranej strachy a měl trochu slušnosti, šleh bych si zlatou. Ale nemám na to. Vím to o sobě! Nemusíte mi lhát. Nemusíte se přetvařovat. Nemusíte se mi smát za zády...“

„Nikdo se ti za zády nesměje, tak zmlkni.“

„Pikoš, Pakoš, z těla má matroš. Sešňupnem ho jako pytel peří. K ničemu jinýmu už není. Místo mozku má sračku. Jeho mámě pošlem jím pochcanou matračku...“ pitvořil se Pikoš. „Tohle taky neznáš, co?“

„Ne, neznám... Je to zase něco, co si ta tvoje vyfetovaná hlava vymyslela. A drž už hubu, jestli nechceš, abych tě odsuď vyhodil!“ Petrovi došla trpělivost. Byl o hodně větší než Pikoš a teď na něho hrozivě shlížel ze svý výšky. Ten chvíli vypadal, že se pokusí něco namítnout, ale nakonec pokrčil rameny, vybalil nádobíčko a začal vařit.

Marně si hledal viditelnou žílu na rukách a nohách. Nakonec to prostě a jednoduše zabodnul do tepny na krku. Zahodil pichnu vedle svý matračky a bezmocně se stulil do klubíčka. Po ztichlým koutě se ozývaly jeho hlasitý vzlyky. Bylo mi ho líto. Zmocňovala se mě touha pomoct mu...

„Jdi fňukat jinam! Ty kreténe pakošskej...“ zařval squater s vysokým čírem.

„Ty jdi do prdele a furt ho nebuzeruj,“ zastala se ho zrzavá holka, která se zvedla, objala Pikoše jednou rukou a začala mu něco trpělivě šeptat.

„Promiň... Já zapomněl, že tahle smrdutá krysa je tvůj mazlíček.“

„Opravdu nevím, kdo tady smrdí víc... Kolikátej měsíc ses už nekoupal?“ nevzrušeně se ho zeptala, zatímco Pikoš pomalu utichal.

„Krávo! Na co si to tu hraješ? Vrať se zpátky do bordelu, odkaď jsi přišla!“

„Já byla aspoň v tom bordelu... To tobě bohatě stačily veřejný záchodky!“

„Buď už zticha! Nebo...“ výhrůžně si vyhrnoval rukávy a rozhodným krokem se blížil k Pikošovi a jeho utěšovatelce.

„Nechte toho,“ Petr se s rozpřaženýma rukama postavil mezi ně.

„Vypadni! Ať ukáže, jakej je džentlmen... nebo ať se předvede jako vyfetovanej řiťopich!“

„Rozbiju ti hubu, jestli o mně ještě něco takovýho řekneš!“

„No, tak my už pudem,“ pípla Nat a kvapně mířila ke dveřím.

„Zase se někdy zastavte. Ukážu ti svůj blackbook, Anko!“ volal Petr pořád připravenej zasáhnout, kdyby se na sebe vrhli.

„To bude skvělý... tak ahoj!“ vyšla jsem za Nat do ztemnělý chodby.

„Co to je ten blackbook?“ chtěla jsem vědět.

„Něco jako kreslenej deníček. Moc o tom nevím, ale je fakt tlustej, takže tam kreslí už dost dlouho... Připadá mi to jako návrhy toho, co pak hodí na zeď.“

„To graffiti na zdi je povedený... má talent.“

„Dal si na tom záležet. Zvlášť na tom portrétu... Nikča pro něj znamenala všechno.“

„To byla jeho holka?“

„Jo.“

„Tys ji znala?“

„Párkrát jsem s ní mluvila. Chodila s Péťou asi půl roku a pokaždý byla usměvavá, milá a bylo na nich vidět, jak moc se milujou, ale pak vypadla z okna. Prostě vypadla z okna. Nikdo nevěděl proč. Dokonce ani Petr to nevěděl... Od základu se změnil, nedalo se s ním mluvit, protože byl duchem mimo... asi přemejšlel, proč lidi padaj z okna. Snažil se najít způsob, jak to pochopit, a našel ho v drogách... Jasně... drogy jsou špatný! Ale u něho bych to netvrdila... Zase mu vdechly život. Aspoň do tý doby, než ho z něj vysajou...“ Nat se zastavila a bezduše zírala z okna. Z pokoje uvnitř se ozývaly podrážděný hlasy a někde za náma pištěla myš.

„Natál?“

„Hm?“ zabručela na znamení, že mě vnímá.

„Víš... Jak to, že o našem squatu nikdo neví... Někdo se přece musel vrátit!“

„To víš, že se vrátili, ale copak ty bys to někomu vykládala? Copak ty bys věřila někomu, kdo by ti to vykládal?“ podívala se na mě s pobavenýma jiskřičkama v očích.

„Ne...“

„Považovala bys to za obstojnej haluz.“

„Ty ne, Natálie... To já!“ promluvil někdo za náma. Obě jsem se lekly. Nečekaly jsme to... Na posledním schodu seděl kluk v našem věku.

„Co, Martínku?“ Nat ho znala...

„Seš tu sice dvakrát, ale pokaždý jinak. To je obstojnej haluz... Ale já tě chci... Vždycky jsem tě chtěl. A klidně i dvakrát!“ čučel na nás s očima bez zorniček.

Vyprskla jsem smíchy a poslala mu vzdušnou pusu.

„Ale ani jedno mý haluz já tě nechce,“ řekla Nat. „Promiň.“

„Když si to rozmyslíte, tak přijďte. Kdykoliv!“ volal za náma ze schodů.

„Musíme rychle domů... Než se rodiče probuděj a dokavaď tam dojdu.“ Byla na pokraji sil. Obličej měla zalitej potem a pohybovala se s velkou opatrností... nejspíš měla bolavej každej sval.

Popadla jsem její ruku a vyvedla ji ze squatu ven. Bez vlastní námahy se nechala táhnout ulicí dál a dál. U naší branky byla už tak mimo, že jsem ji musela prošacovat, najít klíče a tiše dopravit do pokoje. Doufala jsem, že usne a na fet v kapse zapomene. Ale Natálie hned skočila k prádelníku, kde měla zahrabaný nádobíčko.

„Dělej, dem do koupelny!“

Než jsem tam došla, tak to sypala na lžíci.

„Ty nebudeš?“

„Nevím... Považuješ to za nutný?“

„Chtěla bych tě vidět na mým místě...“ šklebila se. „Zrovna u tebe bych nečekala, že z toho budeš dělat takovou vědu. Anchelino! O co de? Mám to pod kontrolou. Zvládám to... A když budu chtít, přestanu!“

„To si jenom myslíš...“

„Nech toho, kurva!“ už se chystala vrazit si buchnu do žíly, ale zase ji položila na okraj vany.„Pícháme si jako sobě rovný... Sestry vedle sebe ve stejným světě. Není to skvělý? Je to skvělý a bude to ještě lepší. A když budeme chtít přestat, tak se aspoň vzájemně podpoříme... Zbytečně tu nežvaň a radši si něco ukuchti.“

Rezignovaně jsem si vytáhla nádobíčko a nepřemejšlela. Nemá to smysl. Nemá to logiku. Víme, jak dopadneme. Ale i přesto jdem za tím, co chceme. Nebudu nad tím přemejšlet... nějak se to vyvrbí.

Natálie na mě fascinovaně čuměla... sralo mě to, tak jsem se k ní otočila zády a v klidu si šlehla... Už jsem to vážně potřebovala... chtělo se mi křičet slastí... natáhla jsem se a labužnicky si vychutnávala ten nápor nabývající energie. Za chvíli se sesunula vedle mě.

Dýchaly jsme stejným tempem. Stejným tempem na jiný sračce... byly jsme si blíž než za celej dosavadní život... Vychutnávaly jsme si sladký sny.

„Sladké sny,“ říkávala nám máma před spaním.

„Natálie!“ ozval se najednou matčin hlas. „Co to má znamenat? Vstávej!“ hystericky křičela... taky vedle nás na podlaze... a třásla s Nat, která zůstávala dál apatická. „Prober se. Co se ti stalo?“

„Nech mě na pokoji, sakra!“ mumlala Natálie.

Do koupelny vtrhl otec, zblednul, když uviděl Nat ležící na podlaze. Ale pak ji zvedl a odnesl na postel. Matka zatím šmejdila v koupelně. Našla pohozenou buchnu, kterou štítivě odnesla. Pomalu jsem je následovala.

„Podívej se, to jsem našla na zemi. A viděl jsi její zničený ruce?!“

„Viděl. Ale teď s tím nic nesvedeme. Musíme počkat, až to z ní vyprchá... No tak, nebreč. Pláčem nic nevyřešíme. Rozumně si s ní promluvíme a třeba se ukáže, že ve skutečnosti je všechno jinak,“ utěšoval mámu, i když sám vypadal, jako by se měl každou chvíli zhroutit.

„A jak by to mělo být? Podívej se! Vždyť máš neklamný důkaz, že tvá dcera bere drogy.“ Máchala mu pichnou před nosem.

„Uklidni se. Určitě se najde nějaké řešení,“ dodal přesvědčivě. „Pojď dolů, něčeho se napijeme a pak se vrátíme.“

Máma se zmohla jen na souhlasnej vzlyk.

Když se vzdálili, Nat otevřela jedno oko a pobaveně se uchechtla.

„Maj mou pichnu a stejně tomu nechtěj věřit. To mě poser... Víš, co to pro ně znamená? Všechno. Nikdy by si nepřipustili, že jejich dcera bude fetovat. Že obě jejich dcery budou fetovat... Máma ani nevyleze ven, aby ji sousedi nepomluvili... Celý dny bude se mnou doma... Mazec!“ Rozesmála se a já se musela smát s ní. Nat bude muset sedět doma a ukazovat jim, jak je hodná. Zatímco já jí budu dodávat fet... Nemaj šanci, oni nemaj šanci. Je to absurdně vtipnééé!

Do pokoje se vrátili rodiče a zmateně si Natálii, která se pořád ještě třásla neovladatelným smíchem, prohlíželi.

„Můžeš mi říct, čemu se směješ?“ otec s ní lehce zatřásl, ale ona se rozesmála ještě víc. Rodiče radši vyklidili prostor...

Vyprávěly jsme si blbý vtipy a smály se jim, i když jsme je nechápaly... A nikdy jsme je pochopit neměly. Smrděly haluzem a kravinama... Ale i přesto nám přes dvě hodiny stačily ke štěstí...

„Kurva, Anko, oni to věděj! Budou mě držet doma a nesmyslně se o mě starat. Do prdele, Anko, co jsme to provedly?“ vyčítavě na mě zírala, jako by to byla moje vina. Nesmála se, zčistajasna upadla do hysterie.

„Stejně by se to jednou domákli...“

„Nemuseli se to domáknout dneska, kdyby...“

„Kdybys neměla absťák, kterej sis zavinila sama, tak se neopovaž házet to na mě!“

„Já nemám absťák!“

„Jasně!“ smála jsem se jí do očí. „Asi to nepoznám. Ty nepoznáš, jak na tom seš. Páč o drogách ještě furt nic nevíš. Sice je bereš, ale nevíš jak, kdy, kde a proč, drahá sestřičko. Že ses složila, je důkaz!“

„Tak jsem se složila, no a co? Žít se má naplno, a když zjistím, že to nezvládám, tak radši ještě přidám a rozsekám se vlastní buchnou, než abych pykala za svůj posranej život.“

„Možná teď je ta pravá chvíle přestat... možná bys to měla zkusit... možná bych do toho šla s tebou...“

„Přestat? Proč? Omezit to musím, ale přestávat? Abych žila nudným životem a ničím se neohrožovala? Abych byla čistá, ale dál snášela posměšky lidí typu: ,Ona je bejvalá feťačka, ukažme si na ni a zasmějme se jí, ha ha ha.‘ A co lidi kolem mě? To se s nima mám přestat stýkat, nechat je jen tak za sebou, zapomenout? Kvůli vlastní záchraně vyškrtnout všechny ze svýho seznamu? Vymazat minulost? Copak to jde? Já to nechci vědět... já to nechci. Ne, díky!“

„Lidi... jo, to znám. To je na tom nejtěžší. Taky bych bez svých lidí neuměla žít. I když se s nima teď nevídám, tak na ně musím myslet. Bez fetu by se dalo pokračovat. Bez fetu by se dalo žít. Ale bez nich je to peklo. Parta se vzájemně podrží, zesměšní i bolestně podrazí. Nejde se ale rozpojit. Chyběl by dílek jako v našem puzzle, se kterým jsme se tak kurevsky dlouho skládaly... Ale s nima se toho nezbavíš. Vždycky se najde ten, kdo ostatní stáhne dolů. Polapí je.“

„Řítím se do hajzlu, ale nesere mě to. Nesere mě to kvůli nim. Jak sama říkáš... lidi z party prožívaj všechno spolu..., ale měli by spolu i chcípnout! To je to správný přátelství! Jiný není. Na jiný kašlu. Rodičům prostě budu lhát, až do doby, než dopadnu jako ty. Bude to pro všechny lepší.“

„Natálie, pojď ihned dolů!“ řval otec pod schody. S povzdechem jsme ho poslechly, i když každá chtěla ještě něco podotknout...

Máma nešťastně seděla na gauči a otec rozčileně přecházel po kuchyni. Natálie se opatrně posadila na druhej konec a zarputile pozorovala podlahu.

„Mami,“ špitla.

Ta jen zavzlykala. Raněná matka, která po vší tý lásce, co svýmu dítěti dala, musí takhle zoufale trpět. Ranilo ji to víc než všechny hrůzy světa... Jakej čas potřebovala, aby se smířila s mým odchodem? Už na mě úplně zapomněla? Unese její srdce další zklamání? Brečí... ona brečí... kvůli nám... kvůli svým dcerám... Palčivý slzy jí stékají po tváři a prohlubujou další vrásky. Vzlyká jako raněný zvíře... Ale ona není zvíře... je to naše máma a my nesnášíme její pláč. Nejradši bych se zahrabala někam hodně hluboko. Radši bych chcípla, abych se na svou trpící mámu nemusela dívat. Jak se mám vrátit? Jak? Jak? Ať něco přijde, rychle. Ať na Nat přestane reagovat! Ano, to bude nejlepší... Rány se zacelej. Mysl se zatemní. A my zmizíme... Nezasloužíme si její lásku!

Otec se vrátil se šálkem čaje pro mámu. Ruce se jí třásly tak silně, že ho radši položil na stůl a stoupl si přímo před gauč... Nesnáším, když je moje máma bezmocná a její starosti za ni řeší někdo jinej.

„Ukaž,“ vyhrnul Nat rukávy. Naštěstí měla jen těch několik vpichů... až by si jeden myslel, že to není nijak zvlášť vážný...

„Uvědomuješ si, co děláš? Víš, že jsi klidně mohla umřít?“ tátovi se zlomil hlas. Už nevypadal naštvaně... spíš zoufale. Asi si nechtěl připustit, že jeho dcera byla natolik blízko smrti.„Proč? Řekni nám, Natálie, proč? Copak jsme ti něco udělali? Vždyť máš všechno, co jsi chtěla. Ve škole žádný problémy nemáš... To ti tví kamarádi z tý Wymejwárny. Ten Tom, se kterým se taháš po nocích, že to byl on, kdo ti to nacpal?! A jak dlouho už to vůbec trvá? Je ti doufám jasné, že v tom nebudeš pokračovat. Nebudeš se s nima stýkat. Hned zítra tě odvezu k doktorovi, aby ti zajistil léčení. Tvá chyba, tvá ostuda.“

Zdál se mi jistej v tom, co říkal. Když se to provalilo u mě, zmohl se jen na ještě větší a delší PROČ?!

„Ale tati, jít na léčení vůbec není potřeba. Prostě jsem si to zkusila a dost. Dokážu s tím přestat a v žádným případě v tom pokračovat nechci. Vím, co drogy s lidma dělaj, a nemíním taky tak skončit. Věř mi, tati...“ zkoušela na něj nevinnej kukuč. Trošku ho, překvapivě, uklidnila. Ještě aby ne! Byla to moje slova, kterejma jsem ho já sama chlácholila. Zase se opičí! A úspěšně... protentokrát!

„Měl bych ti věřit?! Zklamala jsi nás.“

„Nevěř jí,“ ozvala se máma. „Určitě se snaží obelhat nás. Zítra pomažeš k lékaři a hotovo. Nebudem o tom dál debatovat.“ Zvedla se a bez jedinýho ohlídnutí vyšla nahoru.

„Já nikam nepudu, to radši uteču,“ protestovala Nat.

„Opravdu s tím dokážeš přestat?“ pochyboval otec.

„Už jsem přestala. Ty rány mám od toho, jak jsem se nemohla strefit. Přece víš, že nemám ráda jehly... Nedokázala bych to dělat každej den.“

„Natálie, já ti věřím a mamince se to pokusím vysvětlit, ale začneš se učit, budeš nám přesně hlásit, kam jdeš a s kým, a jestli s tím znovu začneš, tak jdeš ihned na léčení. Je ti to jasné?“

„Je... díky, tati.“

„Doufám, že mi nelžeš... Tak dobrou noc!“

„Sprostě jsi papouškovala moje vlastní slova!“ prskla jsem na ni, když tátova záda zmizela v ložnici.

„Já vím, ale předtím zabraly.“

„Jo! Páč jsem je řekla já.“

„Ne! Páč na ně rodiče skočej vždycky. Je to snadnější než si připustit, že jejich výchova selhala.“

„Nesváděj všechno na ně. Já jsem se rozhodla sama za sebe. Ne kvůli výchově rodičů. Oni za náma nechodili a neříkali nám – papkejte drogy, jsou dobrý!“

„Oni s náma nemluvili vůbec, když o tom přemejšlím.“

Zmlkly jsme. Někde tam byla pravda. Nebyla vidět. Nebyla slyšet. Ale byla tam. Zarejvala se hluboko do uší a němě se zahryzávala do celýho těla.

Ejší

„NEMÁM PRACHY! Nemám, kurva, žádný prachy!“ probudila mě Natálie. Očividně prošmejdila celej pokoj.

„A co s tím mám dělat já?“

„Musíš mi půjčit. Za chvíli budu mít absťák a nemohla bych jít do školy.“

„Vždyť sis včera kupovala dvě psaníčka, kde jsou?“

„Kde by byly... Večer jsem se musela uklidnit a ráno nakopnout... Anko, musíš! Jinak to tam nevydržím!“

„Nemůžu tě sponzorovat pokaždý, když ti dojdou prachy. Co pak budu dělat zase já?“

„Nebuď takovej škrt! Vrátím ti je! A i kdyby ne, tak si je můžeš kdekoliv a kdykoliv sehnat!“

„Jo, ale pro sebe! Nebudu krást, aby ses zfetovala.“

„Ty můžeš všechno a já nic. Radši se podívej na sebe a pak rozhoduj o druhých! Ale neboj se... Teď mi je půjč a nikdy už po tobě nic chtít nebudu.“

Vysypala jsem z kapsy u kalhot několik stovek a pár drobnejch. Zbytek mých úspor.

„Jenom?“ zhrozila se Natálie.

„Víc nemám.“

„Jen jestli nekecáš.“

„Vrať mi je, jestli se ti to nelíbí.“

„Ne, někde si dopůjčím zbytek. Odcházím. Zatím.“

„Hm...“

Z mý starší a dokonalý sestřičky se stal větší toxík, než jsem já... Čekala bych to? Tady je přesně do puntíku vidět, že drogy jsou jedním z problémů celýho lidstva. Je to nemoc, která sice postihne jednu osobu, ale ta ovlivní všechny ve svým nejbližším okolí. A my jsme ovlivněný v nejvyšší míře. Jsme sestry. Jedna krev. Stejná chyba – stejný trest pro každou.

Napíšu jí dopis. O některých věcech prostě mluvit nedokážu, tak píšu dopisy. Je to lepší. Je to osobnější. Pravdivější a srozumitelnější.

Pojď, Nanie, půjdeme ven. Zajdeme na pouť. Okrademe tam bezmocný babičky. A budeme se tomu řehtat jako nakojený dětičky...

To bys, Nanie, chtěla, viď?

Kurva, Nanie, proč mi nikdy neřekneš, co bys doopravdy chtěla? Co cítíš... Na co myslíš? Já vím, že jsem stín... Neviditelnej..., ale pro tebe ne... Chtěla bych o tobě tolik vědět, ale ty na to nereaguješ. A mě to ždímá... Že jsi venku s jinýma. Nezřízeně se s nima zfetováváš... Může tě to zabít. Ty to nevidíš a na mě nemyslíš. Můj pád měl pro tebe být varováním... ne vzorem. Nejsem vzor, nejsem ikona. Jsem shit...

Sakra, Nanie, ztratily jsme k sobě cestu, zahodily důvěru... a možná že jsme ani jedno mezi sebou neměly... Ale i přesto tu nechci bejt a vidět, jak klesáš ke dnu...

Nanie, vzpomínáš si ještě, jaký to bývalo? Víš, jak mi rodiče říkali: „Vezmi si příklad z Natálie!“ A tys jim přikyvovala? Tak mi pověz... pověz mi, z jaký Nanie? Ta první je chytrá, skvělá holka. Ale ta druhá? Tu ani pořádně neznám.

Jasně, Nanie, nemám právo soudit. Jsem stejná. Ale vím víc. Vím, že drogy jsou konečná, a ty máš něco, pro co můžeš žít... Máš sebe, máš mě... a někde jsou další miliony milionů důvodů...

„Napsala jsem ti dopis...“

„Já vím, četla jsem ho...“

„A?“

„A co?“

„Jakej pocit z něho máš?“

„A jakej pocit z něho máš ty?“

„Dobrej... Proto jsem ti ho taky dala. A ty?“

„Nevím... Nejsem závislá. Necejtím nebezpečí. Mám jen zabíječe času. Nudy a všeho toho odpornýho stereotypu. Co mě v životě čeká? Každý ráno jít do školy a učit se spoustu věcí, který ani nevyužiju. Až dostuduju, budu pracovat. Živit svou rodinu a denně se za něčím honit... Za čím?

Dneska jsem šla po venku. Všude bylo tajuplný ticho, ovzduší vonělo čerstvě vypraným prádlem. Najednou se obloha hrozivě zatáhla. Co se stane? Začne pršet? Vysvitne slunko? Připadala jsem si tak nicotná proti všemu. Asi jako muška v hrnku s čajem. Chtělo se mi hlasitě se zasmát... vždyť život je někdy pěknej... Ale co si mám vybrat? Vybrat si dům, koberce na míru, spokojenej život... A co z toho? Nevím sama. Vybrat si zasranej život někde dole a odejít, až mi dojdou síly? O nic se nestarat, mít ranec zážitků v kapse a svý lidi za prdelí? Asi jo. Co víc můžu chtít?

Máš pravdu. Nemáš právo soudit. Jsi stejná... víš, že mám pravdu, ale nepřiznáš si to. Závidíš mi partu, závidíš mi i ten nos bílej od háčka... ty nemáš nic z toho, co fet dělá fetem... z čistý žárlivosti chceš, abych přestala. Tak to je, má drahá sestřičko. Nechci a nebudu se s tebou o tom dál bavit. Když pomlčíme, bude to pro obě lepší... bude to mnohem míň reálný a bolestivý.“

„Natálie...“

„Mlč, prosím!“

Spadly jsme do života tak, jako se padá ze skály. Rychlej a bezbolestnej pád s jasným cílem, kterej má řešit situaci. A já zase zapomínám dny, jak maj jít za sebou. Zase to nedávám. Zase nevím, co to vlastně je REALITA.

***

Potkala jsem Bočku dole ve městě. Takový setkání po relativně dlouhý době by mělo bejt předpokladem k radosti. Ale každá z nás se bála tý druhý. Bočka byla čistá a doufala, že nic nevytáhnu a nezačnu jí nabízet. A já měla obavy z tý její hříšný čistoty.

Nechte si své řeči o tom, jaký je odvykání krásný! Já to nechci a nepotřebuju to slyšet!

„Kde máš Dropa?“ optala jsem se po chvíli, když jsem odtrhla oči od jejích tkaniček, které se zamilovaně proplétaly.

„Toho ještě nepustili. Jenom já a Klasa jsme se dostali ven. Teda, Klasu vyhodili...“

„Proč?“

„Nějak se mu podařilo zapálit záchod v prvním patře. Prej mu byla zima.“

„Aha...“

„Hele, já už musím jít. Rodiče na mě čekaj. Určitě se zase potkáme.“

„Jo, jasně. Jaký to je, Bočko?“

„Jaký je co?“

„No, vrátit se. Objevit se. Jaký to je? A neříkej, že skvělý...“

„Všechno jsou to kecy. Že nás neviděj. Jen si nás nevšímaj. Jenom nemaj potřebu si nás všímat. Nemluvěj o tom, když se vrátíš domů. Jako by ani ten prostor neexistoval. Jako by ses napojila přímo na to, co jsi nezkurvila. Nebo tě naopak seřvou a ty máš pocit, že se nic moc nezměnilo. Tak pa. “

Změnila jsem směr a zamířila k domu, kde bydlíval Klasa. Po zazvonění se v okně objevilo jeho háro.

„Pojď nahoru!“

„Je tu plot!“

„Přelez ho, ne?“

„Nemohl bys...“

„Ne, nemohl.“ Jeho háro mi zmizelo z obzoru.

„Šmejde!“

„Buřte,“ ozvalo se z otevřenýho okna.

Ležel rozvalenej na sedačce a znuděně přepínal televizi.

„Potkalas Bočku?“

„Jo. Říkala mi, že ti byla zima.“

„Hovno! Chtěl jsem si uvařit, ale chytl hajzlpapír. Tak jsem to do sebe rychle narval, abych zahladil stopy. Stejně mi asi nevěřili.“

„Div se. Taková dementní výmluva.“

„Jdi do prdele, ty chytrá!“

„Klaso, ty jseš hnusnej!“

„Jo, jsem. Mám svobodu, můžu si dělat, co chci, ale nemám matroš. Hledal jsem Foxe, ale někam odjel. A o nikom jiným nevím. Všude jsou ti noví. Jak dlouho jsme byli pryč? Nevybavuju si to, ale asi dost dlouho, když se to tak obměnilo. Lezou mi na nervy. Ať táhnou.“

„Já vím. Sestra taky začala... kráva.“

„Kecáš!“

„Nekecám.“

„Natálie?“

„Mám jenom jednu sestru...“

„Hustý! Mohli bysme ji navštívit, třeba se s náma rozdělí.“

„Leda tak s háčkem...“

„To ať si nabouchá.“

„Věnuju ti něco málo. Ale půjdeš se mnou sehnat prachy.“

„Platí!“

***

Seděli jsme pod rozložitým dubem na břehu rybníka a vychutnávali si příjemnej pocit snadno nabytý kořisti.

„Asi bude pršet,“ konstatoval Klasa a vylupoval čokoládu z obalu.

„Ať prší. Mám ráda déšť.“

„Já ne. Jsem pak mokrej.“

„To bejvá, no.“

Chodili kolem nás. Chodilo okolo nás plno lidí stejnýho druhu, ale nikdo si nás nevšímal. Pusto a prázdno – to jsme my... Jak to? To jsme doopravdy takovej odpad? Copak oni se nikdy nedozvěděj, že my je vnímáme a jejich nezájem nás zraňuje? Proč, kurva?

„Někdy to fakt nechápu.“

„Co?“

„Tenhle proces.“

„Jakej?“

„Vezmeš si fet, pomalu mizíš, až zmizíš úplně a zcela bez povšimnutí. Pak se objevíš a všichni to vezmou jako že – OK, nic se nestalo, nevím o tom, jde se dál. Vždyť je to na hlavu! Vymyká se to všem normám. Připadá mi to, jako bysme uměli cestovat v čase. Nechápu to...“

„Ančí! Ty si opravdu myslíš, že nás nikdo kromě dealerů a ostatních toxíků nevidí?“

„Jasně! Tady máš důkaz... chceš jich víc?“ ukázala jsem na chlapa, kterej hleděl na druhej břeh rybníka. Přímo skrz nás.

„Myslím, že to není důkaz o neviditelnosti. Dokonce myslím, že to není neviditelnost. Je to ignorace.

Lidi prostě něco chtěj a něco ne. Chtěj drahý auta, bohatýho partnera, chtěj pro sebe to lepší, a tím pádem viděj, co třeba ve skutečnosti není, ale jejich oko to těší... Nejdou do restaurace a nedaj si nějakej humus, ale daj si propečenýho humra. Ten chlap chtěl vidět klidnou hladinu rybníka před bouřkou, a ne dva špinavý feťáky. Když přijdeme do obchodu krást, prodavači neviděj zloděje, ale kšeft. Jsou to lidi zahleděný vesměs do sebe nebo maj svých starostí dost na to, aby řešili starosti jiných. Není to naše chyba, ale jejich opovržení. Nepopírám, že si za svou situaci můžem taky, ale jsme taky lidi, i když jenom feťáci, tak pořád živý bytosti, který dokážou samostatně myslet a vnímat, a oni by se k nám takhle neměli chovat. Ale zamysli se... vždyť to není tak, že nás všichni čistý neviděj...“

„Jo, třeba taková Bachyňka, pochybuju, že by nás zrovna ona chtěla vidět...“

„Bachyňka možná není Matka Tereza, ale vidí nás a snaží se nám jako jedna z mála pomoct. A to je pro nás důležitý...“

Jsi nic, protože nemáš sílu bejt někdo

K VEČERU jsem zapadla do cukrárny, kam jsme po škole chodili čerpat nový síly. S Klasou jsme se tam cpali jako prasata. Nevím, jestli jsem utratila víc prachů za fet, nebo za cukrárnu U Čekulády... Potřebovala jsem se uklidnit. Srdce mi zběsile tlouklo a na ruce se rýsovala modřina velikosti Austrálie. Přehnala jsem to a pak jsem něco přes dvě hodiny pobíhala po městě a sháněla zelený rajčata...

U vedlejšího stolu seděla bejvalá spolužačka ze základky. Kde je ona a kde jsem já? Piko mění hodnoty... Sasanka... Ne, to není přesný... Ona nikdy nebyla jen spolužačka, se kterou bych občas prohodila pár slov. Sanka byla jedna z mála nejlepších kámošek, co jsem měla. Před očima se mi míhaly společný okamžiky... už tolik let jsem si je nevybavila... už tolik let jsem nevěděla, že vůbec v mý mysli jsou..., že se vůbec staly... už jsem zapomněla, že se dají zažít příjemný chvíle bez chemickejch přísad... A zásad...

Sanku jsem obdivovala. Tu její ztřeštěnou milost. Byly jsme si hodně blízký. Naše kamarádství bylo ještě důvěrnější než sex. Sex je o nahotě. Nefalšovaný kamarádství je o všem. Dokonale jsme znaly svý nedostatky, trapasy a obavy. Během pouhý vteřiny jsme jedna druhou mohly zničit, ale neudělaly jsme to... a to mluví za vše.

Kdy se to ale pokazilo? Tak jako se kazí většina příjemných věcí... Průserem.

„Řítíš se do průseru a nevyvázneš z něho živá!“ řekla mi po jedný z našich čím dál častějších hádek. Dřív jsme to nedělaly... teď byly hádky na denním pořádku. Většinou s nima začínala ona. Já jen tupě zírala. Štvalo ji, že jsem sjetá. A já ji nehorázným způsobem fuckovala. Jako každýho, kdo o mě projevil zájem. Řekla mi, že jsem agresivní a furt řvu... nebyla jsem si toho vědomá a nejsem doteď...

„Vzpamatuj se už konečně! Chováš se a vypadáš jako ta největší fetna. Jestli budeš takhle pokračovat, nikdy z tebe nic nebude. Radši táhni na detox!“

Nebude ze mě nikdy nic... Měla bych radši táhnout do hajzlu... Táhnout na detox... Když už tohle řekne i nejlepší kámoš, tak je vážně načase, pomyslela jsem si.

„Já nejsem povinná snášet tvý nálady a čekat, až mě pošleš do prdele jako Nanii. Nechci to zažít. Nechci tě ztratit, ale takhle to dál nejde. Když budeš něco potřebovat, přijď. Ale je mi jasný, že dokud se toho nezbavíš, tak nepřijdeš.“

Stalo se, jak řekla. Chyběla mi. Ale nepotřebovala jsem ji.

„Jo, je to pravda. Anka se vrátila a zatáhla do toho Natálii,“ šeptala hnusná zrzka s jebákovou alejí na čele. Znala jsem ji. Klára. Absolutní kráva. Dolejzala za náma ve škole. A využila příležitost, když jsem odešla, a obsadila moje místo nejlepší Sančiný kamarádky. Rozsekat a povařit!

„To se mi nezdá. Anka je dost zvrácená, ale ne tolik, aby něco strkala svý sestře,“ odporovala jí Sanka.

„Nat nebere to samý jako ona, to je jasný. Pamatuješ, jak Anka celý dny někde pobíhala a všem rozkazovala? Tak s Natálií je to jiný. Ta se furt jenom válí po lavici. Anka se prostě vrátila a něco jí vnutila, aby byla stejná a nešla bonzovat rodičům.“

„Takže Anka se vrátila?“

„Jo... snad nedoufáš, že tě vyhledá. Ta má jiný špinavý kamarádíčky... ta se ani neukáže.“ Jak já tě nenávidím, ty děvko jedna smradlavá, myslela jsem si.

„A jak to vlastně víš?“

„Sabča mi to říkala. Prej že se Anka ve Wymejwárně strašně naparovala a předváděla, aby si jí každej všimnul, a hned se sháněla po fetu. A když jí Sabina řekla, že jí neporadí a podporovat ji v tom nebude, tak na ni začala sprostě řvát a vyhrožovat jí.“

„Jsem si myslela, že se třeba šla léčit a vrátí se čistá, asi se to nestalo...“

„Jistě že ne. Je prohnilá až do morku kostí. Nikdy se toho nezbaví. Nemá šanci...“

Víc jsem slyšet nepotřebovala. Sebrala jsem se a šla pryč. Trochu mi zvedla náladu Sančina smutná a nevěřícná reakce. Přece jen jí na mně ještě záleží... Mně taky. Tady je něco špatně... chtěla bych vrátit čas. Zpátky do tý doby, kdy jsme sem chodily na horkou čekuládu a pomlouvaly celej svět, těšily se na Harryho Pottera. Do těch drobných prožitků štěstí a explozí radosti. Měnit si samolepky a provokovat Nat s tím, že je nechutnej šprt. Strašně moc bych to chtěla...

„Takhle to nedokážeš,“ smál se mi jízlivý hlas uvnitř hlavy, když jsem dovařila.

„Já vím, ale co mám dělat?“

„Odvykat!“

„Ty snad chceš odvykat?“

„Ani ne..., ale možná by to bylo lepší, ne?“

„Drž hubu.“

Povídám si sama se sebou. Už je to špatný...

Vonělo to po jahodách.

To když jsi odcházela.

A smutek malichernější než kdy dřív.

Proč vlastně?!

Vonělo to po jahodách.

Mlsaly jsme je spolu,

za deštivých večerů.

A bylo nám nejlíp, úplně nejvíc.

Vonělo to po jahodách.

Nikdy to nebude jako dřív...

I kdyby tisíc klarinetů.

A žáby z nebe padaly.

Vonělo to po jahodách

a nikdy víc, nikdy víc...

***

„Natálie, varuju tě. Takhle domů chodit nebudeš! Kdes byla celou noc? Slyšíš?! Kde jsi byla celou noc?!“ Máma byla rozčilená.

„Dej mi pokoj! Do školy pudu, tak ti může bejt jedno, kde jsem byla. Nestarej se o mě! Ta tvá péče je stejně na jedno velký hovno!“ Natálie se vřítila do pokoje a bouchla za sebou dveřma.

„Musíš s nima mluvit takhle?!“ vmetla jsem jí.

„Od tebe to sedí. Moje slova nemaj zdaleka takový grády, jako měly ty tvoje...“

„Proč se hned začneš srovnávat se mnou?“

„To máš to samý!“

Ani v nejmenším, milá Nanie, ani v nejmenším. Je to horší... spatřit to na vlastní oči.

Usnula jsem.

„Anko, nespi. Já se bojím a musím ti říct čeho.“ Vlezla mi do postele.

„Dobře, čeho se teda bojíš?“

„Smrti... Anko, já se bojím, že přichází. Já se připosírám strachy. Já se bojím, že to bude bolet. Někdy mám pocit, že vidím odrážející se odlesky od její kosy a slyším šelestit její plášť. Já vím, že tu někde číhá a čeká na svou chvíli. Nic není zřejmější než to, když přichází smrt. Já ji cítím. Anko, já... Ona tu někde je. Je tu a bude bolet.“

Tak s Nanie už je to taky špatný. Po dlouhý době mám tu čest prohlídnout si její kdysi panensky čistý ruce. Teď jsou posetý podlitýma boulema a zarudlýma strupama. Žíly se jí bez ostychu derou ven zpod kůže. Proč mi jen připomíná cedník? Kdo si ji s ním spletl? Kdo to byl? A poprvý na mě působila tím zvláštním dojmem člověka, kterýmu je vlastní kůže malá. Bála bych se šáhnout jí na tváře... bála bych se, že se kůže roztrhne a kosti a maso vyhřeznou...

Spi, Nanie, spi. Tam na tebe nic nemůže. Ani ona ne. A kdyby se tam přece jen vetřela, aspoň bolet to nebude...

Zavři očka svý,

děťátko mý.

Spi sladce.

Ponoř se do hlubin snů.

Halucinogenních.

Chceš ještě maličkou houbičku, maličká?

Máš jich v sobě dost?

Vidíš barvy neobvykle zářící?

Slyšíš zvuky smrti přicházející?

Máš pocit, že tento svět je překrásný?

Máš ruce bolestivě podlitý?

Plameny ze samotnýho pekla tě olizují?

Ďábel láká do propasti?

Vlastní tatínek tě nenávidí?

Ano?

Tak spi, má lásko.

Víc nabídnout ti nemůžu.

Zavři smutný očka svý, sestřičko.

***

„Jak to, že jsi nebyla ve škole? Vysvětli mi to! Takhle to dál nepůjde. Půjdeš k doktorovi! Mělas tam jít hned, ale tatínek se tě jako obvykle zastával a tady to má! Ukaž mi ruce... teď hned!“ Máma do našeho pokoje chodí snad jen proto, aby nás seřvala či co.

„Já ti nic ukazovat nebudu. Nestarej se o mě!“

„Jsem tvoje matka, a tak se o tebe starat budu, holčičko. Ty to možná nechápeš, ale všechno to děláme pro tvoje dobro.“

„Ty už moje matka nejsi dávno. Nenávidím tě, Leničko. Tohle si zase uvědom ty,“ oslovila mámu křestním jménem, což nám máma vždycky zakazovala a plácala nás přes pusu, když jsme si to přeci jen dovolily.

„Nech toho!“ sykla jsem na Natálii. To už přehnala.

„Ty mi dej taky pokoj! Nenávidím vás obě!“ Máma slzavýma očima hledala, na koho ještě mluví.„Nenávidím vás, jak nejvíc to jde. Táhněte obě k čertu. Nenávidím vás!“ Hodila na sebe oblečení a odešla.

Máma neměla sílu bránit jí v tom. Sedla si na postel vedle mě a brečela. Schovala jsem si hlavu pod polštář. Bylo to tak moc nechutný. Máma brečela o centimetr dál, ale já se jí nemohla dotknout a utěšit ji. Chtělo se mi umřít při pomyšlení na to, že jsem ty samý slova z huby vypustila i já. Postel se odlehčila, máma odešla a mně se chtělo umřít jako nikdy dřív.

***

Večer, ten samej den, ten den, kdy jsem tolik chtěla umřít, ten večer jsem myslela, že chcípnu.

Nevěřím, že jsem to přežila...

Ohromil mě strach. Takovej hroznej, nelidskej a nepředstavitelnej strach. Halucinace... Prej se to stává. A nikdo si to nechce prožít na vlastní kůži. Bad trip. Takhle se strašej toxíci. Hezké sny, drahá dítka...

Lezla jsem po zdi. Nahoru a dolů. Ze strany na stranu. A přitom jsem křičela. Křičela jsem z plnejch plic a přitom z pokoje nic slyšet nebylo... Slyšela jsem skřípání nenamazaných koleček. Houkání sovy. Slyšela jsem vlastní němej řev a nepravidelnej tlukot srdce. Všude jsem viděla nehoráznou tmu. A v tý tmě neurčitý tvary. Zmítala jsem se v křečích na podlaze a okolo se rozstřikovala krev. Nechávala jsem krvavý cákance na zdi. Nevím, jestli jsem se pohnula z postele, jestli jsem měla oči zavřený, nebo vytřeštěný. Ale každopádně vím, že se to stalo. Bojím se, že to bylo varování. Strašně moc si přeju, ať to nepřichází denně. Ať mě to nestraší, až se budu pokoušet usnout. Ať to není noční můra, která za mnou bude přicházet i přes den...

***

Hej, Žoro, máš taky ten pocit nešťastných opiček? Sakra, jak já nenávidím ty, co ubližujou zvířatům a jiným lidem...

Ale, Žoro, kolika lidem jsem za poslední roky ublížila já?! Radši nepočítat...

Víš, Žoro, když jsem byla malá, strašily mě pohledy laboratorních opiček zavřených v klecích. Zdály se mi v těch nejdivočejších snech a nedaly mi klidně spát. A když mi máma ke snídani nabídla slaninu, řekla jsem: „Maso? Ne, díky. Nebudu jíst něco, co muselo umřít, abych já mohla žít.“ Jako by můj mozek pracoval celou noc na plný obrátky a nejíst maso byl jeho plán. A já se mu radostně podřídila... bez zaváhání jsem se vzdala gumových medvídků a fláků masa, ze kterých se mi stejně jenom zvedal kufr.

Zjevovali se mi, Žoro, i jiní... Vídávala jsem tváře dětí, co zmizely a už nikdy se nemaj vrátit domů... Kde jsou? Ony se snad proměnily v prach a vítr je rozfoukal po světě? Narostl jim snad místo těla silnej kmen, ruce se proměnily v plandající větve, na hlavě vyrašila zelená koruna a zapustily kořeny do země? Nebo je snad někdo prasácky zakopal? Jak já nechápala, kam se ty děti ztrácej! Přísahala jsem na svou želvu, že je jednou budu pomáhat hledat...

Já se, Žoro, nepovažuju za špatnýho člověka. Dokonce si myslím, že nejsem povrchní jako většina mých vrstevníků a snažím se být společnosti prospěšná... Ale zatím to vůbec vidět není, páč dělám něco, čím ubližuju sobě a hlavně všem ostatním. Někdy mám pocit, že jsem nakažená nějakou nemocí.

Jsem nemocná, Žoro. Ale nemám horečku, nekašlu a nemám ani nádor... Mám obě ruce, nohy, slyším, vidím, mluvím a mohla bych za to všechno děkovat. Ale nevážím si toho. Snad z mladý nerozvážnosti, touhy být jiná, někam patřit, denně pokouším samotný peklo. Místo všedních starostí a nemocí strachy seru z něčeho, co se ani nestalo...

Chtěla bych přestat, Žoro. Opravdu chtěla... Ale mý druhý já prostě nechce. A je to tak zatraceně těžký a nikdo to nechápe... Už nemůžu dál. Nevidím smysl v tomhle žití. A prakticky nemůžu nic. Ani brečet, nahlas křičet... jen zasekaně zírám do kouta a všude je nepropustný prázdno. Kolem mě i uvnitř... Chci umřít. Dám si a je mi na pár hodin dobře, ale budoucnost to nemá, i když bych ji chtěla mít. Nedokážu bejt bez drog šťastná.

Nemocná, Žoro... jsem nemocná a mou nemocí je NIC. Jsem nic, protože nemám sílu bejt někdo! Už to chápu.

Já už to vím, Žoro!

Chápeš, Žoro? Nechápeš, páč seš mrtvej. Asi sis to neuvědomil... Kurva, píča!

Pcháč

„UMŘEL ŽORA... Víš o tom, Klaso?“

„Jak o tom víš ty?“

„Prostě vím...“

„To je dost v prdeli, no...“

„Je... Nemáš strach, že se ti to taky stane? Včera jsem o tom dost přemejšlela...“

„Ne, ani ne. Proč by? V poslední době přemejšlíš až moc. Nech všechno plavat a žij.“

„Že umřeš, nebudeš, konečná... A vůbec, seš si jistej, že žijem? Žijem? Ještě není úplně konec... Mám pocit, že jsem asi ještě naživu, ale jak to poznám?!“

„Aha! Chápu... Naše Anička má strach. Přišla smrt, bu bu bu. Radši rychle vycouváš, ale poznáš, že tak jednoduchý to není. Nemáš šanci přestat kvůli takový dementní výmluvě, jako je smrt.“

„Já ale nechci umřít, Klaso!“

„Sis měla rozmyslet dřív. Vědělas, do čeho jdeš... Anko, ty seš feťák. Feťák a smrt jdou pospolu. Proto seš bez šance. Seš odepsaná! Pokoušíš se o autosugesci a přitom je to sebedestrukce. Chceš se s tím konfrontovat, ale nemáš šanci. Protože tvoje celý já je rozdrobený na miliony malinkých kousíčků úplně stejně závislých na perníku!“

„Seru vám na to vaše ,nemáš šanci‘! Seru! Žárlíte, že já chci přestat, na rozdíl od vás. Leptáte se žárlivostí, páč víte, že pokud přestanu, tak přežiju. Nepřiznáte si, že jste srabáci, který na nějaký odvykání radši ani nemyslej. Na vás se já můžu vysrat!“

Vytratila jsem se z Wymejwárny a šla domů, nic si nekoupila ani u sebe nic neměla. Dokážu jim to! Já nejsem FEŤÁK!

Během dvou hodin se dostavil dojezd. Osobně. Z abstinence. Klepaly se mi ruce. Klepala jsem se celá. Zuby mi drkotaly tak, až jsem cejtila, jak se mi jich pár drolí. Rvala jsem si chomáče vlasů a mlátila hlavou do zdi, divoce přešlapovala a mávala rukama. Permanentně mě přitom někdo sledoval. Někdo se bavil pohledem na smažku kmitající nohama. Někdo se dusil smíchem, když se kochal mojí snahou. Měla jsem chuť toho Někoho uškvařit v mikrovlnce. Polejt ho žhavým železem... Maximálně ho zmučit a nakonec jedním fiknutím zabít. V tu chvíli bych vyvraždila celej svět, kdyby mi to bylo dovoleno... A celou dobu se mi, kurva, moc připomínal fet. Zašla bych do Wymejwárny a všechno by bylo zase OK. Pohodlně, rychle a bezbolestně.

„Fet, ten ne... Nesmím to vzdát! Ale co pak? Co pak?!“

S panem Pervitinem se kamarádím něco přes pět let a máme zábavu sobě vlastní. Co bez něj? Škola? Opruz. Rodina? Neví, že existuju. Normální přátelé? Už dávno nevedu... A Drop s Alinkou trčej ve squatu, Žora je mrtvej, Klasa nafetovanej a Bočka... Zejtra zajdu za Bočkou!

V jednom z nejkritičtějších okamžiků přišla do pokoje Natálie. Soustředila jsem se radši jen na dobře sladěnej rytmus dopadů hlavy na zeď, abych se na ni přeci jen nevrhla. Natálie popadla peřinu a přestěhovala se na gauč v obýváku. Štěstí, že ví, o co tu běží... Svalila jsem se do peřin, ale papoušci na povlečení mě začali oklovávat. Bylo to nepříjemný a štípalo to… Jejich chuť po mým mase mě dohnala až na okraj postele. Nepřestali s tím. Praštila jsem sebou dolů a usnula na studený zemi. Dál jsem se klepala a unášel mě proud neklidnejch snů.

Nevím, jak dlouho to trvalo. Vím jen, že když bylo po všem, cejtila jsem se vyflusaná a hladová. Klečela jsem s hlavou opřenou o zeď. Hlad mě doslova bičoval po zádech...

Po dlouhý době jsem se v noci kradla do kuchyně... v zádech svrbění. Ten Někdo mě zase sleduje. Buď neexistuje, nebo tu naopak slídí. Sakra, je to tak opravdový a přitom tak nepravděpodobný. Trvalo nekonečně dlouho, než jsem sešla schody. V každým neslyšitelným zvuku a nepatrným světle byl ten Někdo. Zdolala jsem schod a zastavila se, poslouchala a mžourala do tmy. Někde vrzlo prkno. Uháněla jsem do kuchyně a byla ráda, když jsem tam zastihla Nat u stolu s hrnkem kakaa. Podívala se na mě tázavým pohledem. Pohledem bez zorniček...

„Někdo tam je,“ řekla jsem.

„Kdo by tam byl?“

„To nevím, ale někdo tam je.“

„A nesleduje tě náhodou?“

„Náhodou jo. Tebe taky, Nanie?“

„Ne, mě ne. S ejčem se to nestává.“

„Jestli si myslíš, že mám stíhu, tak seš na omylu!“

„Poslouchej mě, Aničko! Nikdo tam není. Nikdo tam, sakra, není! Opakuj to!“

„Tohle je něco jinýho! Tohle je doopravdy!“

„Jistě. A ten den, kterej jsi celej prořvala v pokoji, taky nebyl bad trip způsobenej perníkem? Nevím, kdo z nás je na tom hůř a kdo by měl pro svoje dobro přestat.“

„Pro tvou informaci, pro informaci pro vás všechny, přestala jsem.“

„Jak dlouho? Den, dva?“

„Drž hubu, sim tě. Seš jako ostatní! Taky nesneseš pomyšlení na to, že já přestanu, a ty ne.“

„Jestli ti to vydrží do konce tejdne, tak ti teprve pogratuluju. Teď je na to brzo...“

„Uvidíme...“

„Uvidíme!“

Naložila jsem si na talíř trochu sýra, papriky, rajčata, namazala máslem šest rohlíků a z litru mlíka udělala kakao.

„Nežer.“

„Mám hlad.“

„Praskneš.“

„No a co jako?“

Natálie pokrčila rameny a celou dobu, co jsem se cpala, na mě s nepředstíraným zájmem zírala.

„Chtělo by to ještě něco,“ pohladila jsem se po nacpaným břiše. „Nějakou tečku. Zákusek.“

„Hele, Anko, pojď si udělat palačinky... Rodiče budou vstávat do práce, můžeme jim nechat k snídani...“

Souhlasila jsem. Většinu jsem jich snědla já. Natálie měla jednu vyděšenou chudinku. Nasrala mě...

V kuchyni se objevili rodiče.

„Dáte si palačinky?“

„Ne.“

„Pospícháte do práce?“

„Hm.“

Popadli připravený svačiny a kuchyň zase opustili.

„Vidíš, takhle to začíná. Buď to stopneš, nebo si vyžereš všechny následky, Nanie.“

„Konečně. Už mě ta jejich péče nebavila. Od teď si budu moct dělat jen to, co budu chtít já. Stejně jako ty. Ale tu krysu by sis měla vyčistit, smrdí.“

„Jdi do prdele, fakt že jo...“

„Co ti zase je?“

„Mně?! Zase?! Mně nic není, ale tobě jo. Už nevíš co by. V pět hodin ráno se děláme s palačinkama a ty sníš jednu jedinou zasranou. Je ti totálně u prdele, jak se chováš k rodičům a jak skončíš. A nakonec – smrdí ti Feferón. Mně nesmrdí. Pokud tobě jo, udělej to sama.“

„Tu krysu leda vezmu a vyhodím ji z okna. Já po ní v pokoji netoužím.“

V zrcadle se něco mihlo. Natálie si všimla mýho najednou ustrašenýho výrazu a zlomyslně se usmála.

„Bacha, ať tě nevykouká, Anchelino...“ Natálie se ráčila vzdálit.

Ten bordel v kuchyni jsem jí přenechala, zbytek palačinek zabalila s sebou a vypravila se za Bočkou. Až před jejím domem mi došlo, že je poměrně brzo na návštěvy. Polehoučku jsem zaklepala.

„Kdo je?“ ozval se její podrážděný hlas.

„Čur! Můžu jít dovnitř?“

Bočka otevřela dveře a pečlivě si mě měřila přísným pohledem.

„Vím... je trochu brzo...“

„Asi tě zabiju, ale už jsi mě vzbudila, tak pojď.“

Vrátila se do postele. Sundala jsem si boty a bez ostychu si vlezla k ní. Postel měla příjemně zahřátou...

„Jak se máš, Bočko?“

„Všechno je OK... jak má být... v harmonii s ostatními.“

„Jak ty to děláš?“

„Nechci fetovat. Nic jinýho v tom nehledej, nic jinýho v tom není.“

„Já jsem taky ve fázi odvykání, nechci umřít, ale nevím, jestli nechci fetovat... Ráda bych přestala...

Víš, já jsem si myslela, že s tím skoncuju a všechno bude v pohodě. Není. Něco mi chybí... a sakra moc. Sebemenší důvod, proč žít... Dumám: ,Proč nebejt na okraji společnosti? Proč se snažit bejt vejš?‘ Asi v posledních dvou letech mi byl smyslem života fet. Nic mi nechybělo... Těšila jsem se na další neobvyklej zážitek, kterej se vždycky dostavil... Kdyby ses mě zeptala, jestli těch dvou let lituju, řekla bych ti, že asi ne. Užila jsem si... Co mě ale čeká pak?“

„Najdeš si kluka, budeš chodit do školy a kupovat rodičům dárky k narozeninám.“

„Ale...“

„Zdá se ti to jako nuda? Ne, Anko, to je život. Život žijou miliony lidí. A ti ostatní jen divně a krátce přežívaj. Ale přežívání není život a jednoho dne, stejně pošmournýho jako všechny ostatní, se už neproberou. Umřou a nikdo si toho ani nevšimne... Chceš svůj život vést takhle?“

„Ne. Vždyť říkám, že ne. Já chci žít...“

„Tak nevím, co řešíš.“

„Já chci žít s drogama. V drogovým oparu. Spokojeně, barevně a dlouho.“

„Bohužel, budeš se muset rozhodnout.“

„Hm...“

„A jak se má Nanie? Nechtělo se mi tomu věřit.“

„Nijak zvlášť. Dělaly jsme palačinky. Přinesla jsem ti.“

„Díky... Hnus, jak se fet dostane všude... prakticky ke každýmu. Sama seš z toho venku, ale hned se dozvíš, kdo z tvých blízkých něco bere. Vzpomínáš na Ajku? Vyprávěla jsem ti o ní.“

„Vzpomínám.“

„Je mrtvá... A já to věděla. Já něco tušila i ve squatu. Čekala jsem na ni. Když se otevřely dveře, myslela jsem, snad i doufala, že Ajka přichází. Nikdy nepřišla, a už ani nedojde... Ajka byla první heračka na světě, kterou jsem poznala. Každej pátek jsme se setkaly na schodech Káčka, kam jsme si chodily vyměňovat buchny... Ajka takovej malej, hodně malej, roztomilej diblík s blonďatým hárem rozházeným na všechny strany. Sršela z ní pozitivní energie... vždycky... Nestalo se, aby nebyla veselá a plná elánu.

Jeden pátek pršelo a ona kouřila pod střechou. Přidala jsem se.

,Já jsem Bočka,‘ oslovila jsem ji.

,Ája. Těší mě,‘ usmála se na mě hrozně milým úsměvem... jako nikdo jinej předtím.

A od tý doby jsme se každej pátek domlouvaly na různých věcech. Na rychtě, na koncíku nebo na obyčejný zmrzlině.

Někdy v dubnu jsem ji vídat přestala. A až včera jsem se dozvěděla, že ji v květnu našli mrtvou. Kurva, proč všechno okolo drog tolik bolí?! Neva... já si Ajku neumím představit mrtvou, já si ji budu pamatovat jako toho maličkýho diblíka s nevyčerpatelnou energií a úsměvem...“

Usnuly jsme. Spíš jsme spánek předstíraly a zaobíraly se vlastníma myšlenkama. I tak jsem si s Bočkou byla nejblíž za všechny ty roky, co ji znám. I když jsme kdysi obě čekaly na jednu pichnu, tak jsem nikdy neměla potřebu se na ni podívat, natož prohodit pár slov... Můj vztah s ní byl v každý časový lajně zmatenej. Něvěděla jsem, jak se k ní chovat, o čem se s ní bavit, a vůbec jsem si nebyla jistá tím, co si o mně myslí ona. Ne, že bychom se nenáviděly, spíš jsme se respektovaly a vycházely si vstříc, vždyť jsme patřily do jedný nerozlučný party. Žít s Bočkou bylo jako žít s puchejřem. Ten se taky někde vyvrbí, někdy o sobě dá vědět a pak bez povšimnutí zmizí. Když nebolí, je jedno, jestli ho mám, nebo ne. A když zabolí, tak mě prostě nasere. A občas do něj píchnu jehlou, aby věděl, že o něm vím.

Teď jsem Bočku pevně objala, aby taky jako věděla, že o ní vím...

Kráčela jsem si domů. Připomínaly se mi všechny cesty, kterýma jsem kdy cupitala. Byly to cesty vesměs nestabilní a proradný. Různě se mi stáčely, klikatily a bolely mě do chodidel...

Zato najednou se má cesta proměnila v pravidelně sladěný čtvercovitý dlažební kostky. Snad jsem byla i ráda... Někdo mi tu slast ale narušil. Zíral mi na temeno a pravděpodobně viděl neučesaný vlasy.

Ohlídla jsem se... Nikdo.

Prudce jsem zabočila do špinavý uličky a opřela se o roh umouněnýho domu. Ve vzduchu se vznášel puch rozkládajícího se smetí a někde naléhavě mňoukala kočka. Ozvaly se kroky. Hbitý a bylo jich hodně. Jako stádo mamutů se ke mně blížily. Začaly se mi vybavovat krvavý scény z hororů. Temná ulička, nikde nikdo a odpadky... Měla bych se zdejchnout, ale nohy mě neposlouchaly. Žaludek se mi svíral strachem. A jak se mi zrychloval dech, kroky se čím dál víc přibližovaly... Ačkoliv jich bylo hodně, žádný hlasy se neozývaly... Už byly skoro u mě... Konečně, ty palačinky v sobě dál neudržím. Oči se mi samovolně zavřely.

„Anko!“ zavýskl někdo.

Amélie. A s ní Kedlubna s přilepenou Šťopkou na ruce a několik známých tváří z Wymejwárny.

„Co tady děláš? Není ti něco?“ Až moc bolestivě mi docházelo, že na mě všichni zírají.

„Ne... Vlastně jo. Zatočila se mi hlava. Už je to pryč.“

„Natál říkala o tom tvým odvykání. V takovým stavu bys neměla nikam chodit. Kam máš namířeno?“

„Asi domů... Kdes viděla Natálii? Pokaždý se mi někam vytratí.“

„Ve Wymejwárně. Ale dlouho se tam nezdržuje. Nakoupí a hned pádí za Tomíkem.“

„Znáš ho?“

„Jo. Brej kluk. A moc hodnej a hezkej.“

„Přestaňte kvokat, slepice. Eli, pokračujem.“

„Anko, nechceš jít s náma? Dem sehnat ňáký prachy.“

„Pojď, my se o tebe postaráme,“ přidal se Kedlubna a Štopka začala rudnout.

„Tak dobře.“

„Ale ještě se krapet posilníme. Tady by to šlo, ne?“

„Jo!“ všichni horlivě přikyvovali a z kapes vytáhli psaníčka, vytasili buchny a zašili se do kouta.

„Dáš si s náma?“ ptal se mě jeden ksicht s velkým, praseti podobným rypákem.

„Ne!“

„Ale no tak. Jedna lajna ti nic neudělá, ba dokonce odvykání usnadní.“

Měla bych utýct... dneska podruhý... a zase nic. Jedna lajna... může znamenat nic, nebo kurva moc. Ale on má pravdu..., když si občas dám a budu nad tím mít kontrolu, nic mi to neudělá. Hlavně do toho zase nespadnout. To zvládnu. Dám si jednou za tejden a bude to OK. Ale... kterej člověk to vymyslel a kterej dodržel?!!!

„No..., ale fakt jen lajnu.“

Sjela jsem ji. Jak dlouho mi ta abstinence vydržela? Že by tu byl novej rekord? Ale co... jedna lajna nic neznamená.

„Měli bychom jít. Otec už bude v čudu,“ konstatoval prasečí rypák.

„Co vlastně chcete udělat, no..., jak se vlastně jmenuješ?“

„Petr, ale každej mi říká Rypák... nevím proč, ale o to teď nejde. Chceme...“

Jejich plán byl následující: měli jsme se vloupat do obchodu, kde pracuje Rypákův otec, a ukradnout mu tržbu.

„A jsme tady,“ zastavil nás Rypák a upřeně zahlížel na druhou stranu ulice, kde se nacházel obchod s lampama.

„Vždyť se tam svítí! Nemůžeme tam vpadnout! Co když tam někdo je?“

„Tak co jako? Jestli seš posraná, vrať se domů.“ A plížili se tmou k nápisu z poskládaných lampiček. Hlásal „LAMPION – pro váš osvětlený život“.

„Sakra! Jsou tam klíče!“ Kedlubna nakouknul prosklenýma dveřma dovnitř.

„Když jsou klíče v zámku, nebude někdo vevnitř?“ ozvala jsem se.

„Ty jsi furt tady?! Drž hubu, laskavě,“ sykl na mě Rypák, kterej si ovázal levou ruku šátkem a praštil s ní do dveří. Několik střípků se vysypalo... Pak ruku prostrčil otvorem a odemkl... Po špičkách jsme se kradli dovnitř... jako husy za sebou.

„Támhle je pokladna,“ ukázal do rohu a vrhl se k ní.

Byla to jedna z těch starších mašin, u jakých stačí zatočit kličkou a pokladna se otevře. Rypák už s triumfálním výrazem ve tváři točil.

„Příjemný večer všem,“ popřál nám a začal si do kapes rvát hrsti plný peněz.

„Ty vole, uka!“ chtěl se na vlastní oči přesvědčit jeden z neznámých. Ale jak se hnal dopředu, shodil skleněnou lampu z pultu. Ta s tříštivým zvukem dopadla na zem.

„Kdo tam je?! Co tu pohledáváte?“ ozvalo se seshora.

Všichni jsme zatajili dech, když z patra seběhl prošedivělej chlap v červeným svetříku. Bylo nás tam osum, ale on z osmi lidí shlížel jen na Šťopku.

„Co se to opovažujete, slečinko, násilně vniknout do mého obchodu, rozbíjet mé zboží a ukrást mi celou tržbu?! Kde jsou ty peníze? Okamžitě je vrať, zlodějko!“ popadl Šťopku za ramena a prudce s ní třásl. Ona jen bezmocně zírala a pohledem nás vyzývala, ať něco uděláme. Ale ani jeden se neodvážil pohnout.

„Ne?! Tak jdu zavolat policii,“ táhnul ji k telefonu na poličce, ale něco ho silou zasáhlo do hlavy. Pustil Šťopku a překvapeně se rozhlídl kolem. Já zahlídla Rypáka, jak se napřahuje a hází další lampu otci přímo do obličeje. Všichni ostatní se k němu přidali, kromě mě a Kedlubny. Šťopka popadla těžkou mosaznou lampu a praštila ho s ní přes spánek. Rypákův táta se skácel k zemi. Jeho červenej svetr tmavnul a tmavnul. Krvácel... Jeho krev se divoce rozlejvala po podlaze a on nejevil známky života. Ležel tam a pravděpodobně umíral.

„Pryč! Ten bordel někoho musel vzbudit. Za chvíli tu budou. Zdrháme!“ panikařil Rypák.

„Musíme zavolat záchranku! Nemůžeme ho tu nechat ležet!“

„Drž už hubu, krávo,“ prudce do mě strčil, jak pospíchal ven...

„Vždyť je to tvůj otec! Nemůžeš ho tam přece nechat umřít!“ řvala jsem na něho, když jsme se po zběsilým útěku do bezpečí zastavili. Píchalo mě v boku a byla jsem dokonale šokovaná tím, co se zrovna stalo. Nechtěla jsem tomu věřit. Nechtěla jsem s tím mít nic společnýho. Chtěla jsem mu pomoct... Ale Rypák si mě nevšímal. Stěžoval si, že jsme nemožný.

„Jste neschopný kreténi! Nejdřív ten magor převrhne lampu. A ta největší dylina na světě nás prozradí, když vyrážku vydává za vpichy. Hovada! Příště si vyberu někoho schopnýho. A jdu domů!!!“

„My chceme náš podíl!“

„Jo! Dej nám ho! Máme na něj právo!“

„Nemysli si, že tě s tolika prachama necháme odejít!“ protestovali. Jen Kedlubna stál a tupě zíral do země.

„Kurva! Vždyť umírá,“ ozvala jsem se. „Umírá ti táta. Tys ho zabil! A vám záleží jen na penězích!“

„Ne, on není můj otec už od tý doby, kdy od nás odešel. A co jsme podle tebe měli dělat? Měli jsme nechat Šťopku zabásnout?“

„Nemuseli jste ho zabíjet. Vždyť vy jste se k němu chovali, jako kdyby to byl hnusnej šváb. Jste totálně vysmažený!“

„Dnes večer ti to říkám do třetice, jdi do prdele. A...“ zmlkl, někde blízko se ozvala policejní siréna.„Mizím!“ Všichni se zase rozběhli za ním. Nehodlali se vzdát svýho podílu.

„Pojď!“ vzal mě Kedlubna za ruku a táhl mě ztemnělou ulicí do podchodu. Pomalu se sesunul po zdi dolů a obličej si schoval do dlaní. Já jsem si dřepla vedle něj a objala ho... s bradou položenou na jeho skoro holý hlavě.

„Já tomu prostě nemůžu uvěřit. Chápeš?! Oni jsou schopný zabít člověka! Pro zkurvenej fet! Chovali se jako ti největší zmrdi a jediná jejich starost je spravedlivej podíl. Ne polomrtvej táta, ale prachy! Anko, já je nechci znát! Anko, já nechci bejt takovej šmejd jako oni! Se radši zabiju, než abych byl!!!“

„Nejsi jako oni, nejsi! Páč jsi nic neudělal a hlavně nechceš takovej bejt. Vyserem se na ně... jsou to magoři!“

„Nepudem se podívat, co se tam děje teď?“

Souhlasila jsem.

Před Lampionem se hemžili policajti a vyděšený lidi, který ten zmatek probudil.

„Jsem přesvědčena, že to byl ten jeho nevděčný syn,“ probíraly situaci dvě drbny v květovaných županech.

„Asi ano. Nebo jiný delikvent podobného rázu. Zmiňoval se někdo, jak na tom je?“

„Doktor říkal, že rány nejsou moc hluboké, ale možná utržil otřes mozku. Vážné ohrožení života mu, podle něho, nehrozí.“

Nesmírně se mi ulevilo. Kedlubně očividně taky. Do obličeje se mu vracela barva.

„Se mi ulevilo. Šťopka má velkej problém, když přežil. Ale co mi je do ní. Určitě si ani nevšimla, že jsem tu zůstal. Dám špeka a jdu domů. Přidáš se?“

„Já půjdu rovnou. Špeků mám svých dost.“

„Anko, my nejsme jako oni, že ne?“

„Určitě nejsme!“

„Přesně tohle jsem chtěl slyšet... Opravdu se nepřidáš?“

„Ne.“

„Tak ahoj!“

„Čau.“

Pomelo

PO ZAHRADĚ SE OZÝVAL skřípot. Ten, co by měl zákonitě předcházet hrůzný scéně. Nemýlila jsem se... Natálie seděla na zrezivělý houpačce... s hlavou skloněnou a nohama zabořenýma v bahně.

„Chceš zhoupnout?“

Zvedla oči... ubrečený, celý napuchlý. Další den na hovno.

„Se ti něco stalo?“

„Den na hovno, totálně.“

„Jsme na tom stejně, páč...“

„Anchelino, já mám problém! On umřel. On nedejchal. On nedejchal, Anko!“

„Kdo?“

„Tomík! Řekl, že si dáme poslední, protože... A pak sebou začal divně škubat a celej zmodral, tak jsem mu ze žíly vyndala jehlu a snažila jsem se ho oživit. Opravdu jsem se snažila. Cloumala jsem s ním a řvala na něj, ať mě tu nenechává samotnou s Pomelem... Najednou tam z ničeho nic vrazil Očko a jen mi suše oznámil, že už nežije. Že se s tím nic nedá dělat. Že je mrtvej. On je mrtvej, nedejchal, Anko!“ Moře slz jí stejkalo z tváří a v proudech dopadalo na zem.

„Poslední? Chtěli jste přestat?“

Přikývla. Obličej smáčený slzama.

„Pomelo? Co je tohle za nesmysl?“

„Pomelo, sladký ovoce... Jako ty, mý Jablíčko. Ovocný plod... Jako můj plod. Náš plod, o kterej jsme se měli starat společně s Tomíkem. Mělo miminkovsky vonět a mít ďolíčky ve tvářích. Měli jsme mu číst pohádky na sladký sny a mělo bejt společný! Teď bude jen moje... “

Neměla jsem tušení, o čem mluví. Každopádně to něco mělo bejt miminkovsky voňavý s ďolíčkama ve tvářích. Jo, a mělo se jmenovat Pomelo... Pomelo! Pomelo jako ovoce!!!

„Natálie, snad nejsi v tom?!!!“ nemusela mi ani odpovídat, měla jsem jasno...

Vzpomněla jsem si na dobu asi o jedenáct let dřív. Kdy jsme tady, na stejným hřišti, řešily náš první filozofickej problém... Jak se vlastně roděj děti? Šly jsme s tím za tátou, ten nás poslal za mámou, podle který jsme si měly počkat do školy. „Budete to brát...“ umlčela nás zmrzlinou a posadila na pískoviště.

Přitáhl tam Drop, toho času Daneček, s červeným vozejčkem plně naloženým bábovkama. Zasvětily jsme ho do našeho problému. Suverénně nám odvětil, že on to ví dávno.

„Fakt? A jak to teda je?“ vydechly jsme.

„Povím vám všechno, co vím. Ale už mě nebudete vyhánět z vašeho hřiště, nebudete mě nutit hrát si na prodavačku a dáte mi bonbon. Zelenej.“

Hned jsem pro něj odběhla. Naneštěstí zelený došly. Popadla jsem celou plechovku a vysypala mu ji do klína. Byl uspokojen. Strčil si do pusy červenej a dal se do vyprávění.

„Táta říkal, že je to stejný jako s nákupem. Rodiče, kteří chtěj děti, si prostě zajdou do sámošky a tam si svý děti vyberou. Když je dítě hodně malý, tak se prej podobá nějakýmu ovoci. Podle nich jsem vypadal jako oranžovej pomeranč, líbil jsem se jim, a proto si mě vzali domů, kde mě uložili do postýlky a já rostl a rostl...“

„Kecáš!“ nevěřila jsem.

„Nekecám! Táta by mi nelhal! Ty jsi mohla vypadat třeba jako jablko a Nanie jako pomelo.“

„Pomelo?“ prskala Nat. „Já nechci bejt žádný pomelo, ať je Anka pomelo. Žádný pomelo neznám. Co to vůbec je?“

„Ovoce! Máma mi ho včera koupila, ale někam se mi zakutálelo na zahradě a nemůžu ho najít... Máma nebyla moc potěšená,“ bezděčně si přejel rukou po vypouleným zadku.

Když nám v první třídě Šťopka skandálně odhalila celou pravdu, vyvěsily jsme na strom před domem ohlášení s povedenou podobiznou, že Daneček má na naše hřiště vstup zakázanej. On chodil s hlavou vztyčenou a pevně věřil svý teorii o vzniku života. A věřil by jí asi dodnes, kdyby mu táta nevyvrátil, co mu předtím řekl.

Zanedlouho nám poníženej Daneček hulákal za plotem: „No tak, pusťte mě tam! Může za to táta, on mi lhal! Dělejte! Já si s váma budu hrát i na tu blbou prodavačku...“

„Prodavačka nás už neba. Přinesem panenky. My budeme maminky a ty tatínek, platí?!“

I z okna bylo vidět, jak zatíná zuby a nejradši by nás poslal s naším tatínkem do háje.

„Platí!“ Holt naše hřiště bylo v okolí jediný, a právě proto oprávněně žádaný. Mnohokrát jsme na něm chtěly zbohatnout. Ale hned při prvním pokusu naše podnikání bylo odhaleno a zatrženo pod pohrůžkou rozebrání. Během posledních let hřiště pustlo, až zbyla jen ta porouchaná houpačka. Drop ani nikdo jinej ho už ke hraní nepotřeboval...

Za několik měsíců po něm bude běhat prcek, kterej přijde o mnoho dřív, než by kdo předpokládal.

Nevím, jestli je OK, že se narodí.

„Kam jsi dala rozum, Nanie...“

„Se nestalo schválně. I jsme měli gumu, ale něco nevyšlo...“

„A neuvažovalas...“

„Ne!!! Určitě ne! Já svoje dítě nezabiju. A doufala jsem, že zrovna ty budeš stejnýho názoru.“

„Jsem! Ale ty seš závislá na heroinu, a pokud nepřestaneš, zabiješ ho sama!“

„Včera, když mi ten test ukázal, že jsem v tom, první, co mě napadlo, bylo odvykání. Musím přestat. A tentokrát nepovolím. Cejtím, že s Pomelem to nebude těžký. Začnu znova, začneme spolu znova. A o večerech mu budu vyprávět, jak byl jeho táta krásnej.“

„Mít dítě musí bejt nádherný, ale je to závazek na celej život. Co si s ním chceš počít? Jak ho budeš živit, jak doděláš školu, kde budete bydlet?“

„Nevím, Anko, já nevím. A momentálně mě to nezajímá. Se musim postarat, abysme vůbec oba přežili...“ zvedla se. Její bledý uslzený obličej zářil ve tmě. „Jo, a... vyhoď to někam... daleko... dík,“ podala mi svůj matroš a nádobíčko.

„Jsem jenom toxík, neměla bych řešit takhle vážný problémy a v jeden den, kurva,“ brblala jsem, když háčko mizelo v hajzlu.

***

„Nespi, Aničko. Spalas celou noc. A mě začíná všechno bolet, chci si povídat.“ Schoulila se mi do postele. Jindy bych ji hnala. Dneska jsem se rozhodla ji tolerovat.

„O čem si chceš povídat?“

„Nevím o čem. Je mi jedno o čem.“

„Tak třeba o Tomíkovi. Jsi nás ani nepředstavila... Mělas ho ráda? Moc? Kde jste se setkali? Jak? Povídej, přeháněj, pojď si hrát na kvočny.“

„Byl jedinečnej. Byl jeden z těch, který přijdou do místnosti a ty přestaneš dejchat. Světla se rozsvěcej. Skleničky padaj z podnosů. Protože byl krásnej. Protože měl obrovský srdce na pravým místě. A byl jenom můj. Můj, můj byl a už nikdo víc nebude,“ Nat dramaticky popotáhla. Obávala jsem se, že vybuchne v hysterii a nic se nedozvím. Přemohla se.

„Si vzpomínám, jak poprvý přišel do Wymejwárny. Dveře se otevřely a on nám s sebou přinesl světlo. Každej na něj upřel oči. Holky slintaly a kluci žárlili. Každej by byl ochotnej uvolnit mu místo a na něco ho pozvat. Ale on si sedl ke stolu, kde jsem seděla jen já. Jenom já! A bavil se jen se mnou. Jenom se mnou! A od tý doby jsme byli pořád spolu. Prožívali jsme spolu stejný tripy a šeptali si všechny ty barevný lži o společný budoucnosti. V tý době jsem jim věřila.

Leželi jsme vedle sebe v Tomíkově bytě. A otevřeným oknem k nám dolíhal ruch z města a holubi vrkali a seděli na parapetu. Heroin si dral cestu do mozku. Bylo to geniální. Všechno negativní zmizelo a já se koupala v gejzírech totální bezstarostnosti. Olezlej, špinavej barák byl najednou naší vytouženou vilou. Celým tělem mi projížděly vlny blažený spokojenosti. Zmizela chuť na sexuální uspokojení, někam se hnát, těla se nám vypnula. Chtělo se nám smát nad tím, jak jsme mazaný – trocha prášku a máme všechno, za čím se jiný pachtí celej život. Brouzdali jsme městem a při pohledu do jeho špendlíkových zorniček jsem věděla, že toužíme po jednom. Zastavit tu chvíli a navždycky se cítit jako tehdy. Když jsem se vrátila zpátky na zem, došlo mi, v čem to vlastně žiju. Fetuju a beznadějně jsem podlehla tý zatracený nemoci zvaný láska. Jsem závislá na heroinu a fyzicky se ze mě stává troska. Miluju narkomana a psychicky jsem z neustálých extrémů štěstí a zoufalství totálně vyčerpaná. Zastavit svět ve chvílích, kdy jsme se nastřelený potulovali ruku v ruce městem. Zastavit svět, když jsme v objetí leželi na posteli a střízlivý plánovali společnej život bez těch jedů. Zastavit svět, kdyby to šlo...

Víš, někdy máš pocit, že toho dotyčnýho znáš celej život a za žádnou cenu ho nechceš ztratit. Žiješ jen pro okamžiky, kdy s ním můžeš bejt. Nevnímáš nic jinýho. Možná by sis ani nevšimla, kdybyste na světě byli jen vy dva.

Jednou prostě přijde ten pravej a ty tomu nechceš věřit, páč je sladší než všechen fet světa... Ale z čista jasna ti v puse zbyde jen hořká pachuť. Přijdeš o něj. Vezmou ti ho a už nikdy nevrátěj zpět. Šmejdi!

Chtěla bych jít za svým Tomíkem. Já bez něho žít neumím. Nevím, co bude dál. Se bojim, že o Pomelo taky přijdu. Se bojim sebe. Nevydržím, šlehnu si a zabiju ho nebo nějak poškodím. Cejtíš?“ vzala mě za ruku a položila si ji na břicho. „Necejtíš. Ale, Anko, on tam opravdu je. Není vidět, není cejtit. Ale je tam! A já mám o něj starost...“ zachvěla se.

Přejíždela jsem Nat po pupíku a představovala si, jak tam Pomelo je. Malý, bezmocný. A jediný, koho má, jsme my dvě. Fetky, který se nedovedou postarat ani o sebe. Fetky, který maj možnost začít znova...

„Hej, Nanie, nebreč. Já ti pomůžu. Už nikdy tě neopustím a přestanu s tebou. Hej, budeme se snažit přestat tak moc, až se z toho posereme. A když selžem, chcípnem. Prostě chcípnem. Nebudem. Konečná. Slyšíš, jak ty věty zněj? Sladce. Lahodí smyslům. Kurevsky je uspokojujou... Hej, Nanie, nemáme co ztratit. V horší situaci bejt nemůžem. Spolu to zvládnem. My dvě. Sestry. A Pomelo. Od týhle chvíle společný...“

***

Objevil se Očko. Obutej se uvelebil na křesle s nohama položenýma na stole. Zasviní mi pokoj. Prase...

Lekla jsem se ho. Člověk má oprávněnej důvod k leknutí, když se někde znenadání vykrojí Očko... Kdysi dávno jsem se pídila po tom, co je vlastně zač. Někomu by se mohl zdát trochu moc divnej. Já ho každopádně žeru.

Má vlasy odbarvený na tmavej blond. Asi jako slunce. V poledne žhnoucí slunce. A na nich trůní usazenej tralaláček. Pravej babičkovskej a rudej. Červeně podmalovaný oči a rty v barvě krve září zpod tlustý vrsty mejkapu. A na krku se mu skví vytetovanej pentáč, kterej občas vykoukne zpod červenočerný palestiny. Na sobě obvykle nosí bílou krajkovou košili a černý kožený sako s nášivkama. V kombinaci s úzkýma černýma kalhotama, ležérně zastrčenýma do žlutejch glád až pod kolena. Sděluje jen ničím neslazenou pravdu a vystupuje naprosto suverénně. Nevypadá jako člověk... ani se tak nechová. Jako by na něj obvyklý pozemský zákony neplatily. V ničem. Je jedinej svýho druhu. Rarita... Prosťáček jako já v jeho přítomnosti ztrácí i tu poslední špetku sebevědomí.

„Zdar, Anko, Natál,“ kývl na nás. „Přišel jsem si pro tebe, Nanie. Je čas. Měla by ses léčit vzhledem ke svýmu stavu. Ale rozhodni se sama. Tahat tě nebudu. Kdybychom tě tam drželi násilím, výsledek by stál za hovno.“

„Skvělý... Já nikam nejdu. Teda bez Anky nikam nepudu.“

„Anka svou šanci měla. Promarnila ji.“

„Polepšila se. Zasloužila by si ještě jednu.“

„Abych řekl pravdu, počítali jsme s tím. Promysli si to. Je mnohem těžší odvykat ve dvou. Budete se pokoušet navzájem. Jedna bude mít chuť, druhá taky a už se vezete. Celá vaše snaha bude v prdeli. Je to na tobě. Odcházím. Vrátím se zejtra ráno. Nanie, Anko...“ protáhl se kolem nás a byl fuč.

„Anko, já bych tě nerada do něčeho nutila...“

„Nech toho, sim tě. Squat je asi naše jediná šance, jak s tím skoncovat. Zajdu se rozloučit s Bočkou a Klasou.“

„Hm. Ale vrať se brzo.“ Nat po mně hodila pochybovačnej pohled. Asi poznala, co se mi honí hlavou.

Ve skutečnosti jsem ani nepomyslela na to, že za nima pudu. Bylo mi jasný, co musím udělat. Bez čeho bych odejít nedokázala. Zamířila jsem do toho prohnilýho squatu, kde jsme tehdá s Nanie byly nakoupit. Připadá mi to děsně dávno. Roky. Tolik věcí se změnilo... Ale já zase doufám ve slíbenej kvalitní fet... Jednu. Jednu poslední. Pak budu čistá. Naposled, slibuju! Komu to vlastně slibuju? Sobě? Nat? Pomelu? Nezáleží na tom. Doufám v dobrej fet.

„Kdo je?“ zeptal se vyděšenej hlásek za dveřma. Za stejnýma jako tehdá.

„Anka.“

„Žádnou Anku neznám. Táhni pryč. Nic nemám. Nevim, co chceš.“

„Vždyť už jsem tu byla s Natálií. Jsem její sestra.“

Dveře se opatrně pootevřely. Zaostřoval na mě ten pankáč s čírem, kterej nadával Pikošovi.

„Jo, vzpomínám si na tebe. Pojď dovnitř. Dělej.“

Uvnitř se válela jedna jediná matrace a byl tam o moc větší nepořádek než tehdá.

„Hele, kde jsou ostatní? Péťa, Pikoš?“

„Pryč. Očko si je odvedl. Já nikam nechtěl. Proč taky, že jo? Přestat neumim a hlavně ani nechci. Tak proč bych odcházel, že jo? Nic mi nechybí. Nepotřebuju je, když mám dostatek věcí. Ať si táhnou zachránit vlastní kůži a mě tu nechaj chcípnout samotnýho, že jo? Co taky se mnou jinýho, že jo?“

„No... A máš něco na prodej?“ přešla jsem rovnou k věci. Honem vypadnout, nezdá se mi...

„Mám všechno. Psáňo perníkový za dva litry.“

„Za dva? Ňákej předraženej, ne?!“

„Jdi jinam, jestli se ti to nelíbí. Ňák se živit musím!“

„Dobře. Dobře, beru to, ale jen proto, že nemám čas. Jindy bych tě poslala do hajzlu.“

„Každej si nakonec koupí...“ mumlal si nejspíš sám pro sebe, zatímco po kapsách hledal psáňo.

„Nádobíčko máš?“

„Támhle na zemi jedno leží,“ ukázal do rohu. Poprvý jsem zalitovala, že jsem to svý vyhodila. Zvedl se mi žaludek, když jsem si představila, že si šlehám nažloutlou pichnou plnou špíny a válející se v kapkách krve.

„Čistý nemáš?“

„Mám. Za kilo.“

Se zatnutýma zubama jsem mu ty prachy dala a rozhodla se chvíli zůstat. On si mě nevšímal. Lehl si na matračku a prázdnýma očima zíral do stropu.

Uvařila jsem a vykasala si rukáv. Byla jsem napjatá v každým milimetříku kůže a nadržená na ten okamžik, kdy se napíchnu a budu toho plná a v rauši... On se posadil a pozoroval mě.

„Nečum na mě tak, kurva!“ Nasral mě... Copak on nezná pravidlo, že zírání je neslušný?!

„Já jsem tu doma. Pokud se ti něco nelíbí, vypadni!“ a zíral dál. „Máš pěkný žíly. Jdou k tobě...“

„Seš úchyl, či co?!“ Nasraně jsem se k němu otočila zády. A šlehla si. Počítala jsem vteřiny, čekala. Baví mě to. Baví mě celej proces fetování. Mám šanci odpoutat se od toho? Jsem závislá. A drogy jsou návykový. Návykový, páč maj ňákej účinek. Krásnej účinek.

Ááá!

Pane bože! Budeš mi muset pomoct. Hodně pomoct... Budeš mi je muset vyrvat z rukou a vymazat z mysli. Poskytnout mi něco lepšího a zdravějšího. A pokud ne, chcípnu. Uspokojená...

Po stropě pluly rybičky, modrý, pruhovaný, puntíkatý. S krysím ksichtem, vouskama a čumákem. V tlamě měly spoustu dělníků v červených montérkách, stavěli jim nový zoubky. A velkej náčelník indiánů je chytal na udičku.

„Puťa, puťa, na, rybičko,“ sváděl je.

Nechoď k němu, rybičko, nechoď. On tě spapká. Strachovala jsem se o její život.

Indián se rozplynul v Natálii. Pořád s čelenkou z per na hlavě. Němě otvírala a zavírala pusu. Soustředila jsem se. Mluvila na mě.

„Můžeš mi laskavě vysvětlit, co tu děláš?!“ Došlo mi to. Nesnila jsem. Dělo se to. A lehce mě to vrátilo do reality.

„A co ty, Natálko, co tu děláš ty?“ zvedla jsem se ze země. Zamotala se mi hlava, chytla jsem se Nat, abych nespadla, a podívala jsem se jí do očí. Dlužila mi odpověď.

„Nesnáším ty tvý talířový zorničky... Nekoukej na mě tak,“ bránila se.

„Závidíš! A já nesnáším tebe! Copak seš dylina? Jak jsi to mohla udělat? Jak jsi to chtěla udělat? Vždyť bys naše Pomelo zabila! Radši jdi na potrat, jestli nedokážeš přestat. A jeho těch sraček ušetři.“

„Jo, ty tak máš právo mě soudit. Od tebe to teda sedí. Kdybys ho čekala, tak by už byl mrtvej!“

„Ale já ho nečekám. Já bych sem ani nepáchla! Seš slaboch. A zabila bys ho. Zabila!!!“

„Třeba by se mu nic nestalo. Po jedný malý dávce. Víš, jako naposled...“

„Seš kráva, Nanie, kráva! Jiný pojmenování si nezasloužíš. Absolutní kráva. Kráva, která se jen tak nevidí. Výstavní kráva. Hnusná vrahounská kráva!!!“ Věděla jsem, jak se asi cítí, ale nedokázala jsem ji pochopit. V takový situaci ne.

„Jděte se hádat jinam. Kurva! A už mi sem nelezte! Vypadněte... slyšíte!“ vrhl se na nás ten pankáč a prudce Natálii přirazil na dveře. Pak spadla na zem, až to žuchlo. Odtrhla jsem ho od ní a vrazila mu pěstí. Byla jsem připravená na další ránu. Chtěla jsem se prát. Chtěla jsem Nat a Pomelo chránit, ale on se schoulil do rohu a začal fňukat. Rozbrečel se. Baba.

Šla jsem domů. Sama, nechala jsem je tam. Ani jeden ke mně nepatří. Už ne.

Maxim

OČKO, OČKO SE VRÁTIL. Nepozdravil. Nezdraví. On nikdy nezdraví. Vrátil se pro nás a my s ním odešly. Já si broukám a Natálie mlčí. Cupitá krok za náma. Domů přišla chvíli po mně. Nebyla zfetovaná a já bych ji chtěla pochválit, ale má hrdost mi v tom brání. Však to udělala pro sebe a Pomelo... ne pro mě...

Otevřela nám Bachyňka. Ta kurva jedna! Vrhla po mně vražednej pohled a dala nám obvyklý kázání:

Že prej bych měla naslouchat tlukotu vlastního srdce.

Že prej zpomaluje každým šlehem.

Že prej bych neměla překračovat určitý meze.

Že prej jsou věčný.

Že prej bych ten perník měla přestat brát.

Že prej je nebezpečnej.

Že prej bych neměla bejt drzá.

Že prej mám nevymáchanou hubu.

Že prej bych po sobě měla uklízet.

Že prej je tu bordel.

Že prej nemusíme žít v bordelu, jak si každej myslí.

Že prej ani nežijem.

Že prej je dobře, že poslouchám.

Že prej mi to něco dá.

Jindy bych jí ukázala monstrózní FUCK OFF! Teď jsem se ale rozhodla tolerovat ji. Vzhledem k okolnostem...

Rozhlížela jsem se kolem. Nikdo z mých lidí. Všichni noví. Ti takzvaně pod náma. Nová generace – welcome. Zahlídla jsem pár známejch propadlejch ksichtů z Wymejwárny a taky Amélii, Péťu, Pikoše a tu zrzavou holku, co se ho tehdá zastávala, Kedlubnu a Alinku. Alinka moje milovaná. Alinka, lysergová pralinka. Byla jsem opravdu ráda, že ji zase vidím, a ona taky. Nadšeně třepotala křehoučkýma ručičkama asi tak jako beruška třepotá puntíkatýma křídlama. Ta Alinka moje milovaná. Alinka, lysergová pralinka.

„Alinko, kde jsou ostatní?“ Zamyslela jsem se. Už moc nezbejvá těch, o kterých nevím, jak a kde skončili. „Teda Drop a... Kocour?“

„Oba je pustili... asi tak před měsícem...“ Skvělý! Zrovna o nich dvou jsem si myslela, že mě vyhledaj, až odejdou.

„A nevíš ty něco o Bočce, Klasovi a Žorovi?“ Alinka se mě pevně držela okolo krku.

„Klasa s tím zase začal, Bočka je čistá a Žora... Žora je mrtvej, Alinko.“

„Komu z nich, Ančí, závidíš?“ Jo, Alinka má ve zvyku klást zapeklitý dotazy.

„No... asi... Klasa má to, za co bychom platili vlastní krví, a to, před čím se ve slabších chvilkách snažíme skrejt. Nevidět, neslyšet, hlavně nemyslet... Žorovi závidím jeho klid. Ten jedinej má od všeho pokoj. Snad... Ale Bočce závidím nejvíc. Chtěla bych to zažít. Víš... neumřít... nezačínat... žít... dělat normální věci.“

„Vím... Taky bych si to přála. Ale vlastně... všichni maj to, po čem my toužíme. Jen si vybrat cestu. Je na nás vybrat si ji...“

***

„Jak se ti tu líbí, Nanie?“

„Nech mě bejt!!!“

Nechala jsem ji bejt. Vím, oč tu jde... Nevěděla jsem, co si se sebou počít. Bylo mě nějak moc. Nespecifikovaná hmota. Samá noha, ruka, trapně kmitající podél těla. Lehnout si a zase vstát. Přemejšlet, co bude dál... Potřebovala bych vypnout. Co tu člověk může dělat? Nenávidět se. Vytáhla jsem žiletku a mazala se s ní zavřít na záchod. Jeden rychlej řez a krev se mi klikatě stáčí po předloktí, věnčitě se rozbíhá a rozstříkne se o roztřískaný dlaždičky. Já se s tím nepářu, dávno ne.

Někdo vykročil ze svýho stínu, posadil se na zem a pohrával si s tkaničkama.

„A kdo seš ty?“ Chtěla jsem vědět, kdo mě ráčí opruzovat. Že mu to není trapný.

„Max.“

Max měl smaragdově zelený oči s dlouhýma řasama. Nos jako brambůrek. A rty, který byly dokonale vykrojený, kontrastovaly s perleťově bílou pletí. A celý ten líbezný obličejík mu rámovaly blonďatý vlasy kroutící se v prstýnkách. Na nohou měl conversky. Přesně takový jsem dřív chtěla taky, ale pak je začal nosit každej...

Zrak mi sklouzl na jeho ruce. Měl v nich zabodaný špendlíky a jejich barevný hlavičky vykukovaly mezi naběhlýma žílama, ze kterejch vytejkal slabej čůrek krve. Modrý, zelený, žlutý a červený. Těch červenejch bylo jen pár, ale zato každej měl svý místo přímo v žíle.

„Hele, proč tam máš ty špendlíky?“

„A proč se ty řežeš?“

„Aha. Chápu. Nová forma sebedestrukce.“

„Ano. Dnes jsou v módě špendlíky. Probuď se! Žiletky... To mě podrž! Ty už dávno nejsou in!“

„Tě to musí ale při každým pohybu bolet, ne?“

„Mi věř, že ne. Po krátký době už o nich ani nevíš. Bůh ti na tu bolest dá zapomenout.“

„Věříš v Boha?“ váhavě jsem se zeptala.

„Jistě!“ přikývl důrazně. Tak důrazně, až mu lokýnky poskočily.

„I když není vidět, cejtit, slyšet... nic?“

„Bůh je všude okolo. Je slyšet, vidět a můžeš ho i cejtit. Ale lidi se dost nesnažej. Jsou příliš líný a úzkoprsý na to, aby se snažili, a proto radši řeknou, že neexistuje!“ vybuchl a vyskočil na nohy. Zmlkla jsem a s nadějí se zaposlouchala.

„Nic neslyším.“

Vrhl po mně rozzuřenej pohled a odešel. Jen na mě přes rameno křikl: „Neozve se ti jen proto, že na něj zrovna čekáš!“

Vrátila jsem se mezi lidi. Zuřila tam vášnivá šeptanda. Zalezla jsem za roh, aby mě neviděli.

„Anka tu už nějakou dobu strávila, ale vykopli ji. A její sestra, Natálie, je v tom!“ vykládal vzrušený dívčí hlas.

„Cože?!!!“

„Vím to jistě! A povím vám, je to fakt proti přírodě. Žasnu, že taková lidská troska může otěhotnět. Stejně si to nechala jen proto, že není schopná jít si vyřídit potrat.“

„Jo, máš pravdu. Trochu... co trochu! Hodně mě štve, že některý z fetek otěhotněj, odnosej a poroděj dítě bez komplikací, i když berou hromadu svinstva, a pak ho odložej. Pohoděj a víc se o něj nezajímaj. A lidi, kteří po dítěti moc toužej, měli by pro něj vhodný prostředí a dělaj pro to prakticky všechno, otěhotnět nemůžou... Nespravedlivý... Neuvěřitelný nepotratit po pořádný dávce. Nepochopitelný, jak si feťačka může střelit, když ví, že ho má v sobě... Nechutný... Kdyby se mně něco takový stalo...“

„Tak co? Ze dne na den bys přestala? Zařídila by sis potrat? Zabila bys svoje dítě? Zabila?!“ vyskočila jsem ze svý skrýše a ruce zaťatý v pěst se mi třásly vztekem. „Zabte Natálii za to, že je feťačka a bude mít dítě! Na šibenici s ní! Někdo jinej přišel o dítě. Jaká nespravedlnost! Asi jako když má kámoška umřela na leukemii. Ona, ta lepší, která nikdy nic nebrala, nekouřila, nechlastala a najednou BUM – smrtelná nemoc. A já chlastala, kouřila, fetovala a byla jsem zdravá. Taky nespravedlnost, že?!

Kdybychom všichni přemejšleli takhle stupidně jako vy, tak si z čistý nespravedlnosti můžeme na ulicích vrážet do zad dýky!“

„To nemůžeš srovnávat!“

„A proč ne, sim tě?! Možná se vám to zdá nespravedlivý, ale nemyslete si, že Natál tím taky netrpí. Namítneš, že si za to může sama, ale jak by ti bylo, kdybys přišla do jinýho stavu s někým, koho jsi milovala, a jediný, co ti po něm zbylo, je dítě, o kterým ti každej řekne, ať ho dáš pryč, páč seš přece ta feťačka! Někdy tě prostě život zavane do různých zakoutí, kdo ví, kam zavane vás!“

„Já bych nikdy...“ podotkla oslnivá blondýna.

„Co bys nikdy?“ nenechala jsem ji domluvit a nakopla židli tak, až odletěla na druhej konec místnosti. „Co Natálie udělala špatně? Může snad za to, že je zradila guma? Je něco špatnýho na tom, že chce vlastní dítě? Pro tvou informaci – Natálie se ničeho nedotkla od tý doby, kdy se o tom dozvěděla. Jak si můžete bejt jistý, že se toho dítěte vzdá, střelí si nebo že bude špatná máma a dítě chudák? Jak můžete! Já si naopak myslím, že právě s dítětem to Nat zvládne, bude mít větší sílu a začne znovu. A vám všem domejšlivejm dylinám, který si o sobě myslej, že sežraly všechnu moudrost světa, vytře zrak. Už se na ten den moc těším!“

„Tak k tomu dojde asi tak jako k tomu, že Alina nebude beruška!“ vyprskly. A smíchy bušily do podlahy. Bolestivě mě píchlo u srdce a myslí mi projela jedna bílá nekonečná kolej.

„Ztrácím čas, když hnojím tyhle vaše zasraný žvásty. Tyhle vaše soudy... Vás, který nevíte ani hovno, nemáte páru, netušíte o tom vůbec nic. Slyšíte? Nic! A mně je z těch vašich směšnejch žvástů zle. Nakopala bych vám za ně prdele! Však to jednou poznáte samy!“

„Brnknu ti, až k tomu dojde!“ nový výbuch smíchu. Zabouchla jsem před nima dveře a ocitla se tváří v tvář zrudlý Bachyňce.

„Jak se opovažuješ takhle tu řvát! Druhý den a už tropíš takový randál! Ještě jednou a...“

„Beru na vědomí!“ nasupeně jsem odkráčela.

„Dalas jim co proto, a pořádně! Konečně se na to někdo zmohl. Gratuluju!“ pochválil mě Max a usmál se na mě. Všimla jsem si, že mu chybí zub. A já ho považovala za dokonalýho!

„Ale ty sprostý slova sis mohla nechat... Bůh nemá rád sprostý slova!“

„Co seš zač? Místní kněz?“

„Kěž by!“ blaženě protáhl. „Zatím jsem jen Maxim. Spasitel tvý šílenosti, největšího strachu, čirýho zoufalství, pochybných skutků. Spasitel toho, co tě na tobě nejvíc sere, před čím utíkáš, a všeho toho okolo. Maxim Spasitel.“

Přikývla jsem, nic nekomentovala a šla dál.

And I Don’t Stop

TŘI MĚSÍCE čistá.

„Páni, Jablko! Seš opravdu dobrá!“

Ehm. Takovej důvod k jásání se zatím nedostavil a furt se nedostavuje. Tři dny v pohodě. Tejden v tom nejposranějším hajzlu. V noci sny o...

„Všichni vědí, co jsi zač, Jablko!“

A mě to děsí. Děsí mě, že není den, hodina, kdy bych si nevzpomněla... není... Asi si začnu dělat čárky. Titěrný párátka támhle na zeď. Pokaždý, když si vzpomenu. Věřím, že do dvou dnů mám z čárek plot. Delší než Velká čínská zeď.

„Jablko, cos vlastně čekala?!“

Asi nic, ale že to bude takhle kurevsky těžký, fakt ne. Jsem čistá a poprvý si uvědomuju, jak moc závislá jsem byla. Furt jsem? Nechce se mi věřit, že zrovna já. Jablko, který si bylo jistý, že to nebude až tak hrozný.

„Závislost? Blbost, ta se mě netýká!“ Bála jsem se pojmenovat svou závislost.

***

Přišel Kocour! Přišel za mnou a donesl nám tulipány. Mně červený a Natálii žlutý.

„Tulipány netrhat!“ řvala na něj Bachyňka.

„Jsou koupený, milá dámo. Milá dámo, vy jen kvetete... kvetete do krásy!“ koketně se zarděla a ladně vyplula z místnosti.

„Jak jsi věděl, že tu jsem?“ drželi jsme se za ruce.

„Od Dropa, kterýmu to řekla Bočka. Pochop... přišel bych dřív, ale nemohl jsem... prostě nemohl...“

„Proč ne?“

„Protože by to nešlo. Víš, jak to chodí... Chceš něco dělat, ale myslíš jen na jedno. Bojuješ sám se sebou a tím kurevským ,jen jednou‘. Už ani jednou. Už nikdy! Rozhodl jsem se.“

„Odpusť mi...“ zavrtala jsem pohled do podlahy. Nemohla jsem se podívat do jeho upřímných očí. Ale on mi vzal obličej do jemných dlaní a zvedl si ho na úroveň očí. Všimla jsem si drobných pih na jeho nose.

„Nezlobím se na tebe. Ani předtím jsem se na tebe nezlobil... Kdybych opravdu nechtěl, tak jsem řekl ne. Nenamáhal jsem se... Pěkně sis mě omotala kolem prstu a máš mě tam dodnes.“ Zlehoučka a krátce mě políbil na rty a někam se vytratil, prej jen na chvíli.

„Tvůj boyfriend?“ tázal se Max. Všimla jsem si, jak nás celou dobu bedlivě pozoroval.

„Ještě ne... Zatím!“

„Si ňák věříš! Hele, ta tvoje kudrnatá kámoška má záchvat či co, pokus se ji zklidnit, ano? Já se o to pokoušel. Marně.“

„Kde je?“

„Pojď za mnou...“

Amélie seděla na parapetu a bez přestání se bodala jehlou do ruky... zásek... Šla jsem blíž. Kůži na ruce měla zčernalou a zrohovatělou, místy jí už chyběla úplně. Slezla jí, shnila nebo kam se poděla. Na povrchu bylo jen živý maso, ze kterýho stříkala krev... Taková křehká dívka...

„Amélie?“ zkusila jsem to. Nereagovala.

„Amélie, slyšíš? Přestaň s tím! Dej sem tu jehlu!“ pokusila jsem se vyrvat jí jehlu z ruky, ale bolestivě ji do mě zabodla, až mi do očí vhrkly slzy. „Eli, co to děláš?!“

Schovala si obličej do dlaní. Bylo mi jasný, že pláče. Celá Amélie. Nikdy jsem ji brečet neviděla. Žádnej cit nedá najevo. Kamenná. Je kamenná.

„Co se ti stalo?“ Přemáhala jsem se, abych na ni byla milá, rána bolela jako čert.

„Co se mi asi mohlo stát! Neptej se tak blbě, prosím tě. Každej to nezvládá tak snadno jako ty s Natálií!“

„Co?!“

„Přestat!“

Rozesmála jsem se, ale popudila jsem ji tím ještě víc, vrhla po mně znechucenej pohled. Okamžitě jsem ztichla.

„Z čeho jsi takovou hovadinu usoudila? Vždyť je to nesmysl!“

„Z čeho? Ani jedna z vás neutíká, nemluví o fetu a jste čistý! Tři měsíce! Komu z těch lidí tady se něco takovýho povedlo?!“

„Ale počkej... Ani pro jednu z nás odvykání není lehký. Víš, proč nechodím ven? Páč se bojím, že na něco narazím. Co já vím, jak bude, až mě pustěj. Zase ty samý ksichty, bez kterejch žít neumím, a kapsy plný buchen, který k nim patřej. Čistá? Jenom tady! A koukni na Nat... Kdyby nečekala Pomelo, byla by dávno v tahu. Teď celý dny prosedí u okna, nejí, nespí, nekomunikuje. Vážně si myslíš, že to zvládá?

Nezvládá, ale chce přestat... Víš, co si myslím? Že ani jeden z vás odvykání nebere vážně. Spíš ho berete jako něco, co musíte, páč se od vás očekává abstinence...“

„Anko, když ono je to tak těžký. A nikdo mou snahu nechápe, nikdo mě za nic nepochválí... Na co mi ta abstinence teda bude?“ Napjatě na mě zírala vykulenýma očima a čekala na odpověď. Jako bych ji snad znala...

„Jablko, jsem zpátky,“ vyrušil nás Kocourův hlas.

„Cože?“ nechápavě jsem se otočila. Stál tam široce se usmívající. Úplně jsem na něho zapomněla.

„Tys na mě zapomněla?“

„Ne... jenom trochu.“

Uchechtl se a Eli se někam vytratila.

„Co kdybychom se šli dneska projít? Se tu necejtím ve svý kůži.“

„Projít se? V tomhle počasí?“

„Jo, projít se... jdeš?“

„Jo, kdo by odolal...“

Venku zuřil silnej vítr a pršelo. Déšť mě bičoval do obličeje, takže jsem ani neviděla na cestu a byla jsem promrzlá na kost.

„Nezajdem k nám? Nikdo tam nebude... Mohli bychom se vrátit, ale štvou mě ty jejich pohledy. Proč na nás tak vejraj?“

„Asi žárlej...“

„To bude ono.“

Stanuli jsme před obyčejným panelákem uprostřed sídliště.

„Tady bydlíš?“

„No... Docela hezký, ne?“

„Na tebe až moc obyčejnej, ale já jsem zaujatá. Nemám paneláky ráda. Připadaj mi jako králíkárny přecpaný lidma.“

Zámek na vchodových dveřích nebyl a výtah sebou podivně cukal. Ulevilo se mi, když otevřel dveře do bytu. Ta přespříliš čistá čistota mi byla povědomá a sympatická.

„Je to tady lepší?“

„O moc. Váš byt mi připomíná domov. Taky tvoje máma ráda uklízí?“

„Blázníš? Slabý slovo... každou minutu, kdy je doma a neuklízí, považuje za ztracenou,“ otevřel dveře do svýho pokoje, kde panoval stejnej pořádek.„A já to tak trochu zdědil po ní...“ omluvně se na mě usmál a gestem mi naznačil, ať si sednu na postel.

„Odlož si, udělej si pohodlí, něco k jídlu, k pití? Jako doma... jako doma... Přinesu ti džus, vodu, čaj, kolu?“

„Teplej čaj, díky.“ Hned ho odběhl uvařit.„Náhodou... Jednou mě můj bejvalej vzal k sobě domů. Připadalo mi to netaktní až neslušný, že mě tam vzal, když si neráčil uklidit... takovej bordel... Se mi úplně zprotivil. Slyšíš?“

„Slyším,“ volal z kuchyně. „A souhlasím s tebou!“

„U mě žádnej pořádek ale nečekej. Natálie je přesnej opak. Narušuje mi všechny systémy.“

„Systémy?“ vešel do pokoje se dvěma šálky.

„Systémy! Systém stlaní postele, skládání ponožek, utírání prachu...“

„Takovej magor zase nejsem!“ smál se mi a podával mi čaj.

„Myslíš si o mně, že jsem magor?“

„Nejsi magor. Já vím, že nejsi, ale umíš ho dobře sehrát.“

„Mňau!“ do pokoje se přimňoukala mourovatá kočička.

„Jééé! Ty máš číču!“ vrazila jsem mu čaj do rukou a popadla ji do náruče. Spokojeně zapředla.„Jak se jmenuje?“

„Číča.“

„Originální. Číča a Kocour... Pořád nevím, jak se jmenuješ...“ došlo mi.

„To není podstatný... Jablíčko, já jsem tak rád, že tu jsi se mnou!“ položil čaje na stoleček, povalil mě a pevně sevřel v náručí.

Leželi jsme a nemluvili. Poslouchali bubnování dešťových kapek na parapet a Číčino předení. A já vím, že si tu chvíli budu pamatovat snad do konce života. Jako ty předešlý okamžiky, na který si občas vzpomenu a nechávám se jimi unášet... Nosíky od cukru z koblih. První sníh tehdá na Vánoce. S Dropem na stromě u Mácháče...

„Můžeš dejchat?“

„Trochu..., ale neva!“ vyhrkla jsem honem, když povolil.

„Si tě přece nechci uškrtit...“ Začal mě vášnivě líbat a já mu polibky stejně vášnivě oplácela. Pak mi zajel rukou pod tričko. Chytla jsem ho za ni a položila si ji zpátky na záda. Došlo mu to. Hned mě přestal líbat, objímat a zadíval se do stropu.

„Neber si to osobně. Nic proti tobě nemám. Nic proti tomu s tebou nemám..., ale nemůžu za to... Ten strach je ve mně... Víš, já jsem ta generace, který do hlavy vtloukali, že aids tu je a my se před ním máme chránit. Řídila jsem se jejich radama a skoro vždycky jsem se snažila mít vlastní nádobíčko nebo si ho půjčovala od lidí, o kterých jsem si byla jistá, že aids nemaj. A stejně tak jsem nikdy nespala s takzvaně rizikovou osobou... Svědomí mi s tebou prostě spát nedovolí.“

„Proč bych ho zrovna já měl mít? Copak vypadám, že ho mám?!“

„Nejde jen o tebe. Já bych na to taky nevypadala, ale v minulosti jsem dělala dost pochybnejch věcí, který rozhodně nebyly bezpečný a já si s nima teď nejsem jistá... Dneska ne... promiň.“

„OK,“ nepřesvědčivě souhlasil a dál zíral do stropu. Rozhodla jsem se změnit téma.

„Nemáš v nich vši?“ zatahala jsem ho za jeden dred. Kocour ale prudce otočil hlavu a dred mi zůstal chabě viset v ruce. On to pravděpodobně necejtil. Přemejšlela jsem, že využiju situaci a zahodím ho za postel.

„Ne, nemám! Když si je pravidelně a pořádně meješ, tak vši nemáš. Že dredaři zákonitě musej mít vši, je hloupá pověra. Štítíš se mě?“ zamračil se a upřeně se na mě zadíval. „Co je?“ Asi si všiml mýho výrazu.

„Víš...“ soukala jsem ze sebe a neochotně mu ukázala dred, o kterej mou vinou přišel. „Stalo se to omylem. Fakt! Jenom jsem se ho dotkla a už to bylo... Neudělala jsem to schválně.“

„Tobě taky padaj vlasy,“ vyplázl na mě jazyk.„Mně nemůžou padat po jednom, tak se občas uvolní celej dred.“

„Nezlob se,“ zamumlala jsem.

„Aničko, já se na tebe za nic nezlobím. Mám tě moc rád na to, abych se na tebe zlobil za něco, za co ani nemůžeš.“

„Vždycky něco provedu, když jsem s tebou, a musím si pak připadat jako debil.“

„Nemusíš. Ten tvůj provinilej výraz je děsně sexy, náhodou.“ Dal mi pusu na čelo a vstal z postele.„Nechci tě vyhazovat, ale měli bychom se vrátit. Kdyby zjistili, žes tam nebyla, měla bys malér.“

„Hm,“ neochotně jsem souhlasila a taky vstala. Dred jsem si strčila do kapsy.

„Krádež?“

„Je můj. Ty jich máš dost!“

„Filďásku, ty máš návštěvu?“ ozval se něčí hlas a do pokoje vešla vysoká žena až neuvěřitelně podobná Kocourovi. Na rozdíl od něho ale měla oči jasně zelený. Rozzářeně nás pozorovala. Asi se bavila tím, jak otřeseně jsme vypadali.

„Ahoj, mami. Neměla jsi bejt v práci?“ Kocour se pomalu vzpamatovával z toho šoku.

„Měla, ale dostala jsem náhradní volno za skvěle odvedenou práci. Měl jsi mě upozornit, byla bych tam zůstala, když tady máš návštěvu, kterou já neznám,“ zamrkala na mě.

Chvíli mi trvalo, než mi došlo, že na mě mrká a mluví... Pak mi bliklo... Ona mě vidí! Ona mě vidí.

„Promiňte, vy se vlastně neznáte... Mami, tohle je Anka. Anko – moje máma.“

„Dáme si společně večeři, ale musím ji nejprve uvařit,“ slibovala, zatímco jsme si třásly rukama, a nespustila ze mě oči.

„Jindy. Anka musí bejt za chvíli doma.“

„Beru to jako slib, že jindy budeme mít větší možnost poznat se.“

„Jasně... jindy... to by šlo. Tak zatím!“

„Na shledanou,“ rozloučila jsem se a Kocour mě nenápadně vystrkoval z bytu.

„Nevěděl jsem, že přijde,“ utrousil, když si před vchodem vyhrnoval límec.

„Nevadí. Máš velmi sympatickou mámu, Fildo.“

Zkřivil obličej do bolestný grimasy a vyrazil proti větru.

„Proč ti to jméno tolik vadí?“ strčila jsem ruku do jeho kapsy, abych mu vůbec stačila.

„Připomíná mi tátu.“

„Tvůj táta...?“

„Už nežije.“

„Co se mu stalo?“ ptala jsem se opatrně.

„Rakovina,“ odpověděl prostě a pokračoval: „Víš, když byl táta naživu, můj život za něco opravdu stál. Každej víkend mě bral na letiště a fotili jsme tam letadla a máma nám balila svačiny se slovy – brzo se mi vraťte, Filďáskové moji. A pak už jsme chodili leda s mámou za tátou do nemocnice, kde nám taky suše oznámili, že umřel. A my zůstali sami s mámou, se kterou jsme se dost sblížili. Ale stejně jsem bez táty žít nedokázal. Máma... táta... v tom je sakramentsky velkej rozdíl. Táta by se tě každý ráno neptal, jestli máš čistý spodky... Za nějakej čas se ale ptát přestala. Trávila veškerej čas v práci, aby nás uživila, a já si našel nový kamarády, kamarádky... fetky. A děsně mě to sralo, že jí takhle ubližuju, zatímco ona se někde dře, aby mě mohla nakrmit. Mnohokrát jsem to chtěl zalomit, ale kvůli mámě jsem to nikdy neudělal... Vzpomínám na ten den, kdy jsem umíral ve studený noci podobný týhle. Ale pak se něco stalo. A já si vzpomněl, že by jí to bylo líto, a nechtěl jsem bejt takovej zmrd a províst jí to. Tak jsem přestal umírat a šel jsem domů za ní...“

Mlčela jsem. Na některý věci odpovědi neexistujou. Lepší je zachovat mlčení. Dala jsem mu pusu a pevně ho objala. Za jeho zády se ve tmě rýsoval squat.

„Díky, žes mi to řekl.“

„Díky, žes mě poslouchala... Seš... hm... doma. Je ti jasný, že teď můžeš odejít? Seš vyléčená, čistá!“

„Mohla bych odejít, ale nemůžu tam Natálii nechat. Až se z toho dostane i ona, tak se teprve budu radovat... Kdy za náma zase přijdeš?“

„Zejtra. Klidně hned zejtra, ale až po škole.“

„Ty jdeš do školy?“

„Ano. A věř, nebo ne, docela se i těším.“

„Budu na tebe čekat.“ A vykročila jsem pomalu ke squatu.

„Čekej. Přijdu, neboj,“ zamával mi a stál v dešti až do doby, než jsem vešla dovnitř.

Uvnitř se konalo nějaký pozdvižení. Nepozorovaně jsem se vmísila do tlačenice, uprostřed který stál Péťa s neklamným výrazem provinilce, kterej byl právě dopaden, a Bachyňka na něj rudá vzteky něco prskala. Musela jsem se soustředit, abych jí vůbec rozuměla.

„Takhle ničit cizí majetek! Hanebný a opovrženíhodný čin. Ještě jednou se něco podobného bude opakovat a budeš odsud bez milosti vyloučen!“ Funivě odešla a prorážela si cestu jako naštvanej nosorožec.

Dav se začal rozcházet, zamířila jsem k Péťovi, abych se dozvěděla, co vlastně provedl.

„Ale... ukážu ti to.“ Vzal mě do našeho „obýváku“, kde na zdi proti oknu bejvala desítka různejch vzkazů. Teď se tam přes ně skvěl velkej rudej nápis „Zastavte svět“.

„Jsem si myslel, že zkrášlí prostředí, že se sem hodí. Ono se tu nesmí psát po zdech?“

„Smí..., ale tajně. Hele, co přesně to znamená?“

„Ať si to každej vysvětlí po svým!“

Zastavit svět? Teď hned? Blbost! Právě teď se točí správným směrem, nevychýlenej z osy a se slibnou budoucností.

***

Byla noc. Seděla jsem na parapetu a snažila se poslouchat hluboký výdechy svých spolubydlících. Netřásli se, nekřičeli, klidně spali a mě to hřálo. Nemaj noční můry. Oni je tady nepečou... Teda aspoň v noci ne... Nechávaj se unášet v lagunách, sněj o radostech... o fetu.

„Anko, mně je fakt blbě!“ Cukla jsem sebou. Nečekaně se vedle mě objevila Natálie, která po dlouhý době zase promluvila. V posledních týdnech si zvykla jen mlčky přikyvovat a někdy ani to ne. „Jako by se mi chtělo na záchod a vytlačit něco velikosti dobře rostlýho melouna. Roztahuje mě to a děsně to bolí!“ Sedla si do dřepu a zhluboka dejchala.

„Natálie, nemůžeš třeba rodit?!“ seskočila jsem z parapetu a přisedla si k ní.

„Si nemysli, že mě to nenapadlo. Ale není moc brzo? Anko, co když mu něco bude? Anko, co když porodím tady a hned teď?! Au, kurva!!! Nečum tu na mě a někoho zavolej!“ Svalila se na záda a hlasitě zavyla jako raněnej pes. Probrala tím ostatní, kteří na nás rozespale mžourali. Nebyla jsem schopná pohnout se. Jako bych se bála, že se jim něco stane, když odejdu.

„Potřebuje doktora. Ty tam... najdi někoho z vedení,“ houkl známej hlubokej hlas. Max byl skokem u nás s polštářema v rukách a snažil se Natálii zvednout.

„Nech ji, ano?! Copak nevidíš, že rodí?!“

„Právě! Tak vem ty polštáře a dej je pod ni.“

Poslechla jsem ho. Nic jinýho mi ani nezbejvalo. Pozorovala jsem ho, jak se jí snaží roztáhnout kolena, ale Nat držela nohy pevně u sebe.

„Natálie, musíš je dát od sebe. Se musim podívat, jak jsi na tom!“ vrčel Max a dál se bezvýsledně snažil.

„Dej mi pokoj, úchyle!“ ječela a snažila se zase vstát.

„Prosím, pomoz mi,“ bezmocně se na mě obrátil Max.

„Možná bysme přece jen mohli počkat na doktora. Stejně bys ho nedokázal odrodit,“ omluvně jsem se na něj usmála.

„Troufl bych si tvrdit, že dokázal. Byl jsem na porodnickým kurzu,“ setřel mi úsměv z tváře a dodal: „Dvakrát...“

„Ha! Jsi ho nezvládl, co?!“

„Ne! Šel jsem tam dvakrát proto, abych si byl stopro jistej, že to zvládnu, až na to dojde.“

„A už na to došlo?“

„Jednou. Vlastně dvakrát... Sousedka na mě o půlnoci zvonila, že bude rodit, ať zavolám sanitku. Do deseti minut to bylo venku. Hej, jsem na sebe byl pyšnej jako nikdy předtím a neskutečně se mi ulevilo! Si ale představ! Ona na mě zařve, že čeká dvojčata! Hej, to byl pocit! Bych se vsadil, že se mi srdce dočista zastavilo. Ale to Bůh to tak chtěl a já mu pomohl přivíst na svět další život...“

„Dobře! Věřím ti!“ Natálie rozhodila nohy a zapadla do polštářů. „Se nechlub a radši ho ze mě už vyndej!“

„OK. Hlavně zachovejme klid. Anko, ty přines čistý ručníky a lékárničku. A všichni ostatní vypadněte! Dělejte!“ přikázal jim a oni se nespokojeně trousili ven. Vystřelila jsem mezi nima a bleskově se hnala pro ručníky a lékárničku. Většinou byl na chodbě vidět dozor, zrovna dneska po něm nebylo ani stopy.

Když jsem se vrátila, Max právě čučel Nat mezi nohy a hvízdal si u toho.

„Za chvilku bychom měli něco vidět, musíš zatlačit. Nejvíc, jak to pude!“ Nat celá červená od tlačení se vzpírala na loktech a křičela a nadávala: „Ty vole! Proč já do toho lezla... Jsem kráva největší... Dylina blbá!“

„Buď zticha a tlač!“

„Ty vole! Já už nemůžu!“

Přiklekla jsem si k nim, otírala jí čelo ručníkem a snažila se ji podpořit. Nat mě ale odehnala se slovy „nešahej na mě!“ a dál tlačila.

„Ano! To je ono! Už něco vidím! Ale ne...“ na tváři se mu objevil lehce zamračenej výraz.

„Co tam vidíš?!“ zařvala Nat a já jsem se vrhla dozadu, abych se na vlastní oči přesvědčila. Všude bylo plno krve a z Natálie čouhala jedna malá nožička.

„Nemělo by to být naopak? Jako obráceně...“

„Co tam sakra vidíte?!“ Natálie začínala bejt nepříčetná. Snažila se posadit, snad aby se sama podívala.

„Hm... nic,“ nenápadně a varovně zakroutil hlavou. „Musíš zase tlačit. Dělej! Za chvíli bude po všem.“

Natálie tlačila a tlačila a Pomelo se pomalu soukalo ven. Když bylo vidět celý tělíčko, Natálie ještě jednou pořádně zabrala a Pomelo se celý vylouplo. Akorát vůbec nepřipomínalo pomelo. Spíš rajče bez šlupky. Tvář mělo celou pomačkanou a oči jen úzký linky, jak mžouralo na světle. Byl to kluk s neuvěřitelnejma hlasivkama, páč se zrovna zhluboka nadejchnul a spustil neskutečnej řev.

„Páni! Jak to dělá?!“ nechápala jsem.

„Anko, v lékárničce by měly bejt kleštičky, vyndej je a sundej si z vlasů stužku,“ přikázal mi Max.

„Na co ti bude?“ ptala jsem se a podávala mu kleštičky.

„Dělej!“ rozkázal mi a pak jemněji dodal: „Chceš sama přestřihnout šňůru?“

„Ne, ani ne. To je dobý... Fakt! Radši sundám tu stužku.“ Popravdě jsem nestála o to, abych jim něco ušmikla. Max to za mě zařídil.

„Stužku, prosím.“ Natáhl po ní ruku a první zavázal krvácející konec šňůry Pomelu. „Podržíš ho na chvíli?“

„Uka ho.“ Podal mi Pomelo zabalený v ručníkách, aby mohl zavázat Nat.

Pomelo se na mě jednou podívalo přivřenýma očima a pak asi usnulo. Až když jsem ho držela v náručí, došlo mi, jak moc malý je. Bejt o trochu menší, možná by se vešlo do skořápky. Byl by z něho takovej extra modrej oříšek.

„Už si přemejšlela, jak se bude jmenovat? Přece mu nemůžeme věčně říkat Pomelo...“ ptala jsem se Natálie. Ale ona se neozývala a ani nejevila zájem si svoje dítě pochovat. „Natálie?“ Hlavu měla otočenou na druhou stranu, takže jsem jí neviděla do obličeje. „Víš co, vem si ho!“ Do náručí jsem jí ho strčila málem násilím. „Drž ho! Nebo spadne!“ napomenula jsem ji.

Chabě kolem něho ovinula ruku a divně se na mě letmo podívala. Nelíbil se mi ten její pohled. Znala jsem ho. Takhle se na mě dívala, když si něco bez dovolení vypůjčila, něco rozbila, zkrátka když něco provedla.

V tu chvíli do místnosti vtrhl snad tucet lidí. Blahopřáli Maxovi a Natálii s Pomelem v náručí naložili na nosítka. A když ji kolem mě nesli, schválně otočila hlavu. Nelíbila se mi představa, že tam s nima nebudu. Že Nat nebudu mít pod kontrolou.

„Přejde ji to. Uvidíš. Se někdy stává. Budou v pohodě. Ten malej si sice pobude v inkubátoru, ale to je OK,“ přišel mě utěšit Max.

Odtrhla jsem oči od dveří. Byli jsme v místnosti sami.

„Maxi. Nevím, jak bych ti poděkovala. Se snad ani nedá.“

„To nestojí za řeč.“

„Ale...“

„Pojď, dáme si čokoládu a trošku se prospíme.“

Jen co jsem se uložila ke spánku a snad ani neusnula, už se mnou někdo třásl. Zdálo se mi to jako vteřina. Přitom to byl celej den, tejden, kdo ví...

„Probuďte se, slečno, musíme si promluvit. Pojďte za mnou, prosím.“ Bachyňka se zdála být neobvykle hodná a vlídná, takhle jsem ji neznala.

Vstala jsem a vyšly jsme ven před squat sledovány dychtivými pohledy.

„Tak teda... Vaši sestru převezli do nemocnice a její syn musel být umístěn do inkubátoru. Je zcela v pořádku, až na to, že se narodil hodně brzy. Ale vaše sestra... vaše sestra utekla hned, jak na pokoji zůstala bez dozoru. Nechala tam pro vás toto,“ podala mi dopis v růžový obálce nadepsaný mým jménem. „Pokud se z něho dozvíte, kde se vaše sestra právě nachází, měla byste se za ní ihned vypravit a domluvit jí už kvůli tomu malému. Jeho osud je ve vašich rukou.“

„Díky. Pokusím se.“ Bachyňka odešla a já se posadila na schod.

Necejtila jsem žádnou potřebu dopis otevřít. To, co se právě stalo, jsem ve svých nejpesimističtějších chvilkách očekávala. Ale připadalo mi, že pokud si ten dopis přečtu, Natálie mě zklame na sto procent. Já se jí před každým zastávala. Oni mě měli za blázna, ale já jí věřila. A ona zdrhne. Ze mě udělá totálního vola a ze sebe feťačku nejhorší ze všech. Svou sestru jsem znala natolik dobře, že jsem si byla jistá, že to zvládne. ZNALA... Jak mohla opustit svý dítě?

Roztrhla jsem dopis a dala se do čtení.

Anchelinko, děkuji ti za vše, co jsi pro mě kdy udělala. Všechno jsi pokaždý myslela dobře, ale já to nechápala a ani se o to nesnažila, protože jsi tím vylučovala věci, který pro mě byly nejdůležitější – drogy. Proč jsem tě, Anchelinko, neposlouchala, když jsi mi říkala, že takhle jednou skončím. Smála jsem se ti. Smála jsem se myšlence, že skončím s drogou, neuvědomovala jsem si, jak mě drogy ovládly.

Tenhle dopis ti píšu v době, kdy Pomelo ještě není na světě a jsou to asi dva měsíce, co jsme čistý. A včera jsem byla na testech na HIV. Doslechla jsem se totiž, že Tomík to měl. A jestli mi testy potvrděj, že jsem pozitivní, tak se nedokážu nevrátit k drogám. I teď myslím na lajnu bílou jako sníh a dlouhou jako utrpení tohodle světa. A jestli se to stane, porodím, na všechno se vyseru a zbytek svýho života si maximálně užiju. Nezastavím! Budu jenom já, drogy a mí přátelé. Nic jinýho. Jenom život po mým a smrt taky v mý vlastní režii. Tak je to správný, protože můj život jsou drogy. Drogy způsobujou smrt, po který už dlouho toužím, a drogy všechno zavinily a já jim s tím pomohla. Měla jsem osud ve svých rukách, teď ho maj drogy a dělaj si se mnou, co chtěj.

Ještě nedávno by mě nenapadlo, že budu taková zasraná svině a nakazím vlastní dítě aidsem. Copak bych se mu mohla podívat do očí? Ne, Anko, to bych nedokázala, stejně jako bych nedokázala zabít ho. Lepší bude, když chcípnu já a dám mu pokoj. Zaslouží si lepší rodinu. Nejlepší rodinu na světě. Proto jsem taky napsala rodičům a všechno jim vysvětlila. Vědí, kde je Pomelo a co mu pravděpodobně bude. Věřím, že se o něj postaraj.

Mám aids.

Dočetla jsem. V hlavě jsem měla překvapivý prázdno. Nic. Vymydlíno... Všimla jsem si, že vedle mě sedí Max. Max Spasitel.

„Maxi, když jseš ten spasitel... Chtěla bych umřít. Můžeš mi pomoct?“

„Bohužel. Smrt mi nepřipadá jako spasení.“

„A Maxi, můžeš mi aspoň říct, kdy se to stane? Brzo?“

„Já ne. Ale prej existuje něco jako nebeskej kalendář, kde to všechno je. Ale on ti ho nepůjčí. Je jeho.“

Překvapivě

UPADLA JSEM DO KÓMATU. Kóma lhostejnosti, nechuti a apatie. Bezmyšlenkovitý, nasraný a tichý. A s divnejma vizema. O puse plný karamelek. Mrskala jsem jazykem, abych je ze sebe dostala, a nehorázně u toho slintala. Zajímalo mě, jestli se oči daj vydloubnout, tak jsem si strkala prsty pod víčka a pokoušela se o to. Svědil mě celej člověk. Musela jsem se drbat a drbat. Nehtama i žiletkou. Zdálo se mi, že když se nepodrbu, něco mě sežere. A o pohledech očí rozlezlých po celý zdi...

Nikdo si mě nevšímal. Nepřibližovali se ke mně. Snad věděli, že jsem idiot, kterej nemá daleko k vyšinutí. A bláznů se odjakživa každej bojí.

Snad bych i skápla. Kdybych neslyšela ten hlas. Necejtila doteky. Kdyby se mi po těle nerozlil medovej pocit zhulenýho hippiesáka.

„Cos to zase provedla?! Nemůžou na tebe dohlídnout?! Je jim to fuk. Co by se starali, když tě můžou překročit. Vím, že je to pro tebe těžký, ale tohle dělat nemůžeš. Prober se!“ Ztěžka jsem otevřela oči a hodnou chvíli se snažila zaostřit.

Kocour seděl vedle mě na zemi a máchal kapesník v zanícený ráně velikosti talíře na mý levý paži. Nevím, jak jsem ji vyhloubila, každopádně pekelně bolela.

„Anko, ty seš vážně magor. Viděla ses teď někdy v poslední době?“ otíral mi obličej mokrým ručníkem.

„Neměla jsem tu čest,“ zachrčela jsem.

„Počkej.“ Donesl mi zrcátko.

Jukla jsem na sebe. Věděla jsem, že jsem to já, ale ta podoba se mi zdála cizí. Zvedla jsem ruku, abych se dotkla tváře. Ale pokaždý, když jsem si sáhla na obličej, cítila jsem jen nejasný tlak prstu. Asi jsem ztratila cit. Byla jsem někdo jinej. Zrůda, která má oči podlitý krví a orámovaný černýma kruhama. Rty popraskaný a pleť máselně žlutou s bílýma flekama.

Odhodila jsem zrcátko za sebe. Na takovej sajrajt se dívat nemusím... Všimla jsem si, že mám za nehty zbytky kůže a krve. Pravděpodobně jsem si tu ránu vlastnoručně vyškrábala. Kocour se díval stejným směrem.

„Víš, nedivím se ti, že ve mně vidíš magora. Ale svým způsobem seš taky pěknej magor, když se se mnou zahazuješ.“

„Asi jo. Třeba tě to magorství časem přejde a nebudeš mě dál kazit.“

„Já tebe?“

„Jo. Seš rebel. Máma si to ale nemyslí, vždyť tě viděla jednou! A poslala mě pro tebe. Jestli bys nechtěla vidět synovce.“

„Co s ním má společnýho tvá máma?“

„Je zdravotní sestřička v porodnici, víš, a já jí něco málo prozradil. Chápeš, abychom tam měli přístup... Nevadí, že ne?“

„Ne, nevadí.“

„Vaši rodiče tam prý včera byli a požádali o svěření Tomíka do svý péče.“

„Tomíka?“

„Natálie ho tak pojmenovala. Můžem přijít klidně i dneska. Jestli se na to ale necejtíš, pochopím to.“

„Můžem jít. Se jenom trochu upravím, aby mě tam vůbec pustili.“

***

V porodnici to bylo cejtit známým pachem nemocnice... Překvapivě... Připomněly se mi naše dávný návštěvy u doktora. Jak jsme s Natálií mámě křečovitě visely na rukou. Každá z jedný strany a přesvědčovaly jsme ji, že my jsme přece zdravý. Lékařskou pomoc nepotřebujeme. Ne, děkujeme. Máma nám na ty finty nikdy neskočila. Místo odchodu domů nám kupovala Pusíka a četla nám ho v čekárně. Konejšivým hlasem. Zajímavý, jak mámy vycejtěj, co přesně je pro jejich děti nejlepší. Musím se na to mámy zeptat.

Zkameněla jsem na místě. Máma se vznášela přede mnou. Jako přízrak... jako vzpomínka... a tlačila nákupní vozík s miminkem. Táta měl ovinutou ruku kolem jejího pasu. Oba dva zastavili, když se naše oči setkaly.

Kocour mě šťouchl do zad.

„Jdi!“ sykl.

Když jsem byla sotva metr od nich, mámě vytryskly slzy. A jak už jsem někde podotkla, nesnáším, když moje máma brečí.

„Nebreč, mami.“ Chabě jsem se ji pokusila utěšit. Nezabralo to. Překvapivě... A iniciativu přebral táta.

„Jak by nebrečela po tom, co jí provedly vlastní dcery! Vlastní krev! Co jste provedly tomu malýmu! Byla by věru špatná máma, kdyby to přešla jen tak bez povšimnutí!“

„Mně je to vážně strašně moc líto,“ kňourala jsem. „Já se napravím, slibuju. Prosím, odpusťte mi. Už jsem čistá. A chci se vrátit domů. Budu vám pomáhat. Prosím, dovolte mi to.“

Máma se na mě vrhla a pěkně jsme si pobrečely na ramenou. Táta a Kocour nás jen rozpačitě pozorovali. Jak je možný, že některý chlapi nepláčou? Musím se na to táty zeptat...

„A kde je tvá sestra? Kde je Natálie? Kdy přijde a postará se o svoje dítě?“ útočně se mě ptal táta.

„Nevím, kde je. A myslím, že se nevrátí...“

Pomelo začalo brečet. Dívala jsem se, jak ho máma vytáhla z vozíku a konejšila ho. Připadalo mi o mnoho větší a tlustší, než když jsme se viděli naposledy. Jako by se mezitím parkrát pořádně najedlo.

„A kdy se vrátíš domů ty?“ zeptala se máma pisklavým hláskem.

„Takže se smím vrátit?“ vyhrkla jsem. Máma bleskově pohlédla na tátu, který odpověděl za ni: „Samozřejmě že smíš. Ale je ti doufám jasné, že necháš fetování. Žádný svinstva k nám tahat nebudeš, když tam teď bude i ten malý.“

Bylo mi to jasný. Překvapivě...

***

Vraceli jsme se do squatu. Chtěla jsem si vzít svůj skromnej majetek a jít domů. Kocour mě doprovázel. Řečnili jsme o naší budoucnosti.

„...a budem se vídat každej den. Já ti přinesu kytku a ty mi upečeš buchty, budeme chodit do kina s přáteli... Si představ! Pár jich už mám... jako těch normálních... a nejsou vůbec špatný. Dá se s nima vyjít. Zasmát se s nima... Co to?!“ Kocour se zastavil a lapal po dechu.

Ze squatu se valil černej dým. A hemžili se kolem hasiči, kteří balili hadice a pokřikovali na sebe: „Nikdo tu bydlet nemá, ale uvnitř je spousta věcí a nábytku.“

„Dům asi sloužil jako squat.“

„Mají utrum. Zapálili si ho sami, když si vařili ty sračky!“

„Kluci, odjíždíme!“

Odjeli do svých přepychových bytů a nestarali se o hlouček, kterej jako jedno vyděšený oko shlížel na doutnající squat.

„Co se to tu, kurva, stalo?! Kterej kretén to byl?!“ Nevšímali si mě. Po chvíli se ozval Max, kterej mi byl jedinej schopnej odpovědět.

„Víš, Anko, to oni nám ho zapálili. Věř, že nikdo z nás to nebyl. My slyšeli, jak řvali: ,Smažky, chcípněte!‘ Viděli jsme, jak se jim lesknou holý lebky. Bolí nás to. A sere nás už jen pomyšlení, že někomu vadíme tak moc.“

Přiřítila se k nám Bachyňka... cákala bahno na všechny strany a křičela: „Já vás varovala. Teď to máte! Běžte pryč! Domů! Tady už být nemůžete, zavinili jste si to sami!“

„My to neudělali!“

„Někdo nám squat zapálil!“ Všichni vysvětlovali, jak se to vlastně událo.

„Situace se ale nemění! Ve squatu žít nemůžete!“

Brečeli a fňukali, že nemají kam jít. Že se chtěj léčit. Že je to hrozně nespravedlivý... Dokázala jsem se vžít do jejich role... Kdybych nešla domů, byla bych ve stejný situaci.

„Myslím,“ ozvala jsem se a každej na mě upřel zrak. „Že bychom se měli podívat, jak velký škody vlastně vznikly. Než se doopravdy dohodneme, co dál.“

Souhlasili. Dokonce i Bachyňka.

Bylo to moudrý rozhodnutí. Ukázalo se, že zničený je hlavně sklep a něco málo z „obýváku“. Většina matrací byla v tahu a… Feferónova ohořelá kostřička ležela ve svý ohořelý klícce.

„Jste ho někdo nemohl vynýst ven?“ rozeřvala jsem se.

„Všechno se událo hrozně rychle. Vlítla sem Bachyňka a vyhnala nás ven. Je mi to líto, ale prakticky nebyl čas na cokoliv,“ bázlivě se omlouval Kedlubna. Nezáleželo mi na tom. Třásla jsem se vzteky a zadržovaným pláčem. Měla jsem chuť vynadat jim za to, že ho nechali uhořet, ale Bachyňka mě přerušila.

„Beztak si myslím, že je squat neobyvatelný.“

„Já si naopak myslím, že nejde o nic, co by nešlo dát do pořádku,“ mínil Max. „Zničený věci vyhodíme a obstaráme nový. Teda...“ pochybovačně se rozhlídl po ostatních. „Já tu zůstávám. Nemám kam jinam jít.“

„Jasně! Jdem do toho s tebou!“ ozývaly se nadšený hlasy a Bachyňka jen bezmocně pronesla: „Čiňte, jak uznáte za vhodné!“

Tak jsem odložila svůj návrat. Místo toho jsem jim celej tejden pomáhala vynášet ohořelej nábytek. Začmoudlý koberce a matrace. Pomáhala jsem jim s mytím oken, podlah a otíráním všeho, co se trochu otřít dalo.

Že squat vyhořel, se pravděpodobně doneslo do celýho okolí, páč se k nám zanedlouho přidali lidi, který sami ve squatu bydleli. Přišli taky Drop s Bočkou, oba čistý a zamilovaný, jak vyšlo najevo. Klasa a Natálie se neukázali. Popravdě jsem ani nedoufala, že přijdou.

Často se stávalo, že někdo na dlouhý hodiny zmizel, a když se objevil, měl na zádech naloženej novej koberec, lino nebo skříň. Takový kvalitní vybavení v Armádě spásy určitě nedávaj. Domyslela jsem si, jak k tomu přišli. Někdo taky přinesl barvu na zeď, ale ta jediná zůstala nedotčená. Všechny vzkazy na stěnách jsme nechali beze změn. Neměli jsme právo je „zničit“.

Když jsem se večer před odchodem po squatu porozhlídla, bylo mi i líto, že budu bydlet jinde. Nebylo to těma novýma a krásnýma věcma, ale tou atmosférou, která tam vznikla. Jako by ten společnej cíl obnovy semknul všechny dohromady... Leželi na matracích v barevnejch povlakách a snad ani nezaregistrovali, že jsou šťastní bez drog. Jak dlouho? Jak dlouho jim to vydrží? Vsadila bych se, že zejtra už to tak nebude... Falešný kamarádství... Poblouzněná radost...

Zašla jsem na tulipánovej záhon, kde jsme pochovali Feferóna, a pak jsem kráčela domů.

***

Už na prahu jsem uslyšela spokojený dětský žvatlání. Spojovala jsem si ho s plným žaludkem a s pocitem, že všechno je naprosto free, cool a in, všechno bylo v harmonii, jak by řekla Bočka. Po dlouhý době jsem se zase cejtila jako pravej frikulín.

Vešla jsem dovnitř a zůstala stát mezi dveřma obýváku a předsíně. Pozorovala jsem mámu, jak plete něco velikosti jablka s nohama položenýma na stole a pobrukuje si u toho Káju Gotta. Tátu houpajícího Tomíka v kolíbce... Tak dlouho jsem neviděla tátovy vrásky u rozesmátý pusy... A Tomíka, který u toho vydával ty spokojený zvuky. Kdyby tu byla Natálie, tak by ho asi houpala ona. Táta by luštil křížovky a já bych každýho z nich prudila. Jen tak z dlouhý chvíle, jak je mým dobrým zvykem. Tak by to asi bylo, kdyby...

Kdyby... Kdyby je ošemetný slůvko. Když ho začneme moc používat, zapomínáme žít. A začínáme se utápět v nereálných představách... Nesnáším to slovo. Končím s ním.

Tomíkovi

BYL JSI MALINKEJ. Strašně malinkej. Bála jsem se tě dotknout, aby ses nerozpadl. Chodila jsem se na tebe dívat skrz příčky. Na ta tvá modrá očka, tak moc mi ji připomínaly... Celý hodiny jsem trávila u tvý postýlky. Vyprávěla jsem ti příběhy. Dávný příběhy, na který se nesmí zapomenout. Jsou důležitý, abys jednou dokázal pochopit. Abys vůbec mohl pokračovat.

Sedím tady na zemi s bradou na koleni. Poslouchám tvůj pláč a nejsem schopná jít a utěšit tě. Prostě nemůžu. Nejde to. Zatím se jen utápím v sebelítosti, což nesnáším, kurva!

Slzy padaj na zem jako malý petardy a já o nikoho nestojím. Snažím se vrátit do normálního života a chovat se jakoby nic. Mluvím s lidma a přemýšlím, jak se k nim zase dostat o krok blíž. Ale moc se mi to nedaří... Nechápu je. Ignoruju jejich problémy, se kterýma se mi svěřujou. A občas si říkám, o čem to vůbec melou. Vždyť jsou to samý bezvýznamný hovadiny! Copak oni vědí něco o životě?! A potom si vzpomenu, co a jak jsem řešila já. Fety fetem. Fetem fety... Jinak snad vůbec nic. Den co den. Roky...

Já nevím, nechápu, ale mám pocit, že tohle jsem byla opravdu já. Nemusela jsem si na nic hrát. Nic předstírat. Já rozuměla jim a oni rozuměli mně. Bylo to krásný. A chybí mi to. Tak nehorázně mi to chybí. Nemám vůli se vrátit, nemám vůli překonat samu sebe.

Proč je to tak težký?!

Myslela jsem si, že když s tím seknu, bude to jiný. Uspokojivý a jednoduchý, přesně takhle mi to říkali... Věřila jsem jim a obětovala jsem pro to všechno, ale já sama se necítím o nic líp. Samota, prázdno, strach, tak jsem si to vůbec nepředstavovala. Mám v sobě prázdno, který ve mně zůstane navždycky, který mi nedovolí vrátit se...

Tolik mně toho uteklo a já snad ani neumím normálně žít. A to se nedá naučit, jak si myslej ti, co mě povzbuzujou a říkaj, jak jsem na tom o moc líp. Ale oni neviděj bordel v mý hlavě, nevidí, jak se trápím. Trpím tím, že vůbec žiju. Chtěla bych si vyřvat plíce, aby to všichni slyšeli, vyřvat na ně, jak mě všechno sere a nic nezvládám. Ale proč jim dělat zbytečnou starost? Stejně by mě nepochopili.

Asi jsem už fakt magor, blázen nebo něco podobnýho, vyžralo mi to mozek natolik, že v hlavě nemám už vůbec nic... Ještě chvíli budu bojovat a potom... sama nevím.

Má to vůbec cenu?!

Můj kamarád krásně maluje... Péťa stál někde mezi podchodem metra a sluncem prosvíceným náměstím... na třetím schodu zdola. Dredy svázaný do culíku, širokej úsměv, ať je, jak chce zle.

A Karamelka. Kdysi dávno jsem ji znala. Říkávali jí Karamelka, páč měla vlasy barvy pomerančový karamelky. Byla to má sestra... Jen o ni bych stála, ale ona tady už nikdy nebude. Napsala mi, že ji už nemám hledat. A já ji nehledala. Nechtěla to. Nemělo by to smysl. I když bych ji někde našla. Na starých známých místech. V brlohách, ve squatech. Není moc míst, kam se mohla schovat. Ale nehledala jsem ji... já nechci bejt jako ona. Nechci fetovat, už ne... Ale dala bych bůhvíco za to, abych ji mohla vidět. Jednou jedinkrát. Strávit s ní poslední den. Popovídat si, všechno si vyříkat... Tak strašně bych jí přála, aby se měla líp. Jak tady mám přežít? Bez ní? To už zase není žití, to je přežívání. Kolotoč bez konce. Zadupala jsem všechna naše přání. Nic jí nevyčítám, jen mi strašně chybí. Jak moc ji postrádám! Chybí mi, když někdo schází ze schodů a dupe jak slon... a já slyším ty její věčně rozvázaný glády... Chybíš! Karamelko, potkáme se ještě někdy, co myslíš?

Vidím je před sebou tak jasně, jako by tu stáli. Jak na ně mám zapomenout? Vyškrtnout všechny svý lidi ze seznamu kvůli vlastní záchraně. Vymazat minulost? Copak to jde? Kdo mi schoval nebo zamlčel návod? Existuje ještě něco dalšího za tím prázdnem, který ve mně zůstalo?

Ten smutek ve mně je jinej než dřív. Malichernej... Z původního zbyl jen odlesk... Nezahojená rána, co se nezacelí... nikdy. V tomhle je každej navěky sám, i kdyby bylo kolem tisíc lidí, i kdyby zrovna stál na zaplněným Václavským náměstí a všichni kolem řvali, zapalovali ohně, svíce, sirky, zapalovače... stejně budeš sám...

A „nejbližší člověk“ tě v tuhle chvíli vezme za ruku a... nepochopí... nikdy nepochopí. Tohle je tvůj vlastní boj a tvoje vlastní svědomí... vydejcháš to sám se sebou...? Pak smekám. Máš vyhráno a jdeme dál... zavíráme železný vrata za minulostí, nasazujeme úsměv číslo jedna po ránu a jdeme vstříc světlým zítřkům a zářné budoucnosti... kecy, kecy, kecy... A kde zůstali všichni ti, co neuspěli?

Někde daleko za tebou se krčí ve smradlavým squatu, klepou se zimou tvoje vzpomínky... hnijící v hrobech... se štítkem „Nikdy nezapomenem“. Nikdy!

Na zdech jednoho toxickýho squatu

bylo napsáno nespočet vzkazů.

Jeden tam ale vynikal.

Ohořelej nápis „Zastavte svět“.

Ani autor sám nevěděl, co přesně znamená.

Ať si ho každej vysvětlí po svým...

Zastavte, prosím, svět, když jsme konečně šťastný.

Snad!!!

Ale ono to stejně nejde...

Odpovědná redaktorka Tereza Chvojková

Korektura Květa Svárovská

Obálka Kristýna Sladká

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, 2018

Copyright © Hana Kavurová, 2008, 2018

Cover image © Alex Malikov/Shutterstock

Cover letters © Africa Studio/Shutterstock

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, Karel Petrů, 2018

ISBN tištěné verze 978-80-7597-081-7

ISBN e-knihy 978-80-7597-112-8 (1. zveřejnění, 2018)

Vydalo nakladatelství XYZ ve společnosti Albatros Media a.s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace: 32 199

Praha 2018

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

www.xyz.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

Zase, Už zase je to tady...

Ohledně mýho bytí

Výlet za panem Pervitinem

Kocour a Jablko

Radikální změna

Squat už není sad

Šeptej mi, že jsem tvá perníková princezna

Melancholie

Bolest pohledu

Ejší

Jsi nic, protože nemáš sílu bejt někdo

Pcháč

Pomelo

Maxim

And I Don’t Stop

Překvapivě

Tomíkovi