věřit znovu

Copyright © 2017 by Bastei Lübbe AG, Köln

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Jana Kellnerová, 2019

Cover © ZERO Werbeagentur GmbH, 2019

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2019

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-7642-686-3 (ePub)

ISBN 978-80-7642-687-0 (mobi)

obsah

věřit znovu – seznam písní

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

epilog

poděkování

Pro mé souputnice:

Bianku, Caro, Kim, Lauru, Nadine,

Rebeccu a Yvo

věřit znovu – seznam písní

BANKS

Weaker Girl

RUELLE

War Of Hearts

RUDIMENTAL (host Ed Sheeran)

Lay It All On Me

ARIANA GRANDE

Into You

ARIANA GRANDE (host Li Wayne)

Let Me Love You

ONE DIRECTION

What A Feeling

ONE DIRECTION

Never Enough

RALEIGH RITCHIE

Bloodsport

JUSTIN BIEBER (host Big Sean)

No Pressure

BEN HOWARD

Only Love

BEN HOWARD

Rivers In Your Mouth

JACK GARRATT

Remnants

JAMES MORRISON

In The Shadow Of A Dream

AQUALUNG (host Kina Grannis)

To The Wonder

MAGGIE ECKFORD

Everything Is Lost

ZAYN

dRuNk

ROBIN SCHULZ & J.U.D.G.E.

Show Me Love

NICK JONAS (host Tove Lo)

Close

CHARLIE PUTH (host Selena Gomez)

We Don’t Talk Anymore

SYML

Where’s My Love

1. kapitola

To byl nápad za všechny prachy, chtít psát v kavárně.

Naprosté fiasko.

Zírala jsem na chlápka, co stál přede mnou a díval se na mě, jako by očekával odpověď na to, co mi právě řekl. Neměla jsem tušení, proč předpokládá, že jsem mu rozuměla. Možná věřil, že ovládám podivuhodné nadání odečítat ze rtů? Sluchátka na mých uších byla velká asi jako pizza a vážila snad čtyři a půl kila. Investovala jsem trochu peněz navíc právě proto, aby ke mně nepronikl opravdu žádný hluk, když jsem se potřebovala při práci soustředit.

Přesně kvůli tomu jsem vlastně psaní na veřejných místech nenáviděla. Jednak proto, že hluk se dal snést jen se zvukotěsnými sluchátky, a jednak proto, že mě neustále oslovovali jacísi lidé nebo do mne strkali. To první byl právě tenhle případ.

Ten chlap byl hezký, to nepochybně. Měl narezlé vlasy a pěkné hnědé oči. V džínách, přiléhavém tričku, které mu obepínalo ramena, na něj byl opravdu pěkný pohled. Přesto se mě zmocnil docela nepříjemný pocit.

Pozvolna jsem nadzvedla talíř svých přerostlých sluchátek na pravém uchu.

„Co prosím?“ zeptala jsem se a naklonila hlavu na stranu, abych tomu chlápkovi lépe rozuměla. V levém uchu mi pořád ještě naplno zněla Halsey.

Chlápek na mě shlížel zpod zpola spuštěných víček. „Býváš tady v pátek často,“ prohlásil a ukázal na mě bradou. „Párkrát už jsem si tě všiml.“

Byla to pravda, i když to v žádném případě nebylo dobrovolné rozhodnutí. Být to na mně, trávila bych páteční odpoledne ve svém pokoji na koleji Woodshillské univerzity. Ale bohužel jsem svůj pokoj sdílela s nymfomankou.

„Ano. Mají tu dobrou kávu,“ zamumlala jsem. Způsob, jakým se na mě ten chlap díval, mi byl nepříjemný. Jako by si ode mne něco sliboval a možnost, že by to nemusel získat, ani nebral v potaz.

Nyní naklonil hlavu i on. Úsměv se rozšířil. „Žádnou kávu nepiješ. Většinou si objednáváš horkou čokoládu. Ale brzo zase bude tepleji. Jsem vážně zvědavý, co si zvolíš pak.“

Orosily se mi ruce a ztěžka jsem polkla. Začínal mě děsit. Přece jen jsem nebyla jednou z těch, kdo se bijí o místo u velkého okna vpředu, nýbrž jsem v kavárně Patriot většinou sedávala v horním patře, úplně vzadu v koutě zády do místnosti. Tohle místečko s titěrným kulatým stolem a ošoupanými židlemi pro mne bylo jako malá skrýš. Nikdy bych si nepomyslela, že by mě tu někdo mohl pozorovat.

Bylo to děsivé.

Sleduje mě už delší dobu? Panebože, viděl snad, na čem pracuji?

„Rád bych na to přišel,“ pokračoval ten chlápek, hlas měl o oktávu hlubší.

Vážně. Pokoušel se ze mne vyloudit číslo hlubokým hlasem a smyslným pohledem. Na jinou dívku by to možná zapůsobilo. Ale já se společnosti mužského pohlaví už víc než rok vyhýbala jako moru.

„Vážím si té nabídky,“ začala jsem a odhrnula si ofinu. Byla právě v té otravné fázi, kdy mě rudé pramínky píchaly do očí jako malé špičaté bodáky. „Ale nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

„Ale nepovídej,“ opáčil okamžitě a přitáhl si do mého kouta volnou židli od sousedního stolu. Posadil se na ni obráceně a opřel se rukama o opěrku. „Jsem dobrý posluchač.“

Jak jen přišel na to, že s ním chci mluvit? Pohled mi na chviličku zalétl k laptopu. Dala jsem si velice pozor, abych použila menší písmo, a obrazovka byla nastavená na nízký jas. Přesto mě svrběly prsty, abych ho prostě zaklapla. To, co tam stálo, nebylo určeno cizím očím – alespoň teď ještě ne.

Prudkým pohybem do mě Grover pronikl a já hlasitě zasténala. Zvířecí zvuk, který přitom vydal on, mě málem hned dovedl k vrcholu.

Ne, ze všech nejmíň to bylo určeno očím tohoto děsivého cizince.

„Jaký obor?“ optal se chlápek a ukázal na můj počítač.

Jakoby nahodilým pohybem jsem obrazovku zaklapla, hned nato jsem si postrčila bezdrátová sluchátka do týlu a oběma rukama jsem zpod nich opatrně vytahala vlasy. Potom jsem ze země popadla brašnu, abych do ní vrátila Watsona – tak jsem ten obrovský laptop pokřtila, když jsem si ho před téměř třemi lety koupila. Se svými asi tak sto palci byl obrovský a úměrně tomu také dost vážil.

Chlápek se jemně dotkl mé paže. „Hej, všechno v pohodě. Nechtěl jsem tě vyhnat, už mizím,“ pronesl teď téměř ostýchavým tónem. „Jen jsi vypadala tak osamocená, a tak jsem si myslel…“ Nemotorně pokrčil rameny.

Fajn, teď už nebyl tak úplně děsivý.

„Jsi opravdu milý…“ Horečně jsem přemýšlela, jestli už mi prozradil své jméno.

„Cooper,“ pomohl mi.

„Coopere,“ zopakovala jsem s úsměvem. „Opravdu, vypadáš jako milý chlapík, ale musím teď jít. Mám ještě nějakou práci a nemůžu se tady na ni soustředit.“ Vyprostila jsem paži z jeho sevření a uložila napájecí kabel do přední kapsy brašny.

„Mohli bychom si to někdy zopakovat. Až nebudeš mít tolik práce,“ navrhl Cooper.

Potlačila jsem povzdech a zvedla se. „Nemám… zájem. Je mi líto.“

Cooper vstal rovněž. Pomalu klouzal pohledem po mém těle nahoru a dolů. „Takhle jsem tě tedy neodhadoval.“

Zmateně jsem zamrkala. „Co prosím?“

„Myslím jen, že vypadáš jako někdo, kdo by proti troše zábavy nic nenamítal.“ Náhle už neměl pohled přátelský, nýbrž dosti opovržlivý. „Ale ty jsi nejspíš totálně prudérní. Škoda.“

Během několika vteřin spadly Cooperovy plusové body, které předtím nasbíral, pořádně do minusu.

„Beru všechno zpět, Coopere. Vůbec nejsi milý kluk,“ vyhrkla jsem a zakroutila hlavou, jak jsem sbírala zbývající věci. Na závěr jsem si přes rameno hodila těžkou brašnu.

„Nebo jsi snad lesba? To jsi taky přece mohla říct hned!“

Ten chlap byl neuvěřitelný. „Ne že by tu moje sexuální orientace hrála nějakou roli, ale jen proto, že si nechci vyjít s tebou, ještě zdaleka neznamená, že nejsem na chlapy,“ zasyčela jsem a protlačila se kolem něj. „Nebo že jsem prudérní, jen protože ti nenaletím na ten tvůj trik s hlubokým hlasem a už-nějakou-dobu-tě-sleduji.“

Rychleji, než by to s tou těžkou brašnou mělo být možné, jsem seběhla ze schodů a vyřítila se ven.

Zhluboka jsem nasála svěží únorový vzduch. Pořád ještě bylo dost chladno a při vydechování mi z úst vycházely malé obláčky. Vyhrabala jsem z kapsy bundy pletenou, vlněnou khaki čepici a natáhla si ji na hlavu, aby mi chránila uši před řezavým větrem Woodshillu. Když jsem si přes půlku tváře ovinula i šálu, probrala jsem v duchu své možnosti.

Na kolej jsem se ještě vrátit nemohla. Moje spolubydlící Sawyer měla zase jednou pánskou návštěvu a já byla až příliš často svědkem jejích sexuálních aktivit. To ona byla jedním z důvodů, proč jsem investovala do drahých sluchátek. Protože se mi riziko, že opět natrefím na polonahého chlapa s hlavou zrovna zabořenou mezi jejíma nohama, zdálo příliš velké, domů jsem se neodvažovala.

Patriot odteď coby místo pro psaní odpadá. Dokud tam bude tenhle hnusák, nedostanou mě zpátky ani párem volů.

Jednou možností by byla univerzitní knihovna. Dnes budou zavírat až v deset, ale pro to, na čem jsem právě pracovala, se tak úplně nehodila. Příliš mnoho lidí, kteří se vám podívají na obrazovku, když jdou kolem.

Zabořila jsem ruce do kapes a prsty narazila na chladný kov. Mé pochmurné myšlenky se okamžitě rozjasnily. Samozřejmě!

Před necelými dvěma měsíci se moje nejlepší kamarádka Allie nastěhovala do nového bytu, který byl od kampusu vzdálen sotva čtvrt hodiny. Hned při nastěhování mi dala svůj náhradní klíč. Jednak proto, že jsem oficiální tetou jejího kocoura Spideyho a někdy ho v její nepřítomnosti musím nakrmit, jednak proto, že Allie ví o Sawyeřiných činorodých aktivitách. Nabídla mi, abych k ní přišla, až mě zase jednou vyhodí. Té nabídky jsem si zatím netroufala využít často, ale dnes mi žádná jiná možnost nezbývala.

Okamžitě jsem z kapsy vytáhla mobil a zavolala jí. Protože mi to nevzala, napsala jsem stručnou zprávu, v níž jsem svou návštěvu ohlásila.

U každého jiného člověka by mi bylo nepříjemné být odkázaná na jeho pomoc, ale s Allie tomu bylo jinak. Poznala jsem ji v předchozím semestru, hned v první den úvodních přednášek. Všimla jsem si jí jen proto, že vypadala úplně přesně stejně, jako se já cítila – jednoduše zoufale. Bez okolků jsem ji přivolala k sobě do řady a od té chvíle jsme byly nerozlučné.

Allie bydlela se svým přítelem Kadenem ve velice hezké čtvrti. Parky byly dnes ještě pokryty námrazou, ale já si byla jistá, že v nadcházejících měsících budou barvami přímo zářit. Bytový dům stál poblíž malého parčíku a už odsud jste měli dobrý výhled na Mount Wilson a okolní údolí.

Ještě před rokem bych vsadila svůj laptop, že nikdy nenajdu hezčí místo než Portland. Tam však teď bylo všechno svázané se vzpomínkami, které jsem chtěla z paměti navždy vykázat, zatímco tady se mi je dosud dařilo potlačovat docela dobře – a nejen to. Dokázala jsem tu už nasbírat docela dost nových zážitků.

Odemkla jsem dveře Alliina domu a vystoupala po schodech až do druhého patra. Už jsem u Allie strávila tolik času, že jsem cestu znala skoro lépe než k sobě do pokoje na koleji. Dveře od bytu se vždycky musely trochu přitáhnout a pak jste se do nich museli silně opřít, aby se daly otevřít. Hned jak jsem vstoupila do předsíně, zaslechla jsem Spideyho důvěrně známé mňoukání.

„Haló?“ zavolala jsem z chodbičky. Odložila jsem brašnu a rozepla si bundu. Pořád ještě jsem nevěděla, jestli tu vůbec někdo je. Opatrnými kroky jsem mířila do obýváku.

Ticho.

Slyšet bylo jen Spideyho tiché vrnění, jak se mi třel o nohy. Obezřetně jsem rukou klouzala po jeho zrzavě tygrovaných zádech.

Na rtech se mi okamžitě usadil blažený úsměv a já si zase nahodila na rameno Watsona, abych se uvelebila na pohovce v obýváku.

Ovšem co se stalo pak, bylo horší než sebenešťastnější scénář, jaký bych si pro tento den ještě mohla vymyslet.

Penis.

To mě jako první uhodilo do očí.

Před očima jsem měla docela veliký penis, a jen tak mimochodem, taky byl jednoznačně připravený k akci. Vytřeštila jsem oči a zírala na Kadena, který mi pohled opětoval s ústy dokořán. Vteřiny plynuly. A já se tam opravdu nechtěla dívat – ale on byl zkrátka nahý. A moje oči si jaksi dělaly, co chtěly. Tak jsem je raději pevně zavřela.

Bože, přála jsem si, abych se mohla spontánně rozplynout ve vzduchu.

„Kadene?“ zazněl z ložnice hlas mé nejlepší kamarádky.

To mě probralo.

Chvatně jsem se obrátila, přičemž jsem přirozeně klopýtla o Spideyho, protože oči jsem pořád ještě měla zavřené, a utíkala z bytu tak rychle, jak jen jsem mohla. Kaden za mnou ještě cosi volal, ale já se snažila zmizet. Mé kroky se odrážely na schodišti, podpatky kotníkových bot třeskaly o žulu, a náhle jsem plnou parou do někoho vrazila.

Po tom nárazu jsem se začala kácet a obličejem mi prolétla prudká bolest. Potácela jsem se nazad a bezcílně šmátrala ve vzduchu, abych našla oporu. Tady! Podařilo se mi chytit toho chlapa. Ovšem místo aby mě podržel, jen vyhekl a zavrávoral právě tak silně jako já. Rozhodl se strhnout mě s sebou, místo aby spadl on na mě. Jak milé, pomyslela jsem si.

Zatímco jsem se snažila narovnat, v duchu jsem v kalendáři proškrtla tento den tlustým, červeným křížem.

Auvajs. Pravděpodobně jsem měla zlomený nos. Nos, koleno a možná i několik žeber.

„Sice si už docela dlouho přeju, aby ses na mě vrhla, ale takhle doslovně jsem to nikdy nemyslel,“ zaznělo pode mnou a já zatajila dech.

Den získal hned dva červené křížky. K tomu velký tučný puntík a smajlíka. Nejlépe tu malou opičku, co si zakrývá oči.

Jednou rukou jsem si z čela smetla zrzavé, zcuchané pramínky, abych zase viděla.

Pohled mi opětovaly zářící temně modré oči.

Ty pobavené jiskřičky mi byly víc než dobře známé. Stejně tak onen sametově hebký hlas, cukající koutky úst a také černé vlasy, které si většinou dělaly, co chtěly.

Spencer.

Naběhla jsem přímo do své nejlepší a zároveň nejhorší noční můry. Jediný muž, jenž mě od mého rozchodu dokázal občas přimět zpochybňovat celibát, který jsem si sama uložila.

„Myslím, že mám zlomený nos,“ zaúpěla jsem a sfoukla si ofinu z oka. Dokonce i z tohoto malého závanu se mi hřbet nosu roztepal bolestí.

Od boků se mi k obličeji zvedla ruka a opatrně mi osahala řečenou část těla. Začalo mě šimrat na kůži, dokonce i přes to bolestivé tepání.

„Nic zlomeného.“

Jistota v jeho slovech mě zarazila. „Jak to víš?“ optala jsem se se zájmem.

Jeho druhá ruka se mi opět položila na boky, jako by přesně tam patřila. Důvěrně. Sebejistě. A já prostě nedokázala vstát.

„Já už si nos jednou zlomil,“ vysvětloval Spencer a stočil hlavu stranou, abych se na jeho tvář mohla podívat z profilu. „Vidíš?“

Skutečně. Nahoře na hřbetu nosu byla znát úplně lehounká nerovnost. Moje oči si opět začaly dělat, co chtěly, a přejížděly po jeho ostré lícní kosti k ústům a zase zpátky nahoru. Cosi se mi zachvělo v prsou a já se konečně probrala ze své strnulosti.

Opatrně jsem se odrazila od země a vstala. „Promiň. Nechtěla jsem tě převálcovat.“

I on vstal, v koutcích úst pořád ještě ten skoroúsměv. Když už konečně stál, zalomil předloktí před břichem a lehce se mi uklonil.

„Bylo mi ctí, Dawn.“ Zase se narovnal a shora na mě shlédl.

Spencer byl vysoký – mnohem vyšší než já, což s mými neduživými sto padesáti osmi centimetry nebylo nijak velké umění.

„Až zase někdy budeš potřebovat nějakou živou zeď, ozvi se. Moje číslo máš.“ Teď se uculoval a ukazoval řadu rovných, souměrných zubů.

V těle se mi opět cosi zachvělo, tentokrát zrádné třepotání v břiše.

K čertu se Spencerem Cosgrovem.

Když jsem ho viděla poprvé, prolétlo mi hlavou jediné slovo: sakra.

Protože jsem ho považovala za Kadena, který tenkrát s Allie nezacházel nijak zvlášť přátelsky, pořádně jsem na něj vyjela. Po tváři se mu rozlil křivý úsměv, a pak to najednou byla dvě slova, která mi prolétla hlavou: zatraceně sakra!

Allie to nedorozumění kvapně vysvětlila. Přitom bych se na něj byla ráda vztekala ještě o něco déle. Poskytlo by mi to úžasnou záminku k ignorování očividného faktu. Totiž že je Spencer sexy.

Byl sexy víc, než bylo pro jeho okolí zdravé. Já si nechtěla myslet, že je úžasně přitažlivý, ale byla to skutečnost, kterou jsem nemohla popřít. Ať jsem se o to snažila sebevíc.

„Dawn?“ ujišťoval se Spencer a lehce svraštil čelo. „Jsi v pořádku? Nenatloukla sis snad hlavu o má ocelová prsa příliš, že ne?“

Bylo jasné, že vtipkuje, tak jako o všem, co mu přišlo do cesty. Spencer nebyl nijak zvlášť mohutný. To mu ovšem na přitažlivosti neubíralo – spíš naopak. Měl štíhlé, šlachovité tělo běžce a dokonalou postavu. Ne příliš silnou, ne příliš štíhlou. Zkrátka tak akorát. Prostě… argh.

„Jsem šťastná, že to bylo tvé silné tělo, do čeho jsem naběhla, a ne zeď,“ odpověděla jsem trochu moc bezdeše a porozhlédla se po Watsonovi.

Při našem pádu musel dopadnout tvrdě. Polstrování brašny snad zabránilo tomu nejhoršímu. Neměla jsem dost peněz na nový laptop.

„Byla jsi u Allie?“ vyptával se Spencer dál a v mém zorném poli se vynořila jeho paže. Zvedl Watsona a druhou rukou smetl z černé brašny nějakou špínu.

Jeho dotaz mi oživil paměť. Zazírala jsem na něj s očima dokořán.

„Tam nahoru nemůžeš!“ Prudce jsem kroutila hlavou. Vlasy mi vířily kolem tváře, jeden pramínek mi zůstal přilepený mezi rty. Rychle jsem ho vyplivla.

Spencer opětovně nakrčil čelo. „Domluvili jsme se s Kadenem na jednom projektu.“

Chtěla jsem mu říct, že jsou oba zaneprázdnění, nebo to jaksi nevinně opsat nějak jinak, ale místo toho ze mě vyletělo jen jediné slovo. „Penis.“

Zmateně zamrkal. „Cože?“

A já, jako bych byla zaseklá deska, dostala jsem ze sebe zase jen totéž slovo, tentokrát dokonce o něco hlasitěji: „Penis!“

Ta situace mi připomněla hru, v níž vyhrává ten, kdo slovo „penis“ zvolal na veřejnosti nejhlasitěji.

„Rád ti Cosgrovea juniora ukážu, ale k tomu by se lépe hodilo trochu soukromí, nemyslíš?“ Opětoval mi pohled a pak lhostejně pokrčil rameny. „Ale dobře, když chceš, tak teda tady. Dřív nebo později by k tomu beztak došlo.“ Spencer si sáhl dolů a zašmátral po pásku.

Okamžitě jsem ho popadla za ruce a odtáhla mu je. „Ne tvůj penis, blbče,“ zasyčela jsem. „Kaden byl nahý, když jsem do bytu vpadla. Chci říct… ti dva na nás právě teď nemají čas.“

Spencer pevně sevřel rty. Začal se otřásat v ramenou.

„Klidně se směj,“ prohlásila jsem zavile a prudce pustila jeho ruce.

Zvrátil hlavu a hlasitě se rozesmál. Znělo to chraptivě a zněle. Jeho smích vyplnil celé schodiště a po zádech mi z něj přejelo příjemné chvění.

Trochu jsem ho za to nenáviděla.

Frustrovaně jsem si povzdechla a odložila těžký laptop na podlahu. „Dneska nemám svůj den.“

„A co potřebuješ udělat?“ zeptal se Spencer, když se jeho smích zredukoval v pokřivený úsměv.

„Mám ještě něco k dopracování a netuším, kam teď mám jít,“ odpověděla jsem.

„Pročpak se nevrátíš na kolej?“ zeptal se a pohrával si se zipem své černé bundy. Obracel ho v ruce, kousek ho rozevřel a zase zavřel.

Takové to bylo se Spencerem pokaždé. Nedokázal klidně postát, nejspíš ani kdyby šlo o otázku života a smrti. Na to v sobě měl nahromaděno příliš mnoho energie. Se vším, co se mu dostalo pod ruku, si pohrával. Vždycky když jsem se s Allie domluvila na učení a on byl zrovna u Kadena, doháněl nás k šílenství, protože bez ustání bubnoval tužkami do knih nebo nedokázal nechat na pokoji tlačítko propisky.

Zpočátku jsem to ještě považovala za zvláštní. Na jednu stranu mě dráždilo, jak šíleně přitažlivý mi připadá, na druhou stranu mě vždycky znervózňovalo, že je neustále v pohybu. Ovšem čím víc času jsme spolu trávili, tím víc jsem si na jeho tiky zvykala. Teď už byl Spencer jedním z mých nejlepších přátel.

Jen kamarád. Nic víc.

„Sawyer je… zaneprázdněná. Takže jsem šla do kavárny, ale tam jsem se nějak nedokázala soustředit, především protože tam byl takový divný týpek, co mě chtěl pozvat na kafe, a pak jsem přišla sem, protože jsem myslela, že tu Allie s Kadenem nejsou,“ odpověděla jsem vyhýbavě.

Spencer škytl. „Nepovídej, Sawyer jsi taky…“

Škubla jsem hlavou vzhůru. „Ne, neviděla.“

Zablýsklo se mu v očích a já na něm zřetelně viděla, že mi nevěří ani slovo. „Můžeš jít ke mně.“

Chtěla jsem protestovat, ale potom mě napadlo, že jsem u Spencera ještě nikdy nebyla. Měli jsme společné přátele a trávili spolu hodně času, ale naše setkání se nikdy nekonala u něj. Upřímně řečeno, byla jsem trošku zvědavá, proč nás nikdy nepozve k sobě domů.

Přesto jsem s ním jít nemohla. Hluboko uvnitř se mi jaksi příčilo trávit s ním čas o samotě. Nestávalo se to často, ale když už k tomu přece jen někdy došlo, musela jsem si dávat pozor, abych na něj příliš dlouho nezírala. V přítomnosti kamarádů mi to připadalo snazší.

„Já ti nevím.“

Naklonil se těsně ke mně. „Proč ne?“ zeptal se a pohledem mi přemýšlivě přejížděl po tváři. Byl blízko, až příliš blízko.

Poskočilo mi srdce, ačkoli to dělat nemělo. S nikým. Důrazně jsem mu to zakázala. Zatracené zrádné srdce. Tak já si ho opatruji a opečovávám, aby bylo zdravé, a ono si pak udělá něco takového.

„Protože…“ Musela jsem si odkašlat, jak se ke mně dostal blízko. Mé instinkty samozřejmě reagovaly na jeho drsnou vůni a charisma, které z něj vyzařovalo. To ale nemělo vůbec nic společného se mnou a mými touhami. Potřebovala jsem odstup, pokud jsem chtěla zabránit, aby se mi žár z žaludeční krajiny rozšířil výše a nakonec se mi rajčatovou červení rozlil po tvářích. Mnohým dívkám tato červeň sluší. Vyhlížejí, jako by právě přišly z pěkné zimní vycházky. Mně naproti tomu naskakují fleky, které mi nejprve obsadí krk a pak se nerovnoměrně rozprostřou po obličeji. Takže opak přitažlivosti. Krom toho jsem se nechtěla červenat kvůli Spencerovi.

Jako by mi četl myšlenky, zase se narovnal a rychlým pohybem zvedl ze země mou brašnu.

„Hej!“ vykřikla jsem a vyskočila. Sáhla jsem po bundě a vklouzla do rukávů. Když jsem se obrátila, scházel už Spencer ze schodů. „Vrať mi Watsona!“

Na další podestě se zarazil a vzhlédl ke mně. „Watsona? Jako John Watson?“

Přikývla jsem a za chůze si omotávala šál kolem krku, zatímco Spencer mě počastoval zamručením z hloubi prsou.

„Kdybys věděla, jak rád bych tě teď hned pozval na rande.“

Povzdechla jsem si. Takhle to teď chodilo už přes půl roku. Skoro denně mě zval na rande – a pokaždé jsem odmítla.

Nerandila jsem. Nechtěla jsem randit. A bylo úplně jedno, čeho si žádalo mé tělo – už nikdy k sobě žádného chlapa nepustím.

„Víš, jak zní moje odpověď,“ řekla jsem a zastavila se jeden schod nad ním. Nyní jsme měli oči ve stejné výšce.

Jediné, co jsem viděla, byla modř. Modř a ten úšklebek.

„Ale přesto se mnou půjdeš, ne?“

„Copak mi dáváš na výběr?“ opáčila jsem.

V příštím okamžiku se divoce otočil a seskočil ze zbývajících schodů, Watsona sevřeného v podpaží jako rukojmí.

Tak to tedy byla jeho odpověď.

2. kapitola

Spencer jezdil rezavě červeným hatchbackem Volvo, jehož barva se tloukla s mými vlasy. Za jízdy bubnoval prsty do volantu, ačkoli rádio bylo vypnuté a my si povídali o neožehavých tématech. Vysoká škola, jaké filmy jsme naposledy viděli, nadcházející večírek v domě jednoho spolku, na který jsme vlastně jít nechtěli.

Spencer měl vždycky o čem vyprávět. Jako hlavní obor studoval kreativní ekonomii a vedlejší obor si už dvakrát změnil, protože nedokázal zakotvit a zajímalo ho všechno.

V tomto semestru si zapsal Sexualitu, genderová a queer studia a já se ho na ten předmět vyptávala, protože tehdy jsem ho také měla docela vysoko na seznamu. Pak mě však přijali na angličtinu s těžištěm v kreativním psaní – studium mých snů.

Jak jsme se tak bavili, vytratily se i mé rozpaky, že s ním jedu domů. Pokud totiž právě nepronášel lechtivé poznámky, byl to dobrý kamarád, v jehož společnosti jsem se teď už cítila uvolněně.

Netrvalo dlouho a dojeli jsme do hezké obytné čtvrti, která – stejně jako vlastně všechno ve Woodshillu – ležela blízko centra.

Spencer zajel autem na jedno z volných míst u krajnice. Vystoupila jsem a prohlédla si okolí důkladněji. Tady to bylo dokonce ještě o trochu hezčí než u Allie a Kadena. Ulici tvořilo množství řadových domků, postavených spořádaně vedle sebe, které byly obklopeny zelenými trávníky a udržovanými předzahrádkami.

„No nazdar,“ zamumlala jsem.

Domky se svými točitými arkýři a štítovými okny vypadaly, jako by vyskočily z filmového plátna. Muselo jít o novou zástavbu, tak neopotřebovaně a čerstvě to všechno vypadalo a také vonělo. Přece však byla oblast přizpůsobena stylu ostatních obytných domů ve Woodshillu. Jen drobet novější, špetku hezčí. Překvapeně jsem se na Spencera podívala, ten se však mému pohledu vyhnul a vydal se ke vchodu. Následovala jsem ho a přitom jsem pozorovala stromy a rovnoměrně vysázené květiny, které již navzdory chladu rozkvétaly.

Spencer šel přímo k úzké, keři lemované cestě, která vedla k temně zeleným domovním dveřím s tabulkami z mléčného skla. Jeho ramena vypadala křečovitě stažená, když strkal klíč do zámku a opřel se do dveří. Ustoupil stranou, abych mohla vejít.

„Tady ale nikoho nahého nepotkáme, že?“ optala jsem se, když jsem nejistým krokem vešla do domu. Od chvíle, kdy jsme do ulice zabočili, zdál se být Spencer potichu. Příliš potichu, příliš klidný. Vůbec už sebou netrhal. Jediné, co normálního Spencera stále připomínalo, bylo, že pořád ještě pevně svíral Watsona.

„Ne, bydlím sám,“ pronesl s úsměvem, který nepůsobil tak docela opravdově. „A já nahý pobíhám, jen když mám náladu.“ Dvojsmyslně povytáhl obočí a já si v duchu oddechla. Tohle už spíš znělo jako Spencer.

Vzal mi bundu a pověsil ji do šatny, než mě chodbou dovedl do obývacího pokoje.

No páni.

Místnost tvořily šedé stěny, temné palubovky a nábytek krémových tónů. Obrovská rohová pohovka se vzorovanými polštáři oddělovala obývací pokoj od otevřené jídelny, v níž stál veliký, nahrubo otesaný dřevěný stůl se šesti židlemi. Zabočila jsem doleva za roh a prohlédla si kuchyň. Z hrdla se mi vydral trapný zvuk. Byla to směsice úžasu a vzrušení a…

„Jak jen jsi mohl?“ Rozčileně jsem se k němu obrátila.

S rukama zabořenýma v kapsách zůstával v jídelně.

Palcem jsem si ukázala přes rameno. „Ty víš, jak ráda vařím, a tohle jsi mi zatajoval?“

Ta nová vestavěná kuchyň byla snem každého nadšence do vaření a přesným opakem zaostalé kolejní kuchyňky, s níž jsem se musela spokojit. Po pravé straně stál plynový sporák, na vyleštěné pracovní ploše se skvěl stojan s noži, který vypadal úplně nepoužívaně. Nad ním visela kovová kolejnice, na níž se houpaly kovové obracečky a bohatá zásoba dalšího vybavení.

Utíkala jsem ke sporáku, prudce jsem se otočila a rukama se opřela po obou stranách své čerstvě nalezené lásky.

„Dobrý den,“ zaševelila jsem a naznačila pukrle. „Já tady bydlím.“

Spencerovi pohrával v koutcích úst malý úsměv. „Sex ve městě?“

Hrdě jsem si přitiskla ruku na hrudník. „Jsi nadaný žák, Cosgrove.“

„Jen proto, že jsme se s vámi na ten film museli podívat třikrát, Edwardsová,“ opáčil a přiloudal se za mnou do kuchyně. Pohrával si se stojanem na nože vedle mě. Vytahoval jeden nůž po druhém, chvíli si je prohlížel, přejížděl palcem po rukojeti a nakonec je zase zastrkával zpátky na místa.

Svrběly mě prsty, abych ho zarazila, ale dotknout se Spencera, to vůbec nebyl dobrý nápad. Nelíbilo se mi, jak mé tělo reaguje na to jeho.

„Smím se tě na něco zeptat, Spenci?“ pronesla jsem po chvíli.

Jenom zabručel.

„Proč jsme tady ještě nikdy nebyli? Tedy, někdy se o víkendu mačkáme dokonce i ve Scottově bytě, přitom tady je přece,“ mávla jsem rukou tak, že jsem pojala celé přízemí, „místa dost.“ Mírně řečeno. Sám obývák byl třikrát větší než náš pokoj na koleji.

Zarazil se uprostřed pohybu, než prudce zastrčil poslední nůž. Potom se zhluboka nadechl. „Ten dům patří mým rodičům.“

To vysvětlovalo… nijak zvlášť moc.

„A?“ šťourala jsem se v tom.

Skousl si spodní ret. „Mají docela dost peněz. Bydlet coby student v takovém domě, to vypadám tak trochu jako pitomec.“

„Ty si myslíš, že bychom tě měli za pitomce, protože tvoji rodiče mají peníze?“ otázala jsem se s povytaženým obočím.

Odvrátil pohled a zakroutil hlavou. „To je jedno. Ještě jsem si chtěl jít zaběhat. Jestli chceš, v lednici je džus a taky ti zdola přinesu vodu,“ prohlásil spěšně a odrazil se od pracovní plochy. „Myslím, že někde tu dokonce ještě mám sušenky Reese’s. Ty ti přece tak chutnaly, ne?“ Otevřel jednu závěsnou skříňku na protější straně a soustředěným pohledem prohledával police.

„Spenci, je naprosto v pořádku, že jsi…“

„Příště se zásobím.“ Zase dveře od skříňky zavřel a podrbal se v zátylku. „Watson leží na stole v obýváku. Myslel jsem, že pohovka třeba bude pohodlnější než židle u jídelního stolu. Chovej se jako doma.“

Pohled měl uštvaný, díval se všude, jen ne mně do očí. Potom se prudce obrátil a odšustil z kuchyně. Slyšela jsem jeho kroky na schodech, které vedly nahoru, potom bouchly dveře. Úplně popletená jsem zírala na místo, kde ještě před chvílí stál.

Ze své strnulosti jsem se probrala, až když se Spencer v běžeckém vrátil do obýváku. Dělal, jako bych tam nebyla, postavil na stůl láhev vody a na odchodu si do uší zastrčil špunty sluchátek.

Teprve když za ním zapadly vchodové dveře, odvážila jsem se zase dýchat.

Zřejmě jsem překročila nějakou mez. Já, která vždycky trvala na dodržování jasných hranic a nenáviděla, když se mi lidé hrabali v minulosti, jsem překročila mez u jednoho ze svých nejlepších přátel.

Den blbec.

Chvilku trvalo, než jsem si zvykla na ty měkké polštáře a nové prostředí. Krom toho mi myšlenky pořád ještě kroužily kolem Spencera, ale pokoušela jsem se opět soustředit na svůj dokument. Naléhavě jsem do svého současného rukopisu potřebovala dopsat ještě několik slov, pokud jsem chtěla dodržet měsíční plán. Když jsem probudila Watsona ze spánku a sluchátka se mi zase usadila na uších, mohla jsem se vrátit ke svému příběhu.

Grover mě pevně chytil za šíji a pohledem neúhybně setrvával na mé tváři, zatímco se ze mě pomalu stahoval a zase vnikal zpátky. Jeho horký dech mě pohladil po krku a já zalapala po dechu, když jsem na hrdle ucítila jeho jazyk. Vzpínala jsem se mu vstříc, což z něj vyloudilo zvířecí zavrčení.

Narazila jsem zády do stěny a ztěžka vydechla, prohnula jsem se v bedrech. Z Grovera jsem šílela. Nebylo to jen proto, že on byl šéf a já jen jeho sekretářka, nýbrž především tím, jak našel klíč k mému nitru. Nikdy bych nepokládala za možné, že by se někdo odvážil do propasti, jakou mé nitro představovalo. Nikdy bych nepokládala za možné, že někdo dokáže, abych se cítila takto žádaná.

Groverův pohled se horce propaloval do mého, zanechával na mě a ve mně otisk. Nedokázala jsem se dívat jinam. S každým přírazem mě dobýval znovu, hnal mě na vysoké vlně, z níž už jsem propast vidět nemohla. Přirážel prudčeji a o chvíli později jsem v prázdné kanceláři křičela jeho jméno.

Opřela jsem se na pohovce a pozorovala své dílo. Téměř hotovo. Další novela, kterou jsem mohla brzy uveřejnit.

To, že jsem si svým největším koníčkem mohla vydělávat na živobytí, mě činilo neuvěřitelně šťastnou. Mnozí studenti se museli za žebráckou mzdu lopotit ve firmách, jiní zase dělali číšníky nebo dávali doučování jako moje nejlepší kamarádka Allie.

Já místo toho psala, a to erotické povídky.

Pravděpodobně to nebylo to první, co by si člověk tipnul, když mě viděl. Byla jsem malá a oči jsem měla obrovské a kulaté, což většinu lidí svádělo k tomu, že mě měli za nevinné jehňátko. Ne za někoho, koho baví celé dny detailně vymýšlet sexuální scény.

Vždycky jsem ráda psala. Už na střední škole jsem dala volný průchod fantazii a pilně škrábala do poznámkových sešitů. Byl to jen koníček, vedle čtení a vaření můj nejmilejší. Když pak přišel velký rozmach erotické literatury, anonymně jsem se zúčastnila jedné soutěže spisovatelů krátkých erotických povídek. Sice jsem nevyhrála, ale skončila jsem v užším výběru, který byl komunitou hodnocen. Zpětná vazba byla strhující. Nikdy předtím jsem svou práci nikomu neukázala. Ale anonymně na síti mi to připadalo snazší, protože tíha toho, že budu hodnocena, nebyla tak velká. Když jsem obdržela kupu e-mailů, v nichž mě žádali, abych psala dál, zapracovala jsem okamžitě na další krátké povídce, která pak byla dvojnásob dlouhá. Čtenáři toho fóra na mém příběhu totálně ujížděli a začali mi posílat fotky a návrhy na obsazení potenciálního filmu.

Potom už jsem prostě nedokázala přestat. Byla jsem žádostivá, trávila odpoledne u tátova počítače a psala dlouho do noci. Táta můj koníček podporoval, nosil mi jídlo a pití, když jsem se zase jednou celé hodiny nedokázala od obrazovky odtrhnout. Nikdy jsem mu neprozradila, jaký žánr píšu – což taky bylo nejspíš dobře. Který otec by asi tak chtěl od své dcery slyšet, že vymýšlí příběhy s názvem jako Žhavá po tobě, jež se z velké části skládají ze sexu?

Online jsem si sice udělala jméno jako D. Lily – mé druhé jméno –, ve skutečném světě však mé tajemství neznal nikdo. Ani Allie. A takhle to taky klidně mohlo ještě nějakou dobu zůstat. Měla jsem své přátele ráda. Dobře jsem se ve Woodshillu zabydlela a všude jsem zapadla – to bych v žádném případě neměla měnit. Co kdyby mě potom viděli jinýma očima? Co kdyby se mi vysmáli? Utahovali by si ze mne tak, jako to dělal Nate? Co kdyby se to rozneslo a všichni by mě pak častovali už jen hloupými hláškami? Nechtěla jsem být tou dívkou, co píše sexuální příběhy, nechtěla jsem být pokládána za perverzní. Měla jsem strach z následků.

Jakmile by o tom všichni věděli, už bych si nedokázala své příběhy vychutnávat – tím jsem si byla jistá. Teď to ještě bylo magické. Mohla jsem se zcela a úplně soustředit na své protagonisty.

Tak jako právě teď. Prsty mi přímo létaly po klávesnici.

Než na pohovku vedle mne dosedl Spencer.

Vykřikla jsem a trhla sebou tak prudce, až mi sluchátka sklouzla z uší.

„Šibe ti?“ vyjela jsem na něj.

„Promiň, myslel jsem, že mě slyšíš,“ řekl Spencer a promnul si tvář.

Panenko skákavá.

Tričko se mu lepilo k hrudníku a ukazovalo svaly, které při své postavě vlastně vůbec mít neměl. Kvapně jsem zase pohlédla vzhůru, ovšem i to se ukázalo jako chyba. Vlasy měl zvlhlé, plavným pohybem si je odhrnul z čela. Tváře měl začervenalé, obličej pokrytý tenkou vrstvičkou potu a prsa se mu zdvihala a klesala rychleji než jindy. Chtěla jsem ten pohled na propoceného Spencera a taky jeho pach považovat za odporný, ale nesepnuly se mi nějaké synapse v mozku. Ne poté, co jsem poslední hodinu strávila psaním o nahých tělech.

„Běhalo se ti… hezky?“ zeptala jsem se a nejraději bych si hned nafackovala. Jak ubohé.

„Bylo to úžasné. Zatracená zima, ale bylo to velice pěkné.“ S uculením se předklonil, aby sáhl po vodě, kterou mi tam postavil. Odšrouboval víčko a přiložil si láhev ke rtům. „To jsi vůbec nic nepila?“

Zakroutila jsem hlavou a promnula si oči. Roztančily se mi před nimi černé tečky. Zírala jsem na obrazovku příliš dlouho. Teď jsem pohledem zabloumala ven. Spencerův dům měl dokonce malou zahradu, pokud jsem to dokázala rozpoznat správně. Slunce právě zapadalo a utápělo všechno v příjemně teplém světle.

Opět jsem se otočila k němu. „Tak nějak jsem zapomněla na čas.“

„Jdu se osprchovat. Klidně pojď se mnou, ukážu ti, o kolik hezčí je koupelna oproti kuchyni.“

Praštila jsem ho pěstí do nadloktí. „Ne, díky.“

Spencer se zvedl. Rty měl pořád ještě navlhlé od vody a úsměv tak nestoudný, že by ho měli zakázat. „Jednou mě do téhle koupelny doprovodíš dobrovolně, zlato. Ty to víš, já to vím a svět v tom má už od počátku věků taky jasno.“ Vztáhl paže nad hlavu a mně pohled automaticky padl na jeho svaly, které se napjaly.

Vyprahlo mi v krku.

Stálo mě to všechny síly, které jsem měla, abych se zase podívala na obrazovku. „Když to říkáš.“

Takhle to mezi Spencerem a mnou chodilo. Každé přátelství v sobě něco takového má, metodu, která zařídí, aby se všechno zase vrátilo do vyjetých kolejí. Jeho hlášky k tomu patřily. Mé zamítavé odpovědi toho byly také součástí. Proto jsem byla ráda, že předchozí Spencer je pryč a vrátil se mi kamarád.

„Dawn Edwardsová, jednou ti svou koupelnu ukážu.“ Zdůrazňoval svá slova tak, že bylo naprosto zřejmé, čeho je jeho koupelna synonymem. Úsměv se mu rozšířil. „Jinak taky můžeš počkat tady a ještě se spolu najíme. Pak ti budu moct ukázat, jak dobře umím obsluhovat troubu a naplnit ji pizzou.“

Okamžitě jsem se v duchu ptala, zda je to rovněž kód pro cosi nepřístojného, ale teď už jsem Spencera znala dost dobře. Pokud šlo o pizzu, žertoval jen zřídka.

Přimhouřenýma očima jsem si prohlédla oblečení lepící se mu k tělu. „Jdi se předtím osprchovat. Nechci žádnou pizzu s potem.“

Sklonil se nade mnou a zatřásl hlavou jako mokrý pes.

Zapištěla jsem a prudce se zaštítila rukama. „Jsi nechutný, Spencere!“

Hlasitě se zasmál a odtáhl se ode mne. „Nechám dveře otevřené, kdybys přece jen ještě pocítila potřebu využít mé pozvánky.“

Když zmizel do horního patra, zírala jsem za ním. Flirtující Spencer mě sice často vyváděl z míry a mnohdy mi byl nebezpečný, protože byl příliš sexy na to, abych byla rozumná – ale byl mi mnohem milejší než ten uzavřený Spencer, který nasazuje falešný úsměv, vyhýbá se otázkám a prostě si zmizí.

3. kapitola

Od příhody s penisem uběhly už dva dny a já o Allie neslyšela – krom jedné zprávy s opičkou, která si oběma rukama zakrývá oči, a třemi pomrkávajícími smajlíky. Netroufla jsem si odpovědět.

Několik přednášek odpadlo, a protože dávala tolik doučování a měla to časově velice napjaté, byl tomu teď už skutečně celý týden, co jsme se viděly naposledy. Věděla jsem, že to nemohu odkládat věčně, ale už jen při pomyšlení na to, že se jí budu muset podívat do očí a omluvit se, že jsem zírala na penis jejího přítele, jsem se červenala až na zádech.

Při prvním váhavém zaťukání na dveře si má spolubydlící Sawyer zavázala kotníčkové boty a hodila si přes rameno batoh. Se svými blonďatými dlouhými vlasy a četnými drobnými tetováními na pažích vypadala nebezpečně – a dost velkolepě.

„Tak já mizím,“ zamumlala na rozloučenou.

„Kdy se vrátíš?“ zeptala jsem se.

Sawyer se většinou vytratila, jakmile za mnou přišla Allie. Ty dvě nezačaly nijak zvlášť dobře, což mimo jiné spočívalo v tom, že Sawyer měla cosi s Kadenem, když se k němu Allie nastěhovala. To nevytvářelo nijak zvlášť dobrý základ pro kamarádství. Přičemž u mě a Sawyer se také nedalo hovořit o vroucích sympatiích.

Byla docela nepřístupná a nedůtklivá. Kdybychom se obě nesešly v jednom z nejmrňavějších pokojů na koleji, určitě by se mnou nikdy nepromluvila.

„Večer jsem zase zpátky, takže si sem netahej žádné chlapy, Dawn.“ Vklouzla do rukávů své kožené bundy. Potom si vyprostila vlasy z límce.

„Dej si pozor s tou svou ironií. Nebo jednou přijdeš a budou se tu konat největší orgie v kampusu,“ prohlásila jsem suše a sesbírala své věci.

„Tak to už se těším,“ opáčila ještě, než otevřela dveře.

Allie se zdráhavě usmála, ale já zřetelně viděla, jak nucené to gesto je. Sawyer se na ni chvilku dívala, aniž pronesla jediné slovo. Teplota v místnosti znatelně poklesla. Potom se Sawyer kolem mé nejlepší přítelkyně protáhla a odešla z koleje.

Než mohla Allie něco říct, přiskočila jsem k ní a pevně ji objala. Přitom jsem jí zabořila obličej do svetru. To nebylo nijak zvlášť těžké, protože byla vysoká asi jako modelka Victoria’s Secret.

„Já se tam dívat nechtěla. Vážně ne, Allie. Ale on byl nahý,“ vyhrkla jsem.

Opětovala mé objetí. „To já přece vím. Kaden tvrdí, že jsi vypadala jako vyplašené kuře.“ Smála se.

Tak jsem se od ní odlepila. „A on vypadal jako srnka, co v noci nehybně zírá na světlomety auta uprostřed silnice. Srnka se ztopořeným penisem.“

Semkla rty, ale bylo vidět, že potlačuje smích. „Odhlédneme-li od penisu, tak jste tedy oba vypadali skoro stejně.“

„Myslela jsem, že tam nejste, jen proto jsem se zastavila.“

Allie si stáhla šedý kabát a odložila ho na otlučenou komodu vedle mého psacího stolu.

„Chci, aby ses stavila pokaždé, když tě zase vyhodí ven. Ta nabídka byla myšlena vážně.“

„Já vím,“ odvětila jsem a nalila jí vodu. Ukázala jsem na židli, kterou jsem pro ni připravila, a postavila před ni misky s čokoládou a chipsy.

„Myslím, že se Kaden vyděsil úplně stejně jako ty. Pojďme na to prostě zapomenout. A já si odteď na mobilu zase zapnu hlasité zvonění,“ navrhla Allie.

Horečně jsem přikyvovala. „To je jako balzám na mojí duši.“

„Tak to bychom se příště mohly sejít zase u nás a já bych nemusela vyhánět Sawyer.“ Allie si kousala spodní ret.

„Taky byste prostě mohly zakopat válečnou sekyru a začít znovu,“ navrhla jsem a zaujala místo naproti ní. Sawyer mi půjčila svůj malý skládací stolek, který vždycky používala coby psací stůl. Ten, který mi táta vyrobil speciálně do mého pokoje, jsem totiž používala jako odkládací místo pro všechno možné, pročež byl naprosto přeplněný. Nehledě na Watsona, který zabíral neskutečně moc místa.

„Nemyslím si, že ona chce.“ Teď si Allie okusovala nehet.

„Proč ne? Ptala ses jí?“

„Samozřejmě že ne. Ale působí tak, jako by…“

„Ach, Allie.“ Zakroutila jsem hlavou. „Ty proti Sawyer přece nic nemáš, ne?“

Nakrčila nos. „Až na skutečnost, že tě neustále vyhazuje z vašeho pokoje a spala s mým přítelem, vlastně ne.“

„Kdybych měla chlapa, zřejmě bych ji vyrazila taky. Ani já bych nechtěla, aby se na mě při sexu někdo díval,“ prohlásila jsem s pokrčením ramen. „A Kadena znala před tebou. Co ses k němu nastěhovala, už mezi nimi přece nic nebylo.“

Zabručela, pořád ještě ne tak docela přesvědčená.

„Už nejsme na střední,“ prohlásila jsem rozhodně a zastrčila si za ucho tužku. „Až se příště uvidíte, trochu si popovídáte nebo tak. To je odteď zákon.“

„Ale, opravdu?“ optala se Allie s užaslým pohledem a já energicky přikývla.

„Ano, odteď platí v mé říši každý paragraf tohoto zákona.“ Rozpřáhla jsem paže.

„Tak to se před přáním královny samozřejmě skláním,“ odvětila má přítelkyně a trochu sklopila hlavu.

„Příkladné, děkuji pěkně. Co vlastně máte s Kadenem dnes večer v plánu?“

Allie se zasněně usmála. Byla tak zamilovaná, až to bylo téměř odporné. Současně mi Allie a Kaden přirostli k srdci tak, že jsem se za ně vlastně mohla jen radovat. Možná jsem dokonce uronila několik slz, když se konečně dali dohromady.

Možná se to taky ale dalo připsat jen bolesti z pohmožděniny, kterou jsem si přivodila, když jsem Kadena vší silou praštila.

„Máme dneska rande. Jídlo, kino, a já smím vybrat film.“

„Což od Kadena není nijak zvlášť milá nabídka, když pomyslíš, že máte oba stejný vkus,“ nadhodila jsem. „Být tebou, ještě bych vyjednala, že smíš určit hudbu na cestu.“

„Ty se mi líbíš. Tebe si nechám.“

Zazubila jsem se. „Díky, já tebe taky.“

Allie si přitáhla nohy na židli a složila je do tureckého sedu. Krátce zabloumala pohledem ven a na okamžik se rozzářila.

„Jak se ti jinak daří?“ zeptala jsem se opatrně a napodobila její turecký sed, díky němuž bylo všechno pohodlnější. Dokonce i příliš malé skládací židle z plastu.

„Včera jsem telefonovala s rodiči. Bylo to nějak… zvláštní.“

Zalapala jsem po dechu. „Proč jsi nic neřekla? Přišla bych!“

Smutně se pousmála. „Toho si cením, ale chtěla jsem to tentokrát zkusit sama.“

Alliini rodiče byli padlí na hlavu. Věci, které v minulosti se svou dcerou prováděli, bych nepřála ani svému nejhoršímu nepříteli.

„Byli zase zlí? Mám na ně někoho poslat?“ zeptala jsem se a přisunula jí misku s chipsy. Byly to nějaké s kečupem a kořením, chutnaly naprosto odporně. Ale věděla jsem, že Allie na těchto věcech ulítává.

„Bylo to prostě divné, Dawn. Byli přímo… Přátelští bych neřekla, ale nějak otevřenější než jindy,“ odpověděla a svraštila čelo. Přitáhla si jednu nohu k sobě a objala ji oběma pažemi. „Myslím, že se všichni musíme teprve naučit s tou novou situací žít. Ale bylo pěkné, když po mně jednou nemetali výčitky. Táta se mě dokonce ptal na studium a máma si odfrkla jen sedmkrát.“

Uznale jsem přikývla. „Páni. Jestli tohle není pokrok.“

„Ano, není-liž pravda?“ Předklonila se a nabrala si plnou hrst chipsů. Čichla si k nim a obličej se jí rozzářil radostí.

Nebylo nic lepšího než sledovat Allie při jídle. Radovala se nad těmi nejpodivuhodnějšími věcmi tak moc, až by si jeden mohl pomyslet, že pochází z jiné planety nebo tak něco. To jsem na ní měla nejradši.

„Teď, když jsme si promluvily o mých rodičích, můžeme si taky pohovořit o tvém oblíbeném tématu,“ prohlásila s plnými ústy a mnohoříkajícím pohledem.

Ačkoli jí slova splývala ze rtů jen nezřetelně, rozuměla jsem hned napoprvé, co, nebo lépe řečeno koho tím myslí.

Nathaniel Duffy.

„Raději ne.“

„Dawn…“

„Allie…“

„Dawn!“

Povzdechla jsem si. „Fajn. Já… jsem dost ráda, že nemá moje nové telefonní číslo.“

„Vyhýbáš se podstatě té otázky.“

„Žádnou otázku jsi mi nepoložila,“ opáčila jsem.

Allie pozvedla obočí. „Byla implicitní, Dawn.“

Zabručela jsem.

Nechtěla jsem mluvit o Nateovi. Raději bych si povídala o univerzitě, Kadenovi, Sawyeřiných choutkách – dokonce o tom nestydatém chlapovi z kavárny bych mluvila raději. Všechno, jen ne Nate.

„Dneska je hezky. Pověz, půjdete zase brzy na túru? Přemýšlela jsem…“

„Je mým úkolem coby dobré kamarádky si s tebou o tom povídat. Mluvit je důležité,“ pokárala mě Allie a strčila si do pusy další chipsy.

„Dobrá,“ povzdechla jsem si a promnula si pozvolna tepající čelo. „Ještě se ani nepokusil mi zavolat. Musela jsem si sice nejdřív změnit číslo, aby přestal, ale od té doby mám klid.“

„Proč myslíš, že se ti chce dovolat?“

Pokrčila jsem rameny. „Nemám ponětí. Upřímně řečeno, ani mě to nezajímá. Od Díkůvzdání jsem s ním už nemluvila a docela ráda bych to tak nechala.“

Než jsem se přestěhovala do Woodshillu, trávila jsem dny oplakáváním své ztracené budoucnosti. Všeho, co jsem si plánovala spolu s Natem a co se nikdy nestane.

Šest. Zatracených. Let.

Promrhaných.

Jasně, ve třinácti ještě nelze předpokládat, že jste potkali svou životní lásku, ale s Natem a mnou… to bylo jinak. Něco docela zvláštního. To, o čem si čtete v milostných románech.

Přátelili jsme se už od dětství. Dostal ode mne všechno: mou první pusu. Můj maturitní ples. Mé panenství. Mou minulost, mou budoucnost, a také všechno mezi tím.

Dívky, jak známo, vždycky snily o happy endu – já ten svůj našla v Nateovi. Alespoň jsem tomu věřila, dokud jsem ho nenačapala s Rebekou Penningtonovou. S krajinářskou architektkou odvedle, s níž měl Nate společného zjevně víc, než jsem si myslela. S dívkou se štíhlým žirafím krkem a tělem snů, které si tehdy protahovala v posteli pod Natem.

V naší posteli, jen tak mimochodem.

„Možná bys to měla říct tátovi,“ navrhla tiše Allie a já okamžitě ztuhla.

„Za žádných okolností.“ Zavrtěla jsem hlavou tak prudce, až mě ohon švihnul do očí. Jauvajs.

„On si myslí, že jste se rozešli v dobrém,“ nadhodila moje kamarádka a hřbetem ruky si otřela ústa. „Co když mu tvoje číslo prostě dá? Pak by ta změna a s ní spojené náklady byly zbytečné.“

„Zníš jako můj hlas rozumu,“ zaúpěla jsem a sesula se na židli. „Přitom bys mě měla lákat, abych si zase někdy vyšla, představovat mě vášnivým chlapům a naznačovat mi, abych zase s někým hupsla do postele.“

Allie překvapeně rozevřela oči.

„Copak to chceš?“

„Samozřejmě že ne,“ zabručela jsem a zakryla si dlaní oči. Zatraceně, ne, to jsem v žádném případě nechtěla.

„Kdyby přece jen ano, znám někoho, kdo by se určitě přihlásil dobrovolně, aby ten problém ze světa sprovodil.“

Zvedla jsem hlavu. „Označila jsi právě moji vagínu za problém?“

„Ne, naznačovala jsem ti, že Spencer za tebou pořád ještě pálí.“

Zaúpěla jsem. Ne zase tohle.

„Já vím, že nejsi připravená na nějaký nový vztah nebo tak, Dawn. A taky si nemyslím, že o tohle Spencerovi jde.“

„Já od Spencera nic nechci,“ zakňučela jsem. „A má nouze není tak zlá, abych se vrhla na prvního chlapa, co mi přijde pod ruku. Když se jeptišky vzdávají sexu na celý život, můžu to já dost dobře taky pár let vydržet.“

„Ty vůbec nevíš, o co přicházíš.“ Alliin úsměv byl teď dvojznačný.

Sebrala jsem jednu čokoládku a hodila ji po ní. „Jen proto, že vy s Kadenem si teď…“ V duchu se mi opět vynořil obraz jeho penisu. Bože můj, proč se mi ten obrázek takhle vryl do paměti? „… spolu užíváte tolik srandy, neznamená to, že mě musíš litovat.“

„Ale já tě přece nelituju!“ Sklonila se, aby čokoládu sebrala ze země, a pak si ji strčila do pusy. „Já jen chci pro tebe to nejlepší.“

„A to je co?“ optala jsem se.

Šedozelené oči se jí zaleskly. „Dawn, měla by ses cítit náramně. Kašlat na toho zatraceného mizeru a hledět kupředu. Chceš, abych ti poradila, abys s někým hupsla do postele? Pak to tímto oficiálně dělám.“

Jen jsem si odfrkla a zakroutila hlavou.

Allie se zatvářila vážně. „Hupsni s někým do postele, Dawn Edwardsová. Především s naším společným kamarádem Spencerem Cosgrovem. Klidně ale taky s nějakým jiným exemplářem mužského pohlaví.“

Nabrala jsem plnou hrst těch ohavných chipsů a nacpala si je do pusy, jednoduše jen proto, abych na to nemusela nic odpovídat.

Časně zvečera jsem Allie pomohla s přípravami na rande. V líčení byla sice odbornice, ale já zato měla ve skříni desetkrát víc oblečení než ona. Bylo to neustálé dávej ber, jako by Allie byla sestra, kterou jsem nikdy neměla. Pro tento den jsem jí půjčila jeden ze svých třpytivých topů, který vykouzlil velice pěkný dekolt, a potom jsem ji ještě směla učesat. Když odcházela, usmála se na mě tak zářivě, až mi srdce zjihlo. Tolik jsem jí to přála. Pokud si někdo zasloužil obří kupu štěstí, byla to Allie.

Poté co jsem sklidila misky a vrátila Sawyeřin stůl zase na místo, vyzbrojila jsem se do sprch. Kolej Západní kampus byla sice velice pěkná, ale dosti stísněná pro těch téměř sto studentů, kteří zde našli přístřeší. Já bydlela v prvním patře, na naší chodbě se nacházelo dalších sedm pokojů. Dva z nich byly jednolůžkové, všechny ostatní dvojlůžkové jako ten Sawyeřin a můj. Západní kampus jako takový byl celkem točitý. Na našem patře se nacházel ještě bezpočet dalších pokojů, které jsme ale zahlédly, jen když jsme prošly skleněnými dveřmi do další chodby. Protože každá chodba měla svou vlastní společnou koupelnu, musela jsem se o sprchy dělit jen se čtrnácti dalšími studentkami. Takřka brnkačka.

Když jsem do koupelny došla, žádná z kabinek nebyla chválabohu obsazená. Špatná doba na sprchu bývala každopádně ráno nebo pozdě večer, ale mezi čtvrtou a šestou jsem často mívala štěstí.

Cítit na kůži teplou vodu bylo úžasné, ale jakkoli jsem se snažila, myšlenky na Natea se nedaly zahnat. Pořád dokola jsem se ujišťovala, že jsem se přes něj přenesla. Ale co mi dokonce i teď, skoro rok od rozchodu, dávalo pořád ještě zabrat, byla skutečnost, že jsem se v něm tak zmýlila. Byla bych tomu muži svěřila svůj život, udělala bych pro něj všechno. Nedokázala jsem pochopit, jak mohl to, co jsme měli, prostě jen tak zahodit. Jak mi mohl tak ublížit, po všem, co jsme spolu prožili. Co jsme spolu sdíleli.

Načapat ho s Rebekou… To byla ta největší potupa mého života. A když jsem se následně dozvěděla, že to mezi těmi dvěma trvá už déle, dočista mě to srazilo na kolena. Hluboko uvnitř mě se něco zlomilo a já to cítila dennodenně, pokaždé když jsem se křečovitě schoulila, jakmile se na mě nějaký chlap byť jen podíval.

Zuřivě jsem si našamponovala vlasy. Ne, nebudu už o tom přemýšlet. Promrhala jsem s Natem už dost času. Přece nevyplýtvám zbytek na negativní myšlenky. Na to je až příliš drahocenný.

Třeba měla Allie pravdu.

Třeba bylo načase, abych si zase jednou s někým vyrazila. Nebo měla sex. Neznamenalo to přece, že bych si s nějakým chlapem musela vážně začít, ne? Toho jsem se obávat nemusela. Tu a tam menší aférka – k tomu člověk nepotřebuje city a taky žádnou dlouhodobou důvěru.

Rozetřela jsem si v rukou sprchový gel s ovocnou vůní a namydlila si tělo. Koordinovanými pohyby jsem si přejížděla po pažích, břiše a lehkých nerovnostech na vnitřní straně stehna.

Allie měla pravdu – sex mi chyběl.

Měli jsme s Natem spoustu sexu. Dobrého sexu. Alespoň poté, co jsme se naučili, jak to správně funguje. Ovšem v prvních měsících po rozchodu byla každá myšlenka na pohlavní akt zastíněna výjevy Rebeky a Natea, jak se pohybuje nad jejím nahým tělem, záda celá rozškrábaná od jejích dlouhých nehtů.

Teprve nedávno jsem opět zatoužila po tělesné blízkosti. Ovšem jediným člověkem, který mi v tom mohl pomoci, jsem byla já sama. A sice svýma rukama, tak jako i teď.

Pomalými pohyby jsem si přejížděla po těle a zavřela oči, zatímco do mne bubnovala teplá voda. V mých představách to nebyly mé vlastní ruce, které mi sjížděly po kůži, nýbrž drsné mužské ruce. Prsty, jež přesně věděly, co dělají, a nacházely správná místečka, aby mi naskočila husí kůže. Byly to cizí rty, které mi líbaly šíji a zanechávaly mi na kůži horké otisky. Sklonila jsem hlavu na stranu, abych žhavým ústům usnadnila cestu.

„Říkal jsem přece, že ti svou koupelnu ukážu,“ zašeptal mi těsně u ucha Spencer a přitiskl mě na chladné dlaždičky.

Vyděsila jsem se tak strašně, že jsem uklouzla po pěně na podlaze. Práskla jsem sebou na kostrč a mé bolestivé zaúpění se odrazilo od stěn kabinky.

Dýchala jsem přerývaně a přitiskla si ruku na hrudník. Prsa se mi rychle zdvihala a klesala a já cítila dozvuky slastného šimrání v podbřišku.

Bože.

Byla jsem vyřízená.

4. kapitola

Nejsem žádný zbabělec. Nikdy jsem nebyla a snad se jím ani nikdy nestanu.

Když mi jednou na plovárně ukradli ručník, neschovala jsem se, nýbrž jsem nahá běžela ze sprch až do šatny.

Když jsem se tenkrát nedopatřením usadila ve špatném kinosále a místo animovaného filmu skončila na krváku, zůstala jsem tam sedět dvě a půl hodiny až do závěrečných titulků, i když mi potom bylo hrozně špatně.

A jednou, když jsem kolem poškrábala auto našeho děsivého starého souseda, sebrala jsem veškerou odvahu a zazvonila u jeho dveří, abych se mu přiznala. Třásla jsem se jako osikový list ještě večer, když jsem celou příhodu vyprávěla tátovi. Ale byla jsem pyšná, že jsem se k tomu problému postavila čelem a neutekla jsem pryč.

Nejsem žádný zbabělec.

S těmito slovy na mysli jsem stála před Alliinými dveřmi a čekala, až zazní bzučák.

Normálně jsem nepříjemným situacím čelila, místo abych před nimi utíkala. Proto se teď postavím i Kadenovi – přičemž jsem vskrytu doufala, že tentokrát bude mít něco na sobě. Na penisovou reprízu jsem připravená opravdu nebyla.

Bzučák se rozezněl a já ramenem zatlačila do dveří. Energickými kroky jsem vyšla do schodů. Allie už čekala ve dveřích. Objala jsem ji, stáhla si bundu a cílevědomě šla do obýváku.

Kaden seděl na pohovce, v ruce ovladač od konzole, pohled upřený na televizní obrazovku. Když zjistil, že tam jsem, stiskl tlačítko a vřískot netvorů z jeho hry umlkl. Kolem očí se mu objevily drobné vrásky a o chvilku později se mu roztáhly i koutky úst.

Naklonil hlavu ke straně a zazubil se na mě. „Ahoj, Dawn.“

„Nemáš žádný důvod se takhle křenit,“ vyhrkla jsem a cítila, jak mi hoří tváře. „Viděla jsem tě nahého, no a co. Nebyl to první penis, na který mé zraky padly. A odteď bych uvítala, kdyby ses už na mě nedíval tak přihlouple. Jasný?“

Usmál se ještě víc a opřel se, docela uvolněně, jako bych se právě teď nezmínila o jeho pohlavním údu. „Upřímně řečeno jsem měl tak trošičku strach, že se na mě vrhneš, jak jsi měla velké oči.“

„Kadene.“ Alliin hlas byl tichým varováním, zároveň z něj ale bylo jasně slyšet i pobavení.

„Vážně, Brepto. Kdybys tu nebyla, nejspíš by mě Dawn spolkla zaživa.“

„Tak skvělé tělo teda zase nemáš, ty namyšlený hňupe.“

Kaden zvedl potetované paže nad hlavu a se spokojeným výrazem se protáhl.

„Přestaň už Dawn zlobit,“ křikla Allie z kuchyně.

„Dawn je tady?“

A sakra.

Dveře od ložnice se rozlétly a objevil se Spencer sedící na podlaze, v ruce držel plastovou tyčku s hadrovou myší houpající se na gumičce.

Když mě spatřil, usadil se mu na rtech lenivý úsměv. „Ahoj.“

Chtěla jsem ho rovněž pozdravit, ale z úst mi nevyšlo nic. Můj hlas zmizel. Místo toho mi před očima vyvstaly obrazy, které se přehrávaly pořád dokola jako nějaký film.

Nebyly to mé vlastní ruce, které mi sjížděly po kůži, nýbrž drsné mužské ruce. Prsty, které mi hrály na tělo jako na hudební nástroj; ruce, jež přesně věděly, co dělají.

Zírala jsem na Spencerovy ruce. Levou pevně svíral tyčku, pravou hladil Spideyho. Poprvé mě napadlo, jak velké jeho ruce jsou. Měl dlouhé prsty a široká zápěstí – dokonale uzpůsobené k pevnému sevření. Pomalu přejížděl rukou po Spideyho srsti, až se prsty zastavily vepředu a podrbaly kocoura pod bradou. Putovala jsem pohledem vzhůru po jeho paži, přes nedbale vykasanou kostkovanou košili, přes ramena, která mi dnes připadala trošku širší než jindy, až jsem se nakonec zase zasekla na jeho modrých očích. Hnulo se ve mně něco, co bylo už celé měsíce ponořené do hlubokého spánku. Propána.

Spencer Cosgrove hladil kocoura a mě to rozpalovalo. Ne, ne, ne.

„Ten ale vyrostl.“ Odkašlala jsem si a přinutila se k úsměvu.

„Že ano? Taky už teď dost kouše.“

„Jenom tebe, Spenci,“ odvětila Allie za mnou.

To byla nahrávka pro mě. „Spidey je prostě velice inteligentní zvíře.“

Spencer si odfrkl. „Se mnou si může dovolit věci, kterých by se s vámi nikdy neodvážil. Není to tak, kamaráde?“ Pustil tyčku, aby vzal kocourovu hlavu do obou rukou.

Žaludek mi opět poskočil. No vážně, proč mi pohled na chlapa, který hladí roztomilé, hebké zvíře, vhání do tváří takový žár? Je to nový fetiš?

Spidey okamžitě využil Spencerovy krátké nepozornosti ve svůj prospěch. Vyklouzl mu z rukou, lapl hadrovou myš a zakousl se do ní. Než mohl Spencer sáhnout po tyčce, utíkal už kocour za mnou do obýváku, gumičku a tyčku táhl za sebou. Když ke mně přiběhl, zavrněl a myšku položil.

„Děkuju, Spidey.“ Sklonila jsem se a pohladila ho po hebké malé hlavě. „To je od tebe velice pozorné.“

„Špatný tah. Přestaň na ni dělat oči, chlape.“

Nemohla jsem se podívat Spencerovi do očí. Ne, když mé tělo při pohledu na něj reagovalo tak nevypočitatelně. Takže jsem naposledy pohladila Spideyho, než jsem se narovnala a připravila se s Allie k práci.

V dalších hodinách jsme se plně soustředily na svou analýzu básně Zrcadlo od Sylvie Plathové a na její životní příběh coby symbol a obraz ženského hnutí. Alespoň jsme se o to pokoušely. Neboť vytěsnit Spencera s Kadenem, kteří se najednou začali na pohovce prát a vydávali přitom mručivé zvuky, bylo téměř nemožné.

Alespoň ti dva později večer prohlásili, že jsou ochotní obstarat nám jídlo.

Při večeři jsem se bavila výhradně s Allie a navzájem jsme se trochu vybrečely na rameni, protože jsme měly ještě tolik práce do svých kurzů. V jednu chvíli začal Kaden masírovat Allie šíji a Spencer přistoupil zezadu k mé židli a prohlížel si, na čem pracujeme. Normálně bych zvrátila hlavu a užívala si jeho hlášky. Pronesla bych ironickou poznámku a rozesmála ho tím. Ale dneska jsem nic takového udělat nedovedla. Dokázala jsem tam jen sedět rovná jako svíčka a dělat, jako bych byla naprosto ponořená do práce, zatímco on stál za mnou a opíral se rukama o opěradlo židle. Prsty kloubů se mi o lopatky otřel jen docela zlehka a já se automaticky ještě o něco víc sklonila ke svým poznámkám.

„Všechno v pohodě?“ zamumlal tak tiše, že jsem mu mohla rozumět jen já.

Krátce jsem přikývla, ačkoli jsem vlastně měla hlavou zakroutit. Ničeho víc jsem schopná nebyla, zatímco jsem se pokoušela dostat z hlavy ty bídné myšlenky a vší silou potlačit třepetání v břiše.

Možná přece jen jsem zbabělec.

5. kapitola

Zbytek týdne jsem využila k tomu, abych se opět vzchopila. Dělala jsem prostě, jako by se nic nestalo, a chovala se normálně. Můj sen za bílého dne ve sprše? Zapomenut. Ten se nikdy nestal. Už jsem si na něj nevzpomínala a vykázala ho ve svém mozku do šuplíku, na němž stálo neexistuje. Místo toho jsem chodila na přednášky, pracovala s Allie na konečném znění naší eseje a jako posedlá psala Žhavou po tobě, jakmile jsem přišla domů.

To také byl důvod, proč jsem zamítla Alliino pozvání, abych páteční večer strávila u ní v bytě a potom ještě šla na zábavu. To a skutečnost, že bych nejspíš umřela, jakmile bych spatřila Spencera.

Neexistuje.

Budu prostě psát. A číst. Nebo obojí. Jen ať nemyslím na Spencera.

Ne! Neexistuje!

Když jsem se toho večera vrátila na kolej, panoval zde čilý ruch. Mnoho studentů odjíždělo na víkendy domů, chtěli vidět své rodiny nebo hýčkat své vzdálené lásky.

Obtížená kabelkou, nákupy a taškou s novými knihami jsem chvilku postála přede dveřmi pokoje. Několikrát jsem na ně zabušila, abych Sawyer varovala. Potom jsem do místnosti vešla se zavřenýma očima.

„Na tři otevřu oči. Jestli je tu někdo, kdo má na sobě moc málo šatů, měl by se co nejrychleji obléct, ať z toho není trapas,“ prohlásila jsem hlasitě a zřetelně do místnosti.

Jako odpovědi se mi dostalo potlačovaného vzlykání.

Okamžitě jsem oči otevřela a odložila nákupy na komodu. „Sawyer?“

„Odpal,“ zazněla neomalená odpověď.

Seděla u okna na své straně pokoje. Světlé střapaté vlasy jí visely přes obličej jako opona, obě nohy měla přitažené k hrudi. Měla na sobě krátké šortky s roztrhanými punčochami a černý top s prostřihy, přes který si natáhla tenkou halenku. Její oblečení ve mně nezřídka vzbuzovalo touhu pořádně ji zabalit, aby se nenachladila.

Přitáhla jsem si k oknu druhou židli a posadila se vedle ní. „Co se děje?“

„Do toho je ti hovno, Dawn.“ Pohledem nadále mířila dolů na podlahu.

„Já vím. Starání se o druhé není tak docela tvůj šálek kávy, ale zníš, jako bys poslední hodiny probulela. A Sawyer Dixonová nebulí. Ani jsem nevěděla, že máš slzné žlázy.“

Sawyer zvedla hlavu a bezvýrazně se na mne podívala. Líčení měla rozmazané, po tvářích se jí táhly šedavé stopy.

„Koho mám nechat zabít? Znám někoho, kdo mi ještě dluží laskavost,“ řekla jsem.

Odfrkla si, a kdybych ji neznala lépe, skoro bych to byla považovala za smích.

„Potkala jsem před pár dny jednoho chlapa.“

„Co to prase udělalo?“ zeptala jsem se s nuceným klidem. Udělalo se mi špatně od žaludku.

„Já… špásovali jsme,“ začala a odkašlala si.

Zřetelně jsem viděla, že se musí přemáhat, aby mi to vyprávěla.

„Řetízek se mi zachytil do vlasů, tak jsem si ho sundala, a teď… zmizel.“ Pohled měla náhle docela prázdný. Oheň v jejích šedomodrých očích pohasl a já se na chvíli doopravdy vyděsila. „Druhý den ráno byl pryč a on tvrdí, že neví, o čem mluvím.“

Nejraději bych jí položila ruku na paži nebo ji pohladila po zádech, ale dokázala jsem si představit, jak by na takové gesto zareagovala.

„Ten řetízek je pro tebe důležitý?“ dotázala jsem se obezřetně a svraštila čelo. Pokoušela jsem si vzpomenout na šperk, který jsem u ní jednou viděla, ale žádný zřetelný obrázek mi před očima nevyvstal.

Přikývla. Byl to krátký, trhavý pohyb a mně bylo jasné, jak těžké jí musí připadat svěřit se mi s něčím ze svého soukromí.

„Patřil mojí mámě. Je to medailonek a…“ Mocně vzlykla a nakrátko zavřela oči. Dýchala roztřeseně ústy a já vůbec nemohla uvěřit, že tohle tady je moje spolubydlící.

Sawyer nikdy city neprojevovala a byla tak uzavřená, že jsem se občas ptala, zda vůbec nějaké má. Jestli ji tahle záležitost tak moc vzala, musel pro ni ten řetízek znamenat opravdu hodně. A pokud tomu tak bylo, chtěla jsem jí pomoct. Nemohla jsem se jen tak dívat, jak pláče, jen proto, že jsme si nebyly nijak zvlášť blízké.

Jemně jsem ji vzala za paži. „Víc vědět nemusím,“ pronesla jsem mírně a palcem jí třela holou kůži. Musela být úplně promrzlá. „Řekni mi, kde ten chlap bydlí.“

Opět se na mě podívala, do čela se jí vryly dvě příkré vrásky. „Nepotřebuju žádného ochránce.“

„Jo, jo, já vím. Jsi silná, nezávislá a prostě báječná, ale někdy může být docela ku pomoci přivést si posilu zvenčí.“ Pevně jsem opětovala její pohled. „Chci ti přinést zpátky tvůj řetízek.“

Chvíli jsme se na sebe jenom dívaly. Odehrávala se mezi námi němá konverzace, na niž už Sawyer zřejmě nezbývalo dost sil.

„Jak si to představuješ…“ Zarazila se a potřásla hlavou. „Je jedno, co teď řeknu, ty stejně poběžíš, viď?“

S úsměvem jsem přikývla a zvedla se, zatímco mi na mobil posílala adresu. Několika hmaty jsem vybalila nákupy a přehodila si kabelku přes rameno. Než jsem se vydala na cestu, vzala jsem pestrou sešívanou deku, kterou mi babička darovala k zahájení vysoké, a ovinula ji Sawyer kolem ramen.

Jen ohrnula nos, ale nechala si to líbit.

Samozřejmě to musel být dům studentského spolku, v němž bydleli samí sportovci. Sawyer v žádném případně nemohla pro jednou potkat normálního smrtelníka, který by nevypadal, jako by mě dokázal rozmáčknout jednou rukou.

Už zdálky jsem poznala, že zde probíhají přípravy na večírek. Objevila jsem pár týpků, kteří z nákladového prostoru pick-upu vyzvedávali sudy piva a odkládali je na chodník, zatímco z vchodu do domu vyběhli jiní chlapi, aby vytvořili další část řetězu.

Už jsem tu jednou byla, před několika měsíci. Tehdy jsme se s Allie daly nějakými chlápky překecat a šly s nimi na jejich večírek. Buď to byl dům bratrstva Alfa-Beta-Cosi, nebo dům k poctě May Cosi. Neměla jsem sebemenší ponětí, každopádně mi ta hezká, stará fasáda budovy připadala docela povědomá.

Narovnala jsem se a vydala se směrem k bratrstvu Vlastně-je-mi-to-fuk, kolem těch chlapů se sudy, po schodech nahoru do domu. Nevšímala jsem si týpků, kteří na mě čuměli, a pokoušela se tvářit co nejvíc sebejistě, aby mě nikdo neoslovil a nezeptal se, co tu pohledávám. Chlapi, kteří v tomhle domě bydleli, byli přece pověstní tím, že si sem neustále tahají holky. Dnes večer jsem byla jednou z nich. V utajení, rozumí se.

Pohlédla jsem na mobil.

První patro, třetí dveře vlevo.

Hračka.

Vystoupala jsem po schodech, kolem vyznamenání a několika závěrečných vysvědčení absolventů. Schody byly z tmavého vrzajícího dřeva a cestou nahoru proti mně šel jen jeden týpek, z něhož jsem zahlédla toliko nohy, když jsme se míjeli.

Nahoře jsem využila popis, který mi Sawyer poslala na mobil, a cílevědomě procházela chodbou, až jsem stála přede dveřmi, za nimiž jsem tušila ten řetízek. Po kůži mi přebíhali mravenci, proudil mnou adrenalin a každou buňkou těla jsem si uvědomovala, že právě dělám něco zakázaného.

Okamžitě jsem si předsevzala, že to zapracuji do své další novely.

Cítila jsem se jako dobrodruh, když jsem sevřela ruku kolem chladné koule. Byla jsem v utajení, záhadná…

… ale bohužel ne neviditelná.

„Hej,“ zazněl na chodbě hluboký hlas.

Do hajzlu.

Strnula jsem a ucítila, jak mi po krku stoupá horkost. Snažně jsem svému tělu zakázala zčervenat. Nasadila jsem svůj nejležérnější pohled a velice svůdným – jak jsem věřila – gestem jsem si pročísla vlasy. Přitom jsem se zatahala za pramínek, který se zachytil pod řemínkem kabelky, a z mého nenuceného výrazu se stala grimasa.

„Ahoj,“ odpověděla jsem.

Pozorovala jsem chlápka, který se opíral ve dveřích naproti a obě ruce měl založené na širokých prsou. Pohled mi opětovaly pěkné světlezelené oči, které byly orámované světlými řasami. Vlasy měl o kousek delší a zvlněné, spadaly mu do čela, a jako by si povšiml mého pohledu na své prameny, zatřepal hlavou tak, jak to dokáží jen muži s polodlouhými vlasy.

„Co tu děláš?“ zeptal se.

„Jsem domluvená s…“ A proklatě, Sawyer mi sice jméno svého chlapa řekla, ale při nejlepší vůli jsem si nemohla vzpomenout. „… s…“

Teď se ten týpek začínal koukat podezíravě.

Horečně jsem pátrala po nějaké přezdívce. „… Medvídkem, co tu bydlí. Potkali jsme se minulý týden na přednášce profesorky Lambertové, vrazil do mě, popadaly mi věci a rozletěly se po chodbě před sálem. Vážně, jako ve filmu.“

Zacukaly mu koutky a pomalu vykročil mým směrem. Automaticky jsem o krok uhnula, ruka mi sklouzla z kliky a houpala se kdesi ve vzduchu.

„Já jsem Brix,“ představil se ten chlap a podal mi ruku.

Kdesi vzadu v mysli mi něco tiše cinklo, když jsem se jeho napřažené ruky chopila. Odněkud jsem ho znala.

Ale do prdele.

Byl to ten chlap, který Allie před několika měsíci opil natolik, že na závěr večera tančila na jednom ze stolů.

Snad mě nepoznal.

„Tohle je, myslím, ta chvíle, kdy mi máš prozradit své jméno,“ zašeptal Brix.

Bingo! Neměl ani ponětí, kdo jsem.

„Já jsem Chelsea,“ řekla jsem, na jazyku první jméno, které mě v té rychlosti napadlo.

„Rád tě poznávám, Chelsea.“ Brix se napůl usmál a přejel mě pohledem shora dolů a zase nahoru. Zdálo se, že doslova skenuje moje tělo, a to přesto, že jsem pořád ještě byla nabalená ve své tlusté bundě. „Tvůj Medvídek,“ zdůraznil to slovo s pobavením v hlase, „tu ještě není a obvykle si pokoj zamyká. Ale jsem si jistý, že ho potěší, až se s tebou pak setká dole. Do té doby tě rád obsloužím.“

Nezbylo mi než jít za Brixem. Zavedl mě do kuchyně, kde mi do plastového kelímku nalil bowli, kterou měli ještě v lednici.

Přiťukla jsem si s Brixem, jenž si otevřel pivo. Pak mě odtáhl ke kožené pohovce, která stála uprostřed společenské místnosti. Svlékla jsem si bundu, obmotala ji spolu se šálou kolem řemínku od kabelky a obojí si položila k nohám. Kolem nás už bylo několik mužských, kteří zřejmě rovněž patřili do spolku. Přinesli a zapojili obří soupravu, krátce nato zaduněl celým domem beat.

Lokla jsem si bowle a požitkářsky zamručela. To pití chutnalo jako ovocná zmrzlina se stopou vanilky.

„Dobrý, co?“ zeptal se Brix vedle mě a položil si paži na opěrku.

Energicky jsem přikývla. „Co v tom všechno je?“

Nasadil svůj spiklenecký výraz. „Tajný recept mé babičky.“

Zasmála jsem se a upila ještě doušek. Má slabost pro zmrzlinu se postavila do cesty mé misi – ta bowle chutnala jako parádní mléčný koktejl s maracujou. Vlastně jsem ten kelímek vyprázdnit nechtěla, ale stalo se to jakoby samo od sebe, zatímco jsem pobízela Brixe k řeči, abych nemusela vykládat ještě víc lží a nakonec se do nich nezamotala.

Vyprávěl mi o tréninku – hrál baseball – a já se ho na něj vyptávala. Než jsem se nadála, byl večírek v plném proudu a spolkový dům dost plný. Když Brix viděl, že je můj kelímek prázdný, zvedl se a probojoval se davem do kuchyně, aby ho znovu naplnil.

To byla moje šance. Chňapla jsem po svých věcech a vstala. Všechno se točilo a já se nejprve musela na chvilku jednou rukou opřít o opěradlo pohovky a zamžourat, aby se svět zastavil. Čím sladší alkohol, tím obezřetnější musí člověk být. Pravidlo, které jsem na vlastním těle nepocítila poprvé.

Kolem provizorního tanečního parketu za pohovkou jsem se protlačila ke schodišti. Vchodem dovnitř pořád ještě proudily nekonečné davy. Vzduch byl dusný a vydýchaný a trochu páchl po trávě.

Výtečně.

Lezla jsem do schodů a pevně svírala zábradlí. Schody se pode mnou notně kymácely a já potřebovala veškeré své soustředění, abych si uchovala jasnou mysl. Nahoře se o moji přítomnost sotva kdo staral. Viděla jsem jen těsně u stěny stát jeden páreček, který se právě horlivě muchloval. Svižně jsem kráčela ke třetím dveřím po levé straně a otočila koulí. Rychlým pohybem jsem se prosmykla malou škvírou a neslyšně je za sebou zavřela.

Se zatajeným dechem jsem se otočila. Když jsem se zase nadechla, vystoupal mi do nosu pach citrusového čističe.

Já Sawyer zabiju.

Po chvíli šmátrání našla moje ruka po pravé straně dveří vypínač. Rozsvítila jsem a nejraději bych vztekem zadupala nebo do něčeho kopla.

Sawyer mě svým popisem cesty dovedla přímo do koupelny v horním patře. Ta hloupá nána. Právě jsem z kabelky tahala mobil, když se dveře za mnou náhle otevřely a někdo mě plavně postrčil dovnitř. Prudce jsem se obrátila. Ve dveřích stál Brix a zuřivě na mě koukal.

„Našla jsi, co jsi hledala?“ optal se a s hraným zájmem se rozhlížel po koupelně.

„Já…“

„Ty se nejmenuješ Chelsea, co?“ zeptal se chladně a sevřel dveře tak pevně, že mu bíle vystoupily klouby.

„Ne,“ opáčila jsem nesměle a horečně přemýšlela, jak bych se z téhle šlamastyky mohla zase vykroutit. Myšlenky se mi vlekly. Zatracený alkohol.

„Mám toho vážně dost, jak nás vy ubohé Bety špehujete,“ procedil Brix zaťatými zuby.

Zmateně jsem zamrkala. „Cože?“

Opovržlivě si odfrkl. „Nedělej se. Ta akce s toaleťákem? Když jsem tě tu viděl stát ve dveřích, okamžitě jsem věděl, kdo jsi. Ale že budeš opravdu tak drzá a vyplížíš se sem nahoru ještě jednou, to vážně překračuje všechny meze.“

„Jsem tady kvůli kamarádce,“ prohlásila jsem rychle a odzbrojeně zvedla ruce. „Nechala tu ležet řetízek a já jí ho chtěla přinést zpátky, protože jde o dědictví. Tak. Tady ji máš, tu ponižující, smutnou a ostatně i docela nudnou pravdu o mé přítomnosti v tvé koupelně.“

„Jo, né, jasně. A já jsem letadlo.“

V příští vteřině vytáhl ze zámku klíč, zabouchl dveře a zamkl je. Zvenku.

„Hej!“ Vrhla jsem se ke dveřím a zalomcovala klikou. „Brixi! Okamžitě ty dveře zase odemkni!“

Dveřmi pronikl jeho smích. „Jen přes moji mrtvolu, Chelsea. Budeš moct odejít, až bude po večírku a ty už nenajdeš nic k čenichání.“ Jeho kroky se od dveří vzdalovaly, až odezněly na schodišti.

Znovu jsem rukou sevřela kliku a mohutně jí zacloumala. Zamčeno. Ten zatracený mizera ze spolku mě skutečně zamkl ve své koupelně.

To snad není pravda.

Z krku se mi dralo hysterické chichotání, ale pokoušela jsem se nepropadnout panice. Jen tak se z té situace v pořádku dostanu.

Rozhlédla jsem se po prostorné koupelně, všechno jsem si podrobně prohlédla. V zadním koutě se rozkládala velká vana, na okraji stál nespočet lahviček se sprchovými gely. Na druhé straně se nacházela dvě umyvadla. Nad nimi byly připevněné závěsné skříňky se zrcadlovými dvířky. Rychlými kroky jsem k nim došla a dvířka prudce otevřela. Bylo tu nesmírné množství kondomů, holicích strojků, vod po holení a několika dalších hygienických potřeb, ale nic užitečného se tam najít nedalo. Vskrytu jsem doufala v nalezení pilníku na nehty nebo jehlice do vlasů, abych vypáčila zámek – tomu jsem se v tátově dílně naučila poměrně záhy. V kabelce jsem však nic použitelného bohužel neměla, až na svůj klíč, mobil a knihu, kterou jsem zapomněla vybalit.

Má poslední možná úniková cesta vedla oknem mezi vanou a toaletou. Přešla jsem k němu a otevřela ho. Hned nato jsem vystrčila ven hlavu a pohlédla dolů. V žaludku mi zle zakručelo. Hluboko, opravdu docela hluboko dole stála řada popelnic, před nimi vedla úzká dlážděná cesta a teprve za ní byl trávník. To bych nikdy nepřežila.

Ne. Na seskok dolů jsem přece jen neměla dost silný žaludek.

S frustrovaným povzdechem jsem se posadila na víko od záchodu a promnula si spánky. Zabořila jsem tvář do dlaní a osahala si horké tváře. Byla jsem až po krk v bryndě a neměla sebemenší ponětí, jak bych se z této situace měla zase vykroutit.

Nakonec jsem z kabelky vytáhla mobil. Dostala jsem SMS. Od Sawyer.

Sorry, třetí dveře napravo. Ne nalevo.

Nejraději bych zabušila čelem o okraj vany a odepsala jí, že na to je teď už moc pozdě, děkuju pěkně. Místo toho jsem na mobil jen rezignovaně zírala, obracela ho v ruce sem a tam, pohladila prstem kus květovaného krytu, v němž byla prasklina. Řízla jsem se o hranu do palce a sykavě se nadechla.

Rozhodla jsem se překonat své ego a zavolat Allie. Bohužel mi nic jiného nezbývalo, ledaže bych tu skutečně chtěla zůstat zavřená celou noc. Těžkopádně jsem stiskla tlačítko rychlé volby a zvedla telefon k uchu.

„Haló?“ V pozadí bylo slyšet hlučnou změť hlasů, nádavkem k břinkání nádobí.

Odkašlala jsem si. „Ahoj, Allie. Potřebuji tvou pomoc.“

„Co se stalo?“ zeptala se okamžitě.

„Já… jsem v bryndě.“

Zostra se nadechla. „Nenaháněj mi strach, Dawn.“

„Není to nic zlého, slibuju. Někdo mě zamkl a…“

Vypískla. „Co prosím? Někdo tě zamkl?“

„To je Dawn?“ zazněl v pozadí Spencerův hlas.

Zavřela jsem oči.

„Je v úzkých, Spenci. Myslím, že…“ Allie vydala pobouřený zvuk, pak její hlas utichl.

„Kde k čertu jsi?“ vyštěkl do sluchátka Spencer.

Palcem a ukazováčkem jsem si stiskla kořen nosu a sebrala se. Spencer byl tím posledním, od koho jsem chtěla, aby mě odsud odvedl.

„Dawn, právě nám docela naháníš strach. Řekni mi, kde jsi,“ pronesl naléhavě.

„Nemusíte si dělat starosti. Je mi dobře. Jsem v tom pitomém spolkovém domě, kde jsme se minulý semestr veselily s Allie. Jeden ten chlap mě měl za nějakou špionku Beta-Čehosi a…“

Hlasitě zanadával. „Zůstaň, kde jsi. Hned jsem tam.“

Ve spojení to zašumělo, pak jsem v pozadí zaslechla mluvit Spencera s Kadenem.

„Dawn, jsi tam ještě?“ U telefonu byla opět Allie.

„Ano. Může někdo z vás přijít?“ zeptala jsem se nesměle.

„Spencer si právě obléká bundu. Musím jen najít kabelku a…“

„Ne! Nemusíš nechat všeho být. Postačí, když mě vyzvedne jeden. Nedělej z toho prosím vědu,“ prohlásila jsem rychle.

„Ale nemám dobrý pocit, když jsi v jednom domě s těmi pochybnými chlápky,“ přiznala Allie.

„Allie, vážně. Nemysli na to, dřepím tu na víku od záchodu a jsem stokrát víc v bezpečí, než jsi byla posledně ty. Prosím, nenechávej kvůli mně čekat ostatní,“ žadonila jsem. Postačí, když se zostudím před Spencerem. Allie by neměla rozpouštět vlastní večírek jen proto, že já byla mizerná tajná agentka.

Nastala krátká odmlka. „Jsi si jistá?“

„Samozřejmě. Řekni Spencerovi, že mu pošlu zprávu, ve které místnosti vězím.“

Trvalo ještě asi dvě minuty, než jsem ji přesvědčila, že nejsem v bezprostředním ohrožení života.

Když jsme zavěsily, na jednu stranu se mi ulevilo, ale na druhou stranu jsem také byla nervózní, že je teď na cestě Spencer, aby mě vyzvedl. Celý týden jsem se mu vyhýbala a nedokázala se mu podívat do očí, aniž jsem pomyslela na to, co mi proběhlo hlavou tenkrát ve sprše.

Abych se uklidnila, vytáhla jsem z kabelky knihu a pustila se do posledních kapitol. Doopravdy soustředit jsem se však nedokázala. Při každém zvuku z chodby jsem vyletěla v naději, že mě odsud někdo vyvede. Ale také ze strachu, že někdo by se mnou přece jen mohl mít v úmyslu něco horšího než mě jen zamknout.

Nebyla jsem si jistá, kolik uplynulo času, než někdo hlučně zacloumal klikou. Skoro jsem sklouzla z víka toalety, jak moc jsem se vyděsila. Zaklapla jsem knihu a chvatně ji nacpala do kabelky.

„Dawn?“

„Spenci?“ Vrhla jsem se ke dveřím a přitiskla na ně ruce. Srdce se mi prudce rozbušilo.

„Není tu klíč,“ zazněl z druhé strany jeho tlumený hlas.

Zatraceně. „Ten trouba Brix ho musel vzít s sebou, když mě zamkl.“

„Já toho bídáka zabiju,“ zněla jeho odpověď.

Jeho kroky se opět vzdálily. Hlučně jsem čelem udeřila do dveří. Nejraději bych si o ně omlátila hlavu ještě několikrát. Netrvalo ani pět minut, než jsem zaslechla, jak chodbou někdo jde.

„Pokud ještě stojíš u dveří, odstup kousek,“ řekl Spencer.

Uposlechla jsem jeho výzvu. Po krátké chvilce dveře tiše cvakly a otevřely se. Ve veřejích se zjevil Spencer a mě zalila vlna úlevy.

„Jsi nejlepší. Moc, moc díky,“ prohlásila jsem chvatně. Odolala jsem nutkání padnout mu kolem krku.

„Tuhle historku chci bezpodmínečně slyšet,“ opáčil jen. Tváře měl zčervenalé a pohled vzteklý. Zajímalo mě, zda Brixovi jednu neubalil, aby se ke klíči dostal.

Přejela jsem mu pohledem po ramenou, po pažích dolů až k rukám.

Nebyly to mé vlastní ruce, které mi sjížděly po kůži, nýbrž drsné mužské ruce.

Ne! Okamžitě jsem ten šuplík ve své mysli zase zavřela. Poté co jsem byla celý týden tak důsledná a podobné myšlenky si zakazovala, nepoddám se teď jen proto, že si vyhrnul rukávy a já se nemohla vynadívat na jeho paže a ruce.

Odvrátila jsem pohled.

„Musím ještě něco vyřídit,“ prohlásila jsem rychle a dívala se všude možně, jen ne jemu do očí. „Díky, že jsi mě odsud dostal. Ale slíbila jsem Sawyer, že jí přinesu něco, co si tu zapomněla, proto musím ještě zůstat.“

„A ty si jako vážně myslíš, že tě tu nechám samotnou?“ opáčil. „To vůbec nepřichází v úvahu, Dawn.“

Dívala jsem se na nohy a nadále se vyhýbala jeho pohledu. Přesto jsem cítila, že ke mně dlouhým krokem přistoupil. Nemusela jsem se ani dívat, abych to věděla. Prostě jsem to cítila. Všechny mé radary byly naladěné na něj a já za to své tělo nenáviděla. Zatracené denní snění, zatracená sprcha, zpropadený Spencer se svýma hezkýma, velkýma rukama a tou… Argh!

„Sawyer tu ztratila řetízek. Nemám tušení, ve kterém pokoji,“ pronesla jsem nahlas, abych přehlušila své myšlenky, a bezcílně se koukala od dveří ke dveřím. „Ale někde být musí.“

„Dobře. Pomůžu ti,“ řekl.

„Fajn. Díky.“ Bože, trapnější už to asi nebude.

Aniž jsem se k němu otočila, otevřela jsem dveře naproti koupelně. Byl to pokoj, v němž předtím stál Brix a načapal mě. Proklouzla jsem dveřmi a rozsvítila. Spencer mě do pokoje následoval a dveře za sebou neslyšně zavřel.

„Jaký idiot krade dívčí šperky?“ zeptala jsem se a rozhlížela se po neuklizeném pokoji. Ve vzduchu se vznášel pach potu a vody po holení a já si prohlížela plakáty hráčů baseballu, které visely zarámované na stěně.

„Takový, který si chce vedle studia trochu přivydělat a ty cetky střelí,“ odpověděl Spencer těsně za mnou.

Jeho dech mě polechtal na šíji a mně na pažích naskočila zrádná husí kůže. Okamžitě jsem chtěla popojít o krok vpřed, on ale sáhl po mé ruce a plavným pohybem si mě k sobě obrátil.

„Proč se mi vyhýbáš?“ šeptl.

Musela jsem zavřít oči. Jeho ruka těžce spočívala na mé paži, jeho tělo přede mnou vyzařovalo takové teplo, až se mi rozklepala kolena. Nemohla jsem s tím nic dělat a cítila se bezmocná.

„Co je to s tebou, hm?“ Jeho hlas byl trochu ochraptělejší a prováděl podivuhodná kouzla s mým žaludkem.

Pomalu, docela pomalu putoval rukou po mém předloktí vzhůru. Stejně jako v mých představách mě začalo šimrat na kůži a já se rozpalovala. Dokázala jsem jen zavrtět hlavou. Jak je možné, že postačí jediný jeho dotek, aby mnou tak otřásl? Je to tím, že mě to k němu táhne už celé měsíce? Tím, že se mě tak tvrdohlavě pokouší přemluvit? Tím, že vskrytu toužím po tělesné blízkosti? Nebo byl prostě na vině alkohol, že jsem se ve Spencerově blízkosti cítila tak slabá?

„Podívej se na mě, Dawn.“

Mé hradby se kymácely a já měla dokonce pocit, že cítím pár trhlin, které se pomalu, ale jistě rozšiřují. Pootevřela jsem oči, ačkoli jsem věděla, že je to ještě mnohem nebezpečnější.

Šílené. Celá tahle situace, tenhle okamžik. Všechno bylo prostě jen šílené a naprosto surreální.

Spencer byl u mě tak blízko, že mi vyschlo v krku. Byla bych mu mohla spočítat černé, husté řasy. Nebo těch několik pih na nose. Teď, když jsem věděla, že už byl jednou zlomený, kupodivu jsem to poznávala.

„Máš křivý nos,“ zašeptala jsem. Můj hlas se v mizivě malém prostoru mezi námi ztrácel.

Lehce pozdvihl koutek úst. Navinul si na prst jeden pramínek mých vlasů. „Máš kaštanové vlasy.“

„Myslela jsem, že se ti to líbí,“ zamumlala jsem jako smyslů zbavená a fascinovaně zírala na pramínek, který rozmotával a zase navíjel. Obvykle si bez ustání pohrával s kuličkovými pery nebo jinými předměty. Dnes měly jeho ruce mě.

„Nejen to.“

Popadla jsem ho za lem trička, abych se udržela při vědomí. Spencer si tiše povzdechl. Ještě se přiblížil, až jsme měli tváře jen na šířku dlaně od sebe.

„Dawn…“ Zašeptal mé jméno, jako by ho trýznilo něco, co jsem mohla ukončit jen já. „Právě teď mi připadá dost těžké tě nepolíbit, když se na mě tak díváš.“

Mně se vedlo právě tak. Vzduch mezi námi stále houstl, až mi připadalo, že brzy nebudu moct dýchat. Pokud se naše ústa brzy nesetkají, svět zanikne. Země se prostě rozplyne. Skácím se mrtvá. To jsem nechtěla, a Spencerovi jako by se vedlo podobně. Sklonil hlavu ve stejném okamžiku, kdy si já stoupla na špičky. Přitiskl svá ústa k mým a já na místě roztála. Rty měl pevné a teplé, něžné a opatrné. Zaťala jsem mu ruce pevněji do trička a přitáhla si ho k sobě. Hrudí se mi šířil žár, který vystřeloval všemi směry.

Spencer tiše zasténal a objal mě pažemi. Jeho ústa se krátce oddělila od mých a Spencer zalapal po dechu. V příštím okamžiku mě zase líbal.

Mohla bych umřít, jaký to byl dobrý pocit. Rozevřela jsem pro něj rty a jeho jazyk se setkal s mým. Vzdychla jsem a pak…

… mě od sebe prudce odstrčil.

Nevěřícně na mě zíral, s oběma rukama napřaženýma před sebou. „Ty si ze mě střílíš, Dawn.“

„Cože?“ zeptala jsem se, pořád ještě naprosto zmámená tím báječným polibkem.

Spencer mi znenadání pustil ramena a o krok ode mne ustoupil. Pak ze sebe vyrazil roztřesený smích. „Ty jsi opilá. Opilá.“ Oběma rukama si zajel do vlasů a založil si ruce za hlavou.

„Ne tak docela, totiž, vypila jsem jen… trochu bowle,“ pronesla jsem zaraženě.

Zřejmě jsem řekla něco špatně, Spencer se otočil a ušel několik kroků po pokoji. Spustil paže a sbalil ruce v pěst.

„Spenci…“

„Kurva!“ Vší silou kopl do Brixova koše na prádlo, který se s rachotem sesul na zem.

Zatajila jsem dech a objala se pažemi, abych zarazila třes svého těla. Ještě nikdy jsem nezažila Spencera vzteklého.

Prudce se ke mně obrátil a chvíli se na mě prostě jen díval. Viděla jsem mu na očích, jak usilovně přemýšlí. Otevřel pusu, aby něco řekl, pak si to však rozmyslel. Ztěžka polkl a podíval se na zem. „Takhle ne.“

V hlavě mi hučelo. Všechno bylo zmatené, bylo mi neskutečné vedro a hlava na sebe upozorňovala tepáním. Prsty jsem se dotkla rtů. Svrběly jako šílené. Pak jsem sbalila ruku v pěst. Jak jen jsem mohla dopustit, aby se to stalo?

„Je mi to líto,“ špitla jsem.

Viděla jsem, jak strnul v ramenou. Zjevně jsem zase řekla něco špatně.

„Jsem zatracený lapsus,“ zabručela jsem.

Spencer na mě zíral, jako bych přišla o rozum. „Lapsus?“ zeptal se podrážděně.

„Latinsky chyba. Táta to říká pořád. Ale on to spíš používá jako jakousi nadávku.“

To poněkud otupilo ostří jeho pohledu. „Myslím, že to zní jako nějaké zvířátko. S dlouhýma povislýma ušima.“

Chabě jsem se usmála, ačkoli se mi chtělo brečet. Spencer jako by můj pohled opětoval celé hodiny. Dívali jsme se na sebe, až už jsem to ticho nevydržela a přece jen zase udělala krok směrem k němu.

„Je mi to líto.“ Nevěděla jsem, co bych ještě měla říct, aby se na mě díval zase tak jako předtím.

Pomalu přikývl, ještě jednou se zhluboka nadechl… a pak se mu v pohledu něco změnilo. Věděla jsem, co dělá. Skrýval své pocity, uzavíral je za svou bezstarostnou fasádou. Do očí se mu vrátily pobavené jiskřičky.

„Mně je to taky líto, lapsíku.“ Rozpačitě si promnul zátylek. „I to, že jsem křičel. To mě dokonce mrzí ještě o něco víc než tohle překocené prádlo.“

„To zase napravíme,“ zamumlala jsem a sehnula se, abych nacpala Brixovo šatstvo zpátky do koše.

Spencer si přidřepl proti mně a rovněž sáhl po oblečení. „Přiznej se. Tobě se ten můj malý vzteklý výbuch líbil.“

Usmála jsem se, vděčná za jeho pokus znova uvolnit náladu – i když to bylo jen jako. „Bylo to velice mužné.“

„Znamená to, že to v tvých očích ještě trochu zvýšilo mou sexuální přitažlivost?“

„Měla jsem trochu strach, že si zlomíš nohu.“

„Já mám nohy z oceli.“

„Stejně jako je z oceli tvůj nos?“

„Můj nos je to jediné měkké na mém těle. Takže žádný div, že jednou zatoužil po trošku větší pozornosti.“

Zasmála jsem se s takovou úlevou, až to znělo téměř jako vzlyk. Všechno se zase vracelo do svých kolejí. My se vraceli do svých kolejí. Všechno zase bude dobré.

Když si to budu namlouvat dost dlouho, možná tomu i uvěřím.

Vzala jsem do ruky další Brixovo tričko a objevila pod ním na koberci cosi zlatého. Opatrně jsem po tom sáhla.

„Podívej,“ řekla jsem a pohupovala řetízkem v sevřené pěsti. „Já to nechápu.“

Medailon ve světle závěsné lampy jiskřil. Byla jsem si jistá, že tenhle šperk jsem u Sawyer ještě nikdy neviděla. Opatrně jsem ho obrátila a prohlédla si pozlacenou zadní stranu. Byla tam vyrytá dvě kudrlinková písmena.

E. D. D jako Dixonová?

„Je to Sawyeřino?“

Pomalu jsem přikývla. „Myslím, že ano. Zmínila se, že je to medailon. Takže jsme misi dokončili.“

„To bylo překvapivě lehké,“ usoudil Spencer. „Byli by z nás super agenti.“

Odfrkla jsem si. „Vlastně celou práci odvedla tvoje noha.“

Neusmál se a jeho pohyby působily nesoustředěně, když cpal prádlo zpátky do koše. Vstal a zasunul to monstrum zpátky na místo. „Pojďme odsud co nejrychleji zmizet. Než Brix přijde na ještě hloupější myšlenky.“

Podal mi ruku. Sáhla jsem po ní a nechala si pomoct nahoru. S bolestným tlakem v žaludku jsem si uvědomila, že nyní je to on, kdo se mi nedokáže podívat do očí.

6. kapitola

Zdálo se, že ta záležitost s Brixem a řetízkem ničí Sawyer ještě celé dny poté. Trávila na koleji víc času a někdy, když jsem přišla domů, seděla zase u okna a zírala do prázdna. Na mé pokusy o povzbuzení reagovala odmítavě, povídat si také nechtěla. Po několika dnech jsem od snahy přimět ji k řeči upustila a místo toho jsem jí tu a tam podstrčila čokoládu, které se však také ani nedotkla.

Skoro už jsem to vzdala, když jednoho odpoledne přišla domů, mrštila batohem do kouta a se založenýma rukama se postavila přede mne. Tázavě jsem k ní vzhlédla. Potom se náhle předklonila a chvíli mi cuchala vlasy. Byla jsem příliš vyvedená z míry, než abych dokázala zareagovat, a prostě jsem na ni jen zírala.

Potom znenadání prohlásila: „Potřebuju modelku pro fotografický kurz. Máš chuť?“

A tak jsem se ocitla na lavičce v parku uprostřed kampusu, zatímco Sawyer si před nosem držela svou obrovskou zrcadlovku a opakovaně mě vyzývala, abych se koukala zuřivě. Sawyer studovala fotografii a musela do jednoho kurzu nafotit portréty, které by odrážely různé emoce. Proto také ty zvláštní příkazy, které mi už víc než hodinu dávala.

„Vypadáš, jako bys spolkla švába.“

Nakrčila jsem nos. „Fuj.“

Udělala další snímek, foťák několikrát zacvakal. „Právě, fuj. Ale ty nemáš vypadat, jako bys snědla něco odporného, ale jako bys byla naprosto rozzuřená.“ Na chvilku foťák spustila a předvedla zuřivě svraštělé čelo s přivřenýma očima. „Takhle, vidíš?“

Zkoušela jsem to, vážně. Chtěla jsem pořádně nakrčit čelo, ale nezabralo to. Místo toho se mi jen linie vlasů posouvala nahoru a dolů.

Sawyer si povzdechla. „Tak to prozatím přeskočíme. Teď koukej jako šílená.“

Zašilhala jsem a zašklebila se a cvakání foťáku odnesl poryv větru.

„Tohle není špatný. Přestaň šilhat a totálně nepříčetně se směj.“

Vyhověla jsem její prosbě, ačkoli jsem si přitom připadala jako ten nejpraštěnější člověk na světě. Vždycky když kolem někdo procházel, cítila jsem, jak mi po krku stoupá žár.

„Teď se koukej eroticky zasněně.“

Pozvedla jsem obočí. „To je součástí úkolu? Koukat se eroticky zasněně?“

„Mým projektem jsou emoce. Vybrat jsem si je směla sama,“ opáčila Sawyer a udělala pár snímků, jak před ní sedím s otevřenými ústy. Jistě velice pěkných snímků. Možná bych si měla ještě jednou promyslet ten online profil.

Má spolubydlící si klekla a kroutila jedním z nesčetných koleček na svém foťáku. „Trošku víc zavři pusu. A teď mysli na, já nevím, svého oblíbeného herce, jak nahý poskakuje po louce nebo tak.“

„Můžu myslet i na Harryho Stylese?“ zeptala jsem se s nadějí a v duchu si svého nejmilejšího člena chlapecké skupiny představila. I když kudrnaté vlasy nosil teď už nakrátko, měl ten chlap prostě styl s tím svým vzezřením rockové hvězdy, které v sobě zároveň mělo cosi roztomilého. Mnohé dívky nepovažovaly přiléhavé džíny na chlapcích za nijak zvlášť pěkné, já si naproti tomu nedokázala představit nic erotičtějšího než Harryho v jeho těsných černých rourách.

„Paráda, Dawn. Úplně boží,“ prohlásila Sawyer. Udělala krátkou přestávku, přišla ke mně a ze zadní kapsy kalhot vytáhla hřeben, který použila už předtím, aby mi učesala kudrnaté vlasy. Popadla vrchní prameny a česala, co to šlo.

Sawyer si mě spokojeně prohlédla a udělala zase pár kroků vzad. „Teď zase mysli na toho slizouna v úzkých kalhotách.“

Pobouřením mi vzplanuly tváře. „Nazvala jsi právě Harryho Stylese slizounem? V mojí přítomnosti?“ Chtěla jsem vyskočit a zaházet ji trávou, protože v dohledu nebyl žádný tvrdý předmět, ona ale zvedla ruku a panovačným gestem mi naznačila, abych zůstala sedět.

„Právě takhle! Jde ti to opravdu velkolepě.“

Vyskočila jsem a nastavila rozevřenou dlaň proti čočce, zatímco Sawyer ustupovala po trávníku. Dál mě fotila a vůbec se nezajímala, kam kráčí. Jako by jí bylo všechno jedno, pokud získá dokonalou momentku. Byl by z ní znamenitý paparazzi.

„Tohle ti jde skvěle, Dawn! Šílená a zároveň rozzuřená, páni. A teď zase ten výraz se švábem.“ Široce se zaculila.

Skočila jsem dopředu, Sawyer uhnula a už to nezvládla. Klopýtla o vlastní nohy a přistála zády v trávě. Já jsem se bohužel rozeběhla natolik, že jsem skoro spadla na ni. Tak tak jsem ještě dokázala nasměrovat svůj pád stranou – a po hlavě žuchla do měkké, mokré trávy.

Sawyer se už vůbec neovládala. Myslím, že to bylo poprvé, co jsem ji slyšela se smát.

Zaúpěla jsem bolestí a těžkopádně se převalila. Pusu jsem měla plnou trávy a vyplivovala jsem ji zpátky, kam patřila.

„Takže zuřivost bychom už taky měly doma,“ škytala Sawyer.

Když jsem z úst vylovila poslední stébla, svalila jsem se na bok. Sawyer se oběma rukama držela za břicho.

„Už dlouho jsem se takhle nenasmála.“

„Fajn, že tě pohled na trávu v mých ústech tak rozjařil.“

Chvíli jsme s úsměvem ležely vedle sebe a zíraly do nebe. Nikdy bych nepovažovala za možné, že Sawyer zažiju tak bezstarostnou. Ještě před třemi minutami jsem přece ani neznala její smích.

Koutkem oka jsem zahlédla, jak rukou jakoby automaticky sjíždí k medailonu ve výstřihu a svírá kolem něj prsty. Hrozně ráda bych se zeptala, jakou má historii a co je s její matkou, věděla jsem ale, že bych tím zašla příliš daleko. K tomuto bodu jsme v našem vztahu spolubydlící-možná-jednou-někdy-něco-jako-kamarádky ještě zdaleka nedošly.

„Děkuju, Dawn,“ zamumlala Sawyer náhle, s pohledem pořád ještě strnule upřeným nahoru. Nemusela mi vysvětlovat, za co mi děkuje.

„Rádo se stalo.“

Chvíli jsme mlčely. Nakonec Sawyer zašmátrala po širokém řemeni, na němž jí kolem krku visel foťák, a přezkoumala, zda je všechno nedotčené. Potom stiskla malý zelený trojúhelník a na displeji se objevil můj zarudlý obličej. „No to se podívejme, ďáblíku. Kdo by si pomyslel, že se dokážeš dívat tak zle.“

„Vypadá to divně,“ zabručela jsem.

„Vypadá to přesně tak, jak to vypadat má. Nečekej teď ode mě, že ti řeknu, jak jsi hezká a že máš přestat s těmi nesmyslnými řečmi. Nesnáším holky, co prahnou po komplimentech, a nemyslím si, že to máš zapotřebí.“ Proklikávala se ostatními snímky, zatímco já němě zpracovávala, že mi právě složila poklonu.

Příběh Grovera a Chelsea byl záhy hotov. Ti dva se právě příšerně pohádali a teď jsem rozvažovala, jak by asi tak mohlo vypadat jejich usmíření. Na příští týden jsem už e-mailem upozornila své testovací čtenářky, které jsem poznala na fóru své první spisovatelské soutěže, a obě už mi přislíbily, že si na ten text udělají čas.

Obvykle jsem poslední scény příběhu sepisovala hrozně ráda. Všechna utkaná vlákna vedla k sobě a setkala se v místě, odkud jsem postavy mohla nechat jít svou cestou. Zatímco v reálném životě jsem už na šťastné konce nevěřila, ve fikci se mi to vlastně vždycky dařilo docela dobře – jenom dneska ne.

Nevěděla jsem, čím to je, ale něco nebylo v pořádku. Nenacházela jsem správná slova a cítila se úplně zablokovaná. Psala jsem a psala, jen abych pak všechno zase smazala a začala znovu.

Byl to odporný pocit, jaký jsem doposud nepoznala. Současně jsem pociťovala nesmírný tlak, abych tak krátce před koncem neselhala. Čtenářky D. Lily očekávaly nášup, který jsem jim bezpodmínečně chtěla doručit.

Rvala jsem si vlasy, podepřela si bradu rukama a zírala na blikající kurzor.

„Co tam pořád tak vzdycháš?“ ozvalo se náhle z druhého konce pokoje.

Trhla jsem sebou. „Nic. Jen nemůžu dál.“

„A na čem to pracuješ?“

„Na eseji pro… kurz profesorky Lambertové. Rozhodla jsem se předat jí ho písemně, místo abych přednášela.“

Když jsem zvedla hlavu, spočíval na mě Sawyeřin zkoumavý pohled.

„Zdá se, že jsi opravdu dost zoufalá, když tě takhle frustruje nějaká esej.“

„Mh hm,“ odvětila jsem a upřela pohled zpátky na obrazovku.

„Píšeš docela dost esejí,“ přemítala Sawyer dál.

Nadále jsem zírala na svůj dokument. „Mh hm.“

„Někdy, když sedíš u laptopu, zčervenáš. Všimla jsem si toho už víckrát.“

Znovu jsem zvedla pohled. „Jo?“

Sawyer seděla na své židli u okna, na klíně svůj vlastní laptop. Platinově blonďaté vlasy si přehodila přes rameno a pohrávala si se zacuchanými prameny. To gesto působilo roztržitě, ale pohled měla ostrý a bdělý.

Zahořely mi tváře.

Její oči vědoucně zajiskřily. Potom náhle zaklapla svůj laptop a vstala.

Okamžitě jsem se naježila. „Neodvažuj se přijít blíž, Sawyer Dixonová,“ vyhrožovala jsem.

Její úsměv se změnil ve lstivý. Nebezpečně pomalu přišla do mé poloviny pokoje. Najednou ke mně přiskočila a vytrhla mi laptop.

Zavřískla jsem a vystartovala proti ní. „Okamžitě mi ten počítač vrať, ty bestie!“ křičela jsem.

„Prudkým pohybem mi strhl látku z těla. Knoflíky se zvučně rozkutálely po chladných dlaždicích. Dál jsme vrávorali do koupelny a já šmátrala po Groverově opasku,“ předčítala nahlas.

Zaryla jsem jí ruku do roztrhaného trika a tahala za něj. „Okamžitě s tím přestaň!“

„Nešel rozepnout a já frustrovaně zakňučela. Grover s tváří na mé šíji se zasmál a pomohl mi. Ruce jsem prostě měla příliš roztřesené. Rychleji než kdy předtím jsme se vzájemně svlékli, na podlaze jsme po sobě zanechávali cestičku z šatů,“ pokračovala.

Tváře mi planuly. Podařilo se mi laptop chytit a vytrhla jsem jí ho. Bez dechu jsem se svalila zpátky na postel a Watsona zaklapla. Pak jsem si promnula obličej.

„Ty jsi vážně svině, Sawyer,“ prohlásila jsem rozzuřeně.

Usadila se na židli u mého psacího stolu a souhlasně přikývla. „Já vím. Ale už jsem to nevydržela.“

Nakrčila jsem čelo. „Cože?“

„Pořád děláš takové obří tajnosti s tím, co píšeš, a pořád vykládáš, že sedíš nad esejí, ale vážně, neznám žádného prváka, který musí psát tolik kompozic jako ty. A vždycky si nastavíš tak nízký jas displeje a úplně malinkaté písmo – to je pak člověk tím zvědavější. Studuješ kreativní psaní. Však já si myslela, že sepisuješ romány nebo básně nebo něco takového. Chtěla jsem jen vědět, co píšeš. Byla bych si tipla i fanfikci, ale tohle tady,“ uculila se, „je vážně lepší než cokoli, co jsem si představovala. Kdo by si pomyslel, že moje nevinně vyhlížející spolubydlící, která působí naprosto křečovitě a nikdy si nezačne s žádným chlapem, píše porno?“

Dokázala jsem na ni jen zírat s otevřenou pusou. Že zrovna Sawyer byla tím prvním ve Woodshillu, kdo se o tom dozvěděl, bylo to nejhorší, co se mohlo stát.

„Ohromný. Tak do toho,“ pronesla jsem bezvýrazně a zatočila rukou.

„Do čeho?“

„Dělej si z toho srandu.“

Teď to byla Sawyer, kdo svraštil čelo. „Proč bych měla?“

Jednou jedinkrát jsem někomu přečetla něco, co jsem napsala. Nate poslouchal. A pak zvrátil hlavu a zvučně se rozesmál. Když se zase ovládl, poplácal mě po hlavě a zeptal se, zda chci tuhle slabomyslnost doopravdy zveřejnit.

Potom jsem si vymyslela pseudonym. Tak strašně bolelo snášet Nateův smích a opovržení, které ho doprovázelo. Tak strašně, že jsem se rozhodla, že už nikdy nikomu ze svého bezprostředního okolí nic ze své práce neukážu.

Vztekle jsem se na Sawyer zamračila. „Protože je to právě tak, jak říkáš. Píšu erotické novely a zveřejňuju je online. Haha. Strašně vtipné. Ta malá, roztomilá Dawn, která už celé měsíce neměla sex a zřekla se randění, píše erotickou literaturu. Zřídka máš možnost slyšet něco veselejšího,“ vyprskla jsem hořce.

V pohledu se jí objevilo něco jako znechucení. „Můj ty bože,“ zamumlala. „Ve tvé hlavě bych vězet nechtěla. Musí to být opravdu příšerné místo, když to tam chodí takhle.“

Na to jsem neuměla odpovědět.

„Jsi úplně praštěná. Upřímně řečeno si dokonce myslím, že to tvé psaní je docela skvělé. Ale jestli si myslíš, že já – právě já – bych tě za něco takového odsuzovala, tak to se ani nemusím namáhat.“

Myslela jsem, že jsem se přeslechla.

Sawyer se ode mne odvrátila a odešla zpátky do své poloviny pokoje. Tam zase zapnula svůj laptop. Když jsem otevřela ústa, abych něco řekla, demonstrativně si strčila do uší sluchátka a nastavila si hudbu tak nahlas, že jsem ji mohla slyšet na druhém konci místnosti.

7. kapitola

Woodshill Steakhouse byl tátovým a mým nejoblíbenějším místem schůzek. Cesta tam sice byla o trochu delší než do restaurací v centru, ale o to hezčí byla lokalita.

Zvenčí vyhlížela dřevěná stavba chatrně a skrovně, uvnitř však byla nepřekonatelná. Majitel si dal práci s veškerými úpravami. Paroží nad pultem, hrubě otesané dřevěné lavice a žárovky visící nízko na lanech byly velice rustikální a vyzařovaly příjemné kouzlo. Vedle chutného jídla byl významnou výhodou výhled do údolí. Pro tátovu každoměsíční návštěvu jsem obvykle týdny předem rezervovala stůl u panoramatického okna. Izolace sice nijak zvlášť dobrá nebyla a chlad pronikal až k lavici, ale zato člověk mohl pozorovat vodu a okolní krajinu. Zatímco všichni moji přátelé rádi chodili na túry, já bych tady prostě mohla hodiny vysedávat a vyhlížet ven, zabalená do jedné z prošívaných dek, které majitel Al vždycky rozdával.

Chvíli poté, co jsem do podniku vstoupila, jsem tátu objevila. Seděl už na našem stálém místě a vyhlížel z okna na vodu. I dnes na sobě měl temně šedé montérky, snědé paže položené na stole před sebou. Hlavu měl ostříhanou dohola, zato na bradě mu rostlo o to mohutnější strniště, které už z velké části zešedlo.

Automaticky se mi na rtech usadil úsměv.

Byli jsme si s tátou velice blízcí. Matka nás dva opustila, ještě než mi byly dva roky. Neměla jsem žádné vzpomínky na dobu, kdy jsme byli tři, ani jsem už nevěděla, jak máma vypadala. Když jsem byla menší, posílala mi tu a tam pohlednice z Asie, kde žila a pracovala jako bankéřka, ale i to jednou ustalo – nejspíš proto, že z mé strany se žádné pokusy o sblížení nekonaly.

Byla by lež tvrdit, že bych si někdy nepřála mít nějakou spřízněnou ženu, především když jsem dospěla do puberty a raději bych umřela, než se táty ptala na výhody a nevýhody tamponů. Nicméně nikdy mi nic nechybělo. Když mé kamarádky jezdily se svými matkami po nákupech nebo do lázní, posadila jsem se s úkoly do tátovy dílny a koukala se, jak s kolegy pracuje. Když jsem ještě byla malá, museli vždycky dávat pozor, aby nářadí leželo mimo můj dosah. Jednou z mých oblíbených vzpomínek z doby základní školy je ta na den, kdy mi darovali bedničku plnou růžových šroubováků.

Když jsem se táty ptala, co se mezi ním a mámou pokazilo, říkal vždycky, že si dva lidé někdy prostě nesednou a pro obě strany je pak tím nejlepším rozhodnutím rozejít se, než jeden z nich toho druhého příliš a nenapravitelně raní. Nebo oba sebe navzájem. A že si je jistý, že tam venku je někdo, kdo se k němu bude hodit lépe a kdo ho učiní dokonale šťastným. Od té záležitosti s Natem jsem věděla až moc dobře, co tím „nenapravitelně ranit“ mínil.

Rychlými kroky jsem dokráčela k našemu místu u okna a svalila se na lavici naproti němu. Hrozivě zaskřípěla, ale nic jsem si z toho nedělala. „Ahoj, tati.“

„Možná by ses příště měla ještě trochu víc rozběhnout,“ opáčil.

„Ale jen když zatáhneš škody,“ řekla jsem a odmotala si z krku šálu.

Dunivě se zasmál a naklonil se přes stůl, když jsem si odložila. „Jak se máš, broučku?“

„Docela dobře. Odevzdala jsem tento týden jednu esej a stála modelem své spolubydlící.“

Táta uhodil pěstí do stolu, takže se hliněný květináč s umělou kytkou rozkymácel. „Není možná! Jakpak k tomu došlo?“

Přišla k nám obsluha a přijala naši objednávku, teprve poté jsem vyprávěla, jak se stalo, že jsme se se Sawyer sblížily. Nevynechala jsem přitom jedinou podrobnost, ani to, že jsem byla zamčená v koupelně toho spolkového domu.

„Jestli mi ten kluk přijde na oči, něco zažije.“ Táta měl hustá obočí stažená hluboko k sobě, takže mezi nimi sotva ještě zbýval prostor a skoro to vypadalo, jako by měl obočí jen jedno.

„Na to bych se moc ráda podívala,“ prohlásila jsem a zamíchala si ledový čaj.

„Alespoň si teď lépe rozumíte, takže z toho přece jen vzešlo něco dobrého.“

„No jo, tak úplně se teď přeci jenom nekamarádíme,“ zamumlala jsem při vzpomínce na předchozí den. Sawyer se mnou od té doby neprohodila už ani slovo.

„To ještě přijde, broučku. Podle toho, co jsi mi o ní doposud vyprávěla, působí jako velice uzavřený člověk. Mnozí lidé potřebují víc času, aby k sobě ostatní pustili.“

Odhrnula jsem si ofinu z čela a zasmušile se na tátu podívala. „Tentokrát jsem to zkazila, tati.“

„Jak moc?“ zeptal se a opřel se lokty o hrubý stůl.

„Zjistila, že publikuju příběhy. A já… si to přece chtěla nechat pro sebe.“

„Jednou to beztak budou vědět všichni tvoji přátelé, Dawny. Nejpozději až dobudeš žebříčky bestsellerů.“

Usmála jsem se. Táta věděl, že vydávám povídky, i když jsem mu řekla, že je v žádném případě a za žádných okolností nesmí číst. Tehdy se zeptal proč. Beze slova jsem mu ukázala obálku Zkroť mě, na které bylo vidět nahé tělo muže, který si před ohanbím drží klobouk. Táta se dál neptal.

„Já vím. Ale zatím si prostě užívám, že jsem docela normální studentka, kterou nešikanují za její neobvyklý koníček. Že to Sawyer zjistila, mě naprosto zaskočilo a já reagovala docela jízlivě.“

„Omluv se jí,“ prohlásil táta prostě.

„To udělám, až se mnou zase bude mluvit a nebude se schovávat za laptopem.“

Táta uznale přikývl. „A jak se vede ostatním tvým přátelům? Zatím všechno v pořádku?“

Představila jsem tátu své malé partě a všichni si mysleli, že je těžce v pohodě. Spencer si s ním dokonce chtěl udělat selfie a pak mumlal cosi o „budoucím tchánovi“. Naštěstí ho Kaden od fotografování násilím odradil.

Že se mi Spencer od našeho polibku ve spolkovém domě vyhýbá a já už ho od té doby také nevídám, to jsem tátovi vykládat nechtěla. Sama jsem nevěděla, co si o té situaci myslet. Když jsem si totiž vzpomněla na Spencerova ústa, na jeho chuť a jeho ruce na svém těle, pak… to vůbec nebylo dobré. Celé měsíce jsem úspěšně potlačovala, jak atraktivní a skvělý podle mě je. Vědět, jaký je to pocit, být mu nablízku, mi v břiše rozpoutalo tornádo. Zalilo mě teplo a všechno mravenčilo, a to mi dost nahánělo strach. Nechtěla jsem se tak cítit, neboť to vždycky končí jen tím, že mě to raní.

Raději jsem se soustředila na tu záležitost se Sawyer, na univerzitu, svůj další spisovatelský projekt… Prostě se mi všechno zdálo lepší než přemítat nad žárem ve svém břiše.

„Kamarádům se vede dobře,“ odpověděla jsem opožděně a se vší přesvědčivostí, kterou jsem dokázala vynaložit. Viděla jsem, že táta se v tom chce šťourat, ale rychle jsem od tématu odběhla. „Tak, a teď povídej. Jaká byla tvoje schůzka minulý týden?“

Otec ztěžka vydechl a začal si pohrávat s etiketou na své láhvi. „Byl to propadák.“

Povzdechla jsem si. Táta si už roky hledal novou partnerku. V patnácti jsem se ho jednou dokonce pokusila někomu dohodit. To se parádně nevyvedlo. Pravděpodobně proto, že jsem mu zřídila profil na online seznamce a nahrála tam fotku, která byla víc než deset let stará. Krom toho jsem si přimyslela pár koníčků a jeho jménem napsala několika svolným nezadaným.

Potom jsem dostala měsíc domácího vězení.

„Tak co se zase stalo?“

„Měl jsem tolik práce, že jsem na tu schůzku téměř zapomněl, takže jsem do restaurace odjel v pracovním a… No jo, umíš si představit, jak nadšená tím byla.“

Á jé. Tátovy montérky flekaté po dlouhém pracovním dni v dílně opravdu nebyly úborem, jaký bych si na rande představovala. Zcela nehledě na skutečnost, že byl jistojistě celý obsypaný hoblinami a musel páchnout dřevem a potem.

„Tati, nemůžeš očekávat, že schůzka proběhne dobře, když se tam objevíš ve špinavém pracovním oblečení,“ řekla jsem jemně.

Zabručel a promnul si strniště. „Nejspíš máš pravdu.“

„Příště si musíš vzít oblek, navonět se a zastřihnout si vousy. To už pak na vydařený večer vystačí, věř mi.“

Táta dokázal vypadat opravdu dobře, když chtěl. Na svůj věk byl díky těžké fyzické práci, kterou den za dnem vykonával, docela v kondici. Se svýma vřelýma, hnědýma očima a hlubokými vráskami od smíchu v koutcích úst vypadal neskutečně sympaticky. Tam venku jistě existovaly stovky žen, které by ho braly všemi deseti. Už jen zbývalo je najít. Neboť i když pro sebe samu jsem tomu už nevěřila: byla jsem si docela jistá, že pro tátu se druhá šance na velkou lásku naskytne.

„Mohl jsem si vybrat mezi pozdním příchodem nebo pracovním oblečením,“ vysvětloval táta svou podivuhodnou logiku.

Potlačila jsem úšklebek. „A ty ses rozhodl pro montérky.“

„Dřív nebo později by mě v nich beztak viděla. Pro mě za mě mohla na naši schůzku taky přijít v nemocničním oblečení,“ prohlásil a pokrčil rameny.

Nejraději bych tloukla čelem o stůl, ale tento úmysl mi překazila obsluha, která před nás postavila kouřící talíře. Rozhodla jsem se pro steak z pupku, k němu zapečený špenát. Nasála jsem vůni sýra a sbíhaly se mi sliny.

„No jo, se Stacey se už každopádně neuvidím.“ Táta se okamžitě zařízl do steaku. „Dobrou chuť.“

Zamyšleně jsem žvýkala maso a bloumala pohledem venku. Bylo zataženo a vypadalo to na déšť, přesto na mě výhled do údolí působil konejšivě.

„Bez obav, táto,“ řekla jsem, když jsem polkla. „Ještě pro tebe tu správnou najdeme. Musí se někde schovávat. A pokud se Stacey tvoje montérky nelíbily, je to hloupá kráva.“

To u něj vyvolalo úsměv. Chvíli jsme jedli mlčky.

„Když už jsme u toho… Nathaniel s Rebekou se budou stěhovat do Maynardova domu.“

Zarazila jsem se s vidličkou v polovině cesty. „Cože?“

Táta si osušil rty ubrouskem, složil ho a zastrčil pod okraj talíře. To všechno se odehrálo zpomaleně. „Podíval se na něj znovu se znalcem, chvíli vyjednával a pak si plácli. Je to skvělá nemovitost. Už jsem se ptal, kdy se konečně prodá.“

Docela pomalu jsem vidličku nechala klesnout zpátky na talíř. Srdce mi tlouklo až v krku. Dala se do mě zima a dlaně se mi orosily. V hrudi mi narůstal tlak a já se snažila dýchat zhluboka. Opět jsem vyhlédla ven, chtěla jsem, aby mi příroda vyhnala z útrob ten hořký chlad, ale tentokrát se její účinek neprojevil. Nic proti tomu nezmohla. Nikdy proti tomu vůbec nic nepomáhá.

„Chtěl jsem, aby ses to dozvěděla ode mne, Dawny, a ne teprve až mě příště navštívíš a všichni o tom budou žvanit.“

Dokázala jsem jen zavrtět hlavou. „Fajn. Díky.“

Táta se přes stůl natáhl po mojí ruce. „Klidně můžeš zuřit, broučku. Nebo smutnit. To je úplně v pořádku.“

Zavřela jsem oči a přikývla. Potřebovala jsem veškerou svou sílu, abych nevzala talíř a nemrštila jím přes restauraci. Potřebovala jsem něco rozbít. Vypustit svůj vztek, protože jinak bych rupla. Explodovala bych a vzala s sebou všechno ve svém okolí.

Nate skutečně měl tu drzost Maynardův dům koupit.

Dům, o němž jsme coby puberťáci vždycky snili. Dům, do jehož zahrady jsme se vplížili, abychom přes verandu nahlédli do obývacího pokoje. Dům s bílou fasádou a temně zelenými taškami, pěknými okenicemi a vysokými štukovanými stropy. Náš společný sen o budoucnosti, kterou nikdy nebudeme mít.

Sevřela jsem sklenici s ledovým čajem, až mi bíle vystoupily klouby. Potom jsem si mohutně lokla a opět se podívala na tátu, na rtech falešný, ale snad velmi přesvědčivý úsměv.

„Všechno v pořádku, tati. Mám z Natea radost. Opravdu,“ prohlásila jsem tichým hlasem.

Nikdy jsem tátovi nedokázala povědět o skutečném důvodu našeho rozchodu. Můj táta uměl být dosti svéhlavý a neměl mnoho kamarádů. Duffyovi patřili k jeho blízkým přátelům už víc než desetiletí. Jen proto jsem mu namluvila, že jsme se s Natem rozešli v dobrém, ačkoli opak byl pravdou. Krom toho jsem nechtěla, aby o mě měl táta obavy. Nesl toho na svých bedrech dost, nechtěla jsem mu být přítěží, nýbrž tou silnou ženou, jakou mě vychoval.

Stálo mě hodně sil dělat přes den, jako by všechno bylo v pořádku, a své bolesti povolovat uzdu jen za nocí. Ale zvládla jsem to. Jediné, co táta věděl, bylo, že rozchod byl bolestný, tak jako téměř všechny rozchody. Ale věřil mi, když jsem mu říkala, že jsme prostě ještě příliš mladí, abychom měli takový vážný vztah. Že naše soužití nefungovalo. Že jsme to zkusili, ale nezdařilo se a chtěli jsme to ukončit, než bude příliš pozdě a jednomu z nás to nezvratně ublíží. Tak jako u něj a u mámy.

Kecy.

Zbytek našeho společného odpoledne jsem strávila ve stavu zombie. Sotva jsem chápala, co všechno mi táta ještě vykládá, a na jeho dotazy jsem odpovídala sice co možná nejradostněji, ale máloslovně. Nasadila jsem široký úsměv, když jsme se loučili, a pevně ho objala. Ani jeho důvěrně známá vůně po hoblinách a dřevu mě nedokázala utěšit.

Cestou domů jsem šla jako zmámená a pomalu jako želva. Když začalo pršet, na chvilku jsem se zastavila a natočila tvář k nebi. Na kůži mi jako jehly přistávaly malé studené kapky a já se jimi nechala umrtvit.

Cesta na kolej mi trvala víc než hodinu. S rozmazaným líčením jsem se jako zombie nejen cítila, nýbrž jsem tak nejspíš i vypadala. Dívky, které jsem míjela, na mě zíraly, ale všechno jsem viděla jako v mlze. Šla jsem přímo do svého pokoje, nic jsem nevnímala, nikoho neslyšela.

Nějak jsem to zvládla až k posteli a svalila se na ni tváří napřed. Sawyer se mě na cosi ptala, já ale nechtěla nic slyšet a ani vysvětlovat, co je důvodem mého katastrofálního stavu. Takže jsem si přetáhla deku přes hlavu a obrátila se tváří ke zdi.

Pomalu ke mně pronikala tátova slova. Čím hlouběji jsem si je připouštěla, tím víc škody napáchala. Tělo jsem měla ztěžklé, plné žalu, který mě po rozchodu s Natem strhl do propasti.

Nate koupil náš dům. Pro dívku, s níž mě celé měsíce podváděl.

Teď už mi měl být lhostejný, ale nebyl. Ne po šesti společných letech. Ne poté, co mě takto ranil. Najít Natea v naší ložnici, s Rebekou pod ním, to bylo to nejhorší, co jsem kdy prožila. Ta bolest mě rozervala a sebrala mi veškerou důvěru, kterou jsem byla schopna cítit. Ta bolest byla… Vůbec jsem ji nedokázala popsat. Tolik to bolelo.

Ta vzpomínka mě ochromovala a já se stulila do klubíčka. Pevně jsem zavřela oči, protože mě pálily, já ale nechtěla kvůli Nateovi řvát. Mé rezervy pro Nathaniela Duffyho byly vyčerpané. Tak jsem to při odjezdu do Woodshillu zamýšlela. Nechat to být. Vybudovat si novou budoucnost. A neprolít už kvůli němu ani jednu jedinou slzu.

On koupil Maynardův dům.

On prostě žil dál, jako by se nic nestalo.

Žil náš sen s jinou.

Nebylo tomu tak, že bych Natea pořád ještě milovala. Tak tomu už dlouhou dobu nebylo. Dokonce mi připadalo úžasné, jak rychle byl tento cit překonán, když jsem zjistila, co je to ve skutečnosti za člověka. Ale stejně to neznamenalo, že nebolí, že on prostě žije dál, jako bychom spolu nikdy nebyli.

Ale neplakala jsem.

Pak jsem zaslechla, jak Sawyer s někým hovoří, a hned nato jsem slyšela, jak se blíží kroky.

„Dawn?“

Obrátila jsem se pod dekou a jedním okem zpod ní vykoukla. U postele dřepěla Allie. Odsunula jsem se kus ke zdi a nadzvedla deku, aby si ke mně mohla lehnout. Uposlechla tu němou výzvu a o chvilku později jsme v mé jeskyni ležely obě.

Koukaly jsme na sebe a mně dalo námahu polykat. Alliiny šedozelené oči potemněly, když viděla, jak skvrnité mám tváře. Přesto se neptala. Nikdy mě do ničeho netlačila. To byl jeden z důvodů, proč jsem ji měla tak ráda.

„Přinesla jsem ti sušenky Reese’s,“ řekla místo toho.

Zkusmo jsem nadzvedla koutek úst, abych viděla, jestli to funguje. Úspěšná jsem asi nebyla, Alliino čelo se ještě víc nakrčilo.

„Musí to být opravdu zlé, když tvoje reakce na Reese’s vypadá takhle.“

„Nate koupil náš dům,“ zašeptala jsem. Měla jsem v krku obrovský knedlík, který mi bránil promluvit nahlas. „Určitě si ještě taky brzo koupí maltézského psíka a pojmenuje ho Dortík.“

„Hajzl jeden mizernej.“

Přikývla jsem a přitom ji hlavou téměř uhodila do čela. „Už nikdy se nechci cítit tak jako právě teď. A to je jen slabší verze toho, jak to vypadalo tenkrát.“ Promnula jsem si hrudník, jako bych z něj tak mohla vyhnat ten nepříjemný pocit.

Allie zvedla ruku a pohladila mě po paži. V pohledu neměla žádný soucit, nýbrž prostě jen pochopení. Jako by přesně věděla, o čem mluvím. „Nejspíš kvůli tomu ti chtěl Nate zavolat. Aby ti o tom pověděl.“

Opovržlivě jsem si odfrkla a několik kapiček slin přistálo Allie na tváři. Přimhouřila oči.

„Pardon.“

„Žádný problém. Proto jsem tu.“

Teď už jsem se usmála o trochu víc. I když pořád ještě slabě. „Nemůžu uvěřit, že koupil náš dům.“

„O tom jsi mi nikdy nevyprávěla,“ pronesla má přítelkyně tiše.

Polkla jsem ten knedlík žalu a odkašlala si. „Vlastně to bylo jen přihlouplé blouznění. Pořád jsme mluvili a snili o budoucnosti. Já si chtěla nějak vystačit s psaním, zatímco Nate by se vypracoval ve firmě své nevlastní matky a… Přemýšleli jsme, kam bychom se nastěhovali. V tomhle domě žil už celá desetiletí Ernest Maynard, muž, na jehož smrt všichni v okolí nedočkavě čekali, aby byl ten dům konečně na prodej.“

„To zní opravdu odporně,“ usoudila Allie a já usilovně přikyvovala.

„To taky bylo. Na svou obhajobu musím ale taky říct, že Ernest vypadal na dvě stě.“

„Hrdý věk.“

Opět jsem přikývla a deka mi zašustila po vlasech. „Pravděpodobně mu bylo teprve sto šedesát tři nebo tak. Protože všichni v našem okolí o tom domě mluvili, jednou jsme tam s Natem pro legraci zajeli a Ernest nás načapal při pokusu zahlédnout něco uvnitř. Vyhrožoval, že zavolá policii.“

„Ale ne!“

„Druhého dne jsme tam s Natem zašli s bonboniérou, abychom se mu omluvili. Pustil nás dovnitř a vypili jsme s ním čaj.“

Allie se uculila. „A viděli jste dům zevnitř.“

„Byl to sen. Opravdu, Allie. Ten nejhezčí dům, jaký jsem kdy viděla. Jako na obrázku, jen ještě o hodně hezčí. Skutečný dívčí sen, romantický venkovský styl a… prostě dokonalý dům. Ernest nám vyprávěl, jak ten dům postavil spolu se svým otcem, a byl úplně sentimentální. Přesně věděl, jak moc všichni doufají, že brzy natáhne bačkory, a…“ Musela jsem si odkašlat, protože jsem měla hlas úplně zastřený. „Nate mu řekl, že jeho smrt vůbec nepřipadá v úvahu, dokud jsme ještě tak mladí a nemůžeme se zúčastnit dražby. Tehdy nám bylo šestnáct.“

„Vy jste už tehdy snili, že se do toho domu nastěhujete?“

Pokrčila jsem rameny. „Než jsme poznali Ernesta, byla to jen hloupost. Ale potom… se situace změnila.“

„Co se stalo s Ernestem?“

Třaslavě jsem se nadechla a trhala si kůžičku kolem nehtu u palce. „Před půlrokem zemřel.“

„To je mi líto.“

„Mně taky. Neměl žádné žijící příbuzné, proto byl dům přepsán na město a nyní zjevně prodán.“

Allie se tvrdě stáhly koutky úst. „Nateovi.“

Přikývla jsem.

„Ach, zlato.“

„Koukej se na to prostě takhle: ten pitomej čurák bude dalším, kdo v tý barabizně zdechne,“ zazněl Sawyeřin hlas těsně vedle nás.

Odhodila jsem deku stranou. Moje spolubydlící si k posteli přitáhla skládací židli a právě si na mém nočním stolku lakovala nehty.

„To je tak hrozně netaktní, Sawyer,“ spílala jí Allie.

„Netaktní, ale pravdivé. Krom toho stojím na její straně,“ prohlásila Sawyer a pokývla mým směrem.

Allie se posadila a podrážděně přejížděla pohledem mezi mnou a Sawyer.

„Myslím, že se teď máme rády,“ vysvětlila jsem a slyšela, jak se má spolubydlící okamžitě nesouhlasně ohrazuje.

„Kvůli tomu spolkovému domu? Ví, že tě tam zamkli?“ zeptala se Allie rozčileně.

„Co že tě tam?“

„Ále, na tom teď nesejde. Allie, zmiňovala ses o Reese’s?“

Ještě chvíli měla ústa dokořán, potom zakroutila hlavou a sebrala z podlahy kabelku. „Dokonce ty velké.“ Se spokojeným výrazem vybalila obrovský pytel a oběma rukama ho otevřela.

Okamžitě jsem jeden z dortíčků s arašídovým máslem vylovila a rozbalila tmavý papír. Allie podávala pytel i Sawyer, ale ta jen zvedla svou levou, metalicky modře nalakovanou ruku.

Bez okolků jsem odmotala zbytek papíru, přikradla se přes postel a přidržela jí ten čokoládový dortíček u pusy. „Udělej Á.“

Sawyer nejdřív vypadala skepticky, potom chňapla a v puse jí skončil hned celý košíček. Chvíli vypadala jako křeček, který si ukládá zásoby. Zasmála jsem se, a to prolomilo ledy.

Za to páteční odpoledne jsme spořádaly celé balení, Allie se všemožně snažila, aby odvedla moje myšlenky od té záležitosti s Natem, a Sawyer mi dokonce nalakovala nehty. Vlastně bylo docela pěkné být takto rozmazlována. Dobrá nálada se přesto bohužel nedostavila – bolest z té zprávy o domě na mě pořád ještě lpěla jako vazký, lepkavý tér.

Když se Sawyer později zase stáhla na svou polovinu pokoje, Allie si zavolala.

„Nemyslím si, že dnes ještě půjdeme ven. Jsem si jistá, že Dawn by radši chtěla zůstat doma.“

Zbystřila jsem. „Dawn nechce zůstat doma. Dawn chce ven a zapomenout, že tenhle den kdy existoval,“ vykřikla jsem nahlas.

„Ano, to byla ona.“ Allie zakryla mobil, sklonila hlavu ke straně a podívala se na mě. „Jsi si jistá?“

Energicky jsem přikývla. Panebože, jo, nechtěla jsem kysnout na koleji a v duchu pořád mít před očima ten zatracený Maynardův dům. Nutně jsem potřebovala čerstvý vzduch, nebo spíš dusný vzduch klubu s dunící hudbou, která mi vyžene vzpomínky z hlavy.

8. kapitola

Byla jsem nezadržitelná a úchvatná a Nate mi se svým domem mohl vlézt na záda! Hezké, že měl svou budoucnost – já zato měla báječnou přítomnost. A ta ležela tady, uprostřed skupiny divoce tančících lidí, po jejichž tvářích se mihotala pestrobarevná světla a kteří se se mnou oddávali rytmu divokého beatu.

Allie a můj kumpán Scott mě protáčeli a starali se, abych se zapotila – a to opravdu parádně.

Boty jsem měla tak vysoké, že jsem se na své přátele pro jednou nedívala zespodu. Allie mě nově nalíčila a natočila mi vlasy. Měla jsem na sobě petrolejově modré šaty, které mi splývaly od pasu dolů a při tanci se mi pěkně vznášely kolem nohou. Ztratila jsem se v hudbě, tančila se zavřenýma očima a nechala se vést do otáček, z nichž mě jímala závrať.

Odjely jsme s Allie rovnou do Hillhousu, jediného klubu poblíž kampusu, kde se doklady kontrolovaly jen namátkově. Sawyer měla jinačí plány, alespoň to tvrdila. Nejspíš musela nejdříve zpracovat odpoledne, které strávila se mnou a s Allie.

Někdy v průběhu večera se k naší taneční skupince přitočili Monica a Ethan a pohybovali se do rytmu s námi. Vychutnávala jsem si vibrace basů v kostech a nespoutanými pohyby vypouštěla vztek na Natea. Náladu jsem pořád ještě neměla nejlepší, ale aspoň jsem byla obklopená několika svými nejmilejšími kamarády.

„Panebože,“ uslyšela jsem zamumlat Allie těsně vedle sebe. Otevřela jsem oči a stopovala její pohled.

Monica s Ethanem si to právě divoce rozdávali. Opravdově. Tančili jako dva cizinci, kteří doufají v jednorázovku a vypadají přitom jako pářící se paviáni. Bylo v tom všechno, boky pohupující se po mužském přirození, hlavy zvrácené vzad, vlhké polibky přes rameno a… Blé.

„Pauza na pití?“ zeptala jsem se Allie a Scotta a oba se do mne zavěsili.

Odešli jsme ke svému stolu, kam teď vedle Scottova přítele Micaha přibyl i Kaden. Zhroutila jsem se na lavici naproti Scottovi a Micahovi a mohutně upila ze své koly. Na druhém konci stolu si Kaden hned přitáhl Allie mezi kolena a zaklonil hlavu. Ti dva se políbili a Kaden zamumlal cosi, co Allie vehnalo červeň do tváří. Na rozdíl ode mne byla jednou z těch dívek, u nichž toto lehké zčervenání vypadá velice hezky. Teprve poté ji Kaden pustil a ona se usadila na místo vedle něj.

„Ahoj, šmíráku,“ obrátil se pak Kaden ke mně a opřel se lokty o stůl.

Nadzvedla jsem obočí. „Jo. Haha. Viděla jsem tě nahého. To je toho.“

Scott vydal zvuk, který mi připomněl umírající prasátko. „Co že jsi?“

„Nic si z toho nedělej. Mě už tak taky označil,“ prohlásila Allie a zakroutila hlavou. Přesto se nemohla neculit.

„Jak to, že jsi viděla Kadena nahého?“ rýpal se v tom Scott.

„To by mě taky zajímalo,“ přizvukoval mu Micah.

„Chtěla jsem pracovat v Alliině bytě. A on tam byl,“ ukázala jsem hlavou na Kadena, „náhodou neoděný.“

„Smím taky dostat klíč od vašeho bytu, abych tam pracoval?“ obrátil se Scott k Allie.

„Oba naše náhradní klíče jsme už bohužel rozdali Spenceovi a Dawn. Promiň, Scotte,“ odpověděla.

Teď se s nadějí obrátil na mě.

Zakroutila jsem hlavou. „Obávám se, že musím říct ne. I když je tvůj štěněčí pohled velice účinný.“

To Scotta rozdurdilo, načež Micah vstal a podal mu ruku. „Pojď.“

Vyrazil a ještě se po nás ohlédl. „Já ten druhý klíč nepotřebuju, jak vidíte.“

Ti dva odtáhli na taneční parket a o chvilku později se pohybovali do rytmu nové písně. Micah to v sobě opravdu měl. Vládl onou ledabylou elegancí, kterou jsem doposud viděla jen u hrstky lidí.

Ti dva vytvářeli překrásný kontrast. Scott se svými blonďatými stylově načesanými vlasy, Micah s krátkými kadeřavými vlasy a bronzově zbarvenou pletí.

Právě jsem se o své nadšení z těch dvou chtěla podělit s Allie, vtom jsem na druhé straně stolu zaznamenala zvuk polibků.

„Jak vidím, přicházím právě včas,“ zazněl vedle mě náhle Spencerův hlas.

Trhla jsem hlavou a zazírala na něj. Proč jen musí pořád nosit tyhle mizerné košile? A proč, proč, proč jen mi pohled na něj pokaždé připadá prostě dechberoucí?

V hrudi se mi něco zrádně zatřepetalo.

Měla jsem radost, že ho vidím. To bylo prostě k podělání. Ještě víc pak, když jsem pohledem jaksi zůstala viset na jeho rtech. V břiše se mi vzmáhal vražedný žár.

Pak se Spencer uculil. Jako by přesně chápal, co se ve mně právě odehrává. Přitom nerozuměl vůbec ničemu.

Nemohl vědět, že mě skutečnost, že si chci ten polibek zopakovat, neuvěřitelně dopaluje. Nevěděl nic o strachu, který se ve mně usazuje, když mi při pohledu na něj začne poskakovat srdce. To, co se tu ve mně rozvíjelo, vůbec nebylo dobré. Spencer pro mě nebyl dobrý. Rozhodně si k němu nevypěstuji žádné city a nepustím si ho k sobě tak blízko, aby získal moc ranit mě tak, jako to udělal Nate. Už nikdy kvůli chlapovi nepocítím bolest. Takže Spencer si svůj všeználkovský úsměv může strčit někam.

Prudce jsem vstala. „Jdu tančit,“ prohlásila jsem hlasitě, aby Allie s Kadenem věděli, kam mizím.

Aniž jsem se na Spencera znovu podívala, rychlými kroky jsem prchla na taneční parket. Všichni moji přáteli vypadali zaujatí sami sebou, takže jsem si našla volnou plochu a pohybovala se sama.

Hrála písnička od Fifth Harmony, která mi jindy naprosto pila krev, dnes však byla přesně tím, co jsem potřebovala.

Pohupovala jsem se do rytmu a bylo mi zcela jedno, co dělají lidé kolem mě. Bylo lhostejné, co se stalo, protože já byla tady, hudba mě hladila po kůži a otupovala mi myšlenky. Tohle bylo lepší než alkohol.

Časem jsem zase otevřela oči a všimla si muže, který se na mě usmíval. Stál opodál a pohupoval se do rytmu stejně jako já.

Dneska bylo všechno jedno.

Žádné city, žádný smutek, žádné vzpomínky. Žádný strach.

Zkrátila jsem vzdálenost mezi námi a ten muž mě napodobil. Nevázaně jsme tančili na nevalnou hudbu. Bylo to skvělé. Nechala jsem se jím rozptýlit a protáčet, připustila jsem, aby se mne dotýkal, prostě proto, že jsem mohla. Měla jsem vládu nad svými city a mohla rozhodovat, co tento večer přinese. Nebylo ve mně místa pro bolest a strach, nýbrž jen pro zábavu a lehkost. Existoval jen tento cizinec s tmavými vlasy a nedefinovatelnou barvou očí, tahle píseň a naše pohyby ve stejném rytmu.

Než jsem za sebou najednou ucítila někoho dalšího. Okamžitě jsem věděla, kdo to ke mně přitancoval. Zašimralo mě na kůži a srdce mi zase tak podivně vynechalo. Koukla jsem se přes rameno a pohlédla na Spencera. On se však nedíval na mě, nýbrž rozzuřeně na toho chlápka, se kterým jsem tančila.

Ten se ode mne okamžitě s úsměvem odvrátil. Netrvalo ani deset vteřin, než si našel další dívku.

Zuřivě jsem se ke Spencerovi otočila. „Co to mělo být?“ vyprskla jsem.

„Nechci přihlížet, jak tancuješ s jinými chlapy. Raději se rozptyluj se mnou.“ Ovinul mi jednu paži kolem pasu, jako by prostě směl, jako by měl právo se mne takhle dotýkat.

Ale to neměl. A já mu toto právo nikdy nepřiřknu, protože to znamená jen další bolest.

„Přestaň,“ řekla jsem.

„To nejde.“ Pohladil mě po zádech, a ačkoli jsem chtěla opak, tála jsem pod jeho rukama. Přiblížil mi ústa úplně těsně k uchu. „Nemůžu přestat, když jde o tebe, Dawn.“

Hudba, která ještě rozechvívala celé mé tělo, mi v uších docela zanikla. Nic jsem neslyšela, cítila jsem už jen Spencera, jeho mnohoznačná slova, a všechno ve mně křičelo jeho jméno. Ale nešlo to. Prostě to nešlo. Abych si s ním něco začala, musela jsem si být jistá, že mu mohu důvěřovat. A to jsem nebyla. Nebylo zkrátka jisté, co by následovalo pak.

„Vážně, Spencere. Pusť mě,“ procedila jsem skrze zaťaté zuby a oběma rukama jsem mu prudce vrazila do prsou.

Ohromeně na mě pohlédl a okamžitě odevzdaně zvedl ruce.

„Nemůžeš si jen tak přijít a žárlivě se do někoho pustit jen proto, že jsme se my dva líbali. Nechodíme spolu. Nemáš na mě žádný nárok. A taky ho nikdy nezískáš, protože ti ho nedám. Takže mě laskavě nech na pokoji!“

Hrobové ticho.

Doslova. Celý klub na moment ztichl, než začala další písnička. Naše malá bezpečná bublina se při zvuku mého pronikavého hlasu rozprskla a několik lidí stočilo hlavy naším směrem – mezi nimi i naši přátelé.

Spencer se na mě díval temnýma očima, rty lehce pootevřené, obočí trochu povytažená. Pak pevně zaťal čelisti a sklopil pohled k botám. Možná taky na podlaze hledal díru, do níž by si mohl zalézt – nebo tam šoupnout mě.

Než jsem se nadála, odešel dlouhými kroky k baru.

Spencer se opil. Zdálky jsem přihlížela, jak do sebe klopí jeden drink za druhým a nepřestává s tím, ani když Kaden vstal a pokusil se ho zarazit.

Bylo mi pod psa.

Byl to můj kamarád. Nikdy jsem mu ta slova neměla vmést do tváře jen proto, že se obávám svých citů. Věděla jsem, že jsem tím všechno zničila. Nás, naše přátelství a zřejmě i Spencerovu averzi k alkoholu.

Ještě nikdy jsem ho nezažila opilého. Dnes jsem zjistila, že mi ten pohled připadá příšerný. Vždycky když jeden drink vypil, zamával sklenicí ve vzduchu a okamžitě se dožadoval dalšího. Mezitím jsem viděla, jak za ním chodí úplně cizí dívky, které se staví vedle něj a flirtují s ním. Vítal to, s několika z nich si dokonce zatančil, pak se však vždycky vrátil k baru.

„To je teda mizérie,“ zamumlala Monica. „Nikdy se neopíjí.“

„To jsem nechtěla,“ zopakovala jsem potřetí.

„Snad jsi na něj nemusela být tak tvrdá,“ řekla Monica, zatímco Ethan si pohrával s pestrými pramínky jejích vlasů.

„Jsou oba dospělí. Nemůžeš Dawn vinit z jeho chování,“ opáčil tiše a políbil ji na krk. „Je mu jednadvacet, miláčku. To se člověk někdy opije, když měl mizerný večer.“

„Máš pravdu.“ Povzdechla si. „Promiň, Dawn.“

Chlácholivě jsem se usmála. Ona měla pravdu, ne Ethan. A obě jsme to věděly.

Ostatní z klubu jeden po druhém odcházeli, každý mi poklepal na rameno nebo mě poplácal po paži. Očividně jsem vypadala velice politováníhodně. Bylo by mi milejší, kdyby na mě křičeli nebo mi dávali za vinu, že Spencer právě hází přes palubu své zásady.

„Není to tvoje vina,“ prohlásila Allie.

Poprvé jsem si přála, aby se mnou byla Sawyer. Její upřímnost a přímost bych v této situaci dost dobře upotřebila. Allie to myslela jen dobře, ale lhala. Všechno to jasně byla moje vina a já nemohla domů, dokud Spencer bude v tomto sebezničujícím stavu.

Kaden se vrátil k našemu stolu. „Nekoukej tak ztrápeně, Dawn. Prostě teď potřebuje trochu odstup.“

Zabručela jsem a pokusila se dát jeho slovům nějaký význam. Nepodařilo se mi to. Spencer se právě vybavoval s dívkou číslo sedm. Usmíval se a popíjel, potom zvedl ruku a něco své nové přítelkyni objednal. Zářivě se na něj usmála a pohrávala si s vlasy. Pravděpodobně se mu zrovna chtěla usadit na klín, když vstal a vytáhl z kapsy kalhot mobil. Přijal hovor a druhou rukou si zakryl ucho. Udělal pár kroků stranou, pryč od dívky číslo sedm, aniž na ni znovu pohlédl. Nahrbil ramena. Na okamžik jsem se obávala, že se pozvrací doprostřed pultu. Potom však zastrčil telefon zpátky do džínů, hlučně na bar připlácl několik bankovek a zmizel v davu lidí směrem k východu.

Poplašeně jsem se podívala na Kadena, ten však měl zrovna oči jen pro svou přítelkyni a odhrnoval jí vlasy z tváře. Allie se k němu naklonila a zašeptala mu do ucha něco, co ho přimělo ji prudce políbit.

Sakra.

Popadla jsem kabelku, s letmým vysvětlením jsem vyskočila a protlačila se davem ven. Překvapil mě chladný noční vzduch, pořád ještě šíleně pršelo. Zaclonila jsem si rukou oči a rozhlédla se po parkovišti.

Příliv lidí dychtivých zábavy mezitím prořídl a před Hillhousem už postávalo jen málo aut. Pouze tu a tam kolem mne proběhlo pár mladých lidí. Spencerovo rezavě červené Volvo mezi ostatními vozidly vyčnívalo dokonce i za nejtemnější noci. Stejně tak světlo, které se ve voze právě rozsvítilo.

„Do hajzlu,“ usykla jsem.

Byl úplně nepříčetný.

Nerozmýšlela jsem se dlouho. Tryskem jsem vyběhla – což na mých vysokých podpatcích a v dešti byla skutečná odvaha. Několikrát jsem klopýtla, včas jsem se však dokázala vzchopit, než se můj obličej seznámil s dlažebními kostkami. Už zdálky jsem mohla slyšet Spencera nadávat. Dveře u řidiče byly dokořán.

Se zarudlými tvářemi seděl za volantem a pokoušel se dostat klíč do zapalování.

„Co to tu k čertu děláš?“ vyjela jsem na něj. „Totálně ti přeskočilo?“

Opět zaklel a nadále dloubal klíčem do vzduchu. Zapalování pořád dokola míjel, a já za to sotva mohla být vděčnější.

„Spencere, vážně bys už neměl řídit. Ne v tomhle stavu.“ Trochu jsem se předklonila. „Prosím, přestaň s tím.“

Dělal, jako by si mé přítomnosti vůbec nepovšiml.

„Mám o tebe starost,“ zkusila jsem to znovu a obezřetně natáhla ruku po klíči.

Spencerova levá ruka vystřelila vpřed a on mě popadl za zápěstí. „Víš, že pro tebe mám docela slabost,“ řekl, aniž se na mě podíval, „ale v tuhle chvíli na tvou společnost nijak velkou chuť nemám, Dawn.“ Odstrčil mi ruku. „Opravdu ne.“

Bylo mi, jako by mi nafackoval, a cítila jsem, jak mi úplně vyprahlo v krku.

Spencer se ještě jednou pokusil strčit klíč do zapalování. Opět mířil vedle. „Kurva.“

„Nech mě řídit.“

„Zmiz, Dawn.“ Drmolil.

„Prosím.“

„No tak,“ zamumlal, ale prostě se nedokázal zkoordinovat. „Zatraceně sakra!“ Prudce udeřil dlaní do volantu, jednou, dvakrát, ještě jednou zaťatou pěstí, a já se neodvažovala mu v tom bránit.

Chvíli trvalo, než přestal vší silou mlátit do volantu. Potom na něj padl čelem, volant pevně svíral oběma rukama.

„Přivedu Kadena,“ pronesla jsem tiše.

Jeho ruka se opět objevila odnikud. Tentokrát mě popadl za lem šatů. Nejspíš si toho ani nevšiml.

„Ne.“ Jeho ruka se mi na stehně chvěla, tak rozčilený byl. „Proč zrovna dneska?“ Zvedl hlavu, položil ji na opěrku, potom ji přetočil na stranu, aby se na mě podíval temnýma očima. Na čele mu vystoupily krůpěje potu a ruka se mu nepřestávala třást.

Tohle nebyl Spencer. Spencer, kterého jsem znala, neztrácel takhle hlavu, neopíjel se a nepokoušel se pak řídit. Něco nebylo v pořádku, to jsem na něm zřetelně viděla. Nebylo to jen tím, co se stalo mezi námi. To mi bylo jasné.

„Co se stalo?“ zašeptala jsem. Celé mé já mě nutilo ho obejmout a říct mu, že všechno zase bude dobré.

„Musím domů,“ zaskřehotal, oči soustředěně, ale přesto zastřeně upřené na mne.

„Tak tě domů odvezu. Můžu odtamtud jít pěšky.“

Lehce zavrtěl hlavou. „Ne. Portland. Musím do Portlandu.“ Zahuhňal něco, co silně znělo jako „nouzová situace“ a spustilo jekot mých poplašných systémů.

„Posuň se. Odvezu tě do Portlandu.“

Koutky úst se mu hořce stáhly. „Právě teď tě vážně nemůžu ani vidět, Dawn.“

„Nemůžeš v opilosti dvě a půl hodiny řídit. Nech mě pro tebe něco udělat, Spencere,“ žadonila jsem a sevřela mu ruku, abych potlačila ten třas. „Prosím. Prosím, uhni.“

Sklopil pohled k našim rukám. Po krátké chvíli přikývl. Okamžitě jsem jeho ruku pustila a on si pokusil rozepnout bezpečnostní pás. Po třech pokusech a dalším blábolivém zaklení jsem se mu naklonila přes klín a pomohla mu. Těžkopádně se nadzvedl nad středovou konzoli a tvrdě se přitom udeřil do hlavy o madlo nade dveřmi spolujezdce.

Ještě nikdy jsem ho neslyšela tak moc nadávat.

Vyklouzla jsem ze svých vražedných kramfleků, protože s těmi podpatky bych jistojistě řídit nemohla, a spolu s kabelkou jsem je složila Spencerovi pod nohy. Potom jsem ho rychle připoutala a vyprostila mu z prstů svazek klíčů.

„V Portlandu mi budeš muset říct, kudy mám jet. Zvládneš to?“ zeptala jsem se, zatímco jsem startovala motor.

Zabručel, což jsem si vyložila jako souhlas.

„Bez obav. Všechno zase bude dobré,“ zamumlala jsem a seznámila se s funkcemi auta.

„To není pravda.“

Podívala jsem se na něj, on se však mému pohledu vyhnul a koukal se z okna.

„Všichni to pořád říkají a já čekám a čekám, a ono se to prostě nestane. Mnohé věci nelze vzít zpátky. Nic už nikdy nebude dobré.“ Drmolil a já mu stěží rozuměla, nemluvě o tom, že bych význam jeho slov nějak chápala. Nevěděla jsem, co ho takto tíží, a také jsem si nebyla jistá, zda bych mu s tím mohla pomoct. Jediné, co jsem udělat mohla, bylo dovézt ho bezpečně domů. Takže jsem vůz opatrně navedla přes parkoviště na hlavní silnici. Pořád dál, k dálnici, na cestu do Portlandu.

9. kapitola

První tři čtvrtě hodiny prospal. Potom se potřeboval vyzvracet a já zastavila na okraji silnice. Sice jsem mu nemohla podržet vlasy, jako to jednou udělala Allie mně, ale hladila jsem ho po zádech a mumlala konejšivá slova, o nichž jsem doufala, že k němu nějak proniknou. Pomohla jsem mu nazpět do vozu a on se tentokrát dokonce dokázal sám připoutat.

Po hodině a půl jsem musela zastavit, abych natankovala. Kromě neonově zelených žabek z bedny všelijakého zboží jsem koupila velkou kávu, láhev vody a sendvič pro Spencera. Když jsem se vrátila k autu, zrovna si svlékal bundu.

„Co to děláš?“ zeptala jsem dobromyslně a zastrčila kávu do držáku na nápoje mezi námi.

„Oblékni se,“ řekl jen a hodil mi černou parku do klína.

Dokonce i opilý měl ten chlap vychování. Já svou bundu nechala ležet v Hillhousu a měla jsem na sobě jen tenké modré šaty. K nim teď ještě přibyly neonově zelené žabky, aby mi noha při řízení nesklouzávala z pedálu. Určitě bylo jen těsně nad nulou, skutečně jsem dost mrzla.

„Dobře. Ale jen když ty spolkneš tohle tady,“ nastavila jsem mu rozevřenou dlaň se dvěma aspiriny, „a vypiješ kafe.“

Přejel pohledem od tabletek v mé rozevřené dlani k vodě v ruce druhé. „Díky.“

Otevřela jsem mu láhev a on ze mě nespouštěl oči, když pil a ohryzek mu maličko poskakoval. Odtáhl láhev od úst a zase mi ji podal. Pevně jsem zašroubovala uzávěr, vyměnila kávu v držáku za láhev a místo ní jsem Spencerovi podala kouřící papírový kelímek. Jak jsem slíbila, natáhla jsem si jeho parku a nechala se unášet jeho vůní. Teprve potom jsem zase vyvedla auto z odpočívadla.

Když zpola vypil kávu, udělalo se mu podstatně lépe. Přesto nechtěl ani slyšet o tom sendviči a požadoval, abych ho strčila někam mimo jeho dosah. Nejlépe někam, kde ho nebude moct cítit. Místo toho vytáhl z kapsy u kalhot žvýkačku a přežvykoval. Rozlinula se mezi námi příjemná vůně máty.

Nálada byla napjatá. Musela jsem se soustředit, protože jsem na jednu stranu chtěla jet co možná nejrychleji, na druhou stranu jsem ale chtěla dojet živá. Mimo to jsem se pokoušela Spencera rozptýlit a vyprávěla mu o Sawyeřině podivuhodném focení a tátových neúspěšných pokusech o rande.

Naslouchal a zdálo se, že proti mému žvanění nic nemá, ale nemluvil se mnou. Neřekl ani slovo, což u něj bylo natolik neobvyklé, že se mi až dělalo špatně od žaludku.

Několikrát mi zazvonil mobil. Allie určitě chtěla vědět, co se děje. Ignorovala jsem ji. Pak vytáhl Spencer z kapsy ten svůj a něco do něj naťukal. Krátce nato volání ustalo.

Zbytek cesty jsme strávili mlčky. Vlastně byla ta cesta velice hezká, vedla národním parkem, temně zelené vrcholky stromů se tyčily vysoko nad námi, bílé vrcholky hor byly obklopené mraky, ale důvod cesty a skutečnost, že kromě bičujícího deště je v autě takové ticho, byly příčinou, že jsem si nic z toho nedokázala vychutnat.

Spencer mě stručně instruoval, že mám jet směrem na Eastside. Cesta mi byla známá, ačkoli já vyrostla dál na západ v Beavertonu, a netrvalo dlouho, než jsme dorazili do Eastmorelandu.

Projížděli jsme podél překrásné aleje, kolem širokých bran a rozlehlých příjezdových cest, jež byly někdy tak dlouhé, až dům, který k nim patřil, nešlo vůbec rozeznat. Žádné z těch sídel se nedalo srovnat s bungalovem, v němž jsem vyrůstala já. Kdo bydlel tady, musel být zazobaný.

„Můžeš zastavit tady,“ prohlásil nenadále Spencer a ukázal rukou doprava ke krajnici.

Uposlechla jsem příkaz a nevěděla přesně, co bych měla dělat teď. Spencer vyhlížel ven, hleděl na příjezdovou cestu, před níž jsem vůz zaparkovala. Ruce jsem měla z dlouhého a soustředěného řízení ulepené.

„Potřebuješ pomoc?“ zeptala jsem se tiše.

Spencer si rozepnul pás a zakroutil hlavou. Otevřel dveře a zhluboka se nadechl. Potom se zvedl – a okamžitě padl zpátky na sedadlo. Sevřel okraj sedačky tak silně, až jeho ruce vypadaly úplně křídově.

Vytáhla jsem klíč ze zapalování a pospíšila si s vystoupením. Čiperně jsem auto obešla a objala Spencera jednou paží.

„Já tvou pomoc nepotřebuji,“ zavrčel.

Vážně, on na mě vrčel.

Pleskla jsem ho do ramene a zesílila stisk kolem jeho boků. „Odvedu tě dovnitř. Tečka, konec, zvonec.“

„Jsi panovačná,“ zamumlal, když jsem mu pomáhala vstát. Zhluboka nasál vzduch a konečně mi položil paži kolem ramen.

„A ty pořád ještě opilý.“ Nohou jsem zavřela dveře od auta a skoro se o ně zachytila žabkou.

„Já vlastně nepiju,“ řekl Spencer a volnou rukou si přejel po čele. „Přinejmenším ne víc než jedno pivo přinejmenším.“ Uvědomil si to zopakované slovo a mrzutě stáhl rty.

„Já vím, Spenci. Já vím,“ pronesla jsem a podpírala jsem ho cestou po chodníku k jedné bráně z tepaného železa.

„Právě kvůli takovýmto situacím nepiju. Právě kvůli…“ Hlas mu odezněl a on pevně stiskl zuby.

Bože můj, co se tu jen stalo?

Soustředila jsem se, abych ho bezpečně dovedla k bráně. Pomohla jsem mu ji odemknout, jeho váha na mě těžce ležela, ačkoli se pokoušel udržet zpříma. Brána zaskřípěla a my jsme prošli.

Stěží jsem věřila svým očím.

Přede mnou se tyčila největší usedlost, jakou jsem kdy viděla. Tenhle dům byl gigantický. Po sedlové střeše se širokým pultovým vikýřem nad hlavním vchodem se táhly střešní tašky terakotové barvy. Po stranách se nacházely další dva vikýře, které byly do střechy zapuštěny. Fasáda byla ze světlých kamenů a okenní rámy ladily se střešními taškami. Přední zahrada byla porostlá bezpočtem stromů a keřů, které teď byly ještě holé, ale dozajista brzy rozkvetou, a trávník vyhlížel pěstěně. Na rozlehlém předním dvoře parkovaly dva elegantní černé vozy.

„Panenko skákavá,“ ujelo mi.

V příštím okamžiku zazněl z domu přidušený výkřik a já strnula. Spencerova ruka se mi na rameni křečovitě sevřela a on mne táhl dál.

Další pronikavý výkřik. Byla to dívka, kdo tam křičel, tím jsem si byla docela jistá.

„Spencere…“ spustila jsem, ale jeden jeho pohled stačil, aby mě umlčel.

Nasucho jsem polkla a pospíšila si odvést ho poslední metry k domovním dveřím. Když jsme k nim přišli, stáhl mi paži z ramenou a napřímil se. Ještě jednou se zhluboka nadechl. Nádech. Výdech. Protřepal si ruce. Najednou vypadal úplně uvolněně. Zahořklé rysy kolem úst zmizely, stejně jako jakékoli známky, že byl ještě před pár okamžiky odkázán na moji pomoc.

Ruce už se mu netřásly. Pozoruhodně koordinovaným pohybem otočil klíčem v zámku a přidržel dveře. Následovala jsem ho do domu.

Opět mi to vyrazilo dech.

Stáli jsme ve foyer, které bylo větší než tátův obývák a kuchyně dohromady. Mramorová podlaha. Abstraktní socha vedle skleněného stolku s kroucenými nohami, na němž stála obří kytice ve váze, která se v jasném svitu lamp třpytila a odrážela jejich světlo na krémově zbarvené stěny. Do horního patra vedla dvě schodiště se zdobně krouceným zábradlím.

Cosgroveovi nebyli jen trošku při penězích.

Museli být zazobaní.

Neodvažovala jsem se ve svých neonově zelených trepkách následovat Spencera dál do domu. Nepřipadala jsem si hodna kráčet po té drahé podlaze.

Mezi vysokými stěnami foyer se rozlehl hlasitý rachot a Spencerovi opět strnula ramena. Po zemi se rozřinčely střepy a mně se zrychlil dech. Vyběhli jsme nahoru po pravém schodišti, Spencer pevně svíral zábradlí a bral dva schody naráz. Byl rychlý, sprintoval po chodbě kolem dveří. Opět zaznělo to vysoké vřískání, tentokrát docela blízko. Na konci chodby se zarazil a přes rameno se na mě podíval.

„Nemůžeš jít se mnou dovnitř,“ prohlásil pevným hlasem.

Stěží jsem ho poznávala, s tímhle rozkazovačným tónem a vážností v očích.

„Počkám tady,“ chtěla jsem ještě říct, to už ale prošel dveřmi a zavřel je za sebou.

Slyšela jsem změť hlasů. Vyčítavý hlas nějakého muže. Spencera, který cosi tiše opáčil. Smířlivý tón ženy, která se do toho vmísila. Byla přerušena dalším výkřikem, který se zmírnil v nářek, když Spencer cosi pronesl. Jeho hlas zněl měkce a rozvážně, působil na mě konejšivě, ačkoli jsem se opírala zády o zeď a nenacházela se ve stejném pokoji. Zazněl srdcervoucí vzlykot. Děvče ze sebe vyráželo naříkavé zvuky, ze kterých jsem se zachvěla po těle. Pokaždé když Spencer něco řekl, byl na chvíli klid. Pak to celé začalo znovu.

Po krátké chvíli se dveře otevřely a na chodbu vyšli dva postarší lidé, v nichž jsem tušila Spencerovy rodiče.

První, co mě napadlo, bylo, že Spencer vypadá jako dokonalá směsice těch dvou. Měl tvář svého otce a oči své matky.

Jako druhé mě napadlo, že na mě musí být příšerný pohled. Pan Cosgrove si mě změřil, jako bych byla bezdomovec, který mu bez dovolení vnikl do domu.

Pro mě za mě. On na sobě zase měl proužkované pyžamo.

„Ty musíš být Dawn,“ pronesla Spencerova matka. Podávala mi ruku.

Přijala jsem ji a zadoufala, že mi nelepí dlaň.

„Těší mě, že vás poznávám, paní Cosgroveová,“ odpověděla jsem s úsměvem, o němž jsem doufala, že je alespoň trochu povzbudivý.

Nářek opět zesílil a já sebou trhla.

„Pojďte s námi dolů, Dawn,“ řekl znenadání pan Cosgrove a položil mi ruku mezi lopatky, aby mě postrčil po chodbě.

Přála jsem si, aby byl Spencer se mnou.

Paní Cosgroveová mi připravila šálek horké čokolády a našla si tím cestu přímo k mému srdci. Bohužel ten šálek kouřící lahůdky nepomáhal zahnat tíživé všeříkající ticho, v němž mi tikot obřích stojacích hodin přišel nepřirozeně hlasitý. Tik tak.

Cítila jsem se přesně tak, jak se na mne pan Cosgrove díval. Jako narušitel. Cizinec, kterého se musíte co nejrychleji zbavit.

Přála jsem si, abych byla prostě počkala v autě, místo abych se vnutila do soukromí těchto lidí.

Tik tak.

„Máte překrásný dům, pane a paní Cosgroveovi,“ pronesla jsem a rukou rozmáchle ukázala po celém salonu. V plynovém krbu hořel oheň a vyzařoval přívětivé světlo, které místnosti propůjčovalo útulnou atmosféru. Seděla jsem na… Nemám tušení, jak se těmto věcem bez područek a se sedáky prohnutými vysoko vzhůru říká. Zadek se mi do té věci každopádně úplně zabořil a mě zajímalo, zda ještě někdy dokážu zase vstát.

Nejspíš jsem si s tím ale nemusela dělat starosti. Pan Cosgrove by mi v případě nouze s nejvyšší pravděpodobností osobně podal pomocnou ruku a ze svého domu mne vyvlekl.

„Děkuji pěkně, to je od tebe velice pozorné, Dawn.“ Paní Cosgroveová se na mě dobrosrdečně usmála. V očích stále ještě měla obavy.

„Odkud pocházíte?“ dotázal se rychle pan Cosgrove.

„Vyrostla jsem v Portlandu, pane.“

„Kde přesně?“

„V Beavertonu, pane.“

Cosi zabručel a opřel se v křesle.

„A ty také studuješ ve Woodshillu?“ zeptala se Spencerova matka a já se k ní s úlevou zase otočila.

„Studuji ve druhém semestru angličtinu a kreativní psaní. Univerzita je skvělá, cítím se tam…“

Další odfrknutí pana Cosgrovea.

„… opravdu velice dobře.“

Paní Cosgroveová souhlasně přikývla. „Spencer nebyl nijak zvlášť nadšený, že ho nevzali do Portlandu, ale teď už nám vypráví také jen samé dobré věci.“

„Však je to tam opravdu hezké. Nejen kampus, ale i výuka. Mám skoro jenom profesory, kteří se zasazují o potřeby studentů. Nabídka přednášek a seminářů je velice široká a sami si můžeme zvolit své hlavní zaměření. Mně se studium velice líbí.“

„To je pěkné. Tak to má být,“ přitakala mi paní Cosgroveová.

„Co děláte vy, pokud se smím zeptat?“ optala jsem se opatrně.

„Jsme rozvodoví advokáti. Naše kancelář je hned vedle.“

Mocně jsem se zakuckala.

„Ou, Dawn. Všechno v pořádku?“ zeptala se paní Cosgroveová vyděšeně.

„Ano. Děkuji,“ dostala jsem ze sebe.

„A vy jste dnes byla s mým synem, když se opil?“ dotázal se najednou pan Cosgrove bezprostředně.

Vůbec jsem se nedostala k odpovědi.

„Ale Raymonde,“ vyčinila mu žena.

„Jeho chování je ostudné, Natalie!“

„Něco takového vůbec neříkej.“

Pan Cosgrove vstal tak prudce, až křeslo zaškrábalo po podlaze. Zatajila jsem dech a cítila, jak mi trnou ramena.

„Bez užitku si studuje, nemá v životě žádné perspektivy, přijede si sem opilý – není na něj žádný spoleh. A ty jsi moc slepá, abys to poznala!“

„Skončil jsi?“

Tik tak.

Spencer stál ve dveřích, jednou rukou zapřen za hlavou. Pohlédl na svého otce s lhostejným výrazem. Nevypadal, že by to slyšel poprvé.

Jeho otec bez jediného dalšího slova zmizel z místnosti, o chvíli později jsem kdesi zaslechla bouchnout dveře.

Spencerův postoj se okamžitě změnil. Náhle na něm všechno budilo unavený, vyčerpaný dojem.

„Olivia spí,“ řekl.

„To je dobře,“ odpověděla jeho matka. „Chcete tu zůstat přes noc?“

Na kratičkou chvíli sjel jeho pohled ke mně. Pak zavrtěl hlavou a pevněji sevřel dveřní rám. „Ne. Ale díky, mami.“

Paní Cosgroveová vstala a několika kroky k synovi došla, aby ho pevně objala. Zabořil jí tvář do ramene a ta chvíle byla tak důvěrná, až jsem se musela podívat stranou.

Slyšela jsem, jak paní Cosgroveová cosi mumlá, konejšivá slova, která se ztrácela ve Spencerových vlasech. Potom řekla: „Jeďte opatrně.“

Zvedla jsem oči od podlahy. Spencerova máma se na mě dívala vřelýma očima a váhavě se usmívala.

„Pojedeme,“ usoudil Spencer a ještě jednou, naposledy ji objal.

„Děkuji za tu čokoládu,“ řekla jsem, než jsme odešli nazpět do foyer.

„Snad se příště pořádně seznámíme za jiných okolností, Dawn.“ Paní Cosgroveová se letmo dotkla mého nadloktí.

Když za námi zavřela dveře, šli jsme se Spencerem mlčky k autu. Plácání mých žabek bylo jediným zvukem, který pronikal nocí.

Spencer mi do ruky vtiskl klíč a já nastoupila. On naopak zůstal venku, přešel kus po chodníku a zůstal stát na křižovatce mezi několika stromy, kde se předklonil a zapřel se rukama o kolena. Navzdory jeho postoji jsem mohla vidět, jak moc se třese po celém těle.

Ten pohled mi lámal srdce.

On mi lámal srdce.

Vypnula jsem motor a odvážila se na Spencera podívat. Tváře už neměl zarudlé. To bylo dobré znamení. Dýchal klidně a rovnoměrně, ale dokonce i ve spánku vypadal ustaraně. Jako by mu na ramenou ležela celá tuna a tlačila ho dolů.

„Zíráš na mě,“ prohlásil, aniž otevřel oči.

Vůbec nespal. Ten pitomec strávil dvě hodiny tím, že předstíral spánek, jen aby se mnou nemusel mluvit. Tím jsem si byla jistá. Nemohla jsem mu to mít za zlé.

„Protože se mi nejvíc líbíš, když předstíráš spánek,“ opáčila jsem.

Otevřel oči a opětoval mi pohled.

„Jsme tu.“ Kývla jsem hlavou k jeho domu.

Nic neříkal, prostě se jen díval.

„Mám tě ještě odvést dovnitř?“

Teď nakrčil nos. „Tohle je docela zvláštní.“

„Pročpak?“

„Vlastně by to mělo být naopak.“

„Myslíš, že to ty bys mě měl odvézt domů a zeptat se mě, jestli mě máš ještě doprovodit dovnitř?“

Přikývl a promnul si oči. Předtím měl řasy ještě vlhké. Teď už ne.

„Emancipace je kouzelné slovo, Spenci.“

„Najdu cestu sám. Můžeš si vzít auto, já si ho pak zítra vyzvednu u kolejí.“

„Fajn. Díky.“

Rozepnul svůj pás.

„Spenci?“

Zabručel a putoval pohledem po mé tváři, dál dolů k mému krku.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptala jsem se s rozvahou.

„Ne.“

Poslední pokus. „Kdo je Olivia?“

Výraz mu ztvrdl, pohled měl studený a neproniknutelný. „Odpověděl jsem na tvůj dotaz záporně, Dawn. To znamená, že o tom s tebou mluvit nechci.“

„Je mi to líto,“ špitla jsem.

Ztěžka polkl a ten zvuk mi uvnitř auta připadal hlasitý. Na ulici bylo jako po vymření. Byli jsme tam už jen my dva. Jeho starosti a žal, které se pokoušel ukrýt za zdí, a mé chyby, jež mezi námi vytvářely až příliš veliký odstup.

„Nejen tohle mě mrzí. Všechno, myslím,“ pokračovala jsem po chvíli. Všechno, co se ve mně za poslední hodiny nahromadilo, ze mě teď chtělo vyletět. Nemohla jsem jinak. Ne po tom, co jsme dnes prožili. „Ani to v klubu jsem tak nemyslela. Chovala jsem se jako blbá kráva, a já…“

Na ústech mi přistála jeho ruka.

Podrážděně jsem zamrkala.

„Nechci to slyšet, Dawn,“ prohlásil drsným hlasem. Zněl ospale. Možná to přece jen nepředstíral.

Chtěla jsem něco opáčit, sáhnout po jeho ruce na svých ústech, on mě ale druhou rukou zadržel a zakroutil hlavou.

„Já jsem se vyjádřil jasně, a ty jsi mi docela zřetelně sdělila, co si o tom myslíš. Nemusíš pravdu přikrášlovat jen proto, že mě teď najednou lituješ.“

Zhluboka se nadechl a opět mi přejel pohledem po tváři. Jako by si zapamatovával každé pohnutí, studoval mé pihy, jako by zvažoval, že je spočítá.

Tik tak.

„Myslím, že potřebuji chvíli pauzu.“ Sundal mi ruku z úst, jakoby zpomaleně.

Než jsem mohla něco říct, vystoupil z vozu, hlučně zabouchl dveře a vyběhl po cestičce ke svému domu.

10. kapitola

Mou oblíbenou barvou byla růžová. Bylo to tak vždycky a bylo mi jedno, že se totálně tluče s barvou mých vlasů. Většinou mi ten kontrast dokonce připadal docela pěkný.

V dětství jsem si hodně hrávala s autíčky, ale barvila jsem je na růžovo, oblepovala kytičkovými nálepkami a pojmenovávala je. Ještě dnes jsem to tak dělala i se svými školními potřebami. Všechny bloky jsem měla oblepené různobarevnými fóliemi, v mém penálu se nacházely tužky ve všech odstínech růžové, jaké si lze představit, mnohé na sobě dokonce měly víly, třpytky, či dokonce jednorožce. Vždy když jsem po svých barvičkách sáhla, dostala jsem dobrou náladu. To mi oslazovalo všední den studentky.

Můj soused na Počátcích americké literatury do roku 1865 se právě bavil jedním z řečených kuličkových per s vílou a zaujatě sledoval, jak třpytky v průhledném pouzdře stoupají vzhůru.

„Naprosto senzační,“ zašeptal Isaac a ještě jednou perem zatřásl. „Jako nějaká zatracená sněžící koule.“

Zazubila jsem se a opsala si další hesla z prezentace.

Počátky americké literatury do roku 1865 byly rozhodně jedním z nejnáročnějších kurzů. Nebylo to ani tak tematikou, jako spíš profesorem Waldenem. Byl přísný, zcela nespravedlivý a byl jedním z těch vyučujících, kteří ze svého povolání měli radost jen tehdy, když své studenty mohli šikanovat. Opravdu naháněl hrůzu. Člověk nesměl sedět moc vzadu, protože tam mu nejspíš hrozilo, že bude vyvolán. Ale taky ne moc vepředu, protože to on pak člověka vždycky přímo oslovil. Obsadili jsme s Isaacem dvě místa na kraji prostřední řady posluchárny. Tady byl klid a vyvolali vás jen zřídka. Náš strach z profesora Waldena to však mírnilo jen minimálně.

„Myslíš, že nám to u něj projde?“ špitla jsem a sklonila se níž ke svému bloku, abych vypadala co nejhorlivěji. Což jsem teda taky byla. Právě jsem si opisovala cosi o občanských válkách a problémech, které s sebou pojem americký v začátcích literatury přinesl.

„Nemám tušení, ale doufám v to. Taky nechci, aby mě v půlce roznesl na kopytech jako Darrena,“ opáčil Isaac a opět zatřásl mým perem.

Isaac se mi, co se přednášení davům týkalo, velmi podobal, proto jsme se hned zpočátku kurzu sbratřili. Když měl před pár týdny svůj referát Darren, profesor Walden ho uprostřed přerušil a jasně mu sdělil, za jak špatně vypracovanou jeho prezentaci považuje. Doopravdy bolelo muset přihlížet, jak se Darren – dokonale sebevědomý, vlastně opravdu prostořeký chlapík – potí a začíná koktat. Když se několik studentů dožadovalo, aby Darren alespoň směl svůj referát dokončit, profesor Walden je všechny vykázal ze sálu. Mezitím náš kurz docela prořídl, protože ho spousta lidí vzdala.

Bála jsem se toho chlapa k smrti. Proto jsme taky byli s Isaacem docela nervózní, protože jsme se ho na konci kurzu chtěli zeptat, zda bychom místo referátu mohli odevzdat písemnou práci.

„Proto ses tak extra vyparádila?“ dotazoval se Isaac tiše a ukázal mi bradou na vlasy.

Zvedla jsem ruku a přejela si po koruně spletených vlasů, kterou jsem si na hlavě upevnila jehlicemi. Připnula jsem si k ní takové tenké květinové úponky, které se táhly po pletencích. Ten účes mi připomínal jaro, ačkoli venku bylo pořád ještě chladno.

„Bude znít hloupě, když na tuhle otázku odpovím ano?“

Okamžitě zavrtěl hlavou. „Ne, člověče. Já taky.“ Ukázal na svou bílou košili a motýlek s osamocenými bílými puntíky na tmavé látce, jenž mu zdobil límeček. S těmi hnědými obroučkami brýlí s umělohmotným okrajem a úmyslně rozčepýřenými vlasy na něj byl velice dobrý pohled.

Přestáli jsme zbytek přednášky a potom počkali, až se sál vyprázdní, než jsme se odvážili dopředu za profesorem Waldenem.

Že je to strach nahánějící muž, bylo znát už na jeho ohavném tvídovém obleku, pod nímž nosil vestu v téže zelenkavě béžové barvě a s abstraktním vzorem. Z límce mu vyčníval uzel koňakově hnědé kravaty. Vlasy měl šedé, téměř bílé, a ze spodní poloviny tváře jste kvůli plnovousu stěží něco rozeznali. Vousy byly zastřižené hranatě – ještě nikdy jsem neviděla vousy s tak ostrými hranami – a vždycky když Walden hovořil, porost se mu pohyboval nahoru a dolů. Nadto se nikdy nedalo poznat, jestli se usmívá, či ne. Ovšem já obrovsky pochybovala, že je toho vůbec schopen.

„Pane profesore,“ začal Isaac a odkašlal si. „Doufám, že vás nerušíme.“

Nepodíval se na nás, když si na katedře shrnoval na hromádku podklady. Učinil gesto, které nás asi mělo přimět pokračovat.

„Coby seminární práce je ve vašem kurzu stanoven referát,“ začala jsem. „Dostali jsme velice zajímavé téma, o němž si myslíme, že se dá úžasně vypracovat písemně, a proto doufáme, že nám udělíte svolení předložit pro zápočet místo ústního referátu desetistránkovou písemnou práci.“

Profesor Walden krátce vzhlédl, letmo si mě změřil a zasunul svůj stoh materiálů do desek, které sepnul gumičkou. Nato je zastrčil do hnědé aktovky a zavřel ji s tichým kliknutím.

„Proč studujete?“ zeptal se najednou a upřeně se na mě zahleděl. Tvář měl nadále zcela bezvýraznou. Nebo nějaké pohnutí ukazovala, ale kvůli působivému vousu zůstalo skryté.

Nedala jsem dohromady žádnou odpověď, když na mě tak pronikavě zíral.

Isaac mi duchapřítomně přispěchal na pomoc. „Abychom se něčemu naučili, získali šanci na kariéru, samostatně pracovali…“

„Vás jsem se neptal, i když dokážu ocenit, že jste si přečetl brožuru Woodshillské univerzity,“ přerušil ho profesor Walden.

Isaac vedle mě ztuhl.

Odolala jsem nutkání poplácat ho po paži.

„Chtěla bych být nezávislá,“ začala jsem a myslela ta slova upřímně. „Chci získat veškeré znalosti o literatuře, porozumět umění psát a…“

„Kde chcete po studiu pracovat?“ skočil mi do toho svým hlubokým, pronikavým hlasem.

Proč mi kladete otázky, když mě v půlce přerušíte?

Zhluboka jsem se nadechla. „Ráda bych pracovala v nakladatelství.“ O svých snech, jak celý den budu v pohodlném oblečení psát doma, mu vykládat dozajista nebudu.

„A vy si myslíte, že tenhle postoj k práci vám usnadní vstup do pracovního života?“ ptal se dál a pohledem svých šedých očí mě připíchl k podlaze.

Musela jsem se přeslechnout. „Prosím?“

Profesor Walden si natáhl kabát a poklidně si pozapínal knoflíky. „Myslíte si, že se protlučete profesním životem, aniž byste jednou jedinkrát promluvila před lidmi? Pokud nebudete mít referát, v tomto kurzu neprospějete. Tak prosté to je.“ Změřil si mě od hlavy k patě.

Zřetelně jsem viděla, jak nakrčil nos, když se pohledem zastavil na květinách v mých vlasech.

„Když se nad tím zamyslím, beztak bych vám vřele doporučoval změnu kurzu. Studia ženské literatury se snad budou víc blížit vašim… představám.“ Vzal do ruky aktovku. „Pěkný den.“

Spadla mi brada.

Isaac vedle mě zalapal po dechu.

Profesor Walden rázným krokem prošel posluchárnou. Zírala jsem za ním. Nemám ponětí, jak dlouho jsem tam tak stála. Teprve když se Isaac opatrně dotkl mé paže, uvědomila jsem si, jak moc se třesu po celém těle.

Původně jsem měla po přednášce domluvený oběd s Allie. Každých pár týdnů jsem jí vštěpovala nějaký nový recept, protože se bezpodmínečně chtěla naučit, jak se správně vaří. Většinou jsme recepty vyhledávaly na internetu, chodily společně nakupovat a pak v kuchyni ztřeštěně tancovaly na hudbu, když jsme krájely zeleninu a házely věci do hrnců a pánví. Tohoto dne jsme se k tomu bohužel nedostaly.

Prohnala jsem se dveřmi do Alliina bytu a utíkala přímo do obýváku a bylo mi absolutně jedno, jestli je tam někdo nahý či ne. Prudce jsem se otočila k Allie, která zůstala ve dveřích do pokoje.

„Ten… ten zatracenej zadělanej-podělanej-kretén-mizernej!“ vyrazila jsem ze sebe bez dechu.

Vlastně jsem věřila, že rázná pěší chůze až sem mě uklidní, nebo vztek alespoň trochu otupí, ale nebylo tomu tak.

„Walden vás odmítl?“ zeptala se moje kamarádka soucitně.

Přecházela jsem po pokoji jako tygr v kleci. Byla jsem rozčilená na nejvyšší míru. „Jak jen může někdo být tak podlý?“

Allie se posadila na pohovku, přímo pod stěnu s fotkami, na níž viselo i pár snímků nás dvou. „Co se stalo?“

Nedokázala jsem rozumně odpovědět – ne když jsem takhle běsnila.

Vztek nepolevoval. V tu chvíli bych opravdu hrozně ráda do něčeho praštila. Nejlépe do tvídového obleku profesora Waldena. Nebo do vousaté tváře toho hajzla.

„Ten podělaný milovník tvídu!“

„Už jsi nadávala líp, Dawn,“ zazněl z hlubin bytu Kadenův hlas.

„Vyliž mi, Kadene!“ opáčila jsem stejně hlasitě a pak jsem se zděšeně zadívala na Allie. „Nemyslela jsem to tak, přísahám!“

Jen se uculila.

„Bože, myslím, že takhle jsem ještě nikdy kvůli nikomu nezuřila. Vzteky se celá třesu. Vidíš?“ Nastavila jsem Allie své rozklepané ruce.

Zaslechla jsem, jak se s tichým zaskřípěním rozlétly dveře Kadenovy pracovny. „Mám někam zavřít Spideyho? Abys ho nestáhla z kůže, když jsi tak rozběsněná.“

Založila jsem si ruce na prsou, abych třas potlačila. „Ráda bych Spideyho naučila, jak se žerou lidi, a poštvala ho pak na profesora Waldena. Smím?“

Z pracovny zazněl tichý smích a já se obrátila. Za Kadenem, který zůstával ve dveřích, seděl u jeho obřího pracovního stolu Spencer. Obě obrazovky před ním jasně zářily, seděl k nám zády a ani se neotočil. Neviděla jsem ho už celé dny.

Myslím, že potřebuji chvíli pauzu.

Auto si vyzvedl v neděli v poledne, kdy jsem ještě hluboce a tvrdě spala a zotavovala se po uplynulé noci. Klíč mu vydala Sawyer a on potom okamžitě zmizel. Sawyer se v tom hned šťourala s dotazy, co že se to mezi námi děje. Nechala jsem ji být a raději usilovně přemýšlela o tom, co se událo předešlé noci. Docela jsem si o Spencera dělala starosti. Nanejvýš jsem se vynasnažila respektovat jeho soukromí, ale v duchu jsem si ty události stále dokola přehrávala.

Co se děje u nich v rodině? Proč se zdá, že si ho jeho otec tak moc oškliví? Co se odehrálo v tom pokoji? Ještě nikdy jsem ho nezažila tak na dně jako oné noci a chtěla jsem vědět, co se s ním děje. Chtěla jsem tu pro něj být. Chtěla jsem zase být jeho kamarádkou, ale obávala jsem se, že to v nejbližší době nepřipustí. Ne po tom, co jsem mu vmetla do tváře.

Odvrátila jsem pohled od jeho zad a místo toho zírala na podlahu.

„Co Walden řekl, že tě tak vytočil?“ zeptal se Kaden.

Zhluboka jsem se nadechla a roztřeseným hlasem jim to odvyprávěla.

„Cože?“ ujelo Allie a i Kadenova tvář potemněla.

„Pitomej čurák.“

„Možná bych opravdu měla přestoupit,“ rozvažovala jsem nahlas a svalila se na pohovku vedle Allie.

„To zcela určitě neuděláš. Pak by vyhrál, a to my nechceme,“ prohlásila a zaklesla prsty do mých.

Povzdechla jsem si a složila jí hlavu na rameno. Bylo mi do pláče, ale už měsíce jsem neprolila jedinou slzu. Až to udělám příště, určitě to nebude kvůli nějakému blbci, jako je profesor Walden.

„Bude v pohodě, když dnes nebudu vařit?“ zeptala jsem se a přitáhla si nohy.

„Samozřejmě. Taky si můžeme něco objednat nebo jít ven, jak budeš chtít.“

„Chtěla bych pizzu. A zmrzlinu. A čokoládu. A namatlat auto profesora Waldena holicí pěnou a potom ho zaházet vejci.“

Allie se nahlas zasmála. „V tomhle pořadí?“

Přikývla jsem s hlavou na jejím rameni. „Přesně v tomhle pořadí.“

„Spokojila by ses prozatím jen s pizzou?“ optal se Kaden.

Přikyvovala jsem tak překotně, až mi kytky na hlavě poskakovaly.

O hodinu později jsem seděla na zemi mezi Alliinýma nohama, protože Kaden vždycky remcal, když jsem pokecala pohovku, a bubnovala rukama do stolu. Kaden balancoval čtyřmi talíři naráz a dva z nich postavil přede mne a Allie. Při pohledu na roztavený sýr se mi sbíhaly sliny.

„Spenci, přestaň se schovávat před Dawn a přesuň svůj zadek sem,“ křikl Kaden hlasitě.

Moje tváře nabraly barvu rajčatové pasty. „Díky, Kadene.“

„Tak se zase seberte. Tahle válka růží je k nevydržení,“ opáčil a sedl si.

Nevím, s čím jsem počítala. Každopádně ne s uculujícím se Spencerem, který čile vstoupil do obýváku. Vypadal úplně stejně jako vždycky. Pobavené jiskření v očích, čtverácké rysy kolem úst a v ruce tužka, kterou bez ustání cvakal. Byl to… prostě Spencer. Až na to, že se vyhýbal mému pohledu.

Posadil se k nám a dali jsme se do jídla. Allie pustila epizodu nějakého seriálu, ale kvůli skotskému přízvuku jsem postavám stěží rozuměla. Místo toho mi pohled pořád dokola zalétával ke Spencerovi. S důkladnou přesností vybíral ze své pizzy oblohu, strkal si ji do úst a holé těsto jedl až následně. Bavil se s Kadenem o túrách a jakýchsi nových reflektorech, které si chtěli pořídit. Vtipkoval, machroval a Kadena s Allie rozesmával. Takového Spencera jsem si nedokázala spojit s tím mužem, který mi ještě o víkendu tvrdil, že v jeho životě už nikdy nic nebude dobré.

Jak to dělá?

Když jsme skončili, začal Spencer sklízet ze stolu. Sesbíral naše talíře a odnesl je do kuchyně. Allie mě šťouchla do zad. Zaklonila jsem hlavu, a když jsem se na ni podívala, pokývla ke kuchyni.

Paráda. Dokonce i naši kamarádi si všimli, že tu něco nehraje.

S povzdechem jsem vstala a posbírala špinavé ubrousky. Když jsem vešla do kuchyně, Spencer se právě skláněl, aby urovnal talíře. Přitom se mu vykasal lem šedého trička s dlouhými rukávy a odhalil proužek lehce opálené pokožky. Zmocnila se mě touha dotknout se ho. Skoro bych k němu byla natáhla ruku.

Přerývaně jsem vydechla a on strnul. Mechanicky zasunul do myčky poslední talíř a narovnal se. Odhodila jsem zmuchlané ubrousky a pak se zády opřela o pracovní desku.

„Co je?“ zeptal se, aniž se otočil.

Jak studeně najednou zněl. Jako by jeho dobrá nálada cestou do kuchyně odumřela a byla nyní pohřbena pod tlustou vrstvou ledu.

„Myslela jsem, že by sis třeba chtěl promluvit,“ řekla jsem opatrně a pozorovala jeho ramena, pohledem jsem přejížděla po švech jeho trika. Látka mu lnula k tělu a já zřetelně viděla vystupovat jeho zádové svalstvo.

Zhluboka se nadechl. „Nechci si promluvit.“

„Spencere, chtěla jsem ti jen nabídnout…“

Prudce se obrátil. „Zatraceně, Dawn, nechci s tebou mluvit! Proč to nechápeš?“

Tvrdě jsem si skousla ret zevnitř, udělala jeden velký krok k němu a zabodla mu prst do prsou. „Zhroutil ses mi před očima, Spencere. Brečel jsi, krucinál. A to, že s tebou nechci jít na rande, ještě neznamená, že jsi mi lhostejný!“

Odstrčil mi ruku a protáhl se kolem mě. Tak tak jsem ho ještě stihla chytit za rukáv a zadržet ho. Spencer rozhněvaně zabručel, popadl mě za ruku a prudce mě otočil. Zády jsem vrazila do lednice a ten náraz mi vyrazil dech.

Spencer se ke mně tvrdě přitiskl a, bože můj, byl silnější, než jsem předpokládala. Jednou rukou mi držel paži přišpendlenou nad hlavou, druhá mi spočívala na zádech. Na okamžik tak přede mnou setrval. Pak mi sjel po páteři, až těsně k zadku. Tam roztáhl prsty a spodní půlku mého těla si pevně přitiskl k sobě. Hlasitě jsem zalapala po dechu.

„To poslední, na co myslím, když tě vidím, je mluvení,“ zašeptal chraplavě. Sklonil ústa k mému uchu a jeho dech mě pošimral ve vlasech. „Nechci si povídat, Dawn.“

Rty mi obtáhl linii čelisti a mně se tajil dech. Tělo mi jako láva zaplavil náhlý žár.

„A co teda?“ zachrčela jsem.

Propletl si prsty s mými, pevně nám k lednici přitiskl ruce, kousek se zaklonil a podíval se na mě.

Zorničky měl rozšířené, ve tvářích lehkou červeň a pokaždé, když vydechl, jeho hruď mi narazila do prsou.

„Nemyslím, že bys chtěla slyšet, co všechno s tebou chci provádět, zlato.“

Ale ano, to jsem chtěla. Dokonce jsem všechno chtěla slyšet do velkých detailů, protože mé tělo mu právě bylo plně vydáno na pospas. Byl tak svůdný, že bych mu nejraději servala oblečení z těla. Teď, tady, nehledě na skutečnost, že naši přátelé sedí vedle v pokoji.

„Co chceš, Spenci?“ zašeptala jsem. Zněla jsem, jako bych právě tři hodiny skákala přes švihadlo.

Přiblížil se k mé tváři, až jsme se docela zlehka dotýkali špičkami nosů. Uplynulo pár bezdechých vteřin, kdy jsem se ztrácela v jeho očích.

„Chci, abys mě přestala litovat a jednala se mnou jako s chlapem.“ Jeho ruka sklouzla po mých zádech ještě níž, až mi sevřel zadek a pevně stiskl.

Vzdychla jsem.

„A pokud nechceš, abych tohle odteď udělal pokaždé, kdy budeme spolu v jedné místnosti, měla bys okamžitě udělat to, o co jsem tě žádal.“ Odtrhl se ode mne a ukročil vzad, ruce sbalené v pěst. „Pauza, Dawn. Kvůli nám oběma.“

Pozvolna couval a zabořil ruce do kapes u kalhot. Přitom mi pevně hleděl do očí, skoro jako by doufal, že ho zadržím.

Ale to jsem nemohla. Možná nikdy moct nebudu.

Spencer se otočil a odešel. Já naopak, těžce oddechujíc, zůstala stát u ledničky a pevně se držela dveří, protože nohy se mi hrozily každým okamžikem podlomit.

11. kapitola

Zdálo se to být už celá věčnost, co jsem se vyhýbala svým přátelům. Lépe řečeno potenciálnímu setkání se Spencerem. Zvala jsem Allie na kolej, ale v jejím bytě jsem ji navštěvovala zřídka. Za každou cenu jsem chtěla zabránit tomu, že náhodou natrefím na Spencera.

Pokoušela jsem se na něj moc nemyslet a nehloubat příliš nad onou nocí, kdy jsem poznala jeho úplně novou, příliš zranitelnou stránku. Nechtěla jsem si o něj dělat starosti, ale nezvládala jsem to. A v žádném případě jsem nechtěla přemítat nad tou situací mezi námi, která se nám úplně vymkla z rukou.

Každý večer, jakmile jsem ležela v posteli, jsem se pokoušela nevzpomínat na pocit, jaký ve mně vzbuzoval dotek jeho rukou. Na jeho pevné tělo těsně na mém, na jeho zrychlující se dech. Ne, ne. Spencer Cosgrove byl z mých myšlenek dočista vykázán.

Alespoň do chvíle, kdy jsem devatenáctého dne své spencerovské odvykačky skoro vybouchla. Právě jsme s Allie vařily boloňské špagety, když vtom přišel domů Kaden – bohudíky bez doprovodu.

„Voní to lahodně,“ usoudil, když vešel do kuchyně a políbil Allie na přivítanou.

„Navařily jsme toho dost pro patnáct lidí, takže se na tebe dostane,“ ušklíbla se Allie.

„Jak velkorysé. Hned jsem zpátky.“

Zírala jsem za ním, když zmizel do ložnice.

„Běž a zeptej se ho.“

„Hm?“ Překvapeně jsem vzhlédla k Allie.

„Zeptej se ho na Spencera.“

Zaváhala jsem. „Já ti nevím, Allie…“

„Já už ho taky víc než dva týdny neviděla. Ti dva jsou pořád jen u něj, tady ne. Pomalu si začínám dělat starosti,“ řekla a znovu kývla směrem, kam odešel Kaden.

Zhluboka jsem se nadechla. Pak jsem vstala. Dveře do ložnice byly otevřené, takže jsem vešla.

Kaden stál polonahý před skříní.

Naštěstí na sobě měl boxerky.

„Pomalu začínám mít dojem, že to děláš úmyslně,“ prohlásil, když si mě ve dveřích všiml.

„Neříkej to Allie, jinak budu mít potíže,“ opáčila jsem co možná nejležérněji a opřela se o veřeje. „Kadene…“

„Ne,“ přerušil mě okamžitě.

„Cože?“ zeptala jsem se vyjeveně.

„Ne, Dawn.“

„Vždyť ani nevíš, na co se chci zeptat.“

„Těstovin můžeš navařit, kolik chceš,“ prohlásil Kaden se zlostným výrazem ve tváři. „Ale vyptávat se na mého nejlepšího kamaráda tě nenechám.“

Pevně jsem semkla rty a zírala na svoje ponožky s růžovými puntíky. Až po pár vteřinách jsem řekla: „Dělám si o něj starosti. Bydlí sám v tom obřím domě. Myslím, že toho má na bedrech hrozně moc. Jen chci vědět, jestli mu můžu nějak ulehčit.“

Teprve teď, když jsem to vyslovila nahlas, jsem si uvědomila, jak moc se o Spencera doopravdy strachuji. V prsou se mi cosi bolestně stáhlo.

Spencer všechny kolem sebe vždycky utvrzoval v domnění, že má dobrou náladu. Machroval a vtipkoval a zřídkakdy dával nahlédnout, co se odehrává hluboko v jeho nitru. Zajímalo mě, zda jeho bezstarostnost a skutečnost, že toho neustále tolik dělá pro kamarády, souvisejí s tím, že se cítí opuštěný a sám. Že by se mu ve skutečnosti nevedlo tak dobře, jak vždycky chce, aby ostatní věřili?

Slyšela jsem, jak se Kaden přibližuje, a opět jsem vzhlédla. Natáhl si šedou mikinu a založil si ruce na prsou.

„Spencer se se vším vypořádá.“

„Co to znamená?“ vyptávala jsem se.

Kaden zakroutil hlavou. Výraz kolem jeho úst zůstával tvrdý, ale pohled mu změkl. Nemám ponětí, jak to dokázal.

„Nemusíš o něj mít strach.“

Nyní jsem hlavou zakroutila já. „To si nemyslím.“

Teď pozvedl obočí. „Ale, že by?“

Brečel přede mnou a skoro se sesypal, a i když bych to Kadenovi neprozradila, úplně mě to odrovnalo. Ani v téhle situaci neřekl Spencer jediné slovo. Ani jedno jediné. Místo toho mě od sebe odstrčil. Nevěřila jsem, že by se se svými problémy někomu svěřil – lhostejno, zda se ten někdo nabízí či ne.

„Myslím si, že Spencer není člověk, který by poprosil o pomoc,“ pronesla jsem tiše.

Kaden pomalu přikývl. „To je pravda. Ale na lítost je alergický.“

„Já ho nijak nelituju!“ prohlásila jsem podrážděně.

Kadenovi zacukaly koutky.

Obrátila jsem oči v sloup. „Dobrá, trochu možná. Ale jen protože… Bože, Kadene, ty jsi neviděl jeho rodinu. Něco u něj doma není v pořádku.“

„Já vím.“

„Jak to můžeš prostě jen tak přijmout?“

Pokrčil rameny. „Pomáhá mu nepřemýšlet celou dobu nad tím, co je v jeho životě špatně. Já jsem ten poslední, kdo někoho nutí do řeči.“

Skousla jsem si spodní ret. Chápala jsem, co myslí. I já toho spoustu potlačovala. To ale neměnilo nic na tom, že mě bolelo vidět Spencera trpět.

„Víc k tomu říct nemůžu a nechci, Dawn. Nestarej se tolik. On už to zvládne a ví, že tu všichni jsme, když toho na něj bude moc.“ Kaden mi stiskl paži, když mě míjel, a nechal mě o samotě.

Spencer mi nešel z hlavy. Dny jsem trávila prací a úkoly, abych od něj své myšlenky odpoutala, ale nemohla jsem jinak, než se v duchu zase a znovu vracet k oné noci. Bylo úplně jedno, co mi Kaden řekl, nedokázala jsem si přestat dělat starosti. Ani pokus vrhnout se do práce natolik, až už mi ve dne nezbývala jediná volná minuta k hloubání, se nezdařil, protože místo toho jsem ležela bdělá za nocí a myslela na ten velký dům, v němž Spencer žil, na jeho rodinu a slova, která zahořkle zamumlal.

Bohužel jsem se stále neodvažovala se s ním střetnout. Jednoduše jsem nevěděla, jak bych se v jeho přítomnosti měla chovat. Koneckonců byl při našem posledním setkání dost jednoznačný. Nechtěl mě vidět.

V příštích dnech jsem se proto plně a cele soustředila na zveřejnění Žhavé po tobě a provedla v příběhu poslední úpravy, abych ho konečně mohla nahrát na příslušné platformy.

Jedna testovací čtenářka z fóra vykouzlila pro Chelsea a Grovera vhodný obal. Na obálce byl vidět chlap v obleku, kterého zezadu objímá žena. Nehty měla shodně s písmem nabarvené výraznou fialovou a horní poloviny obličejů nebyly rozpoznatelné, abychom čtenáře neokrádaly o představivost. Stejně jako u každého příběhu, který se nacházel ve fázi uveřejnění, to byla moje nová oblíbená obálka.

Několikrát jsem se sešla s Isaacem, abychom zapracovali na svém referátu pro profesora Waldena. Oba jsme se zpotili, jakmile jsme na něj jen pomysleli, přičemž se nám Isaac vždycky pokoušel domluvit.

„Bez obav, to bude v pořádku, zvládneme to,“ mumlal fanaticky, když si sundával brýle, promnul si ukazovákem hřbet nosu a následně skla brýlí leštil lemem trička. Chvilku potom, co si obroučky zase nasadil, to celé začalo nanovo. Jeho věty přitom byly tu více, tu méně srozumitelné.

Seděli jsme v knihovně a svými materiály jsme obsadili hned dva stoly. Celé hodiny jsme pilovali poslední detaily své prezentace. Isaac se v tom softwaru naštěstí docela dobře vyznal. Připravil několik působivých tabulek, k tomu časovou osu, která měla všechno znázornit. Kdybych se o to pokusila já, prezentace by asi nevypadala tak solidně, nýbrž spíš amatérsky.

My tomu blbému profesorovi ukážeme, čeho jsme schopni. Mě z tohoto kurzu nikdo nevyžene. Nebyl sice můj oblíbený, ale neukážu své slabiny tím, že bych to v půlce vzdala. Druhého dne budu stát vpředu v posluchárně a přednesu nejlepší referát, jaký ten mizera kdy zažil. Pravděpodobně se předtím pozvracím a rozčilením mi naskáčou skvrny od potu, ale to bylo jedno. Šlo o to, že do toho s Isaacem půjdeme naplno.

Zatímco si můj spolužák dál mumlal a já rozvažovala nad referátem, bloumala jsem pohledem po knihovně. Seděli jsme v pracovně ve druhém patře, z níž vás nevykázali, když jste se bavili. Na protilehlé straně se nacházely nesčetné regály se společenskovědní odbornou literaturou.

Z transu mě vytrhlo hlasité hihňání, i Isaac se zarazil ve svém řečnění.

Na protější straně, mezi regály, jsem viděla dvě dívky, které se smíchy popadaly za břicho. Byly tak hlučné, že už měl vlastně někdo dávno přijít, aby je napomenul. Chtěla jsem pohled právě zase odvrátit, když k nim do mého zorného pole náhle přibyl ještě někdo další.

Spencer.

Okamžitě jsem sklopila pohled ke svým poznámkám. Modré písmo se mi rozplývalo před očima.

Měla jsem na něj vztek. Tak moc, moc velký vztek. A taky na sebe. A na celý svět, ale především na něj, protože plně a cele ovládal mé myšlenky a bylo úplně jedno, jak moc jsem se tomu bránila.

Nenáviděla jsem ho za to. Především proto, že jsem si o něj prostě nedokázala přestat dělat starosti. Od chvíle, kdy jsem se bavila s Kadenem, se to vůbec nezlepšilo – spíš naopak. Scházely mi naše večery plné smíchu, Spencerovy přihlouplé výroky, nad nimiž jsem se vždycky musela potají usmívat, a… prostě všechno. Úplně všechno.

Vidět ho teď s těmi dívkami, tak veselého a bezstarostného, to bolelo.

Opět se zachichotaly, a teď se do toho vmísil mužský smích. Zuřivě jsem vzhlédla od svých poznámek a spatřila Spencera, jak v jedné ruce balancuje knihami, zatímco druhou rukou si na ten štos klade další. Něco pronesl a všichni se zasmáli.

Tentokrát zvučně a já si opovržlivě odfrkla. Asi trochu moc nahlas, neboť všichni okamžitě pohlédli mým směrem.

Spencer se na mě podíval.

Kůže mě svrběla jako šílená.

Rty se mu stáhly do pokřiveného úsměvu.

Zahořely mi tváře.

Sklonila jsem hlavu tak rychle, že jsem čelem skoro narazila do stolu.

„Všechno v pořádku, Dawn?“ zeptal se Isaac.

Cosi jsem zamumlala a Isaac byl natolik taktní, aby se v tom dál nerýpal.

Držela jsem v ruce poznámkové lístky a popošla pár kroků po pokoji, jak jsem řečnila. Přesně v místě, kdy jsem musela ukázat na prezentaci, jsem zvedla ruku. Proto jsem si na své kartičky na patřičných místech udělala barevné značky.

„Já z tebe zešílím,“ prohlásila Sawyer nahlas.

„Půjčila jsem ti sluchátka, abys mě nechala na pokoji,“ opáčila jsem. Zatraceně, ztratila jsem nit. Ještě jednou od začátku.

„Prosím, ne,“ zaúpěla, když jsem se vrátila k výchozímu bodu a urovnala si kartičky.

„Přerušila jsi mě a já ztratila nit. Takže musím začít znovu od začátku. Je to dobré cvičení na zítřek,“ prohlásila jsem a pevně upřela pohled na polštář, který jsem navlékla do jednoho ze Sawyeřiných obřích kardiganů, protože mi jeho vzor připomínal ohavnou vestu profesora Waldena.

„Úplně se z téhle blbiny zblázníš,“ usoudila Sawyer nahlas. Pořád ještě měla na hlavě moje sluchátka a svůj vlastní hlas určitě sotva slyšela.

„Mnohem spíš se zblázním, když se to teď nenaučím odříkat i ze spaní.“ Zhluboka jsem se nadechla do břicha a nechala vzduch unikat v krátkých, úsečných výdeších.

Sawyer na mě zazírala jako na mimozemšťana. „Co to k čertu provádíš?“

Povzdechla jsem si. Teď si Sawyer sluchátka sundala.

„Provádím dechová cvičení, která pomáhají proti nervozitě a udělají mi hlubší hlas,“ vysvětlila jsem.

Spadla jí brada. Posadila se na posteli a ruce s iPodem se jí bimbaly mezi nohama. „Člověče, tobě vážně hrabe.“ Zírala na polštář ve svém kardiganu, který jsem umístila vysoko na židli. „Ale jako vážně.“

„Díky, Sawyer. To je od tebe tak milé a nápomocné. Myslím, že se o tobě zmíním ve své další děkovné řeči.“

„Nemohla bys po mně krom toho třeba pojmenovat svou příští protagonistku? Vždycky jsem si chtěla zahrát hlavní roli v erotickém filmu, ale pořád mi to připadalo příliš choulostivé. Ale být postavou v knize, pro to jsem všemi deseti,“ prohlásila s cukajícími koutky.

Od chvíle, kdy se o mém tajemství dozvěděla, jsme o tom neztratily už ani jediné slovo. Měla jsem pocit, že moje další odpověď určí, jak s tím tématem odteď naložíme.

Pevně jsem jí pohled oplatila. „Fajn, dohodnuto.“

Sawyer se zazubila. Potom vstala a odběhla ke skříni, která stála u zadní stěny pokoje. Otevřela dveře a sklonila se. O chvíli později vykramařila láhev vodky, kterou triumfálně zvedla do výšky. „Tady. Tohle ti odvede myšlenky od referátu.“

Okamžitě jsem zavrtěla hlavou. „Ne, díky.“

„Vodka je tvůj nejlepší kamarád, když se někdy potřebuješ uvolnit. Pojď.“ Ukázala na svoji postel.

„Nemůžu teď nic pít, Sawyer.“ Odkašlala jsem si a upřela zase pohled na svoje lístečky.

„Jak to že ne? Už jsem tě zažila opilou víckrát.“

Pořád dokola jsem si četla první řádku, ačkoli bych ji mohla odrecitovat ze sna. „Prostě teď právě alkohol nechci.“

„Ty jsi ta nejhorší lhářka na světě. Vážně.“ Postavila láhev zpátky do skříně a položila na ni nějaké oblečení. „No tak, povídej.“

Nakrčila jsem čelo. „A co?“

Netrpělivě mávla rukou. „Skutečný důvod tvé abstinence.“

Zmateně jsem se na ni podívala.

„Poznám ti to na očích a podle strnulých pohybů. Myslím, že by sis právě vlastně docela ráda lok dala. Ale něco tě od toho odrazuje. A není to tím hloupým referátem.“

Měla pravdu. Docela ráda bych si otupila myšlenky a ztišila rozrušení. Ale kvůli tomu referátu bych vážně nic pít neměla. Krom toho jsem měla sklony dopouštět se hrozných hloupostí, když jsem v sobě měla alkohol. Viděla jsem před sebou, jak jsem políbila Spencera, jak se pak ode mne odtáhl. Chyběl mi a alkohol by mi poskytl grandiózní omluvu, abych mu zavolala a vmetla mu své starosti a obavy do tváře.

„Ou. Ou,“ udělala Sawyer. „Je v tom chlap.“ Užasle zvedla obě obočí.

„Nekoukej tak přemoudřele,“ prohlásila jsem a ukázala na ni prstem.

Teď se ušklíbla a skočila na postel. „Kdo by si byl pomyslel. Holka s věčně těžkým obdobím má konečně kluka.“

„Ale, drž přece klapačku.“

Poklepala rukou na postel a opřela se o záhlaví, kde si urovnala polštář. „No tak, Dawn. Už snad celou věčnost se chlapů zříkám a potřebuju to kompenzovat.“ Opět poklepala dlaní na postel, tentokrát silněji.

Vynervovaně jsem zaúpěla a přešla přes pokoj k ní, abych se posadila na okraj její postele.

„Takže?“ dotazovala se.

„Nic to není,“ opáčila jsem automaticky.

Jen obrátila oči v sloup. „On je alkoholik a ty se proto už alkoholu nesmíš dotknout?“

„Cože?“ zeptala jsem se pobouřeně. „Ne!“

„Má dceru a ty musíš být zdrženlivá?“

„Kde jsi tohle vzala?“

„V Dívce na vdávání.“ Prohnaně se usmála a tolik přitom vypadala jako kočka Šklíba z Alenky v říši divů, až jsem se zoufale rozesmála a se zaúpěním zabořila tvář do dlaní.

„Nemusíš mi nic říkat, Dawn. Ale měla bys vědět, že jsem v naslouchání a těchhletěch blbostech docela dobrá.“

„Blbostech?“ Usmála jsem se do dlaní a konečně je spustila, abych se na svou spolubydlící podívala.

Pokrčila ramenem a zabořila se trochu hlouběji do polštářů, až skoro ležela. „Však víš.“

Opřela jsem se zády o stěnu. O chvíli později zvedla Sawyer nohy a natáhla si je přes moje stehna.

„Nemůžu pít, protože bych pak možná spáchala velkou hloupost a zavolala někomu, kdo se mnou momentálně nechce mít absolutně nic společného,“ pronesla jsem pomalu a rozvážně.

„Fájn,“ protáhla Sawyer. „Je to taky ten důvod, proč tady už týdny posedáváš a vypadáš, že se každou chvíli rozbulíš?“

„Tak nějak, ano.“ Nasucho jsem polkla. „Pohádala jsem se s kamarádem.“

„Co udělal, že tě popudil?“ nenechala to být.

„Jasně mi vysvětlil, že ode mne chce víc, než jsem si zprvu myslela. A potom jsem zjistila, že má kupu problémů, o nichž mi nechce nic povědět, protože si myslí, že bych ho litovala, přitom si o něj dělám šílené starosti a… Jaksi se mi to všechno vymklo z ruky.“

„Problémoví chlapi jsou vždycky nejpřitažlivější,“ povzdechla si Sawyer, zcela ignorujíc mé zoufalství, a zabořila se hlouběji do polštáře. „Ty od něj taky chceš víc?“

Pomyslela jsem na poslední měsíce, na všechna setkání a střetnutí se Spencerem, na jeho dotek a jeho hlas a jeho pěkné ruce a… otevřela jsem oči dokořán. „Ne. Ne, to nechci. Ne!“

„To bylo jedno ne navíc.“

Prudce jsem zakroutila hlavou. „Já od Spencera nic nechci!“

Najednou bylo v pokoji hrobové ticho.

Sawyer propukla v hlaholivý smích.

Znovu jsem skryla tvář do dlaní a pevně si předsevzala, že už je nikdy nesundám. Navždy zůstanou na mých rozpálených tvářích. Scházela už mi jen tuba vteřinového lepidla, abych to zpečetila.

„Ale, Dawn. To není zlé, letět na někoho, jako je Spencer Cosgrove. I když mi tvůj vkus na chlapy přijde dost pochybný.“ Sawyer mě ťukla nohou do stehna.

„Já to nechci,“ zamumlala jsem. Pomalu jsem sundala ruce z obličeje. „Začít si s někým vždycky znamená, že tě to raní. A toho už mám za sebou dost.“

Sawyer si odfrkla. „Jak dlouho je to od tvého rozchodu? Rok?“

„Přes rok.“

„Možná je načase, abys prostě jednou vypnula hlavu a upustila trochu páru. Nemusí to přece hned zase být velká láska. Raději dej jednou volný průchod svým choutkám.“

„Svým choutkám?“ optala jsem se s povytaženým obočím.

„Určitě jsi přece v posteli pořádná tygřice…“

Tloukla jsem ji polštářem, až se smíchy sotva mohla nadechnout.

Této noci jsem se Sawyer svěřila, jak moc mě ta záležitost se Spencerem znervózňuje. Vyprávěla jsem jí o svých starostech a obavách a cítila se vteřinu od vteřiny lehčí. Dělalo mi dobře promluvit si jednou s někým, kdo na tu situaci dokáže nahlížet věcně. Když jsem skončila, zůstaly jsme chvíli potichu.

„A proto se teď už nechceš ukazovat u svých přátel?“ zeptala se Sawyer najednou.

Přikývla jsem.

„To je naprosto nefér. A taky docela praštěný, jen tak na okraj.“

Neklidně jsem se zavrtěla na místě. „Já vím. Ale se Spencerem mám dojem, že by ode mě prostě chtěl víc, než mu můžu dát. Mám ho ráda, to je na tom všem to nejhorší. Kdyby to byl jen tak někdo, asi bych to dokonce zvážila, ale takhle? Nemůžu. Prostě to nejde, chápeš?“

„Kupodivu ano, ačkoli vlastně vždycky hlasuji pro to, aby člověk řádil jak utržený ze řetězu.“ Sawyer přemýšlivě zabručela. „Musíte si to vyjasnit, Dawn. To nejde, že on se s tou situací nevypořádá, ale jsi to ty, kdo se musí držet dál od svých přátel,“ prohlásila Sawyer rozhodně.

Vzdychla jsem. „Nejspíš máš pravdu.“

„Když říkáš, že ještě nejsi připravena si s někým zase začít, tak to musí akceptovat, Dawn. Nenech se do něčeho tlačit proto, že on už nemá trpělivost.“

Pohlédla jsem na ni. Ležela tam v polštářích a zírala do stropu, obě ruce založené za hlavou.

„Ty jsi vážně těžce v pohodě, Sawyer.“

„Jo, já vím.“

„Smím si teď dál nacvičovat referát?“ zeptala jsem se s nadějí.

„Dostanu zpátky svůj kardigan?“ opáčila.

„Když si ho oblékneš a budeš dělat, že jsi profesor Walden, s radostí.“

Místo odpovědi sebrala z nočního stolku moje sluchátka a nasadila si je.

12. kapitola

Toho rána se většina dívek z naší chodby držela od koupelny dál. Od pěti ráno jsem objímala záchodovou mísu a vydávila všechno, co jsem předchozího večera snědla.

Bylo mi neskutečně mizerně. Nebylo to poprvé, kdy jsem byla nervózní, ale dnešní referát překonal všechno. Třásla jsem se po celém těle a dávila, až už ze mě nic nevycházelo. Ostatní si nejspíš myslely, že jsem předchozí večer propila.

Horká sprcha mi maličko pomohla zklidnit nervy. Znovu jsem se cítila do jisté míry svěží a už jsem nepáchla potem strachu. Když jsem se vrátila do pokoje, pohlédla na mě Sawyer s nakrčeným čelem.

„Vypadáš dost na hadry, Dawn.“

„Tak ti děkuju,“ zaskřehotala jsem a usadila se u svého psacího stolu. Nakrátko jsem padla hlavou na chladnou pracovní desku.

Sawyer mi poklepala na rameno. Těžkopádně jsem se k ní otočila.

„Tady,“ řekla a nastavila mi rozevřenou dlaň. „Ty si někdy beru, když je mi zle. Když už to doopravdy nepůjde, prostě do sebe dvě tři hoď.“

Prohlížela jsem si plastovou tubičku v její ruce. „Co je to?“ zeptala jsem se skepticky a sáhla po ní.

„Takový rostlinný přípravek, který jsem dostala od sestry. Pomáhá trochu se zklidnit,“ vysvětlila.

„Ou. Díky,“ pronesla jsem ochable a pozorovala jednoduchou tubičku. Otevřela jsem ji a podívala se na malé zelené pastilky.

„Snídat asi nic nechceš, co?“ zeptala se Sawyer a já okamžitě zavrtěla hlavou.

Momentálně jsem měla pocit, že už do sebe nikdy nic nedostanu. Zavřela jsem tubičku a strčila ji do batohu.

„Připrav se. Pak si můžeš ještě jednou projít svoje kartičky. Pro mě za mě si to tentokrát i poslechnu.“ Když to Sawyer říkala, rozmrzele se ušklíbla.

Přesto jsem dokázala ocenit, že se snaží.

Nalíčila jsem se a přitom prováděla svá dechová cvičení. Nevolnost postupně polevovala, jak jsem si splétala vlasy. Dnes jsem si udělala pěšinku víc na straně a vlasy spletla tak, že se mi po hlavě sbíhaly dozadu do neuspořádaného uzlu. Takhle mě nebude rušit ofina, až budu mžourat na kartičky, a taky při referátu nebudu mít příležitost si s vlasy hrát.

Sešli jsme se s Isaacem před kampusovou kavárnou, kde si ještě koupil kávu.

Vypadal asi tak, jako já se cítila. Pod očima se mu táhly namodralé kruhy a motýlek měl nakřivo. Urovnala jsem mu ho, když jsme stáli ve frontě.

„My už to nějak zvládneme,“ pronesla jsem s námahou vesele a pohrála si s jeho límečkem. „Tak, teď je všechno v pořádku.“

„Myslím, že umřu,“ řekl Isaac. „Ke mně ani nebyl tak zlý jako k tobě. Jak to děláš? Vypadáš naprosto klidně.“

Byla jsem opakem klidu. Ruce se mi třásly a byly vlhké, stejně jako má podpaží, kde už se mi dozajista vykreslily skvrny.

Referáty prostě byly na houby. „Dnes ráno jsem se vyblila z podoby a pořád ještě jsem dost nervózní,“ řekla jsem.

Dívka před námi se se znechuceným výrazem obrátila a odmítavě si mě změřila od hlavy k patě.

„Možná bych to měl taky vyzkoušet,“ rozvažoval Isaac nahlas.

Poplácala jsem ho po rameni. „Ne. Zvládneš to i tak. Jsi ze všech nejlepší, jsi vysoce inteligentní a profesoru Waldenovi uštědříš pořádnou lekci.“

Cíl dosažen. Můj spolužák mi věnoval úsměv.

Vyzvedli jsme si své nápoje a vypili je cestou do posluchárny. Rozhovor postupně uvadal, protože převládla nervozita. Sotva jsem ze sebe ještě dostala souvislou větu a obávala se, že se mi to stane i při referátu. Nátlak, který jsem sama na sebe vyvíjela, byl ještě mnohem větší než ze strany profesora Waldena. Chtěla jsem za každou cenu dokázat, že kurz měnit nemusím. Patřila jsem do tohoto kurzu, a i když bude vyžadovat neuvěřitelné úsilí to přestát, přednesu dobrý referát.

Chvilku před tím, než jsme k sálu došli, jsem sáhla do batohu a vytáhla tubu se Sawyeřinými tabletami.

„Co je to?“ zeptal se Isaac.

„Takový rostlinný přípravek proti nervozitě, který mi dala moje spolubydlící,“ zamumlala jsem a odklopila víčko. Dospěla jsem do bodu, kdy mi přišel vhod každý prostředek. Hlavně aby mi pomohl tohle přestát. Vyklepala jsem si do dlaně tři zelené prášky a chvíli si je prohlížela. Potom jsem si je hodila do pusy a spolkla s několika doušky vody.

„Chceš taky? Sice patří Sawyer, ale…“

„To je dobrý,“ řekl Isaac a skepticky na tubu pohlížel. „Mám… svoje kafe. I když to nejspíš nebyl nejlepší nápad, pít teď ještě kofein.“

Znovu jsem mu poklepala na rameno. „Však my to zvládneme.“

Pramálo nadšeně zabručel a společně jsme vešli do posluchárny. Přišli jsme o něco dřív, abychom už všechno zapojili a připravili, ale ne tak brzy, aby čekání vystupňovalo naše rozčilení do nezměrných výšin.

Sál se postupně zaplnil, netrvalo to dlouho. Když dorazil profesor Walden a posadil se přímo před nás do první řady, přátelsky jsem ho pozdravila a podala mu podklady k našemu referátu, v nichž jsme všechno ještě jednou heslovitě zaznamenali.

„Hm? Vypadal dobře naladěný?“ zeptal se Isaac, když jsem si stoupla vedle něj.

Pokrčila jsem rameny. „To se přece nikdy nepozná. Vousy u něj zakrývají veškeré emoce.“

„Pravda. To je jedno. Vyjde to.“ Isaac mi nastavil pěst a já si s ním bouchla.

Předstírali jsme, jako by naše sevřené pěsti explodovaly, a potom zaujali místa u katedry. Celá jsem se napnula. Byla jsem docela neklidná a pociťovala nutkání se hýbat. Obracela jsem kartičky v ruce a škubala za rohy. Nejraději bych ještě oběhla blok, abych se zase uklidnila.

Když nastalo ticho, Isaac nás představil jmény. Krátce diváky uvedl do amerického romantismu a pověděl, na které reprezentativní příklady textů jsme se omezili. Už u první stránky prezentace vydal profesor Walden zvuk, který Isaaca rozhodil. Zakoktal se a chvíli mu trvalo, než mohl mluvit dál. Když zase nalezl řeč, profesor Walden si opět odfrkl. Isaac se zarazil a ztěžka polkl. Popotahoval si límeček, aby si uvolnil motýlek.

Bez okolků jsem převzala poslední část dané stránky, která navazovala na tabulku, do níž Isaac vypsal všechny významné spisovatele oné epochy s jejich díly. Dvěma krátkými větami jsem se o každém díle zmínila. Obvykle jsem při referátech bývala úplně ochromená a nedostala ze sebe slovo, dnes to však bylo přesně naopak. Divoce jsem gestikulovala, pobíhala sem a tam a vůbec nemohla přestat mluvit. Když jsem klikla na další stránku, můj profesor si nepřeslechnutelně odkašlal. Zalétla jsem k němu pohledem.

Hustá obočí měl stažená k sobě a jednu nohu si přehodil přes druhou, opíral se o ni loktem. Palcem a ukazovákem si mnul hranatý vous. S nevrlým výrazem pročítal hesla naší prezentace, lehce vrtěl hlavou a pak si něco naškrábal do poznámkového bloku.

„Máte nějaký problém, profesore Waldene?“ zeptala jsem se hlasitě.

Zdálo se, že všichni účastníci kurzu zatajili dech, až na Isaaca, který vydal klokotavý zvuk a šťouchl mě loktem do boku.

„Vaše tabulka je neúplná,“ prohlásil můj profesor nedotčeně a dál si mnul vousy.

„Pokud tím chcete naznačit, že chybějí Whitman a Hawthorne, prostě prosím počkejte, než svůj referát dokončíme,“ pronesla jsem přátelsky.

Kdosi v zadní řadě se potlačovaně zasmál.

Profesor Walden pohnul rukou, vypadal, jako by chtěl zahnat obtížný hmyz. „Pokračujte.“

Isaac jistě brzy utrpí infarkt. Tvář už měl temně rudou. Ochraptělým hlasem pokračoval a představil první textovou ukázku.

„To je nanejvýš špatně zvolená pasáž,“ přerušil ho po chvilce profesor Walden. „Myslím, že by bylo lepší, kdybyste pokračoval s dalším příkladem.“

Isaacovi spadly kartičky na zem. Tiše zaklel a oba současně jsme se sklonili, abychom je zvedli.

„Díky,“ zamumlal a přijal štůsek, který jsem posbírala.

„Žádný prob…“ Poslední slabika toho slova mi uvízla v hrdle, protože jsem se překotila na bok. Přistála jsem ramenem na Isaacovi a i on ztratil rovnováhu. Rychle se vzpamatoval, vstal a pomohl mi znovu se postavit na nohy.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal a já přikývla.

Očividně to nebylo dobré rozhodnutí, neboť stěny se zatočily a před očima mi vyskákaly barevné skvrny. Skoro bych se zasmála, jak jsem se cítila bezstarostně a ty pestré barvy mi připadaly docela legrační.

Profesor Walden mě z mých výšin nenadále vytrhl. „Myslím, že jsme tu skončili. Může předstoupit další skupina a připravit si prezentaci.“

Pronikla ke mně jeho slova a tečky v mém zorném poli se zbarvily do nachově červené. „Cože?“ Můj vlastní hlas mi zazvonil v uších, tak hlasitě jsem tu otázku položila.

„Myslím, že jsem byl dost jednoznačný. To, co jste tam vpředu vyváděli, byl nejlepší příklad nevydařeného referátu,“ prohlásil profesor Walden. „Klidně se vraťte příští rok. Třeba pak budete na můj kurz připraveni.“

S Isaacem jsme na něj prostě jen zírali.

Už jsme nedostali šanci pokračovat. Další skupina vstala a s mumlanými omluvami a soustrastnými projevy přistoupila k nám dopředu.

S do ruda rozpálenými tvářemi jsme si sesbírali věci a uprchli ven. Tam jsem se nejdřív musela opřít o zeď a zhluboka nadechnout.

„Do hajzlu,“ zamumlala jsem a promnula si pálící tváře.

„To bude v pohodě,“ usoudil Isaac.

„Ne, to šlo opravdu blbě. Já… bože, já mu přece chtěla ukázat. A teď jsem to totálně zpackala. Je mi to tak líto, Isaacu.“

„Nemusíš se omlouvat. Byl jsem právě tak roztržitý a všechno mi padalo z rukou a neustále jsem se do toho zamotával. Myslím…“ Mluvil dál, já ale poslouchala jen na půl ucha.

Popotahovala jsem si límec halenky, protože jsem měla pocit, že mi rozdrtí krk. Isaac mezitím hovořil o možnostech, které nám teď ještě zbývaly. Chtěl se mnou okamžitě jít na studijní oddělení a zařídit přestup do jiného kurzu. Já mu však stěží rozuměla. Právě jsem se totiž dusila. Lačně jsem lapala po dechu.

„Dawn?“

Vzhlédla jsem k Isaacovi. Stoupl si přede mě a ustaraně se na mě koukal. Koutkem oka jsem zahlédla, jak kolem nás prochází stále víc lidí. Chodba se dál plnila a vzduch očividně mizel.

„Všechno v pořádku?“

Dokázala jsem už jen zakroutit hlavou. Skvrny v mém zorném poli se stále rozšiřovaly, až už jsem nic neviděla a skácela se.

V příštích minutách jsem střídavě přecházela z polospánku do stavu opilosti. Okrajově jsem vnímala, že těsně vedle mě kdosi rychle mluví – předpokládala jsem, že je to Isaac. Jeho hlas zněl tak vysoce a hekticky, že bych ho skoro pokládala za holku.

„Co jen sis myslela, Sawyer?“ zasyčel mi kdosi těsně u ucha.

Někdo vyprskl odpověď. Několikrát jsem zamžikala, aby se svět přestal točit, a zjistila jsem, že mě někdo kvapně nese chodbami.

„Myslím, že dostanu infarkt,“ supěl Isaac.

„Taky sis měl vzít pár těch tablet. Ještě mám, jestli chceš.“

„Žádné uklidňující prostředky rozhodně rozdávat nebudeš, Sawyer,“ zasyčel teď můj nosič.

I když jsem měla mozek na kaši, byla jsem si na devadesát procent jistá, že je to Harry Styles, kdo mě zachránil a právě mě vynáší ven. Nejlepší den všech dob.

Do nosu mi vnikl čerstvý vzduch. Lačně jsem ho vdechovala. Pak jsem nos přitiskla ke krku svého zachránce. Voněl vypraným prádlem a příjemnou vodou po holení. Chtěla jsem se do něj zachumlat.

Najednou mě posadil. Několikrát jsem zamrkala a rozmazaně poznala, že jsem v něčím autě. Hlava mi spadla dozadu, přesně minula opěrku. Okamžitě se mi kolem šíje ovinula ruka a pevně ji přidržela.

Otevřela jsem těžká, suchá víčka.

To byl velice podivný sen.

Místo Harryho Stylese přede mnou dřepěl Spencer. To ale taky nebylo špatné. Krčil se venku vedle sedadla a přemýšlivě, s nakrčeným čelem na mě hleděl.

„Čau,“ řekla jsem. Jazyk se mi těžce lepil k patru a to slovo mi ze rtů splynulo jakoby zpomaleně.

Spencer se ohlédl přes rameno. „Kolik jsi jí toho dala?“

„Doporučila jsem jí stejnou dávku, jakou si vždycky beru já.“

„Vzala si tři,“ slyšela jsem říkat Isaaca.

„Tři? Zešílela jsi?“ zasyčel Spencer.

„Nepomyslela jsem na to, jak je malá.“

Do zorného pole mi vstoupila Sawyer. Oběma rukama si pohrávala s konečky vlasů. „Všechno v pořádku, Dawn?“

„Všéchno v nejlepšššííí…“ Jazyk mě neposlouchal. Zněla jsem jako pětiletá, která přišla o všechny zuby a teď šišlá jako šílená.

„Myslím, že bychom měli jet k doktorovi,“ zachrčel Isaac. Stál vedle Sawyer a přidržoval se dveří. Skoro jako by je využíval coby oporu. To vypadalo tak legračně, že jsem se musela zahihňat. Hlava mi opět hrozila spadnout na stranu, ale Spencer ji udržoval rovně. Palcem mě hladil zboku na krku a závrať se zmírnila.

„Ty prášky jsou čistě rostlinné. Asi si toho prostě vzala hodně. Musí se z toho jenom vyspat,“ opáčila moje spolubydlící.

Spencer přerývaně vydechl. „Právě vší silou potlačuju nutkání tě zaškrtit.“

Sawyer se zasmála. „Jo, jasně. Ty mě. Protože já jsem taky ta, co s ní jedná jako s malomocnou.“

„Nemám ponětí, o čem mluvíš,“ zavrčel.

„Lidi, myslím…“ pokoušel se je přerušit Isaac.

Sawyer na něj zuřivě pohlédla, což ho umlčelo. Alespoň mi to tak připadalo. Rozdvojilo se mi vidění. Bylo to tím horší, čím intenzivněji jsem mrkala.

„Všechno mi pověděla, Spencere. Nemyslím si, že by ses tu teď měl vypínat, když jsi důvodem, že…“

Zbytek už jsem nepochytila. Vážně jsem se pokoušela zůstat vzhůru, ale mé tělo bylo jiného mínění. Klesla jsem na opěradlo a ponořila se do tmy.

Těžkopádně jsem zamžourala. Víčka jsem měla těžká, ale přesto jsem je otevřela.

Tenhle dům jsem znala. Ty šedé stěny a tu obrovskou pohovku, v jejímž rohu jsem ležela stulená, mi připadaly známé. Opatrně jsem se posadila. Všechno se točilo.

„Jak ti je?“

Trhla jsem sebou a zazírala na Spencera, který seděl vedle mě. Utápěl se ve zlatém světle, jako by to bylo božské zjevení nebo tak něco, a podával mi láhev vody. Zírala jsem na jeho napřaženou ruku. Bože, jeho ruka. Jeho pěkná, velká, silná ruka.

„Tvoje ruce jsou k zešílení.“ Natáhla jsem prsty a přejela mu po hřbetu ruky. Hladila jsem ho po teplé kůži a vychutnávala si intenzivní brnění, které mnou přitom projíždělo. „Máš ty nejhezčí ruce, jaké jsem kdy u muže viděla. A já už viděla opravdu hodně rukou.“

„Tak mám dojem, že to byla odpověď,“ zamumlal a opřel se. Založil si ruce na prsou.

Ou.

Očima jsem hltala jeho obnažená předloktí. V hlavě se mi rojily myšlenky. „Občas jsem si přála, abych mohla být tvojí Chelsea,“ pronesla jsem tiše. „Myslím, že bys byl docela úžasným Groverem. Dokonce jsem tě měla před očima, když jsem psala tu scénu ve sprše.“

Spencerovi zacukaly koutky. „Sice rozumím jen půlce, ale fajn.“

„Možná jsem si tehdy měla nechat ukázat tvoji koupelnu. Od té doby už nedokážu myslet na nic jiného než na tebe ve sprše. Ale nemůžu být tvojí Chelsea,“ řekla jsem rozhodně a zakroutila hlavou.

„Jsi sladká,“ opáčil pouze. Rty se mu stáhly do toho hezkého úsměvu.

Nešlo mi do hlavy, jak může nějaká tvář mít tak ostré hrany a zároveň vypadat tak měkce. V této chvíli jsem si byla docela jistá, že jsem ještě nikdy nepotkala tak hezkého chlapa. Svět se mi právě zdál tak jasný jako ještě nikdy předtím. Připadalo mi, jako bych našla klíč ke smyslu života.

Zvedla jsem ruku a dotkla se koutků jeho úst. Úsměv mu pohasl a já se rozdurdila.

„Nepřestávej,“ zamumlala jsem a zvedla druhou ruku, abych mu rty opět roztáhla.

Spencer mi semkl ruce a sundal si je z obličeje. Potom mě zatáhl za paže a já se svalila dopředu, tváří na jeho hrudník.

„Co ty na to, kdybychom se trochu prospali, hm?“ Zvedl ruku a pohladil mě po vlasech, potom pokračoval dál dolů k šíji.

Okamžitě jsem se uvolnila, přitulila se tváří těsněji k němu, objala ho paží kolem břicha a propletla si jednu nohu s jeho. Tiše se zasmál a ten zvuk u mě vyvolal husí kůži.

„Je mi to líto, Spenci,“ zamumlala jsem na jeho prsou.

„Copak?“

Ztěžka jsem polkla. „Že jsem, jaká jsem.“

Opřel si mi bradu o hlavu a dál mě šimral na krku. „Za to se nemusíš omlouvat, zlatíčko. Nikdy.“

Zavřela jsem oči a dala se jeho hlubokým, souvislým dýcháním ukolébat k spánku.

13. kapitola

Spencer spal.

Tentokrát jsem si byla docela jistá, že to nepředstírá. Hlava se mi s každým jeho dechem lehce zvedala a při každém výdechu zase klesala. Stálý rytmus.

Tvář měl úplně uvolněnou. Vypadal jako mužská verze Šípkové Růženky. Krom pootevřených úst.

Poprvé jsem si ho dovolila prohlédnout důkladněji – myslím doopravdy prohlédnout.

Začala jsem u jeho vlasů a putovala pohledem po čele dál dolů. Obočí měl právě tak tmavá a hustá jako vlasy, levé bylo o trochu řidší, zato ale vytvářelo lehký oblouk do strany. Měl dlouhé, tmavé řasy, jednoznačně dědictví po mámě. Dokonce byly prohnuté. To bylo opravdu nefér, když pomyslíte, že lidi jako já vypadají bez řasenky naprosto bez života.

Po bradě a čelisti se Spencerovi rozprostíralo lehké strniště, určitě se den dva neholil. Vousy mu nerostly rovnoměrně. Prsty mě svrběly, jen se strniště dotknout a pohladit ho po čelisti, dál dolů až ke krku, kde mizelo a přecházelo do sametově hebké kůže. Pod bradou na pravé straně jsem objevila jizvu, která nevypadala na nějaký pád, spíš jako by ji způsobil střep nebo něco podobného. Byla zakřivená a srpkovitě se mu táhla po kůži.

Putovala jsem pohledem níž, k jeho paži, která ležela na mé. Měl pár malých mateřských znamének. Na vypracovaných svalech předloktí byly vidět žíly a spletitými drahami se mu táhly až k ruce. Pohnul se a jeho sevření kolem mě se zpevnilo.

V prsou se mi rozšířil bolestný tlak a současně mi vzrušením zatřepetalo v žaludku.

Po téměř třech a půl týdnech byl svět konečně zase v rovnováze. A to bylo k podělání. Neměla jsem tohle chtít. A neměl to být tak dobrý pocit, ležet Spencerovi v náručí.

Spencerův dech se na vteřinu zarazil a on se pohnul. Zaklonila jsem hlavu, abych mu viděla do tváře. Pomalu otevřel víčka a lenivě na mě pohlédl. Pak se mu ústa roztáhla do ospalého úsměvu.

„Takhle bych se mohl probouzet častěji.“

Ve vteřině se moje dosud uvolněná nálada změnila v křečovitou úzkost. Posadila jsem se a přidržela se opěrky pohovky. Najednou mi byla zima a dělalo se mi nevolno.

Spencer si povzdechl a rovněž se posadil. „Řekl bych ‚Nemyslel jsem to tak‘, ale to bych lhal.“

Odkašlala jsem si a odsunula se, až jsem zády narazila do rohu pohovky. Popleteně jsem se rozhlédla. Byla jsem ve Spencerově obýváku. A neměla jsem sebemenší ponětí, jak jsem se sem dostala.

„Tohle není žádný podivný sen, že?“ zeptala jsem se a pokoušela si vzpomenout.

Spencer sáhl po láhvi vody na stolku. Rozvláčně odšrouboval víčko a podal mi ji.

„Napij se.“

Byla jsem podrážděná a chvíli na tu plastovou láhev prostě jen zírala. Potom jsem po vodě sáhla a pár doušků vypila. Teprve tehdy jsem si uvědomila, jak vyprahlé mám hrdlo. Krátce jsem láhev oddálila, abych se nadechla, potom jsem lačně vypila dalších pár doušků.

„Pomalu, s klidem,“ řekl a nastavil rozevřenou dlaň.

S nevolí jsem mu láhev vrátila a hřbetem ruky si otřela pusu. Pozvolna jsem se probouzela. Můj zamlžený mozek se stále víc rozjasňoval. A najednou se přihrnuly vzpomínky na dopoledne.

Isaac. Náš referát. Profesor Walden. Všechny ty nesmysly, které jsem Spencerovi navykládala.

„Ale ne,“ zaúpěla jsem a sesunula se. „Já jsem tak pitomá.“

„Kecy. Jen sis… vzala prášky na uklidnění. A vyhodili tě z kurzu.“

Zavřela jsem oči, vzpomínky mi běžely hlavou jako špatný horor. „Zatracená mizérie. Neměla jsem si ty prášky brát.“ Pořád ještě jsem cítila, jak se mi lehce třesou ruce.

„Sawyer ti ten krám nikdy neměla dávat.“

Pozvedla jsem obočí a podívala se na něj. „Odkud o tom vůbec víš? Totiž, jak to, že jsi tam byl?“

„Měl jsem seminář naproti a viděl jsem, jak jsi upadla na Isaaca.“

Otevřela jsem oči dokořán. „Já upadla na Isaaca?“

Pomalu přikývl. „Sawyer tam byla taky. Chtěla tě po semináři vyzvednout. Pak jsme tě co nejrychleji odnesli z té chodby do mého auta, aby si Walden ještě nenašel důvod očernit tě kvůli nepovoleným látkám.“

Frustrovaně jsem zaúpěla. Dnešek byl nejhorší den všech dob.

„Nejspíš mě vyhodí. Už bych si měla balit,“ zamumlala jsem.

„Přestaň mluvit hlouposti,“ usoudil Spencer a sám se teď napil. „Není to, jako bys svého profesora skutečně napadla nebo tak něco.“

Ztěžka jsem polkla. „Ne, ale totálně jsem to zpackala. Přitom jsem dneska chtěla přednést nejlepší referát svého života, a teď… mám o kurz míň.“ Promnula jsem si prsty spánky. „Chudák Isaac. Celé je to moje vina.“

„Vypadal, že se nervově zhroutí. Sawyer mu taky nabídla uklidňující prášky.“

„Matně si vzpomínám.“ Vzdychla jsem. „Smím se ještě napít?“

Okamžitě mi podal zpátky otevřenou láhev. Poděkovala jsem a upila pár doušků. Srdce mi pomalu přestávalo bušit tak prudce.

„Přivezl jsi mě sem,“ pronesla jsem po chvíli a zase jsem si Spencera důkladně prohlížela. Pokoušela jsem se zjistit, v čem spočívá ta jeho náhlá péče. V posledních týdnech se ode mne koneckonců také držel dál a jednoznačně mi ukázal, že to beze mne zvládá báječně. „A zase se mnou mluvíš. Má to nějaký určitý důvod?“

„Sawyer mi pěkně vyčinila,“ odvětil zlehka.

„Ano?“ Zůstávala jsem skeptická.

Sáhl po láhvi a naráz ji vyprázdnil. Pak zase zašrouboval víčko a postavil ji zpátky na stolek. „Myslím, že se ti musím omluvit.“

Otevřela jsem a zase zavřela pusu. S tím jsem opravdu nepočítala.

„Předvedl jsem se jako kretén. To s mojí rodinou mě docela sebralo. Vlastně si, alespoň co se tohohle týče, hlídám soukromí.“ Přemýšlivě si promnul bradu. „Nijak rád o tom nemluvím, chápeš? Zastihla jsi mne nepřipraveného a já… já se zachoval jako idiot.“

Tohle jsem nejdřív musela strávit. Nechala jsem ta slova usadit a tahala se za puntíkaté ponožky. „Mně je to taky líto. Nikdy jsem na tebe nechtěla dotírat, Spenci.“

„Já vím. Chtěla jsi tu pro mě prostě být, jak to…“ na chvíli se odmlčel a odkašlal si, „jak to pro sebe přátelé dělají. A já tě nenechal, protože se s některými věcmi raději vypořádám sám.“

Teď jsem vzhlédla. „Jasně, na to máš právo. Já prostě jen chtěla, abys věděl, že tu pro tebe jsem. Až zase někdy budeš potřebovat někoho, kdo tě někam zaveze, nebo kdybys jednou pocítil nutkavou potřebu si od pár věcí ulevit.“ Když jsem viděla, jak krčí čelo, zvedla jsem odevzdaně ruce. „Ale taky chápu, když o tom nechceš mluvit. Mluvení se beztak docela přeceňuje. Mohli bychom taky jednoduše zase… být kamarádi, jestli chceš.“

Bože, tak tohle byla ta nejubožejší věta vůbec. Ještě nikdy jsem se nevyjádřila pitoměji.

„Nikdy jsem ti nepřestal být přítelem, Dawn,“ pronesl Spencer tiše.

„Ale vypadalo to tak,“ zamumlala jsem.

„Já vím. Můžu jen říct, že mě to mrzí. A to myslím upřímně.“

Zaplály mi tváře, když jsem pomyslela, jak mě tiskl k lednici. „Jestli jsme zase přátelé, tak potom nemůžeš… dělat tohle,“ řekla jsem.

Zdálo se, že ví, o čem mluvím, a povzdechl si. „Já vím. Někdy se prostě nedokážu ovládnout, když jsi poblíž.“

Opovržlivě jsem si odfrkla.

„Vážně, Dawn. To jsem nebyl já, nýbrž zrůda, co ve mně žije a někdy se prostě projeví. Ať chci nebo ne,“ pokračoval.

„Takže to, že jsi se mnou chtěl provádět perverznosti, se vysvětluje tím, že jsi ve skutečnosti Hulk?“ zeptala jsem se.

Zeširoka se usmál. „Přesně to jsem tím chtěl říct. Ale jen ten z Avengerů, protože ten totiž takřka dostane Černou vdovu.“ Podíval se na mě a pohledem mi přelétl po vlasech.

Tušila jsem, co teď přijde.

„Ostatně Černá vdova má taky zrzavé vlasy.“ Naklopil hlavu a jeho úsměv byl téměř jako vždy, jen v něm tentokrát bylo cosi opatrného.

„Tak to bychom měli už i letošní kostýmy na Halloween. Nabarvíme tě nazeleno a já si navléknu černou kombinézu.“

„To jsi neměla říkat. Až do října teď nedokážu myslet na nic jiného než na tebe v přiléhavém černém obleku a…“ Zarazil se a svaly na čelisti mu zřetelně vystoupily. „Je to v pohodě?“ zeptal se znenadání.

Srdce mi úlevou poskočilo, protože všechno bylo zase skoro normální. „Pokud mám být upřímná, tvoje průpovídky jsem dokonce maličko postrádala.“

Rozvlnily se mu koutky úst. „Taky jsem tě postrádal.“

Zbytek dne jsme strávili sledováním Neuvěřitelného Hulka, objednávkou asijského jídla a obnovováním našeho přátelství. Když mě brzy večer odvážel domů, bylo to, jako bychom se nikdy nepohádali. Všechno bylo jako dřív a já se cítila, jako by mi někdo sňal z ramen obrovskou tíhu.

14. kapitola

Nervózně jsem si pohrávala se šňůrkovitými popruhy svého batohu, když se těžké dveře do kanceláře studijního oddělení otevřely. Okamžitě jsem si založila ruce vpředu na plném batůžku a posadila se rovněji. Hrdlo jsem měla vyprahlé, dlaně lepkavé a pozvolna jsem se začínala potit. Byla jsem příšerně nervózní a rozhovoru se studijní referentkou jsem se obávala.

„Slečno Edwardsová,“ přivítala mě přátelsky a zaujala místo naproti mně.

Ztěžka jsem polkla. „Víte, paní…“ Rozhlédla jsem se po jmenovce, ona mě však předběhla.

„Perkinsová,“ vypomohla mi.

„Paní Perkinsová.“ Pokusila jsem se o úsměv. „To, co se odehrálo v kurzu profesora Waldena, bylo klopýtnutí, za které vděčím své nervozitě. Opravdu ráda bych si ten referát zopakovala.“ Tuto větu jsem si dnes ráno nacvičovala před zrcadlem ve sprchách – než dovnitř vešla jedna z dívek z naší chodby a načapala mě, jak mluvím se svým odrazem.

„To je chvályhodné, slečno Edwardsová. Ale lítost vám v této situaci bohužel nepomůže. Profesor Walden dal jednoznačně najevo, že ve svém kurzu už pro vás nemá místo. Věděla jste, že na Počátky americké literatury do roku 1865 je čekací listina?“

Sevřelo se mi hrdlo. „Ne, to jsem nevěděla,“ přiznala jsem zaraženě. „Co teď můžu dělat, abych ještě nasbírala dost kreditů?“

Paní Perkinsová si posunula brýle na kořeni nosu nahoru. Obrátila se k obrazovce na psacím stole a několikrát poklikala. „Podívám se, do jakých kurzů by bylo možné přestoupit.“ Nastala krátká odmlka, kdy se asi proklikávala seznamem a srovnávala počty účastníků. „Na Studiích ženských spisovatelek by ještě místa byla.“

„Ne.“ To slovo mi splynulo ze rtů tak rychle, že byl opravdický div, že jsem se nezalkla.

Oči paní Perkinsové teď opět spočinuly na mně. Odhadovala pohledem přes okraj svých červených brýlí.

„Ty jsem si chtěla zapsat až v dalším semestru,“ vysvětlovala jsem. „U takto napínavé tematiky bych nerada promeškala začátek kurzu.“

Tak tak jsem se ještě zachránila.

Referentka se proklikala dalšími seznamy. „Tady bych měla ještě dva kurzy orientované na praxi. Psaní: základy řemesla a Poezie: umění slov.“

Pokud byla v nějakém kurzu po přihlašovacím termínu ještě volná místa, mělo to většinou dobrý důvod. Ať už profesora, očekávaný rozsah práce, nebo téma. Kurz poezie se mi veskrze příčil – už na střední škole to byla jedna z mých nenáviděných látek, nebyla jsem v ní zkrátka dobrá. A že byla ještě místa v kurzu psaní, i to jistě mělo své příčiny. Vědomě jsem si vybírala spisovatelské kurzy, u nichž bylo v seznamu přednášek jednoznačně uvedeno, že lze předkládat písemné úkoly. V kurzu psaní jistě budu muset sdílet své kreativní výlevy s ostatními. Přednášet vlastní práce před plnou posluchárnou pro mě bylo na úrovni striptýzu. Děsně jsem se toho obávala, ale pokud jsem měla na výběr jen tyto dva kurzy, sotva mi zbývala jiná možnost.

„Psaní přece zní jako skvělá alternativa,“ prohlásila jsem a přinutila se k úsměvu.

„Moc dobře!“ pronesla paní Perkinsová potěšeně a po několika dalších kliknutích jsem zaslechla, jak začala hlučet tiskárna za jejím stolem. Přejela si na židli dozadu a chvilku poté mi podala dva výtisky. „Tohle je mapka a rozvrh. Vzadu je formulář, který prosím předejte profesoru Gatesovi, až jeho kurz navštívíte poprvé.“

Vzala jsem si ty papíry a pohlédla na plánky. Zalapala jsem po dechu. „Ten se přece koná dneska.“

Paní Perkinsová pohlédla na hodiny nade dveřmi. „Když si pospíšíte, stihnete to ještě včas.“

Utíkala jsem jako šílená a batoh mi přitom vylétával do výšky, jen aby mi při dalším kroku narazil zpátky do kostrče. Kvůli knihám uvnitř to nebylo nijak zvlášť příjemné. Zmiňovala jsem se už o svých krátkých nohou a neexistující kondičce? Mezi mé největší koníčky patřilo psaní, čtení a válení se s přáteli na pohovce při sledování filmů. Byla jsem skrz naskrz pecivál – a většinou jsem na to byla dokonce i hrdá.

Dnes tomu tak nebylo.

Ještě v běhu jsem si přidržela list kousek před nosem a viděla, že už jsem doběhla moc daleko. Smykem jsem zastavila, rychle se otočila a utíkala zpátky. Celá propocená jsem dorazila ke správné místnosti. Chvíli mi trvalo, než jsem zase popadla dech. Potom jsem zdráhavě zaklepala na zavřené dveře. Když se mi nedostalo odpovědi, opatrně jsem je otevřela a co možná nenápadně se vsunula do místnosti. Otočila jsem se.

Mířilo na mě pět párů očí. Neměla jsem tušení, kdo vypadá užasleji. Nejspíš já, neboť studenti tohoto kurzu stáli všichni na svých stolech a shlíželi na mě shora. Chlap, o němž jsem se domnívala, že je to profesor Gates, byl jediný, kdo stál zády ke mně na podlaze. Místo aby se otočil, sklonil se a podíval se na mě hlavou dolů mezi nohama.

„Ahoj,“ prohlásil. Přitom se mu třásně šály zachytily v ústech a on je zase hlučně vyplivl. „Kdo jsi?“

Byla to tak podivná situace, že mě ani nenapadlo se stydět nebo se při odpovědi zakoktat. „Dawn Edwardsová. Právě jsem byla na studijním oddělení a mám ode dneška chodit na váš seminář.“ Automaticky jsem naklonila hlavu, abych se na něj mohla aspoň zpola podívat. „Alespoň pokud jste profesor Gates.“

Muž vyprskl. Připomínal mi upíra, kterému ukázali stroužek česneku. Musela jsem několikrát zamrkat, abych se ujistila, že netrpím halucinacemi.

Profesor Gates se trhnutím narovnal a prudce se ke mně otočil. „Děcka, jak se jmenuju?“

Vzhlédla jsem ke studentům na stolech. Dva z nich slyšitelně vydechli.

„Nolan,“ odpověděli přesto sborově.

Profesor Gates rozpřáhl náruč. „Srdečně tě vítám ve svém kurzu psaní.“

Dokázala jsem na něj jen zírat. Co mě upoutalo nejdřív, byly jeho polodlouhé, světlé vlasy, které si v týlu svázal do krátkého copu. Docela dost pramenů se mu z něj uvolnilo a ta podivně vzorovaná šála s třásněmi je zelektrizovala, takže mu odstávaly a bez sebemenšího závanu větru se samy pohybovaly. Vypadal jako mužská verze Medúzy. Akorát že dával přednost vzhledu na cibuli a natáhl si několik vrstev oblečení. Šedý kabát mu sahal až ke kolenům, pod ním měl zelený, vzdouvající se kardigan a nejspodnější vrstvu jeho modelu tvořilo žluté triko, na němž propletenými písmeny stálo slovo Virgin. Pohled mi na tom nápisu setrval trochu moc dlouho a mně se jen stěží podařilo se nahlas nerozesmát. Teprve potom jsem pohlédla Gatesovi do tváře a překvapeně zjistila, že je na profesora ještě docela mladý. Možná na sklonku dvacítky. Měl rovnoměrné rysy a hezké šedé oči s vráskami smíchu kolem.

„Nestůj tady tak, zaber si stůl,“ vyzval mě profesor Gates a rozmáchle ukázal na volné stoly.

Zdráhavě jsem jeho výzvě vyhověla a podívala se teď i na ostatní studenty. Se mnou nás bylo šest. Jedna ze dvou dívek, ta s černým mikádem, se na mě povzbudivě usmála, druhá měla ruce založené na prsou a zírala do stropu. Dva z chlapců vypadali docela nesměle a dívali se na nohy a třetí si hrál s mobilem.

Ještě trochu bez dechu jsem prošla úzkými řadami posluchárny a odložila si věci vedle té černovlasé dívky. Zdlouhavě jsem se vytáhla na stůl.

Tohle byl zdaleka ten nejpodivnější seminář, jakého jsem se kdy zúčastnila. To jsem mohla říct už teď, přitom jsem v místnosti nebyla ještě ani pět minut.

„Kdo Dawn poví, na čem právě pracujeme?“ dotázal se profesor Gates do pléna. „Blakeu, odlož mobil, nebo ti ho vezmu, zavolám tvé matce a přede všemi ji svedu k sexu po telefonu.“ Gates nastavil rozevřenou dlaň. „Při hlasitém odposlechu.“

Blake zbledl a zastrčil si mobil zpátky do zadní kapsy vytahaných džín. „Pardon, Nolane.“

„Pozdravuj ode mne matku a pověz Dawn, jak zní zadání, ať můžeme pokračovat,“ opáčil náš profesor a netrpělivě luskl prsty.

Obrátila jsem se k Blakeovi a povzbudivě se na něj usmála.

„Takže, minulý týden nás Nolan nechal vylosovat lístky, na nichž stála vždycky jedna role, z jejíhož pohledu jsme měli napsat krátký monolog.“ Blake si odkašlal a sklonil se, aby ze stolu sebral svůj blok. „Výtvory teď máme jeden po druhém přednést a nakonec necháme lístky kolovat a každý pod to napíše svůj odhad, o jakou postavu jde.“

„Tedy věk, pohlaví a práci,“ doplnila dívka s mikádem.

„Děkuji, Everly,“ řekl profesor Gates a potom zatleskal. „Tak, kdo chce začít?“

Byla bych se ráda obrátila k Everly a zeptala se jí, proč že u toho musíme stát na stolech, ale neodvážila jsem se. Bylo nás tak málo, že se nikdo nemohl nepozorovaně vybavovat.

Týpek napravo od Blakea si odkašlal, rozložil svůj lístek a tázavě se na profesora Gatese zadíval. Ten zase zatleskal a široce se usmál.

„Dneska mi s sebou máma dala sendvič s arašídovým máslem,“ začal chlápek znělým, docela normálním tónem.

K tomu cvičení patrně patřilo jen podle slov a vět poznat, o jakou postavu jde.

„O přestávce jsem si ho vyměnila s Kylem. Měl tuňáka, ačkoli ho vůbec nemá rád. Já tuňáka taky nerada, ale Kyle je tak roztomilý. Takže jsem dělala, jako bych ho snědla. Ve skutečnosti jsem ho přitom hodila do aktovky. Ta teď smrdí rybinou a Molly mě nazvala rybářkou. To bylo docela podlé. Ale při tělocviku jsem zvládla výmyk na hrazdě, a ona ne. Kyle se díval a zamával mi. Teď je mi líp.“ Skončil s lehkým přikývnutím a všichni se zdrženlivě zasmáli.

Na základě jeho vět jsem si okamžitě představila osmiletou školačku.

„Moc pěkné, Jamie,“ pochválil ho profesor Gates. „Teď ty, Everly.“

Přikývla a otevřela třpytivý poznámkový blok, který mi hned padl do oka.

Odkašlala si a pak četla: „Jsem unavený, nejen tělesně, ale především duševně. V noci se převaluji a všímám si, jak studená je ta druhá půlka postele. Sním a chci jí o tom vyprávět, ale ona už tu není. Po všech těch letech je pryč a já nevím, zda se přes to někdy přenesu. Všem říkám, že se mi vede dobře, ale není to pravda. Vede se mi dobře jen tehdy, když nemám čas přemýšlet. Svůj čas vyplňuji věcmi, které se mi náhle jeví zcela nepodstatné. Přesto jsem na ně odkázaný, protože jinak už nedokážu myslet na nic jiného, než jak ji následovat na místo, kam odešla.“

Páni. Zježily se mi chlupy na rukou. Použila tak jednoduchá slova, a přesto se mi naprosto dostala pod kůži. Byla jsem si jistá, že její postava je vdovec, ale věk se mi odhadoval velice těžko. Formulace nezněly jako od důchodce, spíš jako od muže středního věku.

„To bylo docela úžasné, Everly,“ prohlásil teď profesor Gates a vyzval dalšího studenta, aby přednesl svou úlohu.

Poslechli jsme si postupně všechny monology a na příkaz profesora Gatese jsme se směli posadit na židle. Poté co jsem tak dlouho stála na stole, mi sezení připadalo skoro divné. Zbytek semináře jsme strávili sepisováním svých dohadů na lístky a následnou diskuzí o nich. Rozebrali jsme každý text, rozložili ho na jednotlivé dílky a probrali místa, která odkazovala zvlášť na věk, pohlaví a práci. Profesor Gates mezitím seděl na stole a pohupoval nohama. Když někdo do debaty přispěl něčím, s čím on nesouhlasil, diskutoval, až jeho protějšku došly argumenty nebo dokud neměl co říct Gates sám, pak jen uznale pokývl. Byla to velice zajímavá hodina, i když se mi při pomyšlení, že brzy budu na tomto stole stát a přednášet svůj domácí úkol já, dělalo úplně zle od žaludku.

Když seminář skončil, sbalila jsem si věci a chtěla následovat Everly a ostatní ven ze třídy, ale profesor Gates si mě přivolal k sobě.

Everly se na mě usmála přes rameno a naznačila ústy nezvučná slova, kterým jsem neporozuměla. Následovala Jamieho a ostatní a nakonec za sebou zavřela dveře.

Obezřetným krokem jsem se vracela ke stolu profesora Gatese, na němž on pořád ještě pohupoval nohama, které trčely z červených plátěnek.

„Ano, profesore Gatesi?“

„Nolane,“ opravil mě a ukázal na stůl v první řadě. Chvilku jsem váhala, jestli snad očekává, že se zase postavím na něj. Rozhodla jsem se, že ne, a posadila se na hranu, svým postavením jsem zrcadlila to jeho, jen jsem tedy nepohupovala bezstarostně nohama.

„Jak se ti líbila hodina?“ zeptal se a v pohledu šedých očí měl náhlou vážnost, která byla v naprostém protikladu k jeho zjevu.

„Myslím, že byla skvělá,“ řekla jsem bez rozmýšlení.

„Z jakého kurzu jsi přešla?“ vyptával se.

„Počátky americké literatury do roku 1865.“

Profesor Gates se zasmušile ušklíbl. „Proč, pokud se smím zeptat?“

„Byly tam jisté… neshody,“ odpověděla jsem vyhýbavě. V duchu jsem se za tuto vágní výmluvu proklela.

„Poslouchej, Dawn. V mém kurzu se nevedou žádné plytké řeči. V této místnosti může každý říkat, co si myslí, aniž by za to byl souzen. Srozuměno?“ Počkal si na mé přikývnutí, než hovořil dál. „Dobrá. Tak ještě jednou: jaký máš důvod ke změně kurzu?“

Zhluboka jsem se nadechla a chtěla mu všechno vysvětlit, ale nic jsem ze sebe nedostala. Po jedné hodině jsem profesora Gatese nemohla v žádném případě odhadnout, nemluvě o tom, že bych mu důvěřovala. Jediné, co jsem o něm věděla, bylo, že je trochu praštěný.

„Měla jsem názorovou rozepři s profesorem,“ začala jsem nakonec.

Gates povzbudivě přikývl. „To už je lepší. O co při této rozepři šlo?“

Opět jsem se musela několikrát zhluboka nadechnout, protože jsem se okamžitě cítila hozena zpět do situace, kdy mě profesor Walden vyřídil. V oné chvíli mi to sice připadalo zlé, ale zdaleka jsem si nebyla vědoma, jak hluboce mě jeho slova zasáhla. Jako trny, které jsem si nedokázala z těla vytáhnout. Mluvit o tom se mi najednou zdálo neslýchaně těžké. Profesor Gates trpělivě čekal.

„Mám velké problémy mluvit před mnoha lidmi,“ vysvětlila jsem uvážlivě.

„A Atticus tě zdrtil. Chápu,“ zamumlal Gates a zamnul si bradu.

„Atticus?“ zeptala jsem se popleteně.

„Profesor Walden.“

Aha, to dávalo smysl. „To jméno se vážně hodí,“ vyklouzlo mi. Okamžitě jsem si svou chybu uvědomila a zazírala na svého nového profesora.

Jen se usmál. „Jak už jsem říkal, tato místnost je zapečetěná. Všechno, co se tu naučíme a o čem mluvíme, zůstane mezi námi. Měl jsem už několik studentů, kteří ke mně do kurzu přešli a museli se s tím teprve naučit žít, ale vlastně se mi vždycky podaří z vás tu nesmělost vytřást. U tebe se nám to zadaří taky.“ Seskočil ze stolu a zašel za něj, aby se prohrabal svými rozházenými papíry a na nich navršenými knihami. „Já přání svých studentů respektuji, Dawn. Pokud nechceš přednášet, přednášet nebudeš. Pokud máš chuť psát, budeš psát. Pokud náhle pocítíš potřebu nabarvit si vlasy nazeleno a potom se ti to nebude líbit, pokusím se všechny přimět, aby tě napodobili. Zda by se mi k tomu podařilo přesvědčit všechny, to nevím, ale vydám ze sebe to nejlepší.“

Sebral chuchvalec papírů a kolem stolu se zase vrátil ke mně. Vzala jsem si lístky, které mi podával.

„To jsou úkoly, které jsme doposud udělali. Bylo by docela fajn, kdybys do příštího týdne mohla jedno až dvě cvičení udělat. Můžeš mi je taky klidně poslat e-mailem, pokud je ti nepříjemné přednášet před ostatními. Vzadu ještě najdeš seznam odborné literatury, která je roztříděna podle čísel. Všechny tituly jsou k nalezení v knihovně. Zapomněl jsem na něco?“ Svraštil čelo a pohledem hloubavě zamířil ke stropu. „V případě problémů nebo možných dotazů se nestyď na mě obrátit. Jinak mě těší každá nová tvář v mém kurzu.“ Podal mi ruku a já ji zaskočeně uchopila. Překryl mi ji ještě svou druhou. Potom ji pevně stiskl. „Brzy na tu záležitost s profesorem Waldenem zapomeneš. Věř mi.“

„Děkuji, profesore Gatesi,“ zamumlala jsem.

„Nolane.“ Pustil moji ruku a s rozevlátým kabátem odcházel zpět ke svému stolu.

Pohled upíral na lístky na něm tak zaujatě, že jsem předpokládala, že mě propustil.

15. kapitola

Úkoly, které mi profesor Gates zadal, byly tak výborné, že jsem v následujícím týdnu vyřídila hned pět z nich. Pustila jsem se do toho se zápalem, a to nejen proto, že jsem chtěla na svého nového profesora zapůsobit. Líbilo se mi, jak moc těmi úkoly posílila moje tvořivost.

Dále se pak konečně přiblížil den uveřejnění Žhavé po tobě. Ve středu večer jsem příběh nahrála na platformu a už ve čtvrtek v poledne byl k dostání.

Na Twitter mi napsaly první čtenářky a ozvaly se mi dvě bloggerky, aby si pro své elektronické čtečky vyžádaly digitální exempláře, které jsem jim ochotně zaslala. Nikdy bych se neodvážila snít, že příběhy, které píšu prostě pro zábavu, bude číst tolik lidí.

Sawyer si mé tajemství nechala pro sebe. Občas pronesla dvojsmyslnou poznámku, když jsem seděla u laptopu, ale jinak se chovala slušně. Dokonce zamumlala omluvu, když jsem jí vracela ty prášky. Celkově mě těšilo, že nás teď spojuje víc než pouhé bydlení. Ovšem v následujícím týdnu jsem ji nevídala příliš často, protože kvůli publikování a Alliiným nadcházejícím narozeninám jsem měla moc práce.

Toho dne jsme všichni měli domluvený sraz u Ethana a Monicy, abychom naplánovali večírek, kterým jsme Allie chtěli překvapit. Seděla jsem v obrovském koženém křesle a právě Monice a Scottovi vyprávěla o svém novém kurzu, zatímco jsme čekali na opozdilce.

„O tom už jsem taky slyšel,“ zmínil se Scott a uhladil si blonďaté vlasy dozadu, ačkoli již byly pečlivě nagelované.

„Já ještě ne,“ prohlásila Monica. „Ale zní to jako zajímavý styl výuky, když při předčítání svých prací musíte stát na stolech.“

„Je tak přátelský. A otevřený. A taky totálně praštěný, ale jaksi…“ Bezmocně jsem pokrčila rameny, protože jsem nevěděla přesně, jak bych měla profesora Gatese popsat. Byl tak barvitý a měňavý, že mi připadalo opravdu těžké to přátelům správně vysvětlit.

„Je sexy?“ zeptal se Scott s nadějí.

Nakrčila jsem čelo. „Pokud máš slabost pro cibulovitý vzhled a dlouhé vlasy, tak ano.“

„S dlouhými vlasy se dají dělat báječné věci.“ Scott si zasněně povzdechl a opřel se na pohovce.

„Čím to jen je, že ať se bavíme o čemkoli, vždycky to stočíš k něčemu nemravnému?“ zeptala se Monica a zněla přitom skoro uctivě.

„Prostě mám živou představivost. A dlouhé vlasy si lze při sexu báječně…“

„Stačí!“ vykřikla jsem hlasitě a přitiskla si ruce na uši. „Tohle vůbec nechci slyšet, Scottie. Vážně ne. To se mu pak příště nebudu moct podívat do očí, aniž bych krvavě zrudla.“

Scott pronesl cosi, čemu jsem nerozuměla, protože jsem si pořád ještě zakrývala uši. Obrátil oči v sloup a rukama udělal gesto, které mi asi mělo naznačit, že vzduch je zase čistý.

„Kazisvěte,“ řekl. „Příště ho aspoň vyfoť, ať o něm můžu fantazírovat.“

„Nemyslím si, že by to Micah schválil.“ Monica se pousmála a pohrávala si s culíkem. Bylo nemožné spočítat barvy jejích pestrých pramínků na jedné ruce.

„Trocha fantazie ještě nikomu neuškodila,“ prohlásil Scott s pokrčením ramen.

Vtom jsem zaslechla, jak se za mnou otevírají a zase zavírají dveře. Otočila jsem se a spatřila do obýváku vcházet Ethana s Kadenem a Spencerem v závěsu. Spencer s úsměvem telefonoval a krátce pozvedl volnou ruku, aby nám všem zamával. Zatímco Scott nadále básnil o výhodách mužů s dlouhými vlasy, poslouchala jsem Spencera.

„Jasně. Tak já se příště na toho Jeremyho podívám důkladněji,“ řekl. Nastala krátká odmlka a pak se zašklebil na špičky svých bot. Odvrátil se a popošel pár kroků po místnosti. „Neudělám ti ostudu, Livvy. Jsem nenápadnější než nindža. Prostě ho požádám o číslo a budu tvrdit, že mně připadá roztomilý.“

I na tu dálku jsem slyšela, jak na druhém konci někdo pobouřeně nadává.

„Jo, jo, jasně. Musím teď jít, plánujeme dneska Alliino překvapení. Mh hm. Jasně že zítra zase zavolám. Hned jak skončím. Já tebe taky. Pozdravuj ode mě mámu. Nashle.“ Zavěsil a otočil se k nám, koutky úst povytažené. Livvy byla dozajista zkratka pro Olivii. Ale soudě dle jeho úsměvu a vřelého pohledu jeho očí se tentokrát zdálo všechno v pořádku. Vlastně vypadal docela šťastný.

Proto mi spadl kámen ze srdce. Zaplavila mě nečekaná úleva.

„Čau, lidi,“ pronesl nahlas.

„Ahoj, opozdilče číslo dva,“ opáčil Scott.

„Děláš, jako bychom se zpozdili o hodiny. O co jsme přišli?“

„Až na to, že Dawn má nového sexy profesora? O nic.“ Ve Scottově úsměvu se objevilo cosi ďábelského.

„Dostala jsi kurz u profesora Thorntona?“ zeptal se Spencer a chystal se posadit na područku mého křesla.

Zvedla jsem se a nabídla mu své místo. Zmateně zamrkal. Rychle jsem se usadila na zemi před křeslem a opřela se.

„Kdo je profesor Thornton?“ otázal se Scott.

„Jeden profesor, který je tak přitažlivý, že někdy zpochybňuji svou sexuální orientaci,“ utrousil Spencer za mnou. Křeslo pod jeho vahou zavrzalo, jak se posadil.

„Musíš ho taky vyfotit a pak zahájíme hlasování mezi tvým a Dawniným profesorem,“ navrhoval Scott a rozzářeně na nás pohlédl.

„Já Nolana fotit nebudu, jen abyste ho vy mohli očumovat,“ prohlásila jsem rozhodně a zakroutila hlavou.

Scott na mě prudce ukázal prstem. „Ha!“

Nakrčila jsem čelo. „Co?“

„Ty už mu říkáš křestním jménem! Bože můj, až to povím Allie…“

„Vůbec nic Allie povídat nebudeš!“ Do tváře se mi vkrádal žár.

„Kdo by si byl pomyslel, že zrovinka ty si začneš s profesorem.“ Scott jízlivě pozvedl obočí.

Ten fantasta.

Křeslo pod Spencerem opět zavrzalo, jak se zkroutil, aby si natáhl nohy na zem po obou stranách mého těla.

„Všichni přece víme, že si Dawn s nikým nic nezačne a šetří se pro mě,“ oznámil hlasitě a najednou mi jeho ruce ležely na ramenou. „Je to přece tak, nebo ne, Dawn?“

Dokázala jsem jen podrážděně obrátit oči v sloup. „Blbnete. Všichni.“

„A právě proto se kamarádíme,“ pronesl Scott a založil si ruce za hlavou. „Tak, a teď bychom možná měli začít plánovat Alliiny narozeniny. Kadene, v tvojí zprávě stálo, že si s námi chceš promluvit i o dárku.“

Kaden přikývl. Posadil se na podlahu naproti, Monica s Ethanem bohužel opravdu neměli ve svém malém dvoupokojovém bytě moc místa.

„Zaprvé jsme s Dawn už před pár měsíci přemýšleli, že ji překvapíme večírkem. A zadruhé jsem vám chtěl něco navrhnout, co se dárku týče.“

„Pokračuj,“ pronesla Monica dobrotivým tónem a elegantně zatočila rukou, jako by rozmlouvala s nějakým poddaným své říše.

Kaden s úsměvem zavrtěl hlavou a podrbal se v nakrátko vyholených vlasech po stranách hlavy. Vypadal přitom skoro rozpačitě. „Víte, že Allie tak moc nezáleží na věcech. A protože já jsem ten nejlepší pečovatel na světě, má vlastně všechno, co potřebuje. Myslel jsem, že by třeba byl docela povedený nápad, kdybychom si, já nevím, vyjeli na výlet nebo tak.“

„Jestli jí chceš darovat supertúru na jednu z nejvyšších hor Ameriky, tak já se nezúčastním,“ prohodila Monica a Ethan se tiše zasmál. „Myslím to vážně. Vy tři,“ střídavě pohlédla na Kadena, Ethana a Spencera, „mě už nikdy na žádný kopec nevyženete.“

„O tom taky nebyla řeč, miláčku. Nech ho domluvit,“ zamumlal Ethan a propletl si prsty s jejími.

Monica už vypadala smířeně. „Jen jsem to chtěla říct.“

„Allie si už nějakou dobu chce vyjet k oceánu, ale nějak jsme to zatím ještě nezvládli,“ pokračoval Kaden. Podíval se na Spencera a kývl na něj.

„Byli jsme s Kadenem před pár lety v jednom malém letním bytě na pobřeží,“ vyprávěl Spencer a já zaklonila hlavu, abych se na něj podívala. Sňal mi ruce z ramenou a pohlédl k ostatním na pohovce. „Trošku jsem zapátral a našel chatu, která, když přispějeme všichni, není až tak drahá. Mysleli jsme, že by bylo pěkné, kdybychom ten dům v dohledné době zarezervovali na víkend a pak se tam vydali na výlet.“

„To je opravdu skvělý nápad,“ prohlásila jsem a Spencer ke mně sklopil pohled.

Křivě se pousmál. „Myslíš?“

Přikývla jsem tak energicky, jak jen to v mé poloze a se zakloněnou hlavou bylo možné.

„Můj nápad byl odsouhlasen nejlepší přítelkyní oslavenkyně,“ oznámil Spencer a triumfálně pozvedl pěst do vzduchu.

„Také si myslím, že je to docela báječný nápad,“ přitakal Scott.

„My bychom do toho šli taky. Nebo ne, miláčku?“ zeptala se Monica a Ethan přikývl.

„Můžu si půjčit tvůj laptop?“ optal se Kaden Ethana. „Pokud je to v pohodě, hned bych to zarezervoval. Aby to nezahlédla doma. Taky bych vám ten dům mohl ukázat.“

Bylo tak roztomilé, jak moc se Kaden snažil neznít vzrušeně. Ačkoli to byl vlastně opravdu tvrdý chlap, pro Allie udělal prostě všechno. Až mi zjihlo srdce.

„Jasně, člověče. Přinesu ti ho,“ řekl Ethan a rychle zmizel v ložnici. O chvilku později se vrátil s laptopem a postavil ho na konferenční stolek před Kadena.

„Tady, to je ono.“ Kaden přisunul laptop ke Scottovi a Monice.

„To je ale překrásné. Páni,“ pronesla Monica, a i Scott uznale přikývl.

Ethan obešel stůl a sklonil se nad obrazovkou. „Tohle je vážně skvělý nápad, lidi.“

Kaden vykládal ještě něco o poloze, výhledu a rozdělení pokojů v domě, a když došla řada na mě, abych se na laptop podívala, připlazila jsem se ke stolu a nemálo užasla.

Ten dům byl opravdu překrásný. Stál přímo na pobřeží v zátočině Coos Bay a cena za víkend se dala přežít, když se složíme. Dva ze čtyř pokojů měly výhled na moře. Dozajista se tam člověk v noci může nechat ukolébat šuměním moře. Už jsem si malovala, jak budu psát s výhledem na vodu, a zářivě jsem se na Kadena usmála.

„Myslím, že tohle opravdu bude ten nejlepší dárek všech dob,“ prohlásila jsem nadšeně a přisunula laptop zpět ke Kadenovi.

„Vsadím se, že se rozbulí,“ opáčil a se samolibým úsměvem laptop přijal.

„To já taky,“ souhlasila jsem.

„Tak já to tedy zarezervuju.“ Kaden nám navrhl několik termínů a počkal, až se všichni shodnou. Chvíli to trvalo, ale nakonec jsme se rozhodli pro víkend bezprostředně po Alliiných narozeninách. Zatímco Kaden pilně datloval, plánovali jsme zbytek oslavy.

„Kaden těžko může zařídit nákupy a potom to všechno schovat u nich,“ prohlásila o chvíli později Monica. „A já se bohužel obávám, že naše lednička je moc malá.“

Přikývla jsem. „Moje taky.“

„Já nakoupím a uložím všechno u sebe,“ řekl Spencer zčistajasna. „Dál.“

Odškrtla jsem si tento bod ve svém seznamu a připsala k nákupům Spencerovo jméno.

„Kdo odvede její pozornost?“ zeptal se Scott.

„Samozřejmě Dawn, kdo jiný?“ Spencer zněl, jako by to byla nezměnitelná skutečnost, já po něm vrhla pohled přes rameno.

Zamrkal. Pořád ještě seděl předkloněný na křesle, ruce se mu volně kývaly mezi nohama.

„Myslím, že to zvládnu,“ pronesla jsem s jistým zpožděním a pohled od něj opět odvrátila.

„To se musí přesně naplánovat. Nesmíš si obléct nic hezkého. Nejlépe si vezmi běžecké kalhoty a nabídni jí, že si uděláte leháro nebo tak,“ řekl Scott.

„To už by bylo nápadně nenápadné, především v předvečer jejích narozenin,“ opáčil Spencer.

Opět jsem na něj pohlédla a přikývla. „Spence má pravdu. Taky bych s ní prostě mohla zajít na večeři nebo si udělat zkrášlovací večer s pleťovými maskami, manikúrou a tak,“ rozvažovala jsem nahlas.

„Ano,“ řekl Kaden a ukázal prstem mým směrem, aniž odvrátil zrak od obrazovky.

„Dobře, tak to bychom měli taky.“ Odškrtla jsem si další bod na svém seznamu. „Kdo sezve zbývající hosty a všechny je přiměje mlčet? Scotte?“

Vzhlédla jsem ke svému kamarádovi a on si z hlavy nadzvedl imaginární klobouk. „Samo sebou.“

„A Monico? Vzala by sis na starost výzdobu?“

„Moc ráda.“

„Chtěla bych s výzdobou pomoct, ale myslím, že to nezvládnu, když ji mám zabavit,“ řekla jsem sklíčeně. „Ale mám ještě pár girland a světelných řetězů, kterými můžu přispět.“

Kaden energicky přikývl. „Každopádně. Celý byt musí vypadat, jako by se na něm vyřádil vyšinutý klaun. Myslíš, že prodávají i párty čepičky v kočičí velikosti?“

Zasmála jsem se. „S radostí se podívám na internetu. Ale pochybuju, že by se Spidey dal přemluvit, aby si nasadil čepičku.“

Pokrčil rameny. „Když se ho mile zeptám, určitě to uváží.“

„Jeden týpek v mém kurzu u profesora Thorntona pracuje v cateringové službě. Nenabízejí žádné miniaturní párty čepičky nebo tak, ale myslím, že tam mají i nafukovací balonky s heliem a podobné krámy,“ nadhodil Spencer.

„To je báječný nápad!“ prohlásila jsem vzrušeně a zatleskala. Dobře jsem věděla, jak Allie na takových věcech ujíždí. „Řekni mu, že nejlíp žádné růžové balonky, to nemá ráda. Nejsuprovější by samozřejmě byly balonky se Spidermanem nebo jinými marvelovskými hrdiny, mohli by mít i nějaké s dvacítkou. V nejhorším případě stříbrné, to se totiž hodí k ozdobám, které mám ještě na koleji. Ou! Nebo vezmeme…“

Spencer se hlučně rozesmál.

„Co je?“

Zazubil se na mě. „Kdybych věděl, jak moc ujíždíš na baloncích, dávno už bych ti jeden věnoval.“

„Není nic úžasnějšího než nafukovací balonky, Spenci.“

Chvíli jsme se na sebe dívali a všechno kolem mě vybledlo. Existovalo už jen jiskření v jeho očích a mě pohled sklouzl na jeho ústa. Úsměv měl pokřivený, ale upřímný – takový, jakého se vám nedostane jen tak od někoho.

Jak jen to dokázal? Vláčel s sebou obrovské břímě – to mi sám řekl. A přesto se přemohl a vypadal jako jeden z nejšťastnějších, nejlépe naladěných lidí na světě. Chlap, kterým teď právě byl, neměl jedinou starost. Ale já věděla, že skutečnost vypadá úplně jinak. Připadalo mi stejnou měrou obdivuhodné jako strašidelné, jak se před našimi přáteli přetvařoval. Přitom ani nevypadal, že by to hrál. Spencer nebyl lhář, když měl radost a byl šťastný, bylo to na něm zřetelně vidět, tak jako teď. Bezpodmínečně jsem chtěla pochopit, co se v něm odehrává.

Když jsem opět vzhlédla, jiskření v jeho očích vystřídalo něco jiného. Vyschlo mi v krku a v břiše jako by se mi udělal uzel.

Scottovo odkašlání nás vyrušilo a já se zase kvapně vrátila ke svému seznamu, abych si odškrtala další body. Vlasy mi spadly do obličeje a snad zakryly žár, který mi vystoupal do tváří.

16. kapitola

„Blakeu, udělej stojku.“ Profesor Gates rozmáchlým gestem ukázal ke stěně.

„Obávám se, že to neumím, Nolane,“ odvětil můj spolužák.

„Já se obávám, že to přesto budeš muset zkusit,“ opáčil Nolan nepohnutě. Opět ukázal na zeď. „Můžeš použít stěnu coby oporu.“

Blake se těžkopádně zvedl a přistoupil ke zdi. Potřeboval tři pokusy, než zvládl udělat polovičatou a ne zrovna výstavní stojku. Teprve poté profesor Gates přikývl a povolil Blakeovi posadit se opět k nám do kruhu na zemi.

Stojka byla trestem za nesplněný úkol. Byla to má třetí hodina u Nolana a já se do toho pozvolna dostávala a trochu lépe svému profesorovi rozuměla. Přičemž to teda neznamenalo, že už bych ho nepovažovala za blázna – tím on totiž byl. Dokonce úplný blázen.

Tohoto dne na sobě opět měl svůj rozevlátý šedý kabát a pod ním triko, na němž se skvěla obří tvář Justina Biebera. Ne ten sexy, potetovaný dvaadvacetiletý Justin Bieber, model pro Calvina Kleina, nýbrž malý, šestnáctiletý Justin Bieber s vlasy ostříhanými podle hrnce. Pod tím stálo: Justin Bieber je můj kluk. Nemohla jsem než se nahlas zasmát, když jsem do učebny vešla. Sice jsem si okamžitě zděšeně přidržela ruku před ústy, ale Nolan to přesto viděl a vypadal spokojeně. Nemám ponětí, jaké mělo být ponaučení.

Blake se mezitím zase posadil a sklíčeně koukal. Zřejmě ten trest zapůsobil. Nolan pokračoval, jako by se nic nestalo.

Při této vyučovací hodině jsme prováděli cvičení, které Nolan nazýval literárním telefonem. Měli jsme sepsat popisný text, asi tak na půl stránky, a tento text předat svému sousedovi po levici. Odstavec, který jsme pak dostali, jsme zase měli přepsat co možná nicneříkajícím, nudným stylem. To jsme měli udělat s každým textem, až zase každý držel v ruce svůj vlastní, a následně měl každý přečíst svůj první a poslední odstavec a na nich analyzovat, co se přepracováním změnilo.

Mezitím už jsem se otrkala a troufla si předčítat. Protože jsme seděli v útulném kroužku na zemi na dekách, které Nolan přinesl, nepřipadalo mi to těžké. Krom toho nás bylo jen šest – přehledný počet osob, s nimiž jsem si teď už také docela dobře rozuměla. Především s Everly, s tou dívkou s černým mikádem a modrýma očima, jsem vycházela velice dobře. Už jsme si předsevzaly, že si spolu někdy zajdeme na kávu.

Ke konci hodiny se Nolan posadil k nám na zem a složil ruce do klína. „Co jste se v této hodině naučili?“ zeptal se všech v kruhu.

Netrvalo dlouho, než spustil Jamie. „Myslím, že texty musejí být vyvážené. Když jsi nám řekl, že máme sepsat popis předmětu dle své volby, pustili se do toho všichni tak, že první texty byly totálně přecpané adjektivy.“

Nolan přikývl a usmál se. „Velmi dobře. Ještě někdo?“

„Adjektiva nejsou vždycky špatná, nicméně měla by se používat k tomu, aby se umocnil dojem z dané věci. Poslední verze, které se předčítaly, byly poměrně jednotvárné a jako kreativní texty by je asi nikdo neoznačil,“ pronesla jsem obezřetně a cítila, jak mi srdce tluče rychleji. Bože můj, řekla jsem jen jednu věc. Moje tělo by se laskavě mělo zklidnit.

„Přesně! Velmi dobře, Dawn.“ Nolan zatleskal a setřásl si vlasy z tváře. Z krátkého copu se mu opět uvolnily nesčetné pramínky.

Ještě chvíli jsme hovořili o popisech, o rozdílech mezi osobami a předměty, a než jsem se rozkoukala, byl u konce i můj třetí seminář psaní.

„Dawn, rád bych s tebou ještě minutku mluvil,“ řekl Nolan, když jsme vstali a poskládali jeho deky.

Okamžitě mi po těle vyrazil pot a srdce mi nepravidelně poskakovalo. Věděla jsem, že mi ten člověk nechce nijak ublížit, přesto mi bylo zároveň horko i zima, když si mě přivolal dopředu. Ani dechová cvičení, která jsem si osvojila pro referáty, mi nepomohla.

Ostatní jeden po druhém místnost opouštěli a já šla ke katedře, pevně svírajíc popruh od batohu.

„Ano, profesore Gatesi?“ zeptala jsem se a sama slyšela, jak tence a nalomeně můj hlas zní. Okamžitě jsem si odkašlala.

„Nolane,“ opravil mne automaticky.

Teď už jsem chápala, proč ostatní přistoupili na to, že mu budou říkat křestním jménem. Bylo skutečně o nervy být neustále opravován.

„Ach, tak tady jsou,“ pronesl a se spokojeným výrazem uchopil ze změti na svém stolku několik lístků. „Pročetl jsem si úkoly, které jsi vyplnila.“

Napínala jsem sluch a trpělivě čekala, než štůsek setřídí a vzhlédne ke mně. Opřel se na židli a položil si ruku na hladce oholenou bradu.

„Tyhle texty,“ řekl a opět pozvedl štos do výšky, „jsou opravdu dobré. Máš veliký talent, Dawn.“

Otevřela jsem a zase zavřela pusu. „Co?“ zachrčela jsem.

Nolan zalistoval, zastrčil jeden list dozadu a přelétl další úkol, který jsem mu poslala e-mailem. „Máš velice pěkný, obrazný styl. Především to pojednání k tématu ‚Zrada‘ mne velice dojalo.“

Tep mi hlasitě duněl v uších a já měla dojem, že se musím posadit. Sesunula jsem se dozadu na stůl, na němž jsem seděla i při našem posledním rozhovoru. „A to myslíte vážně?“

Nolan položil listy na svůj psací stůl a se založenýma rukama se opřel. „Samozřejmě to myslím vážně. Odvedla jsi velkolepou práci a já myslím, že musíš být oceněna. Víš už, co bys chtěla dělat po absolutoriu?“

Byla jsem pořád ještě příliš zmatená, abych na tuto otázku odpověděla, nemluvě o tom, že jsem vůbec nechápala, co tím myslí. Nolan trpělivě čekal, než se zase seberu. Rozpačitě jsem si škubala nehty.

„Prostě bych jen ráda psala. Pořád, každý den. A živila se tím,“ řekla jsem. Poprvé jsem to vyslovila nahlas. Úmyslně nedbale jsem pokrčila rameny. „Ale vím, že to je sen mnohých a je dost dobře nemožný a…“

„Přestaň shazovat svá vlastní přání,“ přerušil mě klidně, ale rozhodně. „Takže ty se chceš živit psaním. Víš už taky, co bys chtěla psát? Prózu? Knihy pro mládež? Literaturu pro dospělé?“

Protože jsem mu dost těžko mohla říct, že píšu erotické novely, chvíli jsem s odpovědí otálela a zaraženě se dívala na špičky bot.

„Pokud ti to nevadí, rád bych si toho od tebe přečetl víc, Dawn. Udělal jsem ti tam pár poznámek, které ti snad při zpracování následujících úkolů pomůžou vylepšit styl. Ale už takhle jsem s tvou prací velice spokojený,“ prohlásil Nolan a podal mi ten štos zpátky. „Tak prosím pokračuj,“ dodal ještě a pak se pustil do chaosu na katedře.

Úplně popletená jsem sklouzla ze stolu a vydala se ke dveřím. Ještě jednou jsem se ke svému profesorovi obrátila, ale díky se mi vzpříčily v krku. Srdce mi sice pořád ještě bušilo, ovšem tentokrát proto, že bylo plné radosti.

„No to je ale báječný!“ prohlásila Allie a vzala mě za ruce. Pevně je stiskla. „Takže celé to drama s profesorem Waldenem přece jen přineslo něco dobrého.“

„Rádo se stalo,“ zaznělo z druhého konce pokoje. Sawyer si právě cpala věci do batohu.

„Jak, rádo se stalo?“ zeptala jsem se rozveseleně.

„Na to psaní ses dostala jen díky mým pilulkám. Takže je to nepřímo moje zásluha. Myslím, že mi dlužíš pivo.“

„Fantasto,“ opáčila jsem, ale musela jsem se usmát.

Sawyer mi úsměv oplatila a pak si natáhla koženou bundu. „Budu pryč do zítřka do večera. Takže si sem klidně můžeš někoho přivést a být hlasitá.“

„Možná to dokonce udělám. Ale je ti jasné, že o ten zážitek přijdeš?“

Sawyer posměšně pozvedla obočí. „To mě nutká, abych domů přišla dřív, než plánuju. To víš, ne?“

Na moji odpověď už nepočkala. Hodila si batoh na rameno a zmizela. Allie a já jsme za ní ještě nevěřícně zíraly.

Večer se měl konat Alliin narozeninový večírek a do té doby bylo mým úkolem ji zabavit. Domluvili jsme se s Kadenem, že jí, jakmile bude všechno připravené, pošle zprávu, v níž bude stát, že jejímu kocourovi Spideymu není dobře a my máme okamžitě přijít, abychom s ním zajely k veterináři. Nijak zvlášť milá záminka, ale přece jen něco, co jí myšlenky odvede co možná nejdál od nějakého možného překvapení.

„Ještě nikdy se mi od nějakého profesora nedostalo takové chvály,“ vyprávěla jsem Allie, zatímco ona se uvelebila na mé posteli. Bývaly doby, kdy jsme v této posteli ležely obě a celé hodiny se vybavovaly, protože ona kvůli milostným strastem nemohla spát.

„Jsem si jistá, že odvádíš báječnou práci, a jsem tak ráda, že on to pozná. Zasloužíš si pořádné uznání,“ usoudila tak samozřejmě, že jsem strnula.

Bezděky jsem se ptala, jestli by si to taky myslela, kdyby věděla, jakým druhem příběhů si vydělávám kapesné.

V následujících hodinách jsme si dopřály trochu wellness. Různě jsem své kamarádce splétala vlasy a vyčarovala jí na hlavě pár kudrlin a udělaly jsme si pleťové masky s tvarohem. Potom jsme se nalíčily a vyzkoušely nové výrobky, které si Allie koupila. Mimo to jsme se podívaly na několik dílů The Flash. Znala jsem toho herce ještě z Glee, takže jsem potom pustila soundtrack seriálu. Tancovaly jsme a blbly, až jsme se zapotily. Pak se Allie bez dechu svalila na mou postel. Zrovna když jsem vyhledávala nové písně pro dobrou náladu, ohlásila mi pošta e-mail. Přelétla jsem předmět a viděla, že jde o novou recenzi, která byla sepsaná na Žhavou po tobě. V posledních dvou týdnech dorazilo bohaté množství pozitivních ohlasů a já e-mail vzrušeně otevřela.

Mé nadšení okamžitě zmizelo, když jsem si přečetla hlavičku.

Laciný, lacinější, D. Lily

Ztěžka jsem polkla. Věděla jsem, že bych neměla číst dál, ale nemohla jsem jinak. Jakoby samovolně jsem spolykala následující řádky a zaplavila mě tupá bolest.

Vlastně žádné recenze nepíšu, ale u této knihy prostě nemohu jinak. Chtěla bych lidstvo uchránit před chybnou koupí a cítím se k tomu nucena tím špatným slohem.

Je fascinující, jak si teď každá pochybná hospodyňka myslí, že musí sepisovat brakovou literaturu. Stylu D. Lily toho hodně chybí a také postavy překypují klišé. Sexuální scény jsou laciné a popsané bez vášně, a k tomu ještě z anatomického hlediska zhola nemožné. Díkybohu není tenhle brak k dostání jako paperback – hodil by se při nejlepším na podpal.

„Zlato? Je všechno v pořádku?“ zeptala se Allie a posadila se.

Kousla jsem se do tváře, abych nevychrlila salvu nadávek a kleteb. Musela jsem se párkrát nadechnout, než jsem se zase ovládla. „Ano. Všechno je super.“

Kamarádka nakrčila čelo. „Ale nevypadáš na to.“

Dneska to byl Alliin večer. Na to jsem se musela soustředit. Ne na tato negativní slova, která se do mě chtěla pevně zarýt. Bože, skutečně bolelo něco takového číst. Především když jste do něčeho investovali tolik práce. Možná bylo docela dobře, že večer strávím se svými přáteli. Těšila jsem se na ten večírek. Na svou kamarádku a její večer.

„Jen jsem si nedopatřením smazala písničky,“ prohlásila jsem stísněně a ukázala na Watsona.

„Ach tak.“ Allie vypadala málo přesvědčeně, ale dál se v tom nešťourala, za což jsem byla velice vděčná. V téže vteřině naštěstí odvedlo její pozornost zabzučení jejího mobilu. Vyhrabala ho z kabelky a otevřela zprávu. Bylo docela zlé přihlížet, jak jí vyprchává barva z tváří. Nejraději bych jí byla hned pověděla pravdu, ale Kaden a Spencer mě zapřísahali mlčením. Pokud to nevydržím, oběma bych dlužila dvacet dolarů – vsadili si proti mně. Rozhodně neprohraju.

„Musím okamžitě domů,“ prohlásila Allie a vyskočila, přičemž klopýtla, protože pohledem pořád ještě lpěla na obrazovce.

„Co se děje?“ zeptala jsem se a okamžitě si hodila přes rameno kabelku, zatímco ona proběhla pokojem a roztržitě vklouzla do tenisek.

„Se Spideym je něco v nepořádku. Kaden říká, že nežere a stulil se pod pohovkou, a předtím se dávil. To jindy nedělá,“ říkala hekticky a na tvářích jí naskočily rudé fleky. Oči se jí podezřele leskly a já bych nás všechny zfackovala.

Jak jsme byť jen na chvíli mohli uvěřit, že je dobrý nápad nalákat Allie zpátky do bytu zrovinka pod touto záminkou?

„Všechno bude v pořádku. Kočky prostě někdy vydáví kuličky chlupů,“ utěšovala jsem ji a konejšivě jí položila ruku na paži. „Bez obav, Allie. Jsem si jistá, že se Spideym není nijak zle. Dej mi klíče. Budu řídit.“

Allie přikývla a rozčileně si setřásla světlehnědé lokny z tváře.

Kdyby jen věděla.

17. kapitola

Rychleji než kdy předtím jsme dojely k Alliinu a Kadenovu bytu. Má kamarádka si rozepnula pás, ještě než jsem vůbec zaparkovala.

Allie byla díky neustálým túrám s Kadenem opravdu vysportovaná a běžela napřed, zatímco já si proti ní připadala strašně pomalá. Nahoru brala schody po dvou a dorazila dřív, než já překonala předposlední podestu. Že jsem měla její klíče, na to očividně zapomněla – dlaní několikrát udeřila do dveří bytu. Právě jsem došla na chodbu, když jí Kaden otevřel. Držel Spideyho na ruce a šimral ho na bradě. Kocour skutečně měl na hlavě párty čepičku.

„Co to k…“ vyrazila Allie, ale lidi, kteří se byli dál v bytě, už hlasitě volali: „Překvapení!“

Nebylo to jako ve filmu a ani nijak zvlášť synchronně, ale účel to splnilo. Allie vhrkly do očí slzy.

Utíkala jsem k ní a zezadu ji objala. „Překvapení,“ řekla jsem taky a pevně ji stiskla, zatímco ona obejmula mé ruce a přitiskla si je na břicho.

„Nechtěly byste jít dál?“ zeptal se Kaden a spokojeně se zašklebil.

Allie vydala přidušený zvuk a já uvolnila objetí, aby mohla vejít. Okamžitě byla obklopena našimi přáteli, kteří ji všichni objímali. Mezi mnoha známými tvářemi bylo v bytě i několik lidí, jež jsem ještě nikdy předtím neviděla.

Monica odvedla velkolepou práci. Celý obývák byl vyzdoben girlandami, lampiony a světelnými řetězy. Nad masivním jídelním stolem visel ze stropu nespočet balonků, z nichž vyčuhovala obří stříbrná dvacítka.

Obývák byl plný hudby a na stole jsem objevila pizzu a pamlsky, na které se mi okamžitě začaly sbíhat sliny. Měla jsem příšerný hlad. Kvůli všemu tomu vzrušení jsem doposud nic nejedla, a tak jsem hned zamířila ke stolu, když mě někdo uchopil zezadu za rameno.

„To s tím večírkem byl Dawnin nápad,“ řekl Spencer a táhl mě zase k Allie, daleko od jídla.

Srdce mi plakalo po pizze a nejraději bych po ní dramatickým gestem natáhla ruku.

„Ach, byl to i tvůj a Kadenův nápad,“ opáčila jsem a opětovala Alliin rozzářený úsměv.

„Díky, lidi. To nebylo nutné,“ prohlásila a hlučně se vysmrkala do kapesníku. Stála opřená o Kadena a oběma pažemi ho objímala. Sklonil se k ní a vtiskl jí polibek na čelo.

„Bylo to velice nutné. Jen počkej, až dostaneš dárek,“ pronesl tiše a rty se mu na jejím čele stáhly v úšklebek.

Allie se zarazila. „Já myslela, že ten večírek je dárek.“

„Ale Brepto.“ Kaden se na mě podíval. „Není roztomilá?“

„A jak. Nejrozkošnější skorooslavenec široko daleko,“ souhlasila jsem a pak svou kamarádku ještě jednou objala.

Poté jsme odešly do koupelny, abychom Allie trošku obnovily líčení. Používala zásadně voděodolné šminky, protože byla skutečně velice přecitlivělá, ale přesto jsem jí nově přepudrovala tváře a vatovými tyčinkami odstranila černé stopy pod očima.

„Nemůžu uvěřit, že jste tohle všechno zorganizovali za mými zády,“ řekla, když se zase uklidnila.

„Za ten tvůj výraz to každopádně stálo. Přitom bych byla téměř vyšla s pravdou ven, když sis přečetla Kadenovu zprávu,“ prohlásila jsem se zasmušilým výrazem.

„Spideymu je dobře, to se mi tedy ulevilo.“ Povzdechla si. „Čím jsem si vás jen zasloužila?“ Tu otázku položila potichu, ale přesto jsem ji zaslechla.

Pohladila jsem ji po vlasech. „Ty sis zasloužila všechno dobro tohoto světa, Allie Harperová. Nepochybuj o tom.“ Její oči už opět vypadaly podezřele vlhce a já nabádavě zvedla prst. „Nebreč zase!“

Se sevřenými rty přikývla a zvedla ruce, aby se chvíli ovívala. Několik minut nato jsme prostornou koupelnu zase opustily a připojily se k ostatním. Během další hodiny se byt zaplnil ještě víc a dorazilo několik Kadenových a Alliiných společných přátel, zatímco já se pustila do jídla.

Ačkoli byl večírek skvělý a já se bavila, v hlavě mě pořád ještě strašila ta špatná recenze. Profesor Gates mi sice dnes složil za můj styl poklonu, ale ten negativní hlas v mé hlavě byl silnější. Můj mozek byl naprosto pomatený, když se upnul zrovinka k této zdrcující kritice místo k mínění profesora, který opravdu má tušení, o čem mluví. Bohužel jsem nad tím ale neměla žádnou kontrolu. Pořád dokola mi do myšlenek vstupovalo slovo „brak“. Pevně se tam usídlilo a postaralo se, abych všechno zpochybňovala.

Právě z tohoto důvodu jsem o svém tajemství nikomu nevykládala. Protože jsem se obávala, že všichni by se na mou práci dívali jako na brak, a ne jako na něco, co mi dělá radost.

„Pst.“

Zvedla jsem hlavu a rozhlédla se. O chvíli později jsem naproti ve dveřích do Kadenovy pracovny objevila Spencera. Máváním mě volal k sobě a já vstala. Když jsem k němu přišla, popadl mě za paži a přitáhl k sobě. Tímtéž pohybem za námi zavřel dveře.

„Ještě se musíš podepsat,“ prohlásil a ukázal na Kadenův psací stůl. Před dvěma obrazovkami, které na něm stály, leželo pěkné přání, na němž byl vytištěn obrázek Coos Bay. Úhledným písmem na něm stálo, že si má Allie nechat příští víkend volný, protože s ní chceme jet na pobřeží.

„To přání je moc hezké,“ řekla jsem a rozhlížela se po tužce.

Spencer ke mně přistoupil a podal mi stříbrnou tužku, kterou se podepisovali i ostatní. „Sehnal ho Ethan, jeho máma bydlí tam poblíž.“

Podepsala jsem se a přikreslila k tomu srdíčko. Následně jsem na to několikrát foukla a přáníčko složila, abych ho zastrčila do obálky ležící vedle. „Tak. Hotovo.“ S úsměvem jsem se narovnala. „To byl úplně skvělý nápad, Spenci.“

Opětoval mi úsměv. „Že jo? Jsme dobrý tým.“

Než jsem mohla něco opáčit, zvedl ruku.

„Pro tebe taky něco mám.“

Svraštila jsem čelo. „Ale já přece vůbec nemám narozeniny.“

„Já vím. Je to jen maličkost, počkej.“ Otočil se ke skříni, která stála u protější stěny, a pak se zase obrátil ke mně. „Zavři oči.“

Nevrle jsem protáhla tvář.

„Jinak své překvapení nedostaneš.“

S povzdechem jsem jeho přání vyhověla a oči zavřela. Slyšela jsem, jak otevírá dveře skříně. Chvilku se v ní štrachal, potom ji s tichým cvaknutím zase zavřel a vrátil se ke mně.

„Otevři oči,“ pronesl nenadále a já poslechla.

Spencer si před obličejem držel obří balonek a na něm byli vytištěni chlapci z One Direction. Na vteřinu jsem se vyděsila. Potom jsem se musela hlasitě rozesmát. Vykoukl zpoza balonku a ten křivý úsměv mu do tváří vyryl malé rýhy.

„Myslel jsem, že je nefér, aby balonky dostala jen Allie, a moje děvče vyšlo naprázdno,“ vysvětloval a balonek mi podal.

Sáhla jsem po modré šňůrce a potom sklopila pohled. Ale ne.

Ne, ne, ne.

Zavřela jsem oči a kousla se do jazyka. Teď se nerozbulím. Celé měsíce zůstávaly moje oči suché, nerozpláču se teď kvůli mile myšlenému gestu. Chvíli mi trvalo, než jsem se zase sebrala. Trhaně jsem vydechla a teprve potom zase vzhlédla ke Spencerovi.

„Allie bude určitě docela závidět.“ Několikrát jsem zatahala za provázek, aby balonek poskočil nahoru a dolů. „Děkuju.“

„Kdykoli,“ opáčil. Úsměv mu trochu pohasl, ale víc na sobě znát nedal. „Myslím, že bychom se měli vrátit do obýváku. Aby si ostatní nemysleli, že tu s tebou něco provádím.“

Teď mi zase vystřelil žár do tváří a přimhouřila jsem oči. On se jen zasmál a odešel ke dveřím.

„Po vás, mylady,“ řekl a uklonil se.

„Proč? Abys mi mohl zírat na zadek?“ střelila jsem po něm.

Zase se narovnal. „Nikdy nepodceňuj moc svého krásného zadku, Dawn.“

Než jsem ho mohla praštit, proklouzl dveřmi zpátky do obýváku. Slyšela jsem ho ještě se zasmát, ačkoli už dávno zase stál u nějakých lidí, které jsem neznala.

Scott se mě celou dobu pokoušel přemluvit k pití, ale vytrvala jsem. Viděla jsem, jak Spencer drží v ruce pivo. Vyprázdnil ho jen do poloviny, než ho nechal stát a přešel na vodu. Teď, když jsem o tom přemýšlela, napadlo mě, že Spencer obecně sotva pije, a i když po pivu sáhne, nikdy ho nevypije celé.

Opět jsem se ptala, co je to s jeho rodinou, ale okamžitě jsem tuhle myšlenku zase zaplašila. V posledních týdnech jsem si tím hlavu namáhala až moc často, to musí nutně přestat. Alespoň dnes v noci. Allie bude mít za chvilku narozeniny, na to jsem se musela soustředit. Ne na Spencera.

Víckrát mě přistihl, jak ho pozoruji. Jednou se bavil s chlápkem, kterého jsem neznala. Podruhé stál ve skupince dívek, kterou celou rozesmával.

Potřetí o čemsi diskutoval s Kadenem a rozepínal si přitom rukávy své kostkované košile, aby si je vyhrnul. Dával si načas a já si všimla, že mě sleduje, až když skončil a já se mu opět podívala do tváře. Naklonil hlavu a s cukajícími koutky mě pozoroval. Rychle jsem zase sklopila pohled ke své kole.

Ani ne o minutu později mi jeho šedé tenisky vstoupily do zorného pole a on se svalil na pohovku vedle mne.

„Celý večer na mě zíráš,“ pronesl tiše.

„Že by?“ opáčila jsem.

„Jsem si docela jistý, ano.“

„Mohlo by to přece taky být tak, že zírám na lidi, s nimiž mluvíš.“

Šťouchl do mě ramenem. „Tak to ses právě na Kadena dívala jako na kus syrového masa, co čeká, až ho sníš.“

Odfrkla jsem si a rychle upila doušek koly, abych na to nemusela odpovídat. Pohledem jsem bloumala po místnosti a zastavila se u Allie. Přesně v tomto okamžiku objala Kadena kolem krku a políbila ho. Bože, taky bych zase někdy chtěla někoho políbit. A nejen to. Jak je to dlouho, co jsem to naposledy dělala?

Zarazila jsem se. Na vteřinu jsem opravdu musela popřemýšlet, kdy jsem naposledy byla s Natem. Na každý pád jsem se už celou věčnost zříkala tělesné blízkosti. Všem chlapům, kteří mě požádali o rande, jsem dala košem. Uzavřela jsem se a stáhla, protože jsem se tak moc bála si někdy zase nějakého muže pustit k sobě natolik blízko. Ale v této chvíli jsem si poprvé vážně přála tu hradbu prolomit. Ne na citové rovině, to v žádném případě. Ale fyzicky? Rozhodně.

„Vypadáš právě, jako bys doopravdy zvažovala, že Kadena zatáhneš do nejbližšího pokoje a budeš tam s ním provádět to, co dělá Chelsea s Groverem v kapitole osm ze Žhavé po tobě,“ prohlásil Spencer těsně u mě a já bezděčně zavrtěla hlavou, zatímco jsem dál přihlížela, jak se naši přátelé líbají.

„Ta scéna na psacím stole je v kapitole sedm,“ zamumlala jsem, ztracená v myšlenkách.

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, co to právě řekl. Jako by do mě uhodil hrom. Celá jsem strnula.

Zdála se to být celá věčnost, než jsem se k němu pomalu obrátila.

„Dawn Lily Edwardsová… Já to věděl,“ prohlásil a vítězně se usmál. „Jsem zatraceně dobrý detektiv.“

Tohle se právě nestalo. Tento den prostě nemůže skončit takhle. Ne zrovna dneska. S očima dokořán jsem na Spencera zírala.

Jeho úsměv trochu pohasl, když viděl, jak vyděšeně vypadám. „Dawn, já…“

Zprudka jsem vstala. Mechanicky jsem prošla obývákem a utekla do kuchyně. Opřela jsem se o pracovní desku a několikrát se zhluboka nadechla. V hrudi se mi všechno svíralo, jako by mi trup sevřela obrovská pěst a vymáčkla mi z plic veškerý vzduch.

„Když jsme byli u mě, řekla jsi pár věcí, kterým jsem nerozuměl,“ zazněl za mnou Spencerův hlas.

Otočila jsem se k němu. Dýchala jsem přerývaně a nenáviděla své tělo za to, že tak snadno ztrácí kontrolu.

„Na to jsi neměl právo,“ vyrazila jsem ze sebe.

„Právo na co? Vygooglit si jména Chelsea a Grover, protože jsem byl zvědavý?“ Spencer udělal krok ke mně a já automaticky uhnula.

„Ne.“

„Fajn.“ Smířlivě zvedl ruce. „Chtěl jsem ti jen říct, že mi přijde skvělé, co děláš. Nic víc.“

„Nikomu jsi to neřekl, že ne?“ dotazovala jsem se v panice a přitiskla si ruku na hrudník. Jeho slova jsem tak docela dobře neslyšela. Měla jsem totiž pocit, že mi srdce docela určitě každou chvíli vyskočí z hrudi ven.

Spencer nakrčil čelo a pohled mu potemněl. „Budu prostě dělat, jako by ses na tohle nezeptala.“

„Můžeme… můžeme o tom prosím nemluvit?“ chtěla jsem vědět.

„Ale proč ne?“ Vypadal, jako by už nerozuměl světu.

„Protože je to moje soukromá věc. Nechci, aby o tom každý věděl a pak mě odsuzoval.“ Pevně jsem stiskla zuby a přinutila se držet ústa. Dnešní večer nebyl určený k duševnímu striptýzu před Spencerem jen proto, že zjistil, co provádím ve volném čase.

Teď ke mně přece jen zase pomalu přikročil. Chtěla jsem se dívat jinam, ale nemohla jsem. Něco v jeho pohledu mě od toho vší silou zadrželo.

„Vypadám, jako bych tě odsuzoval?“ zeptal se tiše, ale přesto naléhavě.

„Ne, ale…“ Hlas mi odumřel. Cítila jsem se úplně obnažená a styděla jsem se. V těch novelách jsem mimo jiné rozpracovala fantazie, které jsem mívala o Spencerovi – a on si je teď přečetl? To bylo to nejhorší a nejtrapnější, co se mi kdy stalo.

„Kdybys věděla, co všechno mi při čtení táhlo hlavou, nedívala by ses na mě tak,“ řekl a udělal ke mně poslední krok, až jsem musela zvrátit hlavu, abych se na něj dívala.

„Myslím, že tohle vůbec vědět nechci,“ dostala jsem ze sebe a dalo mi velkou práci, aby to znělo aspoň trochu kontrolovaně.

Do úsměvu se mu teď vloudilo cosi neslušného. „Taky si myslím, že nechceš. Ale kdybys mě nechala, tak bych udělal všechny ty nestoudnosti, které prováděl Grover s Chelsea… Počínaje tou scénou ve sprše.“

Spolkla jsem knedlík v krku. „Ta je ale přece až úplně na konci.“

„Já se do toho vždycky rád pouštím zezadu.“ Uvolněně pokrčil rameny.

Chvíli jsme se na sebe dívali a dech se mi zase zklidnil.

„Proč máš pocit, že by ses za to měla stydět?“ zeptal se náhle Spencer.

„Každý má něco, o čem nemluví tak docela rád. To ty bys měl vědět nejlíp,“ odpověděla jsem zahořkle.

Zmateně zamrkal. „Auvajs.“

Pevně jsem semkla rty, než ještě řeknu něco, čeho bych poté litovala.

„Fajn, tohle jsem si asi zasloužil,“ zamumlal a promnul si zátylek.

Chvíli jsme prostě jen mlčeli. Jak jen to dokáže, že jednou jedinou větou smete ze stolu jednu z mých největších obav a dělá, jako by to byla ta největší samozřejmost na světě? Proč mi to musí dělat tak těžké, držet se od něj dál?

Celý večer jsem ho pozorovala a částečně jsem si musela zasednout ruce, abych po něm nesáhla a nedotkla se ho. Bylo to prostě čím dál horší. Nejen má zvědavost a potřeba nahlédnout za jeho fasádu, nýbrž i ta přitažlivost, která pozvolna klokotala a hrozila překypět.

„Allie bude brzo mít narozeniny,“ prohlásila jsem a vlastní hlas mi zněl cize a falešně. Obrátila jsem se a vyběhla z kuchyně. Uprchla jsem před zbytkem rozhovoru, který se mi už zdál nevyhnutelný, především pak před potřebou sevřít ho v náručí a přitisknout se k němu, až nám oběma dojde dech.

„Deset, devět, osm, sedm, šest…“

Allie poskakovala na místě a bolestivě mi zarývala prsty do paže. Přesto jsem se usmívala. Její radost byla nakažlivá a já se jí ráda nechala pohltit, pokud mi odvede myšlenky od všeho ostatního.

„… pět, čtyři, tři, dva, jedna… Všechno nejlepší!“

Následovaly oslavné výkřiky a aplaus, zatímco já svou nejlepší kamarádku pevně objala. Kolébaly jsme se sem a tam a já ji políbila na tvář, než ji obklíčili ostatní a nárokovali si ji pro sebe. Trvalo drahnou chvíli, než se se svými gratulacemi a zpěvy všichni vystřídali. Teprve poté předala Monica Allie obálku s přáním z Coos Bay. Vzrušeně jsme přihlíželi, jak ji otevírá a pročítá sdělení. Oči se jí trochu rozšířily, potom trhnutím zvedla hlavu a s vlhkýma očima na nás na všechny zazírala.

„My pojedeme na pobřeží?“

„Ano,“ odpověděla Monica. „Hned příští víkend, pokud můžeš a…“

Allie s výskotem padla Monice kolem krku. Potom nás objímala jednoho po druhém, až se konečně dostala ke Kadenovi a opět strávila snad půl hodiny jeho olíbáváním. Teprve poté se pustila do dárků od ostatních a já se stáhla. Prostě jsem to už v jedné místnosti se Spencerem nevydržela ani o vteřinu déle.

Zase tu byl ten strach, instinktivní nutkání utéct. Chtěla jsem ho, ale nemohla jsem ho mít. Že byl jedním z mých nejlepších přátel, to situaci ještě pořádně zhoršovalo. Věděla jsem, že existují věci, které ho tíží, a chtěla jsem je všechny vyzvědět, ale současně jsem se obávala, v co to vyústí. Co by se stalo, kdyby… kdyby mě to pak k němu táhlo ještě víc? To se nesmělo stát. Už jen myšlenka na to, že bych si s ním začala, mi do duše vháněla pekelnou úzkost, až jsem se cítila spoutaná a stísněná. Už teď jsem mohla tušit, jak bych se cítila, kdybychom to zkonili. Jaký by to byl pocit, kdyby mě Spencer ranil tak, jako to učinil Nate. Znovu bych to nepřežila.

Potřebovala jsem chvíli pro sebe. Oblékla jsem si bundu. Co možná nenápadně jsem se vydala ven na schodiště. Pokud jsem si vzpomínala, byl přístup na střechu otevřený. Vyběhla jsem o několik poschodí výš a docela nahoře se opřela do těžkých dveří, které vedly na střechu.

Venku jsem se zhluboka nadechla. Na chvíli jsem zavřela oči a potom po střeše přešla. Bylo docela chladno a temný povrch se třpytil v kalném světle lampy, která visela nad železnými dveřmi. Obešla jsem celou plochu kolem dokola a rozhodla se, že nejhezčí je asi výhled směrem na Mount Wilson. Odtud se dal přehlédnout park, který se sídlištěm těsně sousedil, a ve tmě rozeznat obrysy hor.

Ztracena v myšlenkách jsem se usadila na hraně výstupku na konci střechy. Zdola bylo docela tiše slyšet hudbu.

Byla mi nevýslovná zima. Přesto jsem se nedokázala přimět, abych zase sešla zpátky dolů.

Po chvíli jsem zaslechla zaskřípět kovové dveře. Nepotřebovala jsem se otáčet, abych viděla, kdo mne sledoval. Jeho kroky se pomalu blížily, až ten zvuk ustal těsně za mnou. „Neskákej prosím.“

„To jsem neměla v úmyslu,“ prohlásila jsem chraplavě. Tady nahoře bylo takové ticho, že mi můj hlas připadal jako narušitel.

„Mrzí mě, jestli jsem se vtíral. To jsem nechtěl,“ pronesl Spencer tiše.

Zabručela jsem.

„Nemusíme mluvit, jestli nechceš.“

Opět jsem zabručela. Ničeho jiného jsem schopná nebyla.

„Dawn?“

„Mh hm?“

„Otoč se, abych se ti mohl podívat do očí a zjistit, že je opravdu všechno v pořádku,“ požádal mě tónem, ze kterého jsem se zachvěla.

Sundala jsem nohy z výstupku a opatrně se ke Spencerovi obrátila. Zadržoval dech a nyní ho slyšitelně vypustil. Potom ke mně rozhodným krokem přistoupil a přidřepl přede mnou. Skrze husté černé řasy ke mně vzhlédl a svým pohledem mě spoutal. Takto jsme setrvávali po nekonečně dlouhou chvíli.

„Udělal jsem chybu,“ zamumlal konečně.

Pomalu jsem bloumala pohledem po jeho tváři. „Co tím myslíš?“

„Celé měsíce jsem tě žádal o rande, protože jsem myslel, že tak dělám všechno správně. Ale nemusíš se mnou chodit, jestli na to nejsi připravená. Je mi to jedno.“

„Něco takového říkat nesmíš,“ zaskřehotala jsem.

„Ale je to pravda. Chci tě všemi myslitelnými způsoby, které připustíš, Dawn,“ zašeptal.

Zavrtěla jsem hlavou. „Já nemůžu, Spenci.“

Pohled mu zněžněl. „Proč ne?“

Třaslavě jsem se nadechla. Přiblížil se a já bych nejradši sklouzla dozadu a spadla. Zároveň jsem mu chtěla sklouznout do klína, sevřít ho pažemi i nohama a už nikdy ho nepustit.

„Protože mi ublížíš,“ šeptla jsem.

Teď to byl on, kdo kroutil hlavou. Docela pomalu zvedl ruce a rozložil je vedle mne. Cítila jsem jeho teplé ruce na stehnech. K zbláznění to šimralo a cosi ve mně roztálo.

„To, co už celé měsíce děláme, tohle věčné uhýbání, ten křečovitý odstup, to je to, co bolí.“

To byla pravda. Pokaždé když jsme se viděli, dalo mi větší námahu odvrátit pohled. Nedívat se na něj příliš dlouho. Nedotknout se ho. Držet se od něj dál, ale ne moc daleko, koneckonců jsme byli přátelé. Bylo to velice vyčerpávající.

„Já ti neublížím. Ani ti ublížit nemohu, protože mi nad sebou nedáš moc. Vzpomínáš ještě?“ zašeptal drsně a putoval mi rukama po nohou k pasu. Zasunul mi je pod bundu a hladil mě vzhůru po bocích, až se mi tajil dech.

Pomalu jsem přikývla. Nikdy nepřipustím, aby se odvážil tak daleko, jako to udělal Nate.

„Můžeš si se mnou dělat, co chceš,“ prohlásil tiše a prsty mi jemně sjížděl po bocích dolů.

A zase nahoru, až mi po těle naskákala husí kůže. Potom mě náhle uchopil pevněji a stáhl mě dopředu, až jsem seděla na hraně výstupku.

„Hlavně ale musíš něco udělat brzo, protože já už to pomalu nevydržím.“ Pevně zaťal zuby a já cítila, že je toho ještě víc, co chtěl říct. Ale nechal si to pro sebe a přenechal mi volbu, jak tato noc skončí.

Nedostávalo se mi už vzduchu, ale tentokrát to nemělo nic společného se strachem. Prostě jsem toužila se na něj vrhnout. Nemohla jsem ani sobě, ani jemu cokoli předstírat. A této noci – protentokrát – si vezmu, co chci. Co my chceme.

Naklonila jsem se a přiblížila svůj obličej úplně těsně k jeho. V břiše se mi sbíral žár, který se šířil všemi směry současně. Spencer otevřel oči dokořán a zatajil dech. Úplně jsem zrušila mezeru, až jsem rty jemně škrtla o jeho, stěží víc než záchvěv doteku.

„Pila jsi?“ zachraptěl.

Nedostala jsem se k tomu, abych pořádně zavrtěla hlavou – Spencer překlenul poslední milimetry, které mezi námi byly, a políbil mě. Jeho rty byly teplé a dobyvačné, zároveň opatrné. Jeho paže se třásly na mých bocích a on sevřel ruce kolem mého těla. Sklouzla jsem dopředu až na samu hranu výstupku a rukou mu vklouzla na zátylek, abych si ho přitáhla blíž. Spencer zhluboka zasténal. Vtáhla jsem si jeho spodní ret mezi zuby a skousla, aby se přestal tolik ovládat.

Víc nepotřeboval.

Přitáhl si mě k sobě, chytil mě a objal oběma pažemi. Naše jazyky se střetly a teď jsem to byla já, kdo vzdychnul.

Spencer mi přejížděl rukama po zádech, hladil mě po krku, jako by to bylo něco drahocenného, a potom mi zabořil ruku do vlasů. Přitáhl si mě k sobě těsněji, aby náš polibek ještě umocnil. Existoval už jen on. Jeho rty, jeho jazyk, jeho zuby. Všechno jeho a všechno moje.

„Přesně takový měl náš první polibek být.“ Pronesl ta slova přímo mně do úst, což mě rozesmálo. Bože, byl to prostě báječný pocit.

Kousek jsem se od něj oddálila. „Noc pod hvězdami?“

Křivě se usmál. „Tak specifické moje představy nebyly, ale tohle už se jim vážně blíží.“

Všechna má zdrženlivost a obavy se rozpustily, místo nich vyhrála přitažlivost. Poprvé jsem se ho dotýkala tak, jak jsem chtěla, už když jsem ho spatřila poprvé. Ruce mi klouzaly po jeho ramenou, která byla na omak tvrdá a pevná. Krátce jsem je stiskla a putovala dál na jeho prsa. Spencer si položil ruku na mou pravici na svém hrudníku.

„Poslechni si to,“ řekl.

Jeho srdce bušilo do mé dlaně a můj přihlouplý úsměv se ještě rozšířil. Zázrak, že mě ještě nebolely koutky úst.

„Jako myška,“ řekla jsem a přejížděla mu po prsou.

V očích měl nebezpečné jiskřičky. Zorničky měl rozšířené a já cítila jeho dech na svých rtech.

Nevím, kdo začal tentokrát. Cítila jsem už jen jeho rty na svých, jeho tělo a jeho hluboké zamručení, když jsem rty rozevřela vstříc jeho jazyku. Zatímco náš první polibek pominul až příliš rychle, tentokrát jsme si dali načas.

Utápěla jsem se v něm. Líbal mě soustředěně a s takovou intenzitou, až jsem měla pocit, že už nikdy nebudu moc vstát, jak mi změkla kolena. Dotýkal se mne na místech, k nimž měl přístup. Hladil mě na krku a pročesával mi vlasy, až už mi nespadaly do tváře. Jeho rty vymazaly veškeré mé myšlenky. Bylo ve mně místo už jen pro to, co ve mně probouzel on, a v těle se mi rozpoutal plamenný žár. Projel mnou, rozezvučel mi tělo a já se toho nemohla nabažit.

Uběhla věčnost, ale my neustávali. Spencer mě líbal pomalu a hluboce. Dotýkal se mě horkýma rukama, ale současně s uvážlivostí, která mi téměř vháněla slzy do očí. Ještě nikdy jsem nedostala tak intenzivní polibek. Otřásl mnou hluboko uvnitř a já na okamžik musela zápolit o vzduch, protože jsem si byla jistá, že Spencer by se jinak odvážil ještě dál. To bych nepřežila, nejspíš bych dostala infarkt.

Dotkla jsem se jeho tváří a ucítila, jak studená je jeho kůže. Zkusmo jsem se na něj podívala. Oči měl zastřené chtíčem a dech měl právě tak přerývaný jako já.

„Copak?“ zeptal se.

„Nemáš bundu.“

„Bundy se přeceňují.“

„Není ti zima?“

Přitáhl si mě ještě těsněji ke svému klínu. „Teď už ne.“

„Spenci.“

„Vím, co chceš říct, Dawn. Ale z téhle střechy mě nikdo nedostane ani párem volů, pokud potom všechno bude zase jako předtím. V žádném případě,“ prohlásil rozhodně a opět sklonil rty k mému krku.

„Taky prostě můžeme někam, kde budeme mít klid. A kde je třeba trochu tepleji,“ navrhla jsem s pečlivě odměřenou ležérností.

Jeho rty setrvaly na mé kůži. Náhle se ode mne odtrhl a docela rozrušeně na mě zazíral. „Kurva, jo.“ Objal mě oběma pažemi a zvedl mě, jako bych vážila stěží víc než Spidey. „Obejmi mě nohama, zlato.“

S rozpálenými tvářemi jsem jeho žádost uposlechla a zkřížila nohy za jeho zády.

„Báječně. S tím se dá pracovat,“ prohlásil a utíkal se mnou v náručí přes střechu.

Já mezitím pozorovala ten šťastný výraz v jeho tváři a vyklíčilo ve mně nespoutané přání opět ho políbit. Chtěla jsem prozkoumat jeho ústa, ochutnat ho a zjistit, po čem nad sebou ztratí vládu. Chtěla jsem ho přimět sténat a vzdychat a uchovat si ten neuvěřitelný pocit, který ve mně probudil.

Už dlouho jsem se necítila tak naživu.

18. kapitola

Jízda ke Spencerovi domů mi připadala jako věčnost, ačkoli vlastně trvala rovných deset minut. Musela jsem se vší silou držet, abych o tom, co se stalo na střeše, nezačala pochybovat. Protože to jsem nechtěla. Když jsem Spencera následovala do jeho domu, všechno vypadalo normálně. Důvěrně. Zdálo se, že jemu se vede stejně. Svlékl si bundu a vyzul boty a obojí odložil do šatny. Sledovala jsem každý jeho pohyb a úplně přitom zapomněla na vlastní bundu. Až když ke mně s očekáváním natáhl ruku, uvědomila jsem si, že jako blbka stojím na chodbě a pozoruji ho, jak se svléká, zatímco já sama jsem pořád ještě nabalená.

Okamžitě jsem začala zápasit se zdrhovadlem bundy. Do zipu se mi chytily třásně šály a já tiše zaklela. Pokusila jsem se zatáhnout za něj silou, až bylo slyšet nepěkné trhnutí.

Spencer mi náhle semkl ruce a pevně je přidržel. Okamžitě tu zase byl žár v mém břiše a vystoupal mi po krku až do tváří. Co tu k čertu vlastně dělám?

„Dawn, podívej se na mě.“

Proti své vůli jsem zvedla hlavu.

Spencer se na mne díval tmavomodrýma očima a jiskřičky v nich byly tak důvěrně známé, že jsem ruce automaticky uvolnila.

„Ahoj,“ řekl a povytáhl koutky trochu nahoru.

„Ahoj,“ opáčila jsem a připadala si teď ještě hloupěji.

„Můžu ti pomoct?“ zeptal se a ukázal na zip.

Pomalu jsem přikývla.

S lenivým úsměvem sklopil pohled a pustil mi ruce. Během několika vteřin bundu rozepnul. Potom mi rozvláčně přejížděl po pažích nahoru a opět se mi díval do očí, když mi látku stahoval z ramen.

Ou. Panenko. Skákavá.

Vyschlo mi v krku a tep mi vystřelil do výše, tak jako to udělal na střeše. I ta ohnivá koule v břiše tu byla zase.

Spencer mi pověsil bundu, zatímco já vyklouzla z bot a poté ho následovala do obýváku.

„Chtěla bys něco k pití? Mám džus a… to je asi tak všechno, myslím,“ usoudil a vydal se do přilehlé kuchyně.

„Džus je fajn.“

Spencer nám nalil dvě sklenice a potom pokývl k pohovce v obýváku. Posadila jsem se do rohu, který jsem teď už považovala za svoje místečko, a on zaujal místo na druhé straně, zády k boční opěrce. Seděli jsme tak naproti sobě a dívali se na sebe. Spencer pořád dokola přejížděl ukazováčkem po okraji své sklenice, dvakrát po směru hodinových ručiček, jednou opačně, potom zase od začátku. Putovala jsem pohledem vzhůru k jeho vlasům, které měl úplně rozčepýřené, protože jsem mu do nich při líbání tak často zajížděla prsty. Bylo to znamení, které jsem na něm zanechala, a já se zase spěšně musela podívat na jeho sklenici, abych opět nezrudla. Bohužel ani to doopravdy nepomohlo. Věděla jsem teď, jaké to je, mít jeho ruce na svém těle, a nedokázala jsem myslet na nic jiného, než že mu tu sklenici seberu a přiložím si je zpátky ke své nahé pokožce.

Pane jo, opravdu jsem si to právě pomyslela?

Usilovně jsem pátrala po něčem, co by mne rozptýlilo. Sáhla jsem po dálkovém ovládání na stolku a zapnula televizi. Chvíli jsem přepínala mezi programy a zastavila se u jedné epizody Sexu ve městě.

Pohovka se pod Spencerem prohnula, jak se ke mně sunul. Prudce jsem otočila hlavu a pohlédla na něj. Blížil se stále víc, až se zapřel o paže po obou stranách mého těla a vztyčil se nade mnou.

„Víš, že normálně se s tebou dívám na všechno možné, Dawn,“ zašeptal chraplavě a pohledem mi zůstal viset na rtech. „Ale dneska,“ pokračoval a uzmul mi ovládání z ruky, „bych tohle docela rád vynechal.“

Hlas měl hluboký a chraplavý a doslova mě jím zasáhl. Byl mi tak blízko, že jsem barvu zvuku mohla prakticky cítit ve svém hrudníku, a teď už by tu asi musel projet slon na kolečkových bruslích, aby od něj odvedl mou pozornost.

Aniž ze mne spustil oči, Spencer televizi vypnul a odložil ovládání zpátky na stolek. Ještě než jsem mohla jeho teplo a blízkost postrádat, nacházel se opět nade mnou. Jednu ruku mi zasunul pod záda a jediným mocným trhnutím mě stáhl o pořádný kus níž. Hlava mi teď spočívala na područce pohovky a Spencerovo koleno se mi tlačilo mezi nohy.

„Mnohem lepší, nemyslíš?“ zeptal se tiše a na rtech mu pohrával úsměv.

„Ano.“ Bezděky jsem zvedla ruku a dotkla se koutků jeho úst. Bože, byl tak hezký, že bych byla téměř zasténala.

Sundal si mou ruku z tváře a stlačil ji dolů, kde propletl naše prsty. „Už celé měsíce tě chci líbat, Dawn. A teď, když jsi mi to jednou dovolila, už nemůžu myslet na nic jiného.“

„Dnes v noci mě můžeš líbat, kolik chceš,“ zašeptala jsem a stiskla mu ruku.

„Doufal jsem, že to řekneš,“ zamumlal a spustil své rty na mé.

Vyšla jsem mu vstříc a vklouzla mu jazykem do úst. Veškeré rozpaky vymizely, spolu s tou tenkou stěnou, která se mezi námi za jízdy vytvořila. Bylo to zase jako na té střeše. Na ničem jiném už nezáleželo, byli jsme tu už jen on a já.

Spencer mi druhou rukou sjel k bokům. Pevně mě chytil a zintenzivnil polibek. Podivuhodné, co mi několika málo pohyby sdělil. Nejprve jsem se cítila drahocenná, potom nekonečně živoucí, a teď jsem se cítila prostě jen žádoucí.

Okusoval mi spodní ret a já tiše sténala. Mé tělo se úplně osamostatnilo, když tak na mně ležel. Nebylo to dost. Ovinula jsem mu nohu kolem zad, abych si ho k sobě přitáhla ještě těsněji. Současně jsem se k němu vzepnula pánví. Spencer vyrazil zvuk deroucí se z hloubi prsou.

Volnou rukou jsem ho hladila po zádech, prsty obkreslovala pletence svalů a nakonec se mu zaryla do ramen. Líbali jsme se teď horečnatě a žhavě a všechno, co se mezi námi za poslední měsíce nahromadilo, bylo najednou vypuštěno jako divoké zvíře.

Odvážně jsem prsty nechala putovat pod lem jeho košile. Kůži měl horkou a na svalech byla na omak sametová. Spencer opět drsně zasténal a já byla pevně přesvědčená, že jsem ještě nikdy neslyšela erotičtější zvuk.

Chytil mě za nohu, kterou jsem ho ovíjela. Jeho prsty se mi vtiskly do stehna a mně se už nedostávalo vzduchu. V příštím okamžiku se ke mně přitiskl a já ho tvrdě pocítila skrze látku svých džín.

Umřu. Tady, teď, v jeho náručí. Velice pěknou, šťastnou smrtí.

Horce mě líbal po linii brady, dolů na krk. Přitiskl mi rty na místo za uchem a tu a tam jsem na kůži pocítila jeho jazyk.

„Spenci,“ oddechovala jsem ztěžka a pevně se ho držela. Opětovně jsem se vzepnula proti jeho pánvi, abych ho ucítila. Zvítězily moje instinkty. Už jsem nebyla paní svého těla – v této chvíli ovládalo plně a cele ono mě.

„Nemůžu přestat,“ zachrčel, ústa stále přitisknutá k mé pokožce, a postupoval dál dolů.

„Opovaž se přestat Pak tě zbiju. A pořádně,“ vyrazila jsem, užaslá nad tím, jak moc jsem bez dechu.

„Báječná pohrůžka,“ opáčil ještě, než mi odhrnul triko, aby si uvolnil přístup k mému výstřihu. „Zatraceně, miluju tvoje tělo.“

Dech se mi při jeho slovech zadrhl. Konečně mi uvolnil druhou ruku a já mu ji okamžitě zabořila do vlasů, abych si ho k sobě přitáhla těsněji. Spencer mi do výstřihu nadělil řadu horkých polibků. Jeho ruce mě držely pevně – velice pevně. Jako by sám sebe musel zadržovat, aby je nenechal sklouznout na zakázaná území.

Ale žádné zákazy nebyly. Už ne.

Krátce jsem mu rukama zatlačila do prsou, abych se posadila. Na okamžik se mu v pohledu objevila panika, ale když jsem zvedla ruku a pohladila ho po tváři, touha se zase okamžitě vrátila. Potom jsem rukama sklesla k lemu trika, a aniž jsem z něj spustila oči, přetáhla jsem si ho přes hlavu.

Ostře se nadechl. „Co to provádíš?“

Nechala jsem látku sklouznout na podlahu. „Uvolňuji ti cestu?“

Teď vyrazil vzduch mezi zuby. „To vidím. Kurva, to vidím.“ Sjel po mně hladovým pohledem, na okamžik se zarazil na mé podprsence a pak se mi zase okamžitě podíval do tváře. „Ty mě ještě zabiješ, Dawn Edwardsová.“

„A ty mě. Alespoň oba zemřeme šťastní.“ Neměla jsem ponětí, co tu děláme, ale byl to báječný pocit.

„Exhibicionistko.“ Spencer se zazubil a přece jen teď zase pohlédl dolů na mé tělo.

Viděla jsem, jak mu napjatě pracují svaly na čelisti.

„Pojď sem a přestaň na mě tak zírat.“

„Tak ses neměla svlékat,“ opáčil.

„Vypadáš, že ti brzy vypadnou oči z hlavy. Jako v kresleném seriálu.“

„Možná to taky udělají, když se budu dívat dost dlouho.“ Spencer pohledem hltal celé mé tělo a oči mu ještě víc potemněly. Zavrtěl hlavou. „Zatraceně, Dawn.“ Oběma rukama do mě lehce šťouchl a já spadla nazad. Potom se na mě vrhl, bez jakékoli zdrženlivosti.

Spencer mi pokryl břicho polibky. Jemně mě kousal a já sténala. Prohnal se mnou vražedný žár a tělo se mi z něj zachvívalo. Nasadil dokonalou směs polibků, lehkých pohlazení svými rty a sání, a když mi dospěl ke slabinám a prsty krátce zajel pod lem džín, třásla jsem se. Všiml si toho a přejížděl mi rukama po těle vzhůru, až dorazil kousek pod prsa. Tam mě hladil po žebrech a obkresloval linie mého těla s přesností, která působila, jako by je studoval celá léta. Současně mi jeho jazyk klouzal kolem pupíku a já se pod ním svíjela. Potřebovala jsem od něj víc, mnohem víc.

Nechala jsem ruce vklouznout pod jeho paže a zatahala ho. Poslechl mou němou žádost a putoval ústy po mém trupu nahoru. Když dospěl k obličeji, sevřel mi bradu mezi prsty a zaklonil mi hlavu, aby mě bezhlavě líbal. Naše jazyky se střetly a já mu vzdychla do úst. Mé tělo se vyklenulo vstříc tomu jeho a současně jsem roztržitě sáhla po knoflících jeho košile. Pokusila jsem se rozepnout první knoflíček, ale nepodařilo se mi to, jak moc se mi třásly ruce.

„Nech mě,“ zachraptěl Spencer a posadil se. Klečel mi mezi nohama a pozvedl obě ruce k límci. Na rozdíl ode mne se netřásl ani trochu. Klidnými, koordinovanými pohyby rozepínal jeden knoflík po druhém, aniž ode mne odvrátil svůj planoucí pohled.

Když měl knoflíky porozepínané, pustil se pozvolna do rukávů. Pohled mi ulpěl na jeho šikovných rukou. Bylo to to nejpikantnější, co jsem kdy viděla. Magic Mike nebyl nic proti Spencerovi, který si zvolna stahoval košili.

„Vypadáš, že mi hnedle poslintáš pohovku,“ poškádlil mě, když byl poslední knoflík konečně rozepnutý.

Mezi cípy jsem mohla vytušit jeho břišní svaly. Posadila jsem se. „Drž klapačku,“ řekla jsem zmámeně a vklouzla mu rukama pod košili. Opatrně jsem mu ji stáhla z ramen a přejížděla přitom po každém kousku kůže, na který jsem dosáhla. Košile se přidružila k mému triku na podlaze. A pak už jsem měla oči jen pro něj.

Spencer měl atletickou postavu. Kůži měl navzdory chladným měsícům opálenou a vypadala právě tak sametově, jaká byla na omak. Měl výrazné hrudní svaly a tvrdé břicho, které se pod mým pohledem pevně vypjalo. Sledovala jsem úzkou stopu tmavých chloupků, která mu mizela pod lemem džín, a nasucho jsem polkla. Byl prostě dokonalý. K ostatním mužům tohoto světa to bylo skoro až nefér.

Zdráhavě jsem se dotkla jeho hrudi, krátce položila ruku na místo, pod nímž mu tlouklo srdce. Spencer mě uchopil za boky a zvedl si mě na klín. Sklonila jsem se nad ním a líbala ho na krk, od té jeho jizvičky až po klíční kost, a vychutnávala si, jak mé doteky působily na jeho dýchání.

„Chci tě už tak dlouho.“ Objal mě rukou kolem pasu, jeho druhá ruka mi vklouzla mezi lopatky a pevně přitiskla mé tělo na jeho horká prsa. Kůži na kůži. Nebesa. „Nechtěl bych to zničit tím, že…“ Oněměl.

Vzala jsem jeho obličej do obou rukou a pevně mu pohlédla do očí. „To, co právě děláme, mi připadá docela jako opak ničení.“ Sklonila jsem se k němu a políbila ho na koutek úst. „Tohle je totiž úžasný pocit,“ zašeptala jsem a vtiskla mu polibek na čelist. „Tohle taky.“ Přiložila jsem rty k jeho a vychutnala si tlak, který vyvíjel, ačkoli jsem polibek řídila já.

Když jsme se od sebe oddělili tentokrát, byly jeho oči touhou skoro černé. Zbytek jeho ovládání visel na tenoučké hedvábné nitce.

Chtěla jsem ji přetrhnout. Zvolna jsem se sklonila a vtáhla do zubů Spencerův lalůček. „Chci tě, Spenci.“

Neměl žádné další námitky. Zabořil mi jednu ruku do vlasů, přitáhl si mě k sobě a hluboce mě políbil. Se mnou v náručí vstal. Stejně jako předtím na střeše jsem mu ovinula nohy kolem boků, abych se udržela nahoře. S líbáním jsme skončili, až když Spencer vrazil do stojací lampy, která hlučně spadla na zem a on o ni klopýtl. Se smíchem jsem mu zabořila tvář do krku a hladila ho po zádech.

Nesl mě chodbou, po schodech nahoru do patra. Srdce mi nekontrolovaně bušilo a já potřebovala veškeré své sebeovládání, abych ho na schodech nedráždila líbáním či doteky. Noc by doznala značně krátkého konce, kdybychom oba spadli o patro níž a zlámali si paže i nohy, proto jsem se sebrala.

V ložnici jsem uvolnila sevření a sklouzla mu po těle dolů. Neměla jsem oči pro místnost, veškerá má pozornost patřila Spencerovi. Jeho ruce mi pořád ještě spočívaly v pase a v pohledu měl nepopiratelný hlad. Sáhla jsem po jeho pravé ruce a vedla si ji po zádech vzhůru, až k rozepínání podprsenky.

„Ty máš vážně v úmyslu mě zabít,“ vyrazil.

„A já myslela, že tě tohle potěší,“ opáčila jsem a rukama mu opět přejížděla po svalech na břiše. Nikdy bych nepovažovala za možné, že Spencer bude mít takové tělo. Že moje kůže bude tak zelektrizovaně reagovat na jeho, že pouhý jeho dotek postačí, aby mi tep vystřelil k nebeským výšinám.

Jednou rukou mi rozepnul podprsenku a sklonil ústa k mému uchu. „Ty vážně nemáš tušení.“

V příští vteřině mi z ramen stáhl ramínka. Okamžitě se mi napřímily bradavky a já zatajila dech. Jeho ruce si našly cestu po mém těle, a dokonce mi připadalo, jako by se chvěly, než mi je položil na prsa. Přerývaně vydechl, chvilku setrval, než mě začal hladit.

Měla jsem dost bujné vnady, především od doby, co jsem brala pilulky, ale Spencer měl ruce velké a soudě dle jeho dechu se mu líbilo, čeho se dotýkal. Jednu bradavku si vtáhl mezi prsty a jemně ji masíroval. Zaúpěla jsem a tělem mi proběhlo slastné zachvění. Pevně jsem do něj zaťala ruce a zavřela oči, zatímco on ve svém uvážlivém mučení pokračoval. Když jsem o chvíli později ucítila jeho jazyk na krku, sotva už jsem se dokázala udržet na nohou.

Omámeně jsem se rozhlédla a několik metrů od nás objevila jeho postel. Hnána slepou touhou jsem ho navigovala pokojem, až koleny zezadu na postel narazil. Zatlačila jsem ho do ramenou a on můj němý příkaz uposlechl a posadil se na hranu postele, aniž sňal ruce z mých ňader. S nebezpečným úsměvem ke mně vzhlédl očima zastřenýma chtíčem. „Doufám, že je ti jasné, že už je nikdy nepustím.“

„Chápu,“ pronesla jsem chraptivě a opětovala jeho úsměv. Pozvolna jsem nechala ruce klesnout k džínám. Rozepnula jsem knoflík a zip a kalhoty si stáhla.

Spencer mi nadále hleděl do očí a mně se dost ulevilo, že si důkladněji neprohlíží moje nohy. Měla jsem na nich jizvy, na které jsem v tuhle chvíli myslet nechtěla. Ovšem Spencer mi neustále opětoval pohled, dokonce i když mi zahákl prsty za lem kalhotek.

Vypadalo to téměř, jako by hledal bod, kdy ho zarazím. Ale to jsem neudělala. Zasouval ruce dál pod látku a rozvláčně ji stahoval dolů. Hořela jsem.

„Pořád ještě čekám na tvé ne,“ prohlásil drsně a zezadu mi rukama sevřel stehna.

„Stojím před tebou nahá a ty myslíš, že zařadím zpátečku?“ opáčila jsem. Dotkla jsem se jeho paží a ramen, chtěla jsem ho cítit celého a pojmout do sebe žár jeho kůže.

„Měla bys vědět, že tu možnost máš, kdybys najednou přece jen už nechtěla, jasné?“ řekl. Se skvrnami na tvářích vypadal prostě k zulíbání. „Můžeš kdykoli zařadit zpátečku, když se ti bude chtít. Můžeš…“

Nenechala jsem ho domluvit, sklonila jsem se a přitiskla rty na jeho. Zároveň jsem nahmatala jeho pásek a rozepnula přezku.

„Tohle je dobrá odpověď,“ zamumlal mi do úst. Vstal a já mu pomohla s rozepínáním džín.

Šustění látky klouzající na zem mi do těla vyslalo vzrušené mravenčení. Položila jsem mu ruce na zadek a přitáhla si ho k sobě. Z jeho smíchu jsem se roztřásla po těle. Byl tak nakažlivý, že jsem se taky musela usmát. Nebesa, proč jen mě tohle tady činí tak šťastnou?

Spencer mě opět bez námahy zvedl a svalil se na postel. Jeho paže mě objímaly, jeho prsty se rozprostřely na mých zádech a přitiskly mne pevně k jeho tělu. Skrze tenkou látku boxerek jsem mohla cítit jeho erekci a otřela jsem se o něj. Ze rtů mu splynul hrdelní zvuk.

„Udělej to znovu,“ vyžadoval chraplavě.

Jakoby sama od sebe jsem se k němu opět přitiskla, našla přesně to správné místo, abych vystupňovala tlak ve svém podbřišku. Bylo mi s ním tak dobře. Úplně.

Naše rty se setkaly v intenzivním polibku. Naše zuby do sebe narazily a naše jazyky tančily. Bloumala jsem rukama po jeho těle, omakávala mu svaly a pevně se k němu tiskla. Tlačila jsem se mu vstříc a přijímala všechno, co mi dával. Bylo to úžasné, a přece ne dost.

Horečně jsem sáhla dolů a přes látku boxerek jsem obemkla jeho penis. Spencer se sykavě nadechl a přitiskl si čelo k mému. Klouzala jsem rukou po jeho chloubě dolů a pozorovala Spencerův kamenný výraz. Jemně jsem mu prsty zajela pod okraj boxerek a shrnula je. Slyšitelně vydechl a svalil se ze mě, aby si je stáhl úplně. Obrátil se ke mně zády a otevřel zásuvku nočního stolku. Zaslechla jsem tiché šustění fólie, když jsem ho hladila po zádech. Potom byl zase u mě a už nebylo dotazů. Jeho tíha mě příjemně tlačila do měkké matrace. Pevně mi hleděl do očí, jednou rukou mi pročísl vlasy a odhrnul mi je z čela.

„Všechno v pořádku?“ zašeptal.

Něžně jsem ho políbila. „Víc než to.“

Udělalo se mi ještě větší horko, když se usmál.

S uhánějícím tepem jsem sáhla dolů a obemkla jeho pýchu. Zavedla jsem si ho ke své štěrbince a vypnula se mu kus naproti.

Aniž ze mě spustil oči, pronikl do mě. V protikladu k planoucí touze, kterou měl v očích, učinil toto zcela s rozmyslem, skoro opatrně. Byl veliký a mně chvíli trvalo, než jsem zase mohla dýchat. Jako by dokázal číst a chápat každé hnutí mého těla, neboť teprve když jsem se zase nadechla, odvážil se dál. Když do mě pronikl celý, zůstal chvíli úplně v klidu. Přerývaně vydechl. Zkusmo se trochu pohnul, potom tiše zabručel. Zabořil mi tvář do klíční kosti, olízl mi krční jamku a vtáhl si moji kůži mezi zuby. Automaticky jsem zarazila paty do matrace a vyklenula pánev. Jeho úd se ve mně dotkl jednoho zcela zvláštního bodu a já nahlas zasténala.

Všude mě svrbělo a nahromadila se ve mně enormní energie. Bylo to s ním tak dobré. Tak dobré.

„Já to věděl,“ zachraptěl Spencer znenadání. Vzepřel se na jedné ruce a podíval se mi do očí. Kousek se ze mě vytáhl a já okamžitě postrádala ten pocit, že jsem jím naplněná.

„Co?“ šeptla jsem a přejížděla mu rukama po zádech, až jsem dospěla k lopatkám. Pevně jsem do nich zaťala prsty.

Spencer do mě opět přirazil, tentokrát silněji. Zaúpěla jsem a zvrátila hlavu nazad.

„Že nám spolu bude fantasticky,“ slyšela jsem ho pronést. Krátce mi přitiskl rty na krk. „Tobě a mně.“

Slyšet ho to říkat s takovou jistotou, to mi dodalo. Ovinula jsem ho nohou a za vlasy si ho stáhla k sobě. Zachytila jsem jeho sten svými rty a vyšla vstříc dalšímu jeho přírazu, vtáhla si ho ještě hlouběji do sebe. Spencer nasadil rovnoměrné tempo a já se pohybovala do rytmu, který udával.

Přejížděla jsem mu rukou po břiše a po prsou a zarývala mu nehty do paží. Svaly mu pod mým dotekem cukaly a on do mě pronikal tvrději.

Zasténala jsem. „Bože, Spenci.“

Když jsem zaúpěla jeho jméno, horečnatě se rozpohyboval a nepravidelně dýchal. Vzpínala jsem se mu vstříc a líbala ho na hrdlo.

Vůbec mi nebylo jasné, jak moc jsem po tomhle toužila. Naplno jsem si to uvědomila teprve teď. Chtěla jsem Spencera s prudkostí, která mi brala dech. A ačkoli byl ve mně a pevně mě držel, pořád ještě to ani zdaleka nebylo dost.

Zaryla jsem mu prsty do zad, v téže chvíli mě kousl do ramene. Zavzdychala jsem a sklouzla rukama níž, až na jeho zadek.

Byla jsem lačná a bez zábran, ještě nikdy jsem se necítila tak dobře. Probudilo se ve mně cosi mocného.

Prohnula jsem se v zádech. Prsa jsem přitiskla ke Spencerovu tělu a pokoj vyplnilo jeho hluboké sténání. Jeho rytmus zrychlil, další polibek byl vlhký a bez sebemenšího sebeovládání. Cítit, jak ztrácí kontrolu, to přesáhlo všechny mé fantazie. Pevně jsem se k němu přimkla, zatímco se mi kolem něj stahovaly svaly. Všechno kolem mě se rozplynulo, já sama se rozplynula, svět zanikl ve víru barev.

„Dawn. Dawn.“

Vyslovil mé jméno jako modlitbu, současně znělo jako kletba. Přirazil hluboko do mě a ztlumil svůj sten na mém krku. Držela jsem ho v pevném, docela pevném objetí, když se chvěl. Naposledy se jeho boky střetly s mými, potom na mě klesl. Pořád ještě mi svíral hlavu, vlasy ovinuté kolem prstů. Cítila jsem jeho uhánějící srdce a nevěděla, kde začíná jeho tep a končí můj. Vlastně jsem nevěděla už vůbec nic. Mozek jsem měla úplně zamlžený.

„Páni,“ zašeptala jsem. Dál jsem Spencera hladila po nahých zádech, kreslila naše jména na jeho potem pokrytou kůži.

Vzepřel se na loktech a zvedl hlavu. Tváře měl zarudlé a rty naběhlé. Vypadal – pokud to bylo možné – ještě lépe než předtím.

„Měli jsme to udělat už mnohem dřív,“ prohlásil a koutky úst se mu stáhly do úsměvu.

„Možná máš pravdu.“ Jemně jsem se dotkla jeho spodního rtu. Když jsem zvedla pohled, modř jeho očí byla už opět potemnělá.

„Možná bych měl prostě zůstat právě tady, abychom znovu tolik nemrhali časem,“ zašeptal ochraptěle a lehce pohnul boky.

Zvuk, který mi unikl, byl směsí smíchu a zasténání. Ačkoli bych nic nebyla udělala raději, než kolem něj opět ovinula nohy a přitáhla si ho k sobě, šťouchla jsem ho něžně do prsou. „Pryč s tebou.“

„Hned jsem tu zase,“ prohlásil a zvedl se. „Nehni se z místa.“ Ovšem nijak se nechystal odejít. Místo toho bloumal pohledem po mém nahém těle, až se mi zase udělalo nekonečné horko. „Pane jo,“ zamumlal.

Spěšně jsem si přitáhla deku a zamotala se do ní. Spencer na mne pořád ještě zíral.

„Kdybych byl Jack a ty Rose, tak bych tě teď namaloval. Právě tak,“ prohlásil a zvedl ruku, ukazovák a palec roztažené. K tomu přimhouřil oko. „Ale bohužel nemám pro malování aktů takové nadání. Už roky nekreslím nic než komiksy a nakonec bys tu stála coby nahá superhrdinka.“

„Jdi vyhodit kondom, Spenci.“

Zase ruku spustil a zasmál se. Byl to smích od srdce, při němž mi po pažích projel příjemný záchvěv a který vyvolal motýlky v břiše. Kdo by si byl pomyslel, že spolu budeme vycházet takhle nenuceně?

Rychle se obrátil a já sledovala jeho zadek, jak šel do koupelny. O chvíli později se vrátil. Ochotně jsem ho nechala vklouznout k sobě pod deku. Pak jsme leželi těsně vedle sebe. Nazí, zpocení a živoucí.

„Dnes v noci jsi mě učinila naprosto šťastným,“ pronesl časem.

„Já to věděla, že se moje vagina dá k něčemu použít.“

Zazubil se. „Tvoje vagina je báječná, ale to jsem tím vlastně nemyslel.“

Přisunula jsem se o kus blíž k němu, abych cítila jeho teplo. „Já vím.“

„Díky.“ Vtiskl mi polibek na čelo. „Spi dobře, miláčku.“

Těmi slovy mě přenesl zpět do reality.

19. kapitola

Bylo už časné ráno, když jsem se po špičkách vydala dolů a posbírala své věci. Třásly se mi ruce, když jsem si zase oblékala tričko. Cítila jsem se prostě příšerně. Zauzlily se mi vnitřnosti, údy jsem měla těžké a jako by nebyly moje.

To, co jsme se Spencerem sdíleli, bylo překrásné. To se nedalo popřít.

Spi dobře, miláčku.

Bylo směšné, že stačila tři slova, aby mě katapultovala rovnou zpátky do minulosti. Bolest mi pronikla kůží, zevnitř ven. Stačil jeden pohled na vnitřní stranu mého stehna a zahltil mě prudký nával nevolnosti. Byla jsem blbá, když jsem věřila, že bych kdy mohla nechat svou minulost za sebou.

Spi dobře, miláčku.

Proč? Proč musel použít zrovinka tatáž slova, která každý večer užíval Nate, když jsme šli do postele? Proč mi vtiskl polibek na čelo a poslal mě tím přímo do minulosti?

Spencer nijak nemohl vědět, co tím ve mně rozpoutal. Nemohl to vědět, a přesto mě tím vyburcoval.

Spencer chtěl vztah, něco vážného. Pro mě to naopak bylo to nejhorší, co jsem si dokázala představit. Usínat v jeho náručí, trávit u něj noc a druhého rána se společně probouzet – na to jsem nebyla psychicky připravená. Bylo to jako něco víc. A tenhle tlak jsem prostě neunesla.

Sama sobě jsem si něco namlouvala. Neboť lhostejno, jak hezká tato noc byla, vážně jsem si nemohla s nikým nic začít. Už nikdy nebudu mít vztah. Strach, že mě raní, byl prostě příliš velký. Na to jsem nebyla připravena. Už nikdy jsem nechtěla být tak moc připoutaná, že už bych nemohla existovat sama, a dát tomu dotyčnému moc mě zničit. Neboť přesně to udělal Nate.

Našla jsem na kuchyňském pultu kabelku a potom jsem utíkala do šatny. Roztržitě jsem vklouzla do bot a nedbale si přehodila šálu kolem krku a natáhla si bundu, aniž bych ji zapnula. Chtěla jsem prostě jen domů. Rychlým krokem jsem zahnula do chodby – a strnula v půli pohybu.

Spencer. Se založenýma rukama se opíral vedle domovních dveří. Vlasy měl spánkem zcela rozcuchané.

„Co to k čertu je, Dawn?“

V krku mi narostl obří knedlík. Polykala jsem a polykala, ale on se jen zvětšoval. Zatínala jsem ruce v pěst, zase a znovu, abych se udržela pohromadě. Nutně jsem odsud musela pryč, než se dočista sesypu.

„Mrzí mě to,“ prohlásila jsem rozhodně a udělala krok ke dveřím.

Spencer mě předešel. Zastoupil mi cestu a donutil mě tak k němu vzhlédnout. „Co tě mrzí?“ zeptal se klidně.

V zátylku mi vyvstal studený pot, bylo mi mdlo od žaludku. Zaryla jsem si nehty do dlaní, aby ke mně pronikla bolest. Potřebovala jsem to bodání na kůži, musela se soustředit na něj – ne na pálení za očima.

„Mrzí tě, že ses zrovna chtěla vyplížit krátce poté, co jsme se spolu vyspali?“ pokračoval Spencer, teď snažně bezstarostným tónem. „Nebo snad že se mnou právě jednáš, jako bych nebyl nic víc než laciná jednorázovka?“

Zírala jsem si na špičky bot. Rozplývaly se mi před očima. Párkrát jsem zamrkala, ale pálení nadále sílilo.

„Nech mě prosím prostě odejít,“ dostala jsem ze sebe.

„Zlato, podívej se na mě.“

Zavrtěla jsem hlavou a zavřela oči. Dokonce i když mi vzal bradu mezi prsty a zaklonil mi hlavu, neotevřela jsem je. Nemohla jsem mu pohlédnout do očí. Na to jsem se příliš styděla.

Teď mi na tvář položil celou ruku a pevně mě držel. Měla jsem pocit, že se každou chvíli musím složit na zem. Pálily mě oči, bolelo mne celé já a sotva se mi ještě dostávalo dechu, protože jsem vší silou potlačovala potřebu propuknout v pláč.

„Dawn, to jsem já. Můžeš se mnou mluvit. Pokud chceš domů, stačí jen říct a já tě odvezu. Právě tak jako vždycky. Nemusí to mezi námi být takhle. Nesbalila jsi a nepřivedla sis domů nějakého náhodného chlapa, nýbrž mě.“

Zakryla jsem si tvář rukama a hlasitě vzlykla.

Byla jsem troska.

Spencer si mě bez dalšího slova přitáhl k sobě. Ignoroval mé protesty, objal mě a pevně držel. Ačkoli jsem nechtěla, sesypala jsem se mu v náručí na hromadu, jejíž jednotlivé dílky jsem předtím s námahou držela pokupě. Po tvářích mi stékaly horké slzy a přistávaly na jeho nahé kůži.

Již měsíce jsem nebrečela, ne doopravdy. Teď, když už jsem jednou začala, jsem s tím nedokázala přestat. Zajíkala jsem se a vydávala zvuky, které zněly, jako bych měla nevyléčitelnou škytavku. K tomu mi teklo z nosu, což doopravdy nebylo pěkné, především když pomyslíte, že si mě Spencer tiskl k sobě a neměl na sobě nic než boxerky. Všechny mé soply mu stékaly po prsou. Přesto mě nadále pevně svíral a hladil mě po zádech. Jeho paže zůstávaly na místě, pevné a vytrvalé. Jako by dával dohromady, co se rozsypalo. Pak mě zvedl a odnesl do obýváku. Položil mě na pohovku, do mého rohu, a na minutku zmizel v kuchyni. O chvilku později se vrátil s kapesníčky a sklenicí vody.

„Když ztrácíš tolik tekutin, musíš se trochu napít,“ prohlásil a posadil se zase vedle mne.

Vzala jsem si krabici kapesníčků a otřela si oči, než jsem se vysmrkala. Sakra práce, ty slzy už vůbec neustávaly. Připadala jsem si jako prasklá vodovodní trubka.

Spencer mi podal sklenici, počkal, než vypiju pár doušků, a potom ji zase odložil. Následně vstal a vzal z druhého konce pohovky vlněnou deku, aby ji rozložil přese mne. Že ke mně byl tak milý, ačkoli mě načapal při plížení se ven, z toho jsem jen ještě víc bulela. Tohle jsem vůbec nechtěla! Musely mi protékat oči nebo tak něco. Trvalo věčnost, než jsem se alespoň trochu uklidnila. Oči mě pálily jako šílené, kůže byla cítit zaschlými slzami, jako by byla napjatá, a škytavka mi zůstala.

„Pořád ještě bys chtěla domů?“ zeptal se Spencer po chvíli. Pohrával si s třásněmi deky, několik si jich převaloval mezi prsty, až se propletly. Pak je zase rozpustil a přešel k další řadě. Byly to hrátky pro něj tak typické, že jsem skoro až zapomněla na svou mizérii.

Vzhlédla jsem k němu a zavrtěla hlavou. Opatrně se usmál. Pořád ještě vypadal ustaraně, ale zároveň se zdálo, že se mu ulevilo, když už nechci zmizet.

Několik minut jsme se na sebe jednoduše dívali a ve mně neustále sílil pocit, že jsem se zachovala jako blázen. Tohle byl Spencer. Můj Spencer. Nemusela jsem před ním prchat jen proto, že řekl něco, co stejně tak dobře mohlo vyjít z Nateových úst. Spencer nebyl Nate.

Neustále jsem mu nabízela, aby si se mnou promluvil o svých rodinných problémech, ale sama jsem se chovala jako duševně chorá. Musela jsem být upřímná. Zasloužil si pravdu. Ne někoho, kdo se prostě vypaří, aniž řekne slovo.

„Řekl jsi mi miláčku.“ Můj hlas nosově chroptěl, kohokoli jiného by s jistotou zahnal na útěk.

Ale Spencer na mě trpělivě hleděl a čekal, až se seberu.

„Nate… Tak mi vždycky říkal Nate, a taky mě líbal na čelo, než jsme šli spát.“

Teď mu potemněly oči. „Zlato…“

„Já vím, že ty nejsi Nate. Já to vím. Ale přesto… Tolik mi ublížil a něco ve mně rozbil na kousky. Neříkám to jen tak. Je to pravda.“ Sáhla jsem po dalším kapesníku a přitiskla si ho k tekoucímu nosu.

„Nikdy jsi mi nepověděla, co přesně se mezi vámi přihodilo,“ pronesl po chvíli.

„Ani Allie nezná celý příběh.“

„Proč ne?“

Pokrčila jsem rameny. „Protože to není nijak hezký příběh. Chtěla jsem minulost nechat za sebou a nebýt zahrnovaná soucitem.“

Teď pomalu přikývl a pohled se mu na okamžik projasnil. Vypadalo to, jako by se ponořil do svých vlastních vzpomínek. Potom několikrát zamrkal a opět se podíval na mě.

„Nechávat minulost za sebou nefunguje tak docela správně, když člověk všechno pohřbí hluboko v sobě,“ usoudil a opřel se hlavou o opěradlo, pohled namířený na strop. „Minulost má totiž ve zvyku tě nepustit, dokud se s ní nevypořádáš.“

„Jsi velice moudrý, Spenci.“

Přetočil hlavu na stranu, aby se na mě mohl podívat. „To tě vlastně mělo přimět, aby sis se mnou promluvila.“

„Oba dva jsme marní, co se mluvení o pocitech týče.“

„Ještě je naděje.“

Škubala jsem si kůžičku kolem nehtů a nakonec si také opřela hlavu. Seděli jsme teď naproti sobě ve stejné poloze. V tuto chvíli už mezi námi nic nestálo – ne to, co jsme spolu dělali, nebo skutečnost, že jsem měla zcela narušenou schopnost citové vazby. Byli jsme dva přátelé, kteří se nacházeli v ochranné bublině, v níž nikoho neodsuzovali. Chráněný, bezpečný prostor, v němž se všechno zdálo možné a nic zavrženíhodné.

„Byli jsme manželé.“ Tady konečně byla, ta tři slova pravdy, která jsem žádnému ze svých přátel ve Woodshillu doposud nesvěřila.

Spencer zůstával dlouho potichu. Nevěděla jsem, jestli čeká, až budu mluvit dál, nebo jestli musí zpracovat, co jsem právě vyslovila.

„Vzali jsme se půl roku po maturitě. Byla to malá oslava se všemi našimi příbuznými a hrstkou přátel.“

Spencerovy prsty opět sklouzly k třásním, do mé bezprostřední blízkosti. Působilo to téměř jako nabídka.

„Šetřili jsme na dům a hned po svatbě jsme začali plánovat rodinu. Nate získal dobré postavení ve firmě své nevlastní matky, takže jsme se… pokoušeli otěhotnět. Tehdy se něco jako studium v mých plánech vůbec nevyskytovalo. Dokážeš si to představit?“ zeptala jsem se, kroutíc hlavou. „Už tehdy jsem se chtěla živit psaním, odejít z práce v tátově dílně, jakmile si svými novelami vydělám dost peněz. Byli jsme pár od třinácti let. Brzy se vzít, brzy mít děti a založit rodinu. To byl náš společný sen od dětství. Teď už si to nějak nedokážu představit, ale tehdy… Byla jsem tak šťastná. Všechno běželo, jak jsem si vždycky přála.“ Kousala jsem se do tváře. Roztržitě jsem si z očí setřela slzy. „Byli jsme týden na líbánkách, hned poté jsem odjela stanovat s tátou. Kvůli svatebním přípravám a následnému stěhování do Nateova a mého prvního společného bytu jsem byla celé týdny nervózní a sotva měla čas s tátou něco podnikat, takže jsme si ten výlet chtěli vychutnat do dna. Tři dny před návratem začaly bohužel bouřky a my museli výlet ukončit. Táta mě odvezl domů. Bylo to brzy večer a lilo jako z konve, na to si ještě přesně vzpomínám. I na to, že jsem tátovi mávala, až už v dešti vůbec nebyla vidět zadní světla jeho náklaďáčku. Vešla jsem dovnitř, obtížená kufrem, a najednou zaslechla z naší ložnice hlasité výkřiky. Už jsem měla v ruce mobil, abych zavolala na tísňovou linku, když se ty výkřiky změnily ve sténání. Dokážu si vzpomenout na každý krok až ke dveřím pokoje. Přesně si pamatuji, jak jsem pomalu strčila do přivřených dveří a spatřila ho na posteli. S jinou ženou. Nahého. On…“ Několikrát jsem zamžikala, abych potlačila výjevy, které mi opět chtěly proniknout do mysli. „Píchal ji. Naši sousedku. V naší manželské posteli. Tři týdny po svatbě. Ačkoli jsme právě zakládali rodinu.“

„Kurva práce,“ ujelo Spencerovi. Mezitím oběma rukama sevřel deku a mačkal ji mezi prsty. Klouby mu bíle vystupovaly.

„Nevšimli si mě,“ pokračovala jsem tiše. Bolest mě přemohla a já si musela promnout hrudník, abych to pálení zmírnila. „Sledovala jsem je při tom. Nedokázala jsem se pohnout, myslím, že jsem ani nemrkla. Ještě celé měsíce potom se mi ta scéna odvíjela před očima jako film. Neuvěříš, jak strašné to bylo. Byla jsem lapená ve svém těle, jako ochromená, a přihlížela jsem těm dvěma při sexu. Ona… ona byla tak nesnesitelně hlasitá, že jí zakryl pusu, když se udělala.“

Spencer ze sebe opět vyrazil řádku nadávek.

„Potom jsem se potřebovala vyzvracet. Utíkala jsem do koupelny a Nate mě našel, jak se dávím nad mísou. Byl nahý a já prostě nedokázala přestat blít,“ šeptala jsem. „Poslal Rebeku pryč a nově povlékl postel. Vrátila jsem se do našeho pokoje, a on tam seděl. Tolik jsem zuřila, Spenci. Já… vzteky slepá jsem ho zmlátila.“

„Zasloužil si mnohem víc než jednu nakládačku,“ zabručel.

„Ne, ty mi nerozumíš. Mlátila jsem ho tak divoce, až měl roztržený ret. Kdyby mě pak nezadržel, já bych ho…“ Semkla jsem rty, abych už dál nepokračovala.

Spencer opatrně posunul ruce víc dopředu, až mi dojely skoro do klína. Opět jsem tu němou nabídku přešla. Nemohla jsem se ho dotknout.

„Nate mi vykládal, že s Rebekou to trvá už dobrých pár měsíců. Zase se mi udělalo zle, protože my… my jsme přece přesto…“ Učinila jsem bezmocné gesto.

Ostře se nadechl.

„Mou první myšlenkou bylo, jestli jsem se třeba nenakazila nějakou pohlavní chorobou. Druhou, jestli už třeba nejsem těhotná, když mi bylo tak zle.“ Neradostně jsem se zasmála. „Když jsem se ho zeptala, proč to udělal, ačkoli jsme měli šťastný vztah, jen pokrčil rameny. Nedokázal mi na to dát odpověď. A bylo. Šest let, manželství a naplánovaný život. Všechno zničeno během několika málo hodin.“ Opět mi po tváři stékaly slzy.

Ještě nikdy jsem o tom s nikým nemluvila. Samozřejmě že jsem o Nateově podvodu vyprávěla Allie a Scottovi, musela jsem vysvětlit, proč jsem nutně musela zmizet z Portlandu – ale ještě nikdy jsem nikomu nepověděla celou pravdu. Co Nate udělal. Že jsem ho přistihla. Že jsme byli svoji. Tolik bolelo vyslovit to nahlas. Že jsem někoho tolik milovala, dala mu ze sebe všechno, od první pusy přes panenství až po slib, že s ním strávím život, a že tohle všechno přesto nebylo dost. Že je zřejmě nemožné mě milovat. Styděla jsem se a bolelo to, a současně jsem zuřila, že se stydím a že mě to bolí.

Přesto však byla také úleva všechno to teď Spencerovi vyprávět. A já doufala, že on už trošku líp chápe, proč jsem taková, jaká jsem.

„Je mi tak líto, že ti to provedl, zlato.“ Hlavou pořád ještě spočíval na opěradle. Zvedl ruku a zachytil mé slzy prstem. „Muselo být těžké se potom zase postavit na vlastní nohy.“

Přikývla jsem. „Myslím, že jsem byla v šoku. Nic jsem necítila, a zároveň to bolelo tak moc, až se mi někdy nedostávalo dechu a všechno se ve mně svíralo. Já… nedokázala jsem už spát v té ložnici. Odešla jsem do hotelu. Za tátou jsem nemohla, dokud jsem na tom byla takhle.“

„Doufám, že tvůj táta Nateovi jednu ubalil.“

Teď jsem rozevřela oči dokořán. „Ne. Táta o tom nic neví, a tak to taky má zůstat.“

Trhnutím se narovnal. „Co prosím?“

„Táta si myslí, že jsme se rozešli v dobrém. Nechtěla jsem, aby si o mě dělal starosti.“

„To přece nemyslíš vážně, Dawn,“ pronesl nevěřícně.

„Je to tak lepší, věř mi. Táta se s Duffyovými přátelí už roky, nechtěla jsem to zničit tím, že bych mu řekla, že jeho zeť je hajzl.“

Viděla jsem, jak mu to v hlavě šrotuje. Opět jako by potřeboval čas, aby strávil, co jsem mu o sobě prozradila.

„Ty… nejmenuješ se příjmením Duffyová,“ pronesl po chvíli.

Pomalu jsem zakroutila hlavou. „Už ne.“ Stálo mě neskutečnou námahu ta slova vyslovit, stěží jsem je ze sebe dostala. Že jsem tři měsíce nosila to hloupé jméno Dawn Duffyová, to náleželo k části mé minulosti, o níž jsem nikdy nemluvila.

„Fajn,“ řekl jen Spencer a zíral mi na ruku, jako by tam pátral po důkazu, že jsem na ní kdysi nosívala prsteny.

„Chtěla jsem to manželství nechat anulovat, ale v Oregonu to jde, jen pokud ti v době svatby bylo méně než osmnáct nebo existují jiné závažné důvody, jako svatba z donucení nebo případné příbuzenství. To nebyl ten případ,“ pokračovala jsem tiše.

Spencer zamručel. „To už jsem slyšel víckrát.“

„Tvoji rodiče?“ zeptala jsem se.

Vzhlédl a přikývl. „Rádi o své práci mluví. To člověk dost pochytí.“

Kousala jsem si spodní ret. Stálo mě tolik přemáhání o tom všem se Spencerem mluvit, ale zároveň jsem cítila, že to teď prostě udělat musím. Aby pochopil, že jsem ho stále dokola neodmítala pro zábavu.

„Když jsem tě poznala… To bylo čtyři měsíce po rozvodu.“

Opět vzhlédl a já si musela odkašlat.

„Věděla jsem, že už bych si nikdy s nikým tímto způsobem nic začít nemohla. A pak jsi tam stál ty, se svými skvělými vlasy, v té pitomé košili, a tak nestydatě ses na mě usmíval… To bylo prostě nefér.“

Lehce se mu pohnuly koutky úst, ale k úsměvu se probít nedokázal. Žádný div.

„Toho dne, kdy jsem Natea přistihla, jsem ztratila část sebe, kterou už nikdy nezískám zpět. Už nevěřím na lásku nebo šťastné konce. Alespoň co se mě osobně týče. Jednu jsem měla, chápeš? Nate a já, my se milovali. Přesto se to stalo. A teď… už nikomu nevěřím.“

Nyní Spencer zvážněl docela.

„Proto jsi chtěla odejít.“

Obezřetně jsem sáhla po jeho rukou a opatrně ho pohladila po hřbetech. Na levé ruce měl mezi ukazovákem a prostředníkem malé mateřské znaménko. Dotkla jsem se ho a pak jsem jeho ruku obemkla. „Mrzí mě to. Byla jsem prostě… Tvoje slova mi tolik připomněla Natea a ta vzpomínka byla jako kýbl ledové vody.“

Spencer obrátil ruku a propletl si prsty s mými. „Miluješ ho ještě?“ optal se tiše.

„Ne,“ řekla jsem důrazně. Nadto jsem mocně zakroutila hlavou a dívala se přitom Spencerovi do očí, aby pochopil. „Ale ne že by to všechno na mně nezanechalo stopy. Měsíce po rozchodu byly ty nejtvrdší v mém životě. Nemohla jsem už ani jíst, jak prázdná a otupělá jsem byla… Jen psaní mě drželo při životě. Když jsem psala, cítila jsem. Když ne, byla jsem jako zombie. Byla jsem omráčená, přes den jsem své pocity nějak zablokovala, za nocí jsem se budila zbrocená potem a nedostávalo se mi dechu.“

„Propána, měla sis s někým promluvit.“ Pevně mi stiskl ruku.

„A s kým? Všechny přátele jsme měli s Natem společné. Samozřejmě všem došlo, jak mizerně se mi vede, a zpočátku mě taky litovali. Ale časem jsem si všimla, že se ozývají stále méně a místo toho chodí za Natem a Rebekou. Až jsem se pak úplně odřízla. Bez takových lidí jsem se mohla dost dobře obejít. Nateův nejlepší kamarád Benji navíc dokonce už delší dobu věděl, že mě Nate podvádí.“ Přerývaně jsem vydechla. „Strávila jsem v hotelu tři týdny, než jsem se sebrala a odešla domů k tátovi. Pověděla jsem mu, že jsme se s Natem rozešli. Nejdřív mi vůbec nemohl uvěřit. Když jsem mu vysvětlila, že to nefungovalo, že jsme se vzali moc brzy a naše svatba byla obrovská chyba, uvěřil mi. Jemu se s mámou tehdy nevedlo o moc lépe, to jsem věděla a využila toho. Nastěhovala jsem se zase k němu domů. Společně s Duffyovými jsme našli rozvodového advokáta. Už jen útržkovitě si pamatuji na všechno, co jsme museli podepsat a projednat. Nasadila jsem jednoduše úsměv, opakovala pořád tatáž slova a nastudovala svou roli… Nate pilně spolupracoval. Samozřejmě mu velice záleželo na tom, aby se skutečný důvod našeho rozchodu utajil a my dělali, jako bychom byli nejlepší přátelé, kteří se dopustili hloupé chyby a teď chtějí, aby všechno bylo zase jako dřív. Ukončení manželství klaplo skutečně snadno, dokonce jsme to celé mohli provést ve zrychleném řízení, protože jsme nevlastnili žádné společné nemovitosti a také jsme neměli… neměli jsme děti.“ Ta slova prostě musela ven. Vyřinula se ze mne, nemohla už ve mně zůstat déle.

Spencer mě jemně hladil po ruce. „Nebyla jsi těhotná?“

Zhluboka jsem vydechla. „Ne, nebyla.“

„Jak jen ses s tím vypořádala?“ vyptával se.

Nasucho jsem polkla, pohled upřený na naše ruce. „Vůbec nijak. Doba po rozchodu byla strašná. Neměla jsem už nad sebou kontrolu, nad svým životem, svou budoucností. Ačkoli jsem měla v kapse maturitu, neměla jsem pražádnou perspektivu. Můj život byl naprosto v troskách a já nevěděla…“ Opět mi zvlhly oči. „Já nevěděla, jak by to zase někdy mělo být normální.“ Ta slova mi uvízla v krku a volná ruka mi zůstávala ležet na stehně. Právě tam, kde byly pod látkou jizvy, které jsem si tehdy sama přivodila. „Jednoho večera jsem se sama poranila.“

Spencerův obličej strnul. „Dawn…“

„Jen jednou,“ přerušila jsem ho rychle. „Udělala jsem to jen jednou jedinkrát. Já… musela jsem prostě vědět, že jsem to pořád ještě já.“

Nedokázala jsem se mu podívat do očí. Někdy jsem nemohla snést pohled na sebe sama v zrcadle, když jsem vyšla ze sprchy a spatřila svá zjizvená stehna.

„Dawn,“ zašeptal opět Spencer. Do těch čtyř písmen mého jména vložil všechny své pocity a já opět vzhlédla.

„Hrozně se za to stydím.“

Pohled měl ztrápený, jako by si přál, aby byl tenkrát se mnou, aby mi v této chybě mohl zabránit.

„Když se teď ohlédnu nazpět, ráda bych sama sebou zatřásla. Vždycky když vidím, co jsem udělala… Doopravdy jsem to vzdala. Vůbec jsem nebyla silná,“ šeptala jsem.

„Nemusíš se za nic stydět, Dawn. Jen mi slib, že příště, až ti bude takhle, si s někým promluvíš. Přijď za mnou nebo si promluv s Allie. Jestli chceš, můžu ti taky dát číslo své terapeutky.“

Pronesl tu větu zběžně, jako by to nebylo nic zvláštního. Ztěžka jsem polkla. Spencer ve mně budil dojem, že se nemusím stydět. Jako by má reakce na Nateův podvod a náš rozvod byla úplně normální.

„Už nikdy nic takového neudělám. Pohled na krev mě probral. Plnou rychlostí mě katapultoval zpátky do reality a já si uvědomila, že na svém životě musím něco změnit.“

„Přijela jsi do Woodshillu.“

Pomalu jsem přikývla. „Zůstala jsem v Portlandu ještě tři měsíce a pak se přestěhovala sem. Jen tolik jsem měla času se zase vzchopit.“

„Jsi silná, Dawn Edwardsová. Tak silná.“ V pohledu měl obdiv a já se ptala, čím jsem si ho zasloužila. Spencer seděl přede mnou a měl mě za silnou, ačkoli jsem asi byla přesným opakem.

Posunula jsem se k němu o kus blíže a viděla, že mu na pažích naskočila husí kůže. V rychlosti jsem se vymotala z deky, kterou kolem mne ovinul, a přehodila ji i přes něj. Seděli jsme sice pořád ještě kus od sebe, ale s dekou to teď bylo, jako by nás obklopovala ochranná bublina.

„Díky.“ Spencerovy koutky se nadzvedly, ale ten pohyb byl jen minimální a neodrazil se mu v očích.

„Nemůžu dát jinému člověku ze sebe tolik,“ pronesla jsem tiše. Volila jsem svá slova s rozvahou, nechtěla jsem však pravdu zlehčovat. „Znovu bych to nepřežila.“

Spencer přikývl. Zvedl ruku k mé tváři a opět mi setřel slzy z očí. Šílené, že jsem ještě neseschla a neuhynula jako kytka.

„Já jsem takový blbec,“ pronesl najednou. „Tolik jsem na tebe tlačil, přitom to je to poslední, co jsi potřebovala. Musel jsem tě děsit k smrti.“

„Nejsi žádný blbec, Spenci. Něco takového neříkej.“

Dunivě zavrčel. „To je tak typické.“

„Co?“ Tak úplně jsem ho nechápala.

„Jsem král trapasů. Jak jsi to se mnou celé měsíce vydržela, aniž jsi mi jednu vrazila?“

„To už přece udělal Kaden,“ žertovala jsem. Až moc dobře jsem si pamatovala na Spencerův monokl a také na svoji ruku, kterou jsem si narazila, protože potom jsem Kadenovi jednu ubalila já.

V naší partě bylo jednoznačně příliš mnoho agrese.

„Je mi to tak líto, Dawn. Kdybych to všechno věděl, nikdy bych…“ Zašklebil se a promnul si zátylek. „Bože můj, jsem v takových věcech hrozný.“

„Já taky.“

Zacukaly mu koutky. „Tím je to snazší.“

„Takže, co jsi chtěl říct?“ vypomohla jsem mu.

„Chtěl jsem říct…“ Ztěžka polkl a já viděla, jak mu poskakuje ohryzek. „Před tebou bylo to poslední, co jsem chtěl, přítelkyně. Spouštěl jsem se jen s holkami, které neměly žádná očekávání. Ale když jsem tě poznal, tak…“ Bezmocně pokrčil rameny. „Tak jsem chtěl udělat všechno správně. Chtěl jsem se ti dvořit, vyjít si s tebou, prostě všechno to, co stojí v příručce pro randění. Ještě nikdy jsem neměl vztah a vůbec se v tom nevyznám.“

„Nevěděla jsem, že jsi ještě neměl vztah,“ pronesla jsem obezřetně.

„Neměl jsem doposud žádný vztah, který by trval déle než jednu noc.“

„Ty můj malý dobrodruhu.“ V přestřelkách jsme byli lepší než ve vážných záležitostech. Mnohem lepší.

„Na víc jsem neměl ani čas, ani trpělivost. U tebe jsem si poprvé přál, abych byl jiný. Přitom jsem asi měl dělat všechno tak jako předtím.“

„To by pravděpodobně vedlo k cíli rychleji,“ opáčila jsem.

Nakrátko se mu zkrabatilo čelo a opět nastala odmlka, kdy jsme se věnovali každý vlastním myšlenkám.

„Lituješ toho, co jsme dnes v noci dělali?“ zeptal se bezprostředně.

Může to znít šíleně, ale na okamžik jsem zapomněla, že jsme se spolu vyspali. Tento fakt jaksi zanikl mezi všemi mými slzami a závažnou pravdou.

Teď, když jsem mu viděla do tváře a rozpoznala bezradnost v jeho temně modrých očích, jsem si všechno zřetelně uvědomila. Hluboko v sobě jsem zapátrala po upřímné odpovědi.

„V žádném případě,“ řekla jsem nakonec.

Spencer s úlevou vydechl. „A já už myslel, že řekneš ano.“

Usmál se a já se ho pokusila napodobit. Bolel mě obličej. Věděla jsem teď, proč jsem se breku tak dlouho vyhýbala.

„To by mě ani nenapadlo.“

Odhrnul mi ofinu z čela a pokusil se mi ji zastrčit za ucho, ale na to byla příliš krátká. Vlasy mi okamžitě zase spadly do tváře. Spencer pramínky soustředěně pozoroval, mezi tmavým obočím mu naskočila vráska. Jeho výraz byl najednou docela přemýšlivý.

„Myslel jsem to vážně, když jsem říkal, že tě chci všemi způsoby, které připustíš, Dawn.“

Úplně mi vyschlo v krku. Jeho slova mi vzala řeč. Teď jsem mu ozřejmila, jak rozbitá ve skutečnosti jsem, a on řekne něco takového.

„Jsi jedna z mých nejlepších kamarádek. Nechci, aby to, co se dnes v noci stalo, na tom něco změnilo,“ pokračoval.

Ruku měl pořád ještě na mých vlasech. Promnul si jeden pramínek mezi prsty. Slyšela jsem své vlasy praskat.

„To já taky nechci,“ zašeptala jsem ochraptěle.

Spustil paži a opět upřel pohled na mou tvář. „Dobře,“ prohlásil se zahloubaným výrazem. Pomalu přikývl, ale nevypadal, že by to gesto bylo určené mně. „Dobře,“ pronesl znovu.

„Dobře,“ řekla jsem teď i já. „Takže jsme pořád ještě kamarádi?“

„Jsme všechno, co chceš.“

Co prosím?

Zřejmě mě prozradil můj výraz, neboť Spencer se narovnal a pohlédl mi do tváře s takovou vážností, která mi u něj připadala docela cizí.

„Nechci, aby ses příliš zamýšlela nad tím, co mezi námi je. Neboť něco tam je, to nemůžeš popřít ani ty, ani já,“ prohlásil s onou jasností, pro něj tak typickou. „Vím, že se bojíš a taky jak těžké pro tebe je nelámat si hlavu s budoucností. Ale myslím, že by bylo lepší, když to dělat nebudeš a místo toho to provedeš jako já.“

„A jak tedy vypadá tvoje metoda?“

„Když se zamyslím nad budoucností, také dostanu strach. Kdo ne?“

„Obavy z budoucnosti jsou to nejděsivější, co existuje,“ zamumlala jsem. Až moc dobře jsem si pamatovala, jak mě tíha mé nejisté budoucnosti po rozchodu skličovala tak, že jsem stěží mohla dýchat.

„Proto se peru s jedním dnem po druhém. Každé ráno mi dává šanci začít znovu. To využívám. Myslím, že tohle bychom měli dělat taky.“

„Chceš teda dělat, jako bychom spolu ne…?“

„Zbláznila ses? Samozřejmě ne,“ opáčil energicky. „Co tím chci říct, je, že se tím nemáš zabývat, pokud tě to moc tíží. Ale taky by sis neměla lámat hlavu, jestli se to stane znovu.“

Ou. Ou.

Ztěžka jsem polkla a cítila, jak se mi do tváří hrne horkost.

„Protože to by pro mě za mě mohlo,“ pokračoval tiše. Tentokrát neměl pohled plný soucitu, nýbrž čehosi jiného. Čehosi, co šlo hlouběji, co bylo plné příslibů a vzpomínek na poslední noc. Čehosi, co mi do žaludku vyslalo ostrý záchvěv. Ať už to po mém zhroucení bylo jakkoli možné.

Až moc dlouho bylo ticho. Jeho nepřímá nabídka visela horce a těžce mezi námi a já si lámala hlavu, což v současné situaci a s rozbušenými spánky patrně k nijak plodnému rozhodnutí nepovede. Spencer si toho všiml a chtěl mi odtáhnout ruku z tváře.

Nedopustila jsem to a místo toho si ji na ni opět přitiskla. Byl to hezký pocit. Toho jsem se chtěla držet.

„Děkuji, že jsi mě poslouchal,“ zašeptala jsem chraptivě. „A že mi rozumíš.“

Jeho palec mi pozvolna přejel po lícní kosti. Připadalo mi, jako bych na něm mohla cítit zbytky svých slz, zaschlou vrstvu soli.

„Děkuji, že jsi mi to všechno svěřila. Umím to ocenit. Víc, než si myslíš.“

Ještě dlouho jsme seděli na pohovce, spolu pod dekou, vzduch nabitý Spencerovou vírou, mou nejistotou a jeho nevysloveným návrhem.

20. kapitola

Připadalo mi zvláštní přijít domů. Byla jsem uvnitř úplně zmatená. Zároveň jsem byla neuvěřitelně unavená, což pravděpodobně nebylo jen sexem se Spencerem, spíš jsem to dávala za vinu svému záchvatu pláče. Božíčku, určitě jsem spotřebovala zásoby slz na dalších pět let. Jeden pohled do zrcadla v kolejních sprchách potvrdil mé podezření, že můj obličej vypadá jako rudě skvrnitý balón.

Ve sprše jsem se pokusila odpojit mysl. Potřebovala jsem čas na zpracování minulé noci. Stála jsem pod sprchou, až byla voda studená. Potom jsem vklouzla do pyžama a konečně se odvážila vzít do ruky mobil a přečíst si těch pět SMS od Allie, které mi v noci napsala a v nichž se mě ptala, kam jsem zmizela a proč jsem jí nedala vědět. Plačící smajlík.

Napsala jsem, že byla včera obklopená tolika lidmi, že jsem se k ní nedokázala probojovat. Dost špatná výmluva, ale na něco kreativnějšího jsem byla prostě příliš unavená.

Nutně jsem musela trochu dohnat spánek.

Táta mi v dětství neustále říkal, že po pár hodinách spánku vypadá svět vždycky úplně jinak – jedna z jeho rad, které vždycky pomáhaly. Takže jsem se jako zámotek zabalila do deky a zavřela oči. Nemyslela jsem, necítila jsem a prostě se poddala tichu a tíze svých unavených údů.

Probudila jsem se, když se na kolej vrátila Sawyer. Skopla z nohou boty a ty hlučně narazily do komody. Dutý zvuk mě vytrhl z hlubokého spánku.

„Ou, sorry. Nevěděla jsem, že spíš,“ řekla, když jsem se posadila a oběma rukama si promnula oči.

„To je dobrý,“ opáčila jsem a vydatně zazívala. „Kolik je hodin?“

„Krátce po sedmé,“ odtušila Sawyer a stáhla si koženou bundu.

Opatrně jsem naslouchala svému nitru. Prospala jsem celý den a cítila se odpočatější a mnohem střízlivější než ve chvíli, kdy mě Spencer odvezl domů.

Teprve teď se na mě Sawyer pořádně podívala. Naklonila hlavu a s lehce svraštělým čelem si mě měřila. „Ty jsi měla sex,“ prohlásila najednou.

Ztuhla jsem. „Cože?“

„Měla jsi sex,“ zopakovala a založila si teď paže na prsou.

„Jak to k čertu můžeš vědět?“ opáčila jsem ohromeně.

Sawyer se jen uculila. „Cítím záchvěvy. A protože to ani nezkoušíš popřít, mám teď jistotu.“ Zvedla z podlahy batoh a posadila se na svou postel. Potom z batohu vyštrachala foťák a vytáhla paměťovou kartu, aby ji o chvilku později zasunula do příslušné zdířky v laptopu. „Bylo to aspoň dobré?“

Nasucho jsem polkla. Musí mi tuhle otázku klást zrovinka teď? Nechtěla jsem nad tím přemýšlet. Neboť když jsem to dělala…

Před očima se mi zjevil Spencer. Jak se jeho tělo vypínalo nad mým, jeho ruka, která se mi zabořila do vlasů…

„Panebože,“ zaúpěla jsem a skryla tvář do dlaní. Svalila jsem se zpátky na postel.

„Nic si z toho nedělej, Dawn. Poprvé po delší pauze to většinou není tak dechberoucí,“ prohlásila Sawyer.

Tep mi vystřelil do výše a já se upřímně snažila nevidět před sebou Spencerovo nahé, potem pokryté tělo – marně. Okamžitě jsem spustila ruce z obličeje a několikrát zamrkala, abych ty výjevy potlačila. Čím silněji jsem se o to pokoušela, tím horší to bylo. Vpálil se mi do mysli i do těla.

„Nebylo to špatné,“ zamumlala jsem.

„Hm?“

Zírala jsem na strop, kde byla přilepená moje pestrá mapa světa, která ve tmě svítila. „Říkala jsem, že to nebylo špatné.“

Sawyeřina postel zavrzala, jak se zvedla a několika kroky přešla ke mně. Svalila se vedle mne, opřela se zády o zeď a nohy zkřížila do tureckého sedu. „Tak povídej.“

„Kdo říká, že o tom chci mluvit?“ optala jsem se a pohlédla na ni.

Měla na sobě stejné oblečení jako předchozího dne, roztrhané punčochy a obnošené triko s širokými průstřihy po stranách, které odkrývalo výhled na tetování na jejích žebrech. Já bych v tom nejspíš vyhlížela jako strašidlo v orvaném nočním úboru, ale Sawyer prostě vypadala jako rocková hvězda.

„To je přece ta výhoda, když má člověk spolubydlící, nebo ne?“

„Co? Že se navzájem účastníme sexuálního života té druhé?“ zeptala jsem se užasle.

Sawyer stručně přikývla. „Já tě taky vždycky nechám nakouknout do všeho, co podnikám.“

„To je ale spíš nedobrovolné,“ zamumlala jsem stěží slyšitelně. Přesto jsem sklidila ránu do holeně. „Auvajs.“

„Zasloužila sis to. Teď už vyklop, s kým jsi to prováděla.“

Mlčela jsem, pořád ještě jsem se snažila potlačit žár v žaludeční krajině. Zatím jsem nebyla připravená o tom mluvit. Chtěla jsem si to nejprve urovnat sama se sebou.

To Sawyer bohužel ani náznakem nezajímalo. „Byl to ten týpek, co se skoro zhroutil, když šel váš referát do kopru?“ zeptala se. „Však jsem si myslela, že si na šprta jen hraje, aby se dostal holkám pod kůži.“

„Isaac? Proboha živého, ne!“

Zkoumavě se na mě podívala. „Neříkej, že jsi to dělala se Spencerem?“

Chvatně jsem zamířila pohledem ke stropu.

Sawyer vydala překvapený zvuk. „Vážně? Myslela jsem, že si s ním začínat nechceš. Jeho pokusy o sblížení tě přece vždycky spíš děsily.“ Neznělo to vyčítavě, spíš upřímně překvapeně.

„To taky vlastně ano. Ale pak… se to prostě stalo. Líbali jsme se a potom už jsme jaksi nedokázali přestat,“ přiznala jsem nesměle.

„Máte teď sexuální vztah?“ zeptala se Sawyer udiveně. „Nebo pořád ještě chce víc?“

Už léta jsem psala erotické příběhy a v podrobných scénách popisovala tlusté ocasy s vystupujícími žílami – přesto mi výraz sexuální vztah vehnal do tváře červeň studu. Co jen je se mnou špatně?

„Soudě dle tvého výrazu tě úplně vyplašil.“

„Ne, tím to není,“ opáčila jsem.

„Čím teda?“ Její tón nebyl naléhavý. Působilo to jen, jako by chtěla pochopit, co se ve mně odehrává. Ať už z jakéhokoli důvodu.

„Myslím, že mi nabídl, abychom si,“ odkašlala jsem si, „abychom si začali nezávazně. Ale spíš nepřímo.“

„Co přesně řekl?“

„Něco jako že bych si neměla lámat hlavu, jestli se mezi námi ještě něco stane. A že nemám přemýšlet nad budoucností, jestli mi to nahání strach.“

Pomalu přikývla. „To je ale přece právě to, co chceš, nebo ne?“

Překulila jsem se na břicho a podepřela si bradu rukama. „Vím, že nechci žádný vztah. To on ví taky. Ale přesto… Přece to nemůže fungovat takhle jednoduše.“

„Proč by ne?“ vyzvídala.

Pokrčila jsem rameny. „Jak to teda pořád děláš ty?“

Skepticky nakrčila nos.

„Teda, existují tu nevyslovené zákony nebo tak? Můžete spolu prostě… mít sex, aniž byste na oplátku něco očekávali?“

Ve tváři jí svitlo pochopení. „Pokud od tebe chlap za sex očekává něco na oplátku, v žádném případě s ním nespi.“ Sklouzla o kus níž a opřela se o zeď hlavou. „To, že si spolu nenuceně začnete, ještě zdaleka neznamená, že se člověk k něčemu zavazuje. Mně to zní tak, jako by si Spencer prostě chtěl tu chvíli s tebou vychutnat, protože ví, že nejsi připravená na víc. Bere právě to, co může dostat.“

Chci tě všemi způsoby, které připustíš.

Pravděpodobně měla pravdu.

„Tak dlouho jsi měla vztah, že vůbec nevíš, jaké možnosti tu jsou, Dawn,“ prohlásila Sawyer a uculila se. „Nezávazné aféry s sebou nesou tolik dobrého. Například…“

Potom mi do všech podrobností vyprávěla, co prováděla poslední noc. Očividně prolomila svůj celibát a byla opět na lovu.

Později večer se Sawyer znovu věnovala svému laptopu a i já vyhrabala z brašny Watsona. Musela jsem se nějak zbavit svých myšlenek a psaní mi zpravidla pomáhalo si je roztřídit, když bylo všechno příšerně pomotané.

Po té zlé recenzi z předchozího dne jsem se vyhnula pohledu do fóra, raději jsem úplně vypnula internet. Otevřela jsem nový dokument, čerstvou, prázdnou stránku, a naťukala do ní všechno, co mi přišlo na mysl. Své myšlenky, své pocity a všechno, co ve mně leželo jako velké, zašmodrchané klubko. Ťukala jsem a ťukala, naslouchala tónům hudby ve sluchátkách a vypustila všechno ven. Teprve po několika tisících slovech jsem přestala.

Zrodil se nový příběh.

21. kapitola

Nolan si stočil vlasy do uzlu a upevnil si ho dvěma tužkami, které ukradl z Blakeova penálu.

„To je mnohem lepší,“ prohlásil a protřepal si ruce. „Tak. Pročetl jsem úkoly, které jste mi zaslali. Jamie, protože ty jsi nic neodevzdal, přineseš nám všem kávu.“ Nolan si sáhl do zadní kapsy u kalhot a vytáhl peněženku. „Žádný strach, je to na mě. Lidi, povězte Jamiemu, co chcete.“

Blake a Everly okamžitě zvolali, že chtějí latté, a já se k nim připojila s horkou čokoládou. Podivné atmosféře tohoto kurzu už jsem přivykla. Dokonce se mi líbila. I když jsem se pořád ještě zapotila, jakmile jsem před ostatními musela něco předčítat. Jamie si od našeho profesora vzal několik bankovek a s ošklíbáním se vydal do kampusové kavárny. Nolan mezitím vytáhl z aktovky výtisky našich prací.

„Zatímco mnozí z vás by rádi pracovali v nakladatelstvích nebo jiných podnicích soukromé sféry, vím, že někteří sní i o tom, že se budou moct živit psaním,“ začal a potom přišel k našemu kruhu ze stolů.

Ano, kruhu ze stolů. Tohoto dne chtěl, abychom se posadili do tureckého sedu na stoly.

„Pokud to skutečně chcete, musíte se naučit pracovat s kritikou. Dnes,“ vrátil Blakeovi jeho úkol, „jsem vás strhal. Doslova.“ Podal další list Paige, třetí dívce v našem kurzu.

Vodnaté modré oči se jí při pohledu na množství rudých stop vedle jejího textu rozšířily.

„Velká část vaší kariéry bude spočívat v přiměřené reakci na neférovou kritiku.“ Vrátil úlohu Everly.

Jakmile zahlédla první řádky, úsměv jí začal mizet, až úplně odumřel a její rty se semkly v bílou čárku. Ztěžka polkla a já viděla, jak se jí roztřásly ruce.

Mě ten úkol bavil. Obecně se mi velice líbilo, že nás Nolan ponouká vypořádat se s věcmi, které pro nás něco znamenají, a vložila jsem do toho textu ze sebe velmi mnoho. Ty rudé škrty a značky na listu mě šokovaly a zasadily mi pořádnou ránu, úplně stejně jako podlé recenze, které jsem dostávala na své příběhy online.

Nicméně jsem se pustila do podrobného zkoumání každého jednotlivého komentáře. Mé formulace jsou prý příliš plytké, mé vývody nedůvěryhodné, má srovnání špatná.

Polkla jsem. To bylo tvrdé. Tvrdé a nijak zvlášť nápomocné, jak jsem shledala. Nolan jako by všechno zdůvodňoval jen svým osobním vkusem.

Svraštila jsem čelo, ale když jsem konečně nalistovala poslední stránku a přečetla si poslední odstavec, s úlevou jsem vydechla:

Příště klidně méně vložených vět. Jinak dobrá práce. Jen tak dál!

Střílel si z nás. Pozvedla jsem obočí a pohlédla ke katedře. Nolanovi cukaly koutky. Očividně mu připadalo nanejvýš zábavné nahánět nám strach a hrůzu.

Vedle sebe jsem zaslechla tiché popotahování. Obrátila jsem se k Everly a spatřila, jak si z koutků očí utírá slzy.

„Hej,“ pronesla jsem tiše a položila jí ruku na paži. „Přečti si poslední odstavec.“

Párkrát zamžikala a po tváři se jí skoulela další slza, dopadla přímo doprostřed rudě počmáraného listu. Potom Everly přelistovala. Okamžitě se jí rozjasnil obličej. Hned nato vzhlédla a probodávala našeho profesora pohledem.

„Všichni hotoví?“ zeptal se Nolan a zatleskal.

Z našeho kroužku se ozvalo souhlasné mumlání.

„Tohle opravdu bolí, člověče,“ brblal Blake. Klátil nohama a úkol držel mezi nimi. „Dal jsem si s tím strašnou práci.“

„To bylo smyslem téhle lekce,“ opáčil Nolan ve chvíli, kdy se vrátil Jamie s našimi nápoji.

Ty jsme teď všichni nutně potřebovali. Přijala jsem svůj papírový kelímek s vděčným úsměvem a pohlédla dopředu.

„Jak jste se cítili, když jste ty komentáře četli?“ zeptal se nás všech profesor. Odstrčil se od katedry a přišel k našemu kroužku ze stolů.

Posadil se na Everlyin stůl.

„Jak jsem se cítila, to je na mně, myslím, vidět,“ usoudila Everly a pohledu na Nolana se vyhnula.

Krátce jí položil ruku na rameno a stiskl ho. Přátelské gesto. Někdy mi připadalo, jako by nebyl naším profesorem, nýbrž přítelem, který nám pomáhá.

„A ty, Dawn?“ zeptal se a lehce se natočil bokem, aby se na mě podíval.

Okamžitě mi vyschlo v ústech, když se na mě upřely všechny pohledy. Nervózně jsem si pohrávala s okrajem kelímku své horké čokolády a několikrát polkla. „S většinou poznámek jsem si nějak nevěděla rady. Obvykle se s tvojí kritikou docela dobře srovnám a pokaždé se ji pokouším využít.“

Nolan na mne ukázal prstem. „Dawn pochopila princip.“

„Skvělá lekce, Nolane,“ zabručel Blake.

„Úmyslně jsem vám na okraj nenapsal žádné nápomocné komentáře. Nebudete moct svou prací přesvědčit každého čtenáře. Mnozí budou vaše dílo dokonce nenávidět, zcela lhostejno, kolik do něj investujete práce. Chci, abyste se naučili odlišit konstruktivní kritiku od osobních preferencí. Být kritizován není nikdy snadné. Zejména ne, když do své práce vložíte srdce. Vtip je v tom, že vyfiltrujete z drsných slov to nejlepší a zbytek si nijak moc nepřipustíte. Podívejte se někdy na recenze svých oblíbených knih.“

„To už jsem kdysi udělal,“ prohodil Jamie. „Naprostý brak. Všechno, co mně připadalo dobré, roztříštil recenzent na kousky.“

„Co se z toho naučíme?“ zeptal se Nolan obecně.

„Já nevím, člověče. Že dokonce i naši oblíbení autoři schytají špatnou kritiku a nelze uspokojit každého?“ Blake se na Nolana rozvážně zadíval.

„Přesně tak.“

Na mysl mi přišla ta podlá recenze z minulého týdne. Najednou jsem ji viděla docela jinýma očima. Prošla jsem si každé slovo a zkoumala je ze svého současného úhlu pohledu.

Nemohla jsem uspokojit každého. Z lidského hlediska to vůbec nebylo možné. Sice bolelo ta slova číst, ale také mi nepomohla dál. Nemohla jsem si s nimi nic počít, protože ani zdaleka nesloužila k tomu, aby mi pomohla.

„Díky, Nolane,“ prohlásila jsem bezprostředně.

Popadl mě za ruku a vytáhl ji do výšky. „Pochopila to! Přípitek na Dawn a na to, že mi řekla jménem!“

Moji spolužáci se uculili a připili mi svými kávami.

Tenhle kurz byl úchvatný.

Teď už jsem v Alliině kuchyni měla větší arzenál koření a přísad než v kuchyni na koleji, kde vše neustále záhadným způsobem mizelo.

Dnes jsem chystala fajitas s guacamole a jako zákusek se podávalo čokoládové suflé s tekutým vnitřkem. Poněkud nesouladná směs, ale Allie se bezpodmínečně chtěla naučit, jak se suflé připravuje, protože na něm byla naprosto závislá. Opatrně jsem jí sdělila, že mě to stálo léta cviku, než jsem pořádné suflé svedla, ale tím se odradit nedala.

Jak se připravuje, jsem se naučila brzy, protože táta byl často zaneprázdněný. Jeho dílna si ho nárokovala od rána do večera. A i když některé z mých nejhezčích vzpomínek souvisejí s tím, jak jsem, klátíc nohama, seděla na poncích v dílně a hltala pizzu, jednou jsem tátu požádala, aby mi ukázal, jak se obsluhuje sporák. Muselo mi tehdy být deset či jedenáct let. Protože táta neměl o vaření ani ponětí, učili jsme se společně. Nakoupili jsme kuchařky s nejjednoduššími recepty a vyzkoušeli všechny stránky. Tady cvičení skutečně dělalo mistra. Společné vaření se stalo naší nejmilejší volnočasovou aktivitou. Když to pak bylo v dílně nějakou dobu zase napjatější, protože táta musel dva pracovníky propustit, zodpovídala jsem za naši výživu. Nezbývalo nám nijak moc peněz, a tak jsem se záhy naučila vyjít s málem, přesto se ale stravovat rozumně. To mi dávalo výhodu oproti mnohým spolužákům. Sice jsem nikdy doopravdy nežila sama, přesto jsem si uměla dobře rozložit práci, aniž jsem tím trpěla.

„Jak si to všechno dokážeš zapamatovat? Já už teď půlku zapomněla,“ povzdechla si Allie, když jsme prostíraly stůl.

„Časem se ti to vypálí do mozku. Alespoň u mě to tak bylo,“ řekla jsem a odešla zpátky do kuchyně, abych vypnula troubu.

Tortilly se mezitím nahřály, zelenina na náplň už stála na stole. Jeden salátový list upadl na podlahu, Spidey ho skepticky očichával svým růžovým nosem. Sklonila jsem se k němu a pohladila ho po hlavičce. Okamžitě blaženě zavrněl a já se usmála.

O chvilku později jsem se vrátila do obýváku a postavila talíř s tortillami na stůl. Allie si mezitím pohrála s Kadenovou soustavou a ztlumila hudbu. Dnešní soundtrack: nejnovější album Justina Biebera. To jsme si dovolily jen proto, že Kaden byl se Spencerem na túře.

Posadila jsem se k jídelnímu stolu, a když se ke mně Allie připojila a podívala se na nachystané pokrmy, rozzářila se.

Že ji jídlo činilo tak šťastnou, bylo na jednu stranu roztomilé, na druhou stranu ale taky docela smutné. Věděla jsem, že její matka jí v dětství neustále vtloukala do hlavy, jen aby nejedla nic nezdravého a dbala na to, aby nepřekročila určitý počet kalorií. Vždycky když jsem nad tím přemýšlela, projevil se můj mateřský instinkt a já pociťovala nutkavou potřebu Allie vykrmit, až se bude moct jen valit. Proto jsem taky při našich dostaveníčkách nad vařením vždycky připravovala obří porce.

„Ozvala se ti ještě máma?“ zeptala jsem se. Posunula jsem misku s guacamole k Allie a ona ji s vděčným přikývnutím převzala.

„Ano. Vyprávěla jsem jí a tátovi o tom večírkovém překvapení. Zeptala se mě, jestli mi jsou čtyři, a prohlásila, že podle ní by byla přiměřenější recepce se šampaňským, než mi poblahopřála.“ Obrátila oči v sloup.

„Vždycky když mluvíme o tvé matce, pocítím naléhavou potřebu jí důkladně vynadat. Pak mě ale napadne, že je to pořád ještě tvoje matka a že by to asi nebylo úplně vhodné,“ řekla jsem a velkoryse si potřela tortillu.

Allie jen pokrčila rameny. „Nedělej si násilí.“

„Dobře, tvoje matka je hloupá koza a já nenávidím, jak s tebou mává. Ať si sedne na kaktus.“

Allie s úsměvem zakroutila hlavou. „Dala bych všechno za to, abych viděla, jak jí tohle někdy říkáš do očí. Myslím, že by vzteky pukla.“

„Klidně to můžeme udělat. Taky bych pak dobrovolně setřela podlahu.“ Zamnula jsem si ruce a nasadila co nejďábelštější výraz.

„Raději ne. Vlastně se náš vztah v posledních měsících docela zlepšil. Sice pořád ještě nemáme normální vztah matky s dcerou, ale tenhle vlak už nám nejspíš stejně dávno ujel.“ Alliin pohled na vteřinu potemněl. Potom prudce zavrtěla hlavou, jako by chtěla zahnat temné myšlenky, a opět vzhlédla. „Ale co. Ještě jednou děkuju za tu skvělou oslavu. Byly to ty nejhezčí narozeniny, jaké jsem kdy měla.“

Usmála jsem se. Od minulé soboty mi Allie poděkovala určitě stokrát. Ostatním jistě taky. Byla jsem přes týden dost zaneprázdněná a skrývala se ve svém pokoji a psala. Jednak proto, že mě můj nový příběh nepustil, a zadruhé… protože jsem se schovávala před Spencerem.

Spencer.

Se kterým jsem se vyspala. Byla jsem si jistá, že při pohledu na něj okamžitě vzplanu nebo se skácím mrtvá. Jedno z toho určitě.

„Stěží můžu uvěřit, že už zítra vyrážíme. Nemám tušení, co všechno si mám zabalit,“ pokračovala Allie.

„Nijak to nekomplikuj. Odolné oblečení, pevné boty, bundu do deště a pěkné spodní prádlo, pokud to budete s Kadenem provádět půl noci,“ řekla jsem.

„Děláš, jako bychom celé dny a noci nedělali nic jiného, než se po sobě váleli.“ Allie si stočila tortillu.

„Já si pro sebe sbalila špunty do uší. Mám vás ráda, ale být celý víkend obklopená třemi páry, to mi nahání strach a hrůzu.“

„Takové žvásty! My dvě budeme spát v jednom pokoji a Kaden bude se Spencerem. Ty věci sotva budeš muset použít,“ opáčila Allie se zlověstným výrazem a zakousla se do tortilly. Okamžitě se zatvářila požitkářsky.

Justin Bieber právě zpíval o opožděných omluvách, když se dveře od bytu otevřely. Tichý smích pronikl až do obýváku a já okamžitě slyšela, kdo to tam s Kadenem je.

Sakra. Sakra, sakra, sakra.

Kaden se Spencerem v závěsu vešli do obýváku. Oba byli mokří jako myši.

„Ahoj,“ řekl Kaden. „Rozpršelo se, tak jsme si mysleli, že túru přesuneme.“

„Jaká škoda. Předtím bylo ještě docela krásně,“ prohlásila Allie. „Ale tak teda o víkendu.“

„Ty s námi smíš jít, jen pokud nebudeš moc chromá. Se Spencerem totiž nasadíme tempo, a když nebudeš stačit, nebudeme brát ohledy. Nic jako bonus pro přítelkyně neexistuje. Zeptej se Monicy.“ Potom se na chvilku zarazil a strnul. „Která z vás pustila tohle vřískání?“

„Ale, ztichni. Máš JB rád.“

„Brepto, jestli tu srágoru nevypneš, poteče mi krev z uší.“

Sotva jsem jejich bláboly vnímala. Pohledem jsem pevně ulpěla na Spencerovi, který si oběma rukama shrnoval z obličeje mokré vlasy. Vypadal, jako by vyskočil z nemravných představ. Po tváři mu proudily perličky vody, tričko se mu lepilo k tělu, stejně jako džíny, a já pocítila nutkavou potřebu mu tu vodu z kůže slízat.

Pane bože.

To vážně nebylo fér. Nechtěla jsem, aby to cukání v mém podbřišku bylo tak prudké, ale nemohla jsem proti tomu nic dělat. Okamžitě jsem ho viděla před sebou, prakticky cítila, jak se mi jeho horečnaté polibky vpalují do rtů. Sbíhaly se mi sliny a bohužel to nemělo nic společného s tortillou.

„Umírám hlady,“ prohlásil. Zavětřil ve vzduchu a potom si požitkářsky povzdechl. „Zase jste vařily?“

„Dawnino dílo. Jako zákusek je suflé,“ pronesla Allie pyšně.

„Dawn prostě ví, jak učinit muže šťastným,“ opáčil Spencer a zazubil se na mě.

Mocně jsem se zakuckala.

„Zbylo vám ještě něco? Kdyby ano, rychle bychom se převlékli a sedli si k vám.“ Kaden vtiskl Allie polibek na hlavu a potom se na mě s očekáváním zadíval.

„Starouši, ta vždycky nadělá kila jídla, protože přesně ví, jak nenažraný jsi.“ Spencer se předklonil a strčil prst do guacamole.

Mé fantazie byly zapomenuty.

„Hej! Nikdo mi nebude strkat prsty do jídla.“ Pobouřeně jsem mísu odtáhla z jeho dosahu.

Jen se uculil. „Můžu prsty dělat i řadu jiných věcí, jestli se cítíš.“ Potom si prst olízl. Pomalu a s tak nemravným výrazem, až mi spadla brada.

Cítila jsem, jak mi pod tričkem tvrdnou bradavky. Tváře jsem měla tak rozžhavené, že už jsme tortilly nemuseli vkládat do trouby – pár vteřin na mé tváři by patrně stačilo, aby se rozpálily.

„Je to tvoje vina, když mu neustále takhle nahráváš, Dawn,“ usoudil Kaden a praštil Spencera do zad. Odtáhl ho do ložnice, kde si snad obléknou něco suchého.

Spencer ještě hodil pohledem přes rameno a na rtech se mu usadil docela spokojený úsměv. Byla jsem šťastná, když za ním zapadly dveře. Teprve potom jsem si slyšitelně vydechla.

„Vypadáš, jako by právě takovou průpovídku pronesl poprvé,“ řekla Allie a pustila se zase do své tortilly.

„Bohužel vůči tomu nikdy nebudu imunní,“ zamumlala jsem a prozradila tím mnohem víc, než jsem zamýšlela.

Spencer se choval docela normálně, přesně jak slíbil. Jenže já už teď věděla, jaký je to pocit, když své hrozby uskuteční, a vskrytu si přála, aby to udělal znovu.

22. kapitola

Chata stála přímo na pobřeží. Byla ze dřeva a měla dvě patra, obě osazená širokými panoramatickými okny, z nichž se rozevíral výhled na strmé skály. V horním patře se podél fasády táhl dlouhý balkon, po levé straně byl malý přístěnek, který vyčníval nad dolním podlažím. Dole se nacházela terasa, na níž stála lavice a sedací souprava s velkým stolem a několika židlemi.

Cestou do Coos Bay jsem takřka neustále zírala s otevřenou pusou. Počasí bylo překrásné, slunce svítilo a třpytilo se na moři. Woodshill se svým jezerem a údolím byl sice velice pěkný, ale pobřeží – to byla docela jiná liga. Voda ve vysokých, zpěněných vlnách narážela do strmých úbočí a zjev toho rozlehlého pobřeží se pohlednici, kterou jsme Allie darovali, vůbec nepodobal. Vzduch byl svěží a jasný, vítr švihal do nosu a s každým nádechem se člověk cítil svobodný a odpočatý. Přitom jsme tu byli jen čtvrthodinu.

Jela jsem s Allie a Kadenem jeho džípem. Spencer vzal svým hatchbackem Ethana s Monicou, Scott s Micahem prý dorazí později. Monica se už objevila za oknem obřího obýváku. Držela si ruku u očí, aby si je zastínila proti slunci, a energicky nám mávala.

Když jsme vystoupili, uviděla jsem, jak si Allie nenápadně otírá oči. Okamžitě jsem k ní šla a objala ji kolem pasu.

„Je tu tak pěkně,“ prohlásila a opřela se mi bradou o hlavu.

„Dechberoucí krása,“ přitakala jsem jí. Společně jsme stály vedle domu a nemohly odvrátit pohled od Pacifiku.

„Tak pojďte konečně dovnitř, ať můžeme rozdělit pokoje!“ křikla Monica z terasy.

Obrátily jsme se s Allie a spatřily, jak naše kamarádka poskakuje na místě. Pestré pramínky vlasů jí přitom divoce poletovaly kolem hlavy. Zdálky jsem mohla slyšet Ethanova konejšivá slova a zazubila jsem se pro sebe. Potom jsem přistoupila ke kufru Kadenova džípu, který byl tak velký, že by se v něm, jen tak mimochodem, určitě dala přepravovat celá kupa mrtvol, a převzala svůj malý kufr. Protože byl potištěný pestrými květy, nebylo těžké odlišit ho od těch černých.

Společně jsme se loudali přes trávník. Můj kufr se tu a tam zarazil, až jsem ho nakonec poslední zbytek cesty ke dveřím odnesla. Když jsme k nim přišli, Monica nám rozmáchle otevřela.

„Vítejte v Alliině narozeninovém domě!“ Rozpřáhla náruč.

Za ní vstoupil do chodby Ethan. „Čau, lidi.“

„Máme dobré a špatné zprávy,“ pokračovala Monica, zatímco jsme se kolem nich sunuli do široké chodby.

„Nejprve ty špatné,“ řekla Allie a nakrčila čelo.

„Scott a Micah nepřijedou. Micah cosi chytil a leží s horečkou. Scott ho nechce nechat samotného.“ Monica objala Allie a mě kolem ramen. „Ale ta dobrá práva je: máme jeden pokoj navíc!“

„Kde je Spence?“ zeptal se Kaden za námi.

„Ten se stará o proviant a odjel do supermarketu, abychom dnes nemuseli hladovět. Pojďte dál, chci vědět, který pokoj si Allie vybere, abychom si konečně mohli odnést věci nahoru.“

Monica uštědřila Allie a mně lehký štulec do zad, nasměrovala nás rovnou ke schodům nahoru. Stihla jsem jen rychle přehlédnout obývák spojený s jídelnou, který se rozprostíral téměř přes celé přízemí.

„Jeden pokoj je dole, odtud není výhled bohužel tak pěkný, protože okno vede do strany, ne k vodě. Spence si tam už odnesl své věci,“ vykládala Monica, když jsme stoupali po schodišti. „Teď, když Micah se Scottem nedorazí, mysleli jsme, že Spence a Dawn si mohou vzít každý svůj pokoj, aby… No jo, však víš. Koneckonců to pro tebe a Kadena má být trochu romantika.“

Allie se ke mně otočila a tázavě na mě pohlédla.

„Mně to vyhovuje,“ pronesla jsem s úsměvem. Předsevzala jsem si, že Scotta a Micaha budu alespoň zásobovat přívalem fotek, když už nemohou být s námi.

Nahoře nás Monica zavedla do prvního pokoje. „Tenhle a ten hned vedle jsou pokoje s balkonem. Jsou si dost podobné, jen v tom druhém stojí dvě oddělené postele, které by se musely přisunout k sobě.“

„Moc pěkné,“ zamumlala Allie a zazubila se při pohledu na velkou postel.

„Chceš ho?“ zeptala se Monica a zavěsila se do ní.

„Pokud vám to nevadí, vezmu si ho moc ráda.“ Přistoupila k oknu, které vedlo na balkon. „Páni. Myslím, že tohohle pohledu se nenasytím.“

„Tak já povím Ethanovi, aby nám odnesl věci nahoru. Samozřejmě jen pokud ti vyhovuje, že si vezmeš pokoj s přístěnkem, Dawn.“ Monica se na mě tázavě podívala a já rychle mávla rukou.

„Jasně. Přines si věci, já si vezmu ten zbylý pokoj.“

Potěšeně zatleskala a vytančila z pokoje. Slyšela jsem ji, jak na schodech volá na Ethana.

„Tak, všichni mají pokoj svých snů. Já tedy jdu ohodnotit svou říši,“ řekla jsem Allie. „Sejdeme se za chvíli dole?“

S úsměvem přikývla. Potom se po zádech vrhla do té obří postele a pohybovala pažemi, jako by chtěla dělat andělíčka ve sněhu. Zasmála jsem se a vyšla z pokoje, jen abych se na chodbě srazila s Kadenem. Ukázala jsem palcem přes rameno na dřevěné dveře. „Tohle je tvůj pokoj.“

„Paráda.“ Odtáhl kufry ke dveřím a potom se ke mně ještě jednou obrátil. „Díky, že mě s ní necháš spát v jednom pokoji,“ pronesl pomalu.

Usmála jsem se. „Mám to u tebe.“

„Domluveno.“

„Takže cestou zpátky budeme zase poslouchat Justina Biebera.“

„Jen přes moji mrtvolu.“ S těmi slovy vešel do pokoje a zavřel za sebou dveře, než jsem mohla něco říct.

S úsměvem jsem za sebou táhla kufr po chodbě, až jsem došla k posledním dveřím. Obezřetně jsem do místnosti vstoupila a zarazila se ve dveřích.

Paráda!

Výklenek, který tvořil ten malý přístěnek, využili pro dvojlůžko. Pokoj byl sice menší než ty druhé dva a neměl balkon, ale to vůbec nevadilo.

Přistoupila jsem k posteli a nechala kufr být. Z výklenku byl překrásný výhled na pobřeží. Bylo to právě takové, jaké jsem si to představovala. Naštěstí jsem si s sebou vzala Watsona. Nejraději bych se na příští tři dny opevnila tady, abych mohla psát.

Vybalila jsem si to nejnutnější a trochu se osvěžila. Potom jsem si natáhla mikinu a sešla dolů, abych si podrobněji prohlédla obývák a kuchyni. Naproti schodišti se nacházela malá koupelna se sprchou. Chodba vás zavedla přímo do obýváku. Zde bylo všechno otevřené a zaplavené světlem. Prohlížela jsem si starožitný nábytek a vzorovaný ušák. I tady byl výhled překrásný. Člověku bylo úplně jedno, že prkna při každém kroku vrzala a obývák jaksi plesnivě páchl.

Ještě trochu jsem se po místnosti rozhlédla a všimla si knih, které stály na polici těsně vedle televize. Leželo tam dokonce několik DVD. Potom jsem šla dál a rozrazila dveře, za nimiž se skrývala kuchyně.

Uteklo mi tiché „ou“.

Spencer se vrátil z nákupu a právě plnil ledničku potravinami. Při mém příchodu se na chvilku otočil a křivě se na mě zazubil.

„Čau,“ řekl a vykasal si rukávy mikiny.

„Ahoj,“ opáčila jsem a okamžitě se rozzlobila, jak podivně můj hlas zní. Byl to jen Spencer. Všechno bylo v pohodě. Chovali jsme se úplně normálně.

Normálně. Jako by to někdy mezi námi bylo byť jen trochu normální.

„Máš hlad? Koupil jsem čokoládu. A jablka. A další věci, které mi Monica napsala, ale které se nejdřív musejí uvařit,“ prohlásil rychle a zněl téměř tak bezdeše, jako se já cítila.

„Čokoládě nikdy neřeknu ne.“ Přistoupila jsem k němu a nakoukla do nákupní tašky, kterou právě vyklízel. Docela nahoře se nacházelo obří balení Reese’s. „Ou, jackpot. Jsi nejlepší.“

Popadla jsem pytel plný čokolády a roztrhla ho. Hned nato jsem vylovila košíček s arašídovým máslem a rozbalila papír. Kus jsem ukousla a požitkářsky si povzdechla. Reese’s byly božským vynálezem. Chtěla jsem po Spencerovi hodit vděčným pohledem, on však na mě zíral, jako by mi něco ulpělo na tváři.

„Dostala jsi pěkný pokoj?“ zeptal se chraptivě a popadl další věci z tašky.

Strčila jsem si do pusy zbytek košíčku, chvilku žvýkala a potom mu pomohla nákup uložit.

„Mám ten s přístěnkem. Úplná paráda s tím výklenkem s postelí,“ řekla jsem.

„Však jsem si myslel, že se ti bude líbit.“ Převzal rajčata, která jsem mu podávala. Naše prsty se krátce dotkly a já zadržela dech.

„Ty jsi žádný z horních pokojů nechtěl?“ zeptala jsem se, a zamluvila tak svou reakci na letmý dotek.

Spencer pokrčil rameny a urovnal zeleninu v zásuvce. „Ne.“

„Proč ne?“ vyptávala jsem se a vytáhla z tašky hlávku salátu. Jak to tak vypadalo, nakoupil docela zdravé potraviny. Odhlédneme-li od čokolády a mražené pizzy.

„Allie měla narozeniny, Monica se okamžitě zamilovala do toho prvního pokoje a ty jsi ještě nikdy nebyla na pobřeží. Tak jsem si myslel, že vám dám přednost.“ Pronesl to, jako by to nebylo nic zvláštního, přitom opak byl pravdou. S vážným výrazem zastrčil salát do přihrádky k ostatní zelenině. Zdálo se, že to uspořádání se mu nelíbí, několik potravin zase vytáhl a nově je urovnal. Čelistní svaly se mu na chvilku napjaly.

„Nedívej se tak na mě, prosím,“ zamumlal po chvíli, aniž spustil pohled z vnitřku ledničky.

„Jak?“

Zvedl hlavu. Pohledem mi přejel po tváři a zůstal mi viset na rtech, než mi opět pohlédl do očí. Stáhl obočí. „Jako bych byl svatý. To nejsem.“

„Přinesl jsi mi čokoládu a postaral se, abych dostala pěkný pokoj. To podle mě na svatého docela vypadá,“ opáčila jsem, vyhoupla se na pracovní desku a klátila nohama.

Spencer nacpal do lednice poslední věci a potom hlučně zavřel dvířka. Trhla jsem sebou a pohlédla na něj očima dokořán. Opřel se o dveře zády a zavřel oči, hlavu zvrátil dozadu. Několikrát se zhluboka nadechl a vydechl.

„Spenci?“ zeptala jsem se tiše. „Je všechno v pořádku?“

Oběma rukama si promnul čelo. Chtěla jsem právě sklouznout z desky, když se ke mně obrátil, na tváři falešný úsměv.

„Všechno dobrý. Jen jsem se moc nevyspal.“

V jeho slovech se zakmitl podtón, po němž jsem zbystřila. „Byl jsi zase doma?“ Můj hlas byl stěží víc než šepot. Až moc dobře jsem si vzpomínala, jak zareagoval při mém posledním pokusu promluvit si s ním o jeho rodině.

Několik vteřin se na mě mlčky díval. Potom pomalu přikývl.

Sklouzla jsem z desky a přistoupila k němu. Opatrně jsem sáhla po jeho paži a přejela mu palcem po kůži. „Je opravdu všechno v pořádku?“ špitla jsem.

Zakroutil hlavou. Potom přikývl, jako by odpověď na tu otázku sám neznal. Do očí mu vstoupilo cosi, co bylo temnější a sahalo hlouběji, než jsem u něj kdy viděla.

Aniž jsem o tom uvažovala, objala jsem ho. Veškeré otázky či zvědavost byly zapomenuty. Chtěla jsem mu jen vyhnat z očí ten smutný výraz, který tam nepatřil. Chvíli trvalo, než Spencer objetí opětoval. Jeho paže se kolem mne sevřely. Pevně se mě držel a zabořil mi tvář do ramene. Dech měl roztřesený, ačkoli se snažil dýchat zhluboka. Projel jím třas a stisk kolem mého pasu ještě zesílil. Vymáčkl mi vzduch z plic, ale já se o to nestarala. Jediné, co se počítalo, bylo, aby se mu udělalo lépe.

„Díky,“ zamumlal mi do ohbí krku. Jeho slova mě polechtala na kůži.

Hladila jsem ho rukama po zádech, rovnoměrnými, klidnými pohyby. „Přála bych si, abych pro tebe mohla udělat víc.“

„Tohle už je víc, než jsem si zasloužil.“ Jako by úmyslně mluvil nezřetelně. Přesto jsem mu rozuměla.

Chtěla jsem se ho právě zeptat, co tím myslí, když se ode mne náhle odtáhl a narovnal se. O chvilku později jsem i já zaslechla blížící se kroky. Spencer okamžitě zase nasadil radostný výraz.

Ve dveřích do kuchyně se objevil Kaden s Allie. „Máte chuť na Státní park?“ zeptal se.

„Jasně, chlape. Dej mi minutku, přinesu si bundu,“ opáčil Spencer a potom dlouhými, rychlými kroky odešel z kuchyně.

Já tam zůstala s hromadou otázek a neblahým pocitem v žaludku.

Byli jsme obklopeni nespočtem květin, které se nacházely uprostřed botanické zahrady ve státním parku Shore Acres. Ve vzduchu ležela příjemná, těžká vůně, která mě šimrala v nose. Kam jste se jen podívali, všechno se třpytilo těmi nejpestřejšími barvami.

Už hodinu jsme se parkem procházeli. Allie zápolila s mapkou, zatímco Kaden se Spencerem se tomu jen vysmáli a běželi napřed. Monica se zatím spokojila s tím, že všechno fotografovala, zatímco Ethan jí držel kabelku. Já se naproti tomu dotýkala málem každé rostliny, protože jsem prostě nedokázala uvěřit, že něco tak hezkého skutečně existuje.

„Dawn, usměj se,“ zvolala Monica.

Obrátila jsem se dopředu a usmála se do foťáku. Monica o několik kliknutí později odběhla dopředu a pokoušela se přimět Kadena se Spencem, aby jí zapózovali před jednou fontánou. Já mezitím mobilem fotila snímky, které jsem hned posílala Scottovi a Micahovi, ale taky Sawyer. Sawyer odpověděla o chvilku později a ptala se, jestlipak jsem si zabalila i kondomy. Obrátila jsem oči v sloup a nacpala mobil zpátky do kapsy.

„Dawn, postav se k Allie,“ křikla Monica a já se otočila ke svým přátelům, kteří teď už před fontánou pózovali skoro všichni.

„Dej ten krám konečně pryč a užívej si výhled, Monico.“ Kaden se zašklebil a zkřížil si ruce za hlavou.

„Až se konečně usměješ na fotku, tak snad.“

Postavila jsem se mezi Allie a Spencera a culila se Moničiným pokusům přimět Kadena, aby se rozzářil do foťáku. To bylo nesmyslné počínání. Nikdo ho nedonutil pózovat, ani Allie. Místo toho vztyčil do výšky prostředníček.

„Kouzelné, Kadene,“ zamumlala jsem.

Spencer mi položil paži kolem ramen, Allie kolem pasu a já udělala totéž.

Zatímco se má nejlepší kamarádka nadále pokoušela stáhnout Kadenovu ruku, já vzhlédla ke Spencerovi. Široce se usmíval do objektivu. Nebylo na něm vidět, že před několika málo hodinami ještě stál v kuchyni a vypadal, jako by poslední noc byla ta nejhorší v jeho životě.

Všiml si mého pohledu a sklonil ke mně hlavu. „Koukej se do foťáku. Jinak nedá Monica nikdy pokoj,“ pronesl a uculil se.

Chtěla jsem pochopit, co se v něm odehrává. Věděla jsem, že hluboko v sobě ukrývá uzamčená tajemství a nechce, aby se kdy objevila. Ale já to prostě nemohla nechat být. Musela jsem vědět, co se děje. Proč jednu vteřinu vypadá tak smutně a v příštím okamžiku si nasadí masku. Pro svět. Pro své přátele.

Spencer se teď ústy sklonil až těsně k mému uchu. „Opravdu se na mě nesmíš dívat tak intenzivně, zlato. Jinak Monica na své fotce zvěční mé vyboulené džíny.“

„Ach, myslím, že by to byl pěkný důkazní materiál.“

Úsměv se mu rozšířil a ve mně se rozlilo spokojené teplo. Alespoň to jsem mohla udělat: rozesmát ho.

Monica se ještě chvíli zaobírala stativem a pak zahnala Ethana k nám. Sepnula samospoušť a já nasadila svůj nejlepší úsměv.

„Kadene, spusť teď konečně ten prostředník.“

„Né.“

„Kadene!“

„Co chceš dělat? Ruku mi…“ Dál se nedostal. Allie se ode mne odtrhla a oběma rukama strčila Kadena do prsou. Odklopýtal dozadu, ještě se pevně chytil Alliiny bundy, a potom oba po zádech přistáli ve fontáně. Vystříkla na nás spousta vody a já vyjekla. Schytala jsem plnou dávku, stejně jako ostatní.

„Vy jste přece totální magoři!“ vykřikla Monica zvučně. „Ethane, neopovažuj se…“

„Promiň, kotě.“ Potom ji objal a bez námahy ji vrhl do fontány k Allie a Kadenovi.

Když se zase vynořila, mocně kašlala. „Já tě zabiju, Ethane.“

Její přítel bez okolků rovněž vkročil do fontány. Mohla jsem se tomu jen smát. Monica vypadala, že každým okamžikem vybuchne, obličej už jí tmavě zrudl. Chtěla jsem se právě otočit a donést foťák, když mě Spencer chytil za loket.

„Nechceme přece kazit zábavu, že?“ zeptal se a do očí mu vstoupily ďábelské jiskřičky.

„Na to ani nemysli, Spenci,“ řekla jsem a chtěla paži odtáhnout.

Ovšem Spencer si mě trhnutím přitáhl k sobě a objal mě. Náhle mě zvedl.

„Okamžitě mě pusť dolů. Zbiju tě, pokoušu, poškrábu…“

„Samé výhrůžky, které mě dost rozpalují, Dawn,“ prohlásil netečně a se mnou v náručí vstoupil k našim kamarádům do fontány.

Bez okolků jsem ho nohama obemkla kolem boků, abych nemusela stát ve vodě. K tomu jsem se ho pevně chytila za ramena.

„Pusť mě!“

„Udělal bych to, ale ty mě rozmačkáš,“ zaskuhral Spencer a já okamžitě trochu uvolnila své sevření.

„Myslela jsem před fontánou!“

„Nebuď padavka,“ ozvalo se teď ještě i od Allie.

Zrovna Allie! Zrádkyně.

„Mám s sebou jen jeden pár bot, vy pitomci!“

Ani jsem nepomyslela na to, že bych Spencera pustila. Byl mým záchranným kruhem v houfu cvoků.

„Dobrá, nemůžu jinak,“ prohlásil. Potom se svalil nazad.

S tím jsem nepočítala. V příští vteřině jsme oba přistáli ve vodě. Hlava mi sice zůstala nad hladinou, zato od boků dolů jsem byla v tom zeleném kalu zanořená kompletně. Spencer se vynořil o chvilku později a vytřepával si dočista zmáčené vlasy.

Přimhouřila jsem oči, několik stříkanců mi přistálo na tváři. „Tobě úplně přeskočilo.“

Zasmál se a otřel si mokrý obličej. Potom oběma dlaněmi plácl do vody jako šplouchající se děcko. Oči mu pobaveně jiskřily, když jsem si stírala vodu z tváří a přitom všechno jenom zhoršovala. A zčistajasna mě přepadlo přání ho políbit. Stačilo by se předklonit, docela malý kousek. Víc by třeba nebylo.

„Myslím, že Dawn pořád ještě není dost mokrá,“ zazněl za námi Moničin hlas a vytrhl mě z mých představ.

Zezadu na mne dopadla další salva vody. Super, teď jsem měla mokrý i vršek.

„Nemyslím si, že tohle si můžeme nechat líbit, nebo jo, Dawn?“ zeptal se Spencer a úsměv se mu ještě rozšířil.

Bylo to tak skutečné. Veškeré starosti mu z pohledu zmizely a já pochopila, že to není maska, kterou si nasazoval. Ať už ho tížilo cokoli, náš společný čas ho rozptyloval. Pokud bylo tohle to, co potřeboval, udělám vše, co je v mé moci, abych mu pomohla. Neboť něco takového pro sebe přátelé dělají, není-liž pravda?

Zapřela jsem se o okraj fontány a zvedla se. „Vidím to taky tak.“ Potom jsem mu podala ruku a pomohla mu vstát.

O chvilku později jsme rozpoutali zuřivou vodní bitvu, která se časem zvrhla tak, že nás z botanické zahrady vyhodili a zakázali nám vstup.

23. kapitola

Moje nová povídka nesla název O nás, protože mě nic lepšího nenapadlo. Mezitím jsem si na něj zvykla, dokonce jsem shledala, že vyznívá víceméně báječně, protože je stručný a výstižný.

K O nás mě inspiroval Spencer. Tento projekt byl jiný než mé předchozí novely. Obvykle bylo vše, co jsem psala, smyšlené. Tenhle příběh byl… zvláštní. Méně sexy. Víc do hloubky. Upřímný. Odrážel mé vlastní pocity a byl pro mne téměř jako deník.

Pojednával o Mackenzie, studentce literatury, a jejím nejlepším příteli Tristanovi, který pracoval jako umělec na volné noze. Jejich příběh se odehrával po jedno desetiletí a během té doby bylo jejich přátelství zase a znovu vystavováno zkouškám. Časem se to, co mezi nimi bylo, proměnilo v něco víc, ale chvíli trvalo, než se Mackenzie tomu jiskření mezi ní a Tristanem dokázala poddat. Bála se, byla poznamenaná svou minulostí a odnaučila se důvěřovat ostatním lidem. Než ji to Tristan pomalu opět naučil.

Vložila jsem do Mackenzie hodně ze sebe samé, její strachy a vnitřní boj. Tristan se naopak tolik podobal Spencerovi, až už to bylo skoro trapné. Byl veselý a střízlivý, ale i obětavý a vážný v situacích, které to vyžadovaly.

To, že jsem na chatě neměla internet, bylo pro mě dobré. Zpravidla jsem svým čtenářům na síti neustále prozrazovala, na čem pracuji, ale tentokrát to bylo jiné. Cítila jsem se při psaní zranitelná. Možná to také bylo tím, že postava vypravěče byla úplně jiná než v mých dosavadních dílech. Ještě jsem nevěděla, zda tu povídku uveřejním, neboť jsem si Mackenzie a Tristana chtěla nechat pro sebe tak dlouho, jak to bude možné. Tohle jsem ještě nikdy nezažila.

Proto jsem se také odvážila Watsona vytáhnout, teprve když se všichni ostatní stáhli do svých pokojů. Po nějaké době byl můj laptop celý rozžhavený, tak dlouho už jsem tu seděla.

Z psací extáze mě vytrhlo hlasité vyzvánění. Poslouchala jsem. Znovu zaznělo to halasné zadrnčení, které mi nostalgicky připomnělo telefon s číselníkem. Zvedla jsem Watsona z klína a odložila ho na stůl. Potom jsem se rozhlédla a poslouchala, z jakého směru zvonění přichází.

Přímo u komody, na kterou si Ethan odložil věci, svítil displej smartphonu. Modravé světlo se slabě odráželo na stěně. Sundala jsem Ethanovy věci a okamžitě pocítila nutkání zakrýt si uši. Mobil byl nastaven až moc nahlas. Neměla jsem ponětí, jak se ta věc vypíná, takže jsem mačkala displej a nedopatřením hovor přijala.

„Haló?“ ozvalo se z reproduktoru.

„Sakra,“ zasyčela jsem a zvedla si telefon k uchu. „Ehm… Haló?“

„Kdo je tam?“ zeptal se ženský hlas, jenž mi připadal trochu povědomý. Na druhém konci bylo slyšet hlasité zařinčení.

V příští sekundě mi byl telefon z ruky vytržen. Málem jsem dostala infarkt, tak moc jsem se vyděsila.

Spencer se na mě rozzuřeně podíval, potom se zhluboka nadechl a zvedl si mobil k uchu. „Mami?“

Paní Cosgroveová, samozřejmě. Proto mi ten hlas připadal tak známý.

„Mám přijet?“

Jeho matka mluvila rychle a pronikavě, to jsem mohla slyšet, ačkoli se Spencer ode mne vzdaloval stále víc a odcházel k panoramatickému oknu v obýváku.

„Fajn. Dej mě nahlas. Ne, polož to mimo její dosah.“ Jeho hlas byl najednou docela autoritativní. Zněl, jako by to už dělal nesčetněkrát. Záda měl prohnutá, ramena úplně strnulá. Měl na sobě jen boxerky a podle rozčepýřených černých vlasů jsem se domnívala, že už spal.

„Ne, to je v pořádku.“ Přes rameno na mě vrhl pohled. Měl v něm cosi ztrápeného. Kvapně se ode mne odvrátil a vyhlížel zase ven. „Ahoj, Olivinko.“ Teď mluvil docela tiše. Skoro jako by rozmlouval s plachým zvířetem. Měkce a hluboce a vřele.

Opět jsem z telefonu zaslechla prásknutí a řinčení. Zazněl jiný hlas, ale nerozuměla jsem nic konkrétního. Jen pronikavý hluk.

„Olivie, uklidni se. Nemusíš nic říkat. Úplně v klidu.“ Spencerův tón byl teď naléhavý. Pořád ještě měl tělo celé napjaté a já nevěděla, co mám dělat. Setrvávala jsem prostě dál u komody, zcela bezmocná a neužitečná. Měla bych zmizet? Jít k němu? To jsem totiž chtěla. Chtěla jsem ho pevně chytit a sejmout mu napětí z těla.

„Už nevíš? Vyprávěl jsem ti přece včera, že jsem tento víkend na cestách. Jsem s kamarády v Coos Bay. Udělali jsme si dneska výlet do státního parku, ale nakonec nás vyhodili. Mám ti povědět proč?“

Tentokrát jsem z druhého konce linky neslyšela nic. Spencer tedy začal vyprávět. Povídal o cestě sem, kdy se Monica s Ethanem na zadním sedadle muchlovali, a završil to dávivými zvuky. Vyprávěl o domě, podrobně ho popsal a pověděl, který pokoj si vzal. Potom vyprávěl o našem výletě.

„A pak jsem chtěl stáhnout Dawn do vody, ale ona chtěla štípat.“ Ohlédl se přes rameno na mě, pohled nevyzpytatelný. „Ne, vlastně není zbabělá.“

Kdyby věděl.

„Na druhou stranu dokážu pochopit, proč do té fontány nechtěla. Voda byla úplně zelená a hnusná, ve sprše mi z vlasů do odtoku stekly malé řasy.“ Otřásl se a já dokázala slabě rozeznat Oliviin hlas.

Nerozuměla jsem, co říká.

„Někdy tam s tebou zajedu a tu fontánu ti ukážu. A kytky. Bylo to tam tak barevné, pouhým okem se nedaly všechny barvy vůbec pojmout.“

Nastala odmlka, kdy Spencer trpělivě čekal. Slyšela jsem pouze jeho hluboký, rovnoměrný dech.

„Ne. Tátu necháme doma.“ Zasmál se, ale neznělo to opravdově. „Máma mi předtím poslala fotku toho obrazu, který jsi namalovala ve škole. Vyšel úplně parádně.“

Ramena se mu zatínala stále křečovitěji a já už to déle nevydržela. Docela pomalu jsem přistoupila za něj k oknu. Ještě chvilku jsem váhala, ale pak jsem ho zezadu objala kolem břicha. Přitiskla jsem tvář k jeho napjatým zádovým svalům a zhluboka se nadechla. Voněl spánkem a pozůstatky botanické zahrady.

Nejprve se jeho postoj nezměnil, ovšem po krátké chvíli mi volnou ruku položil na zkřížené paže a pevně se mě držel.

Teď jsem mohla z reproduktoru vnímat Oliviin hlas. Mluvila pomalu a dělala pauzy. Zněla neskutečně mladě.

„Jasně že ti zítra zase zavolám. Ale jen když půjdeš do postele a přestaneš zlobit mámu.“

Zdálo se, že Olivia se s tím spokojila, neboť o chvíli později Spencer zamumlal: „Dobrou noc, Olivinko,“ a zavěsil.

Spustil paži. Ani jeden z nás se nepohnul. Teprve po nekonečně dlouhé chvíli se vyprostil z mého objetí a otočil se ke mně. Oči měl temné. Zcela v protikladu ke svému měkkému hlasu měl pohled zatvrzelý.

„Chtěl bys být sám?“ Můj hlas bylo stěží slyšet.

Lehce zavrtěl hlavou.

„Dobře.“

Pohled mu sklouzl k mým ústům a ještě potemněl. Instinktivně jsem si stoupla na špičky, položila mu ruce na tváře a pohladila je palci. Spencer se opřel čelem o mé a zavřel oči. Tak jsme setrvali, až zase dýchal pravidelně. Opatrně jsem se předklonila a přitiskla mu rty do koutku úst. Spencer mě objal kolem boků. Políbila jsem ho na druhou stranu úst, než jsem přiložila rty na ty jeho. Jen krátce, zcela promyšleně. Když jsem se od něj chtěla zase odtrhnout, tiše zakňučel a zaryl mi prsty do kůže. Potom si mě přitáhl k sobě. Jeho jazyk se mi rázně dral do úst a v jeho dotecích nebylo nic zdráhavého. Obě ruce mi zasunul pod tenké tričko a zaúpěl, když nahmatal mou kůži.

Očividně nechtěl být ani sám, ani mluvit, nýbrž upustit páru. A mně to vyhovovalo.

Odtáhla jsem se od něj a sáhla po jeho ruce. Následně jsem běžela napřed do jeho pokoje. Když jsme dorazili, nechala jsem ho projít kolem sebe a potom za sebou zavřela dveře. Těžce oddechujíc jsem se o ně opřela zády. V místnosti byla tma. Chvíli mi trvalo, než jsem si na temnotu zvykla. Jen slabě jsem před sebou rozeznávala Spencerovy obrysy, vteřinu od vteřiny byl ten pohled jasnější. Aniž jsem o tom dále uvažovala, vysvlékla jsem si triko a šortky nechala sklouznout na podlahu. Potom byl přede mnou, popadl mě za ruce a pevně mi je přidržel nad hlavou. Přitiskl se ke mně a já pocítila jeho pevný hrudník na své kůži. Bradavky mi okamžitě ztvrdly. Zabručel a sklonil rty k mému krku. Ve stejné chvíli jsem se předklonila a políbila ho na hruď. Škrábla jsem zuby o jeho klíční kost a vtáhla si jeho kůži mezi rty. Chutnal po čerstvé sprše, byl čistý a teplý.

Spencer mi pustil ruce a zabořil mi prsty do vlasů. Naklonil mi hlavu tak, jak ji chtěl mít, aby mě mohl líbat ještě důkladněji. V každém jeho doteku jsem cítila zoufalství. Cítila jsem, co se v něm odehrává, aniž musel říct jediné slovo. Každý naléhavý polibek mi prozrazoval, jak mu je. Jako by mezi námi existovalo pouto, dokázala jsem vycítit jeho bolest a jeho obavy.

Ohmatávala jsem mu břicho, zatahala za okraj boxerek, než jsem pod ně nechala vklouznout ruce a obemkla jeho žhavou erekci.

Nenadále se ode mne odtrhl. Narazil mi hrudí do prsou, dech měl trhavý. „Dawn, nedokážu právě teď jasně myslet. Když budeš pokračovat, tak…“ Zasupěl, jak jsem po něm rukou klouzala nahoru a dolů.

„Chci tě nechat na všechno zapomenout,“ zašeptala jsem.

Ze rtů mu splynulo zmučené zaúpění. „To se ti daří docela dobře.“

Jednou rukou se opřel o dveře. Při dalším mém doteku vyrazil pánví vpřed. Pokračovala jsem tak dál, až musel sténání tlumit na mém krku. V příští vteřině jsem mu stáhla boxerky dolů. Vystoupil z látky a přitáhl si mě k sobě. Společně jsme odvrávorali k posteli. Spencer zvedl z nočního stolku peněženku, vylovil kondom a okamžitě byl zase u mě. O chvilku později ležely mé kalhotky na podlaze a on si mě přitáhl na sebe.

„Chci tě na sobě,“ zachraptěl.

V té vteřině by mohl požadovat všechno, dala bych mu to. Jeho úd se mi tlačil do štěrbinky a mně se tajil dech. Chtěla jsem ho, přinejmenším právě tak, jako on očividně potřeboval mě. Pomalu jsem na něj klesala, kousek po kousku, aniž jsem z něj spustila oči. Dokonce i ve tmě jsem mohla vidět, jak se mu třpytí oči. Spencer mě jednou paží objal, druhou rukou mi sevřel ňadro. Tiše jsem zanaříkala a vyšla mu vstříc boky. Začal mi prso nejprve hladit a potom hníst. Instinktivně jsem reagovala, přičemž jsem se lehce nadzdvihla a zase se spustila. Byl ve mně tak hluboko – až se mi vůbec nedostávalo dechu.

Spencer mi tvrdě zaryl prsty do boků a pomohl mi najít rytmus. Při každém pohybu povystrčil pánev o kus dál, až se najednou dotkl naprosto božského bodu.

„Panebože.“ Přitiskla jsem mu rty na rameno, abych se vyhnula veškerým zvukům.

Okamžitě mi sáhl do vlasů a mírně násilně mi hlavu stáhl dozadu.

„Ne. Chci tě slyšet,“ prohlásil a veškerá něžnost mu z hlasu zmizela.

Tváří v tvář jeho panovačnému tónu se mi kolem něj stáhly svaly.

Sykavě se nadechl. „Kurva, Dawn.“

Pojala jsem ho do sebe hlouběji. Tentokrát jsem se nekrotila, nechala jsem ho, ať slyší, co se mnou dělá. Spencer mi zabořil prsty do boku a řídil mé pohyby. Cele jsem se mu poddala, vpustila ho dál než kdy dřív. Hluboko uvnitř se mi hromadilo napětí, které bylo tak pohlcující, až jsem myslela, že uvidím hvězdičky. Stěží se mi dostávalo dechu, jak prudké byly pocity, které si mnou razily cestu. Štípl mě do bradavky, opět tím zvláštním způsobem postrčil pánev dopředu a já explodovala.

Pevně jsem se k němu přitiskla, zaryla mu ruce do ramen, když ve mně všechno zazářilo třpytivým světlem. Spencer se chvěl pode mnou, tiskl ke mně obličej a vzdychal mé jméno.

Pročísla jsem mu vlasy, položila mu druhou ruku kolem krku a ucítila jeho zběsilý tep. Plně jsem si ten okamžik vychutnala, pevně ho držela a uzamkla ho hluboko v sobě. Na tomhle pocitu nebylo nic špatného. Nic nenahánělo strach. Tohle byl Spencer. Můj Spencer.

Přitiskla jsem mu rty na vlasy. Poté na obě tváře a nakonec jsem mu zvrátila hlavu dozadu, abych ho políbila. Tento polibek byl lenivý a důkladný. Veškeré napětí ze Spencera uniklo. I zoufalství zmizelo. Alespoň prozatím.

Nemluvili jsme. Ne, když se Spencer svalil nazad a mě stáhl s sebou. Ne, když mě objal a pevně mě držel. Ne, když jsme se znovu líbali a lenivost se krátce nato proměnila v bouři. Nemluvili jsme, když jsme se na sebe opět vrhli, Spencer mě hodil na břicho a vzal si mě zezadu. Jedinými zvuky v pokoji byl náš dech, zvuky našich souznících těl a mé sténání, které jsem tentokrát musela tlumit v jeho polštáři, protože jinak bych probudila celý dům.

I potom jsme vedle sebe leželi mlčky. Nebylo to nijak nepříjemné ticho. Spencer mi vykresloval vzorce na záda a objížděl prstem linie mého těla. Časem to byl pocit, jako by mi na kůži maloval portrét. Jeho prsty byly měkké štětce a já byla plátno, které bylo díky němu pestré jako botanická zahrada.

Pořád ještě jsme nic neříkali, když jsem někdy uprostřed noci vstala a oblékla se. Spencer se posadil a ještě naposledy si mě k sobě přitáhl. Pohrál si s pramínky mých vlasů, které si krátce předtím ještě ovíjel kolem pěsti. Otevřela jsem ústa, abych něco řekla, ale Spencer jen zavrtěl hlavou a něžně mě políbil. Potom jsem z jeho pokoje zmizela, abych odešla do svého vlastního.

Zbytek víkendu mě míjel jako v oparu. Druhého dne jsme toho hodně podnikali a chodili, až mě nohy bolely tak, že mě Allie musela posledních padesát metrů cesty vzít na záda, protože jinak bych se stulila na cestě do klubíčka či se domů musela plazit.

Monica, Ethan a já jsme se střídali ve vaření. Kaden a Allie vypadali tak zamilovaně, že by mi bylo při pohledu na ně zle, kdybych ty dva neměla tak ráda. A Spencer… byl Spencer. Jeho vztek a zoufalství jako by se vypařily. Byl takový jako vždycky. Vtipkoval a rozesmával ostatní. Pomalu jsem se učila to přijímat, protože jsem měla dojem, že je mu tak lépe, než když celou dobu přemýšlí nad tím, co se děje u něj doma.

Když kolem nás byli naši přátelé, nic se mezi námi nezměnilo. Alespoň jsme v té víře ostatní ponechali. Blbli jsme a vší silou se pokoušeli ignorovat jiskření, které mezi námi panovalo. Ovšem jakmile se ostatní stáhli a my se ocitli sami v jedné místnosti, byli jsme bez šance.

Posledního dne večer, když ostatní odešli nahoru, jsem se usadila na pohovce v obýváku a vytáhla Watsona. Slyšela jsem Spencera, jak telefonuje ve svém pokoji, tentokrát výrazně veseleji než předtím. Když skončil, přišel tiše ke mně.

Když se za mnou zastavil a pažemi se mi opřel po obou stranách ramen, rychle jsem svůj dokument zavřela.

„Tak tajnůstkářská,“ zamumlal a sklonil se nade mnou.

Zaklonila jsem hlavu a vzhlédla k němu. Oči mu jiskřily a kolem koutků úst se mu utvořily vrásky. Působil šťastně. Srdce mi vynechalo, když se přiblížil ještě víc a ústy opatrně zavadil o má.

Objala jsem ho jednou rukou v týle, aby mě políbil opravdově, ale nefungovalo to tak, jak jsem si to představovala, protože se musel zasmát a narazil mi zuby do zubů. To sice nebyl tak úžasný pocit, ale zato mě jeho smích učinil docela šťastnou.

Hladil mě rty po tváři, dál dolů k linii čelisti. Tělem mi projel záchvěv.

Zaklapla jsem laptop a odsunula ho na volný polštář vedle sebe. „Spenci?“

„Mh hm.“ Byl příliš zaneprázdněn sáním mého krku.

„Máš tady dole svou vlastní, malou koupelnu.“

Zarazil se. Potom jsem na kůži pocítila jeho zuby. „Líbí se mi, když mi říkáš nemravnosti.“

„To bylo jen konstatování.“

„Taky rád zahajuji rozhovor prostorovými vlastnostmi hygienických zařízení. Okamžitě to prolomí ledy. Vážně, dělám to poř…“

Praštila jsem ho do ramene a obrátila se k němu. „Jsi pitomec.“

Křivě se usmál. Potom mi vzal tvář do rukou a dal mi ten nejnemravnější polibek, jaký jsem kdy dostala. Už nikdy nedokážu myslet na nic jiného než na jeho ústa na svých.

V příští vteřině obešel pohovku a zatáhl mě za ruce. Protože jsem podle něj nevyskočila dost rychle, zkrátka mě popadl a zvedl mne. Pokoušel se mě zároveň osahávat, vysvléknout a odnést do koupelny. Tlumila jsem své chichotání v jeho vlasech. Úžasné, jakou má ten chlap koordinaci. Klopýtl jen jednou.

Až v koupelně mě pustil a zavřel za námi dveře. S rozzářeným pohledem se zase otočil ke mně. Jeho dýchání mi připadalo stále těžší, když se na mě takhle díval.

„Ta sprcha je ale mrňavá,“ usoudila jsem nepřítomně. Zbývala mi chvilka, než ztratím kontrolu.

„Mám rád výzvy,“ opáčil pouze. Potom jeho ruce zase spočívaly na mně.

A mezi horečnými polibky, horkou vodou a nespoutanou touhou jsem si přála, aby tento okamžik nikdy neskončil. I když jsem věděla, že ho časem – přesně jako předchozího dne – zanechám samotného v posteli a odejdu nahoru do vlastního pokoje.

24. kapitola

Náš malý bungalov v Beavertonu byl vždycky mým domovem. Co pamatuji, byl ten malý šedý dům s bílými dřevěnými trámy mým útočištěm. To se změnilo, když jsem se vrátila po té záležitosti s Natem. Jasně, pořád ještě to byl můj domov, na tom se nikdy nic nezmění. Ale cítila jsem se jinak. Růžové stěny mi tehdy připadaly, jako by se mi vysmívaly. Právě jako těch několik fotografií Natea a mne, jimiž byly zaplněny mé korkové nástěnky. Prohnala jsem se pokojem jako tornádo a všechny je strhala. Všechno, co mělo něco společného s Natem, přistálo na obrovské hromadě, kterou bych byla nejraději spálila. Protože jsem však musela zachovávat zdání před svým otcem, zbavila jsem se toho všeho za jeho zády. Samozřejmě chápal, že potřebuji trochu odstup od své minulosti s Natem – ale planoucí hranice by přece jen vyvolala otázky.

Tohoto dne jsem na obě nástěnky přišpendlila fotky svých přátel ve Woodshillu. Vyrobila jsem si nové rámečky, které jsem natřela mátově zelenou a oblepila třpytivými kolečky. K tomu jsem vytiskla záběry z našeho výletu a nyní je připevnila pastelovými připínáčky, které jsem si opatřila.

Potěšeně jsem si prohlížela své dílo. Mí přátelé a já jsme na těch fotkách vypadali dosti spokojeně a mě zalila vlna vděčnosti. Neočekávala jsem, že tak rychle zapadnu do nějaké party.

Náš výlet byl naprostý úspěch, i když jsem od té doby kvůli Kadenovi měla svalovou horečku. Ten by měl být motivačním koučem – a to takovým tím neúprosným, co na vás křičí, když už nemůžete. Žádná zkušenost, kterou bych si chtěla nějak brzy zopakovat.

Možná jsem ale měla svaly namožené také z toho, co se mnou prováděl Spencer. Zatímco přes den jsme si od sebe poslušně dodržovali odstup, v noci jsme se na sebe vrhali, jako bychom se sexu zříkali po celé roky. Zpočátku jsem byla skeptická, že by něco takového jako přátelství s benefity mohlo skutečně fungovat, ale ano. Dokonce docela dobře. Víc než dobře. Spencer byl prostě… šílenství.

„To vypadá pěkně,“ zazněl za mnou tátův hlas a já strnula.

Přitom vůbec nemohl vědět, na co jsem právě myslela. Přesto mi připadalo, jako bych měla Spencerovo jméno napsané na čele. Šarlatově rudou barvou.

„Díky,“ zaskřehotala jsem a odkašlala si.

„Už dávno jsi nekutila,“ pokračoval táta, pohled upřený na snímky. Usmíval se.

„To je pravda.“ Dokonce jsem o tom nijak moc nepřemýšlela. Dříve jsem si všechno vyráběla sama. Chuť na pestré, radostné věci mě po rozvodu přešla. Pokaždé když jsem vzala do ruky nůžky nebo papír, musela jsem pomyslet na děkovné lístky, které jsem chtěla navrhnout za naše svatební dary.

Táta mi položil paži kolem ramen, jako by mi teď přece jen četl myšlenky, a společně jsme odešli zpátky do obývacího pokoje.

„Dawny, chtěl jsem ti ještě něco říct. A doufám, že tě to nevykolejí.“

Natáhla jsem uši. „Panebože, co se stalo? Tati, neříkej teď, že jsi nemocný.“

„Vlastně jsem ti chtěl jen říct, že jsem…“ Odkašlal si. „Někoho jsem potkal.“

S úlevou jsem si oddechla a šťouchla ho loktem do boku. „Tati, to jsou ale báječné novinky! Chci znát všechny detaily! Jaké bylo vaše první rande, jak dlouho už to trvá, jak se jmenuje, kdy ji můžu poznat?“ To všechno jsem ze sebe vychrlila nejvyšší rychlostí.

Na rozdíl od všeobecného názoru jsem vždycky doufala, že jednoho dne získám macechu. Táta a já jsme sice byli skvělý tým, ale přesto mi připadalo, že by naše domácnost upotřebila trochu ženské ruky.

„To bylo hodně otázek najednou. Pojď, posaď se,“ řekl táta a ukázal na pohovku v obýváku. Nalil mi doušek své domácí limonády a potom se usadil vedle mne.

„Takže, odkud se znáte?“ zeptala jsem se. „A jak se jmenuje?“

„Jmenuje se Maureen. Poznal jsem ji v dílně.“

Uznale jsem hvízdla. Obvykle měl táta docela přísná pravidla, co se týkalo soukromých styků s jeho zákazníky.

„Objednala si vestavnou skříň, a když jsem to pak vyměřoval, prostě přeskočila jiskra.“ Tátovi zčervenaly tváře.

Jak roztomilé!

„A jak dlouho už to trvá?“ vyptávala jsem se.

„Už skoro půldruhého měsíce. Chtěl jsem ti o tom povědět, teprve až si budu jistý, že je to vážné.“

Široce jsem se usmála. „Ale tati. Já z tebe mám takovou radost. Tak mi o Maureen pověz víc. Chci znát každý sebemenší detail.“

Táta upil ze sklenice. „Myslel jsem, že by bylo docela hezké, když ji vyzpovídáš sama. Jsme s ní a její dcerou domluveni dnes na večeři.“

„Cože?“ zvolala jsem. „Tati!“

„Je mi líto,“ pospíšil si říct. Postavil sklenici zpátky na stůl a zkroušeně se na mě podíval. „Nevěděl jsem, jak bych ti to měl říct po telefonu, takže jsem to pořád odsouval, a pak nějak zapomněl, a teď… by tu mohla být každým okamžikem.“

„Proboha živého, tati. Nemůžeš nám přece prostě smluvit schůzku, aniž mě předem varuješ. Nemám na sobě ani nic pěkného a pravděpodobně mám všude třpytky z toho tvoření,“ prohlásila jsem a pohlédla na sebe.

Byla to pravda. Popadla jsem ze své komody to úplně první, co mi přišlo pod ruku, a od hlavy k patě jsem byla obsypaná třpytkami ze svých nových nástěnek. Byl prací den. To znamenalo, že jsem na sobě měla legíny a nadměrně velké tričko. Vlasy jsem si ledabyle spletla do copu, z něhož odpadlo několik pramenů. Krom toho jsem byla nenalíčená a upocená, protože jsem přijela autobusem bez klimatizace a za jízdy jsem celou dobu jako kuželka vrávorala od jednoho člověka k druhému. Prostě skvělý stav na seznámení se svou budoucí macechou.

Jako na zavolanou se rozezněl domovní zvonek a já strnula. Vlastně jsem do Portlandu jela, protože mi odpadly semináře a já věřila, že si s tátou budeme moct udělat lenošivý den.

Táta vstal. „Buď k ní prosím milá. A k její dceři taky.“

„Nemůžu uvěřit, že jsi mě nevaroval. Jen se koukni, co mám na sobě,“ pronesla jsem vyčítavě a ukázala na své svršky.

„Vypadáš pěkně, broučku. Především ty třpytky na nose.“ S těmito slovy mě nechal sedět v obýváku a pospíšil si ke dveřím.

Typický táta. Nerozezná rozdíl mezi vílou a skřetem. Prudkým pohybem jsem si přejela po tváři a vroucně doufala, že jsem tím nic nezhoršila.

Slyšela jsem, jak se otevírají dveře, chvilku nato ženské hlasy. Vstala jsem, když jsem ty tři slyšela přicházet blíž. Táta vešel do obýváku, přímo vedle sebe překrásnou ženu s černými, krátce střiženými vlasy.

„Ty musíš být Dawn,“ pronesla se širokým úsměvem a přišla ke mně.

„A ty asi moje nová máma,“ odpověděla jsem žertem a hned toho zalitovala. Někdo, kdo nedokáže můj humor ocenit, to třeba přijme špatně.

Naštěstí se Maureen srdečně zasmála. Hned nato mě objala. Teprve když jsem se jí vyprostila, spatřila jsem její dceru.

No moment.

„Everly?“

Úžasně se Maureen podobala. Černé vlasy měla zastřižené do střapatého mikáda po bradu, obočí měla velmi výrazná a pletí se podobala elfům.

„Ou, díkybohu. Už jsem se úplně bála,“ prohlásila a rychle přešla místnost. I ona mne objala.

„Moment, vy se znáte?“ zeptal se táta. Zněl tak nervózně, jak jsem ho už dlouho nezažila.

„Ano, studujeme spolu,“ odpověděla jsem.

„Svět je prostě malý.“ Maureen se dívala střídavě na Everly a na mě.

„Máte mé požehnání,“ usoudila Everly.

Když Maureen vrhla po tátovi zdráhavý úsměv a on ho s úlevou opětoval, okamžitě jsem věděla, že mi nepřijde zatěžko mít ji ráda.

V asijské jídelně, mezi wan-tan a kachnou v těstíčku, jsem se o Maureen a Everly dozvěděla všechno. Maureen pracovala v jednom nakladatelství populárně naučných knih a Everly chtěla jít v jejích stopách, přičemž si, stejně jako já, uměla představit, že by se živila psaním. Rozhovor plynul uvolněně, jako bychom se navzájem znali už mnohem déle. Postupně se uvolňoval i táta. Pro něj bylo jistě naprosto nezvyklé být někde s víc než jednou ženou, ale postavil se k tomu opravdu dobře. Především když jindy býval obklopen jen spolupracovníky ze své dílny.

„Myslím, že ti dva o sebe opravdu docela stojí,“ špitla pak Everly, když se táta s Maureen opět vydali k bufetu.

„Za mě je to v pořádku. Táta už celou věčnost žádnou přítelkyni neměl. Před pár lety jsem se ho dokonce jednou pokusila dát s někým dohromady. Vůbec to nebyl dobrý nápad.“

Everly se zasmála a odhrnula si vlasy za ucho. „Ano, taktéž. Potěšilo by mě, kdyby spolu ti dva chvíli zůstali. Jsme divné, že máme ze svých rodičů radost?“ rozvažovala nahlas. „Ve filmech je většina dětí vždycky naprosto proti.“

„To se stává, myslím, když předtím byly vždycky obklopeny oběma rodiči. Ale u mě tomu tak nikdy nebylo. Celý můj život byl táta sám a já bych mu tak přála, aby se mu dostalo trochu štěstí.“

„Já to mám právě tak,“ prohlásila Everly. „Myslím, že jsme to chytly docela dobře.“

Opětovala jsem její úsměv a pohlédla nazpět k tátovi a Maureen, kteří pořád ještě stáli ve frontě u bufetu. Pohled mi přejel přes jejich hlavy a zůstal viset na hnědé kštici.

Bezděky jsem strnula. Všechno ve mně zamrzlo a srdce mi na vteřinu vynechalo.

„Dawn? Je všechno v pořádku?“

Stěží jsem Everly slyšela. Pohled jsem měla přibitý k Rebece. Rebece, která se právě srdečně smála.

Potom jsem spatřila Natea.

Bylo to jako rána do žaludku – bolestivá, prudká a vyvolávající nevolnost. Vzduch mi pisklavě unikl a nádech byl najednou nemožný. Svět se zastavil a bylo to jako před víc než rokem, kdy jsem ty dva spolu nachytala. Přesně jako tehdy jsem ani teď nedokázala odvrátit zrak.

Nate se zářivě usmál a přitom se mu oči docela zmenšily. Měl to štěstí, že nemusel nosit žádné drátky. Zuby míval vždycky pěkné, rovné a bílé, proto existovalo jen málo fotek nás dvou, když nám bylo čtrnáct a patnáct. To jsem totiž já nosila rovnátka a cítila se vedle něj vždycky jako ošklivé káčátko.

Jako by vycítil můj pohled, obrátil hlavu mým směrem. Úsměv mu zamrzl.

Udělala jsem to první, co mi přišlo na mysl: prudce jsem sklouzla pod stůl. Přitom jsem se uhodila do čela a na okamžik viděla jen černé fleky.

Do prdele. Do zatracené, zasviněné superprdele.

„Co tam děláš?“ sykla Everly.

Byla jsem šokem strnulá. Nate mě viděl. Co když k nám přijde?

Tolik bolelo ho potkat. Být s ním v jedné místnosti. Nedostávalo se mi vzduchu. Chtěla jsem odsud pryč.

„Nevím, co s ní je. Ona prostě…“ Everly rozčileně mluvila s tátou.

V příští vteřině zalezl táta po čtyřech ke mně pod stůl. S očima dokořán jsem se na něj podívala. Vidění se mi rozplývalo a čelo tepalo jako šílené.

„Dawny.“ Sáhl po mé ruce a krátce ji stiskl. „Půjdeme domů?“

Zvládla jsem přikývnout. S tátovou pomocí jsem vylezla zpod stolu a nedbala na své okolí. Upírala jsem pozornost jen na své kroky, tátovu paži kolem svých ramen, Everly a Maureen, které duchapřítomně posbíraly mé věci a těsně za námi uprchly z restaurace.

O chvilku později jsme seděli v autě a jeli zpět domů. Maureen a táta hovořili o nezáludných tématech, ona mu vyprávěla o novém projektu, který měla na starosti. Everly zatím horečně ťukala do mobilu a příležitostně se do hovoru zapojila. Nikdo z nich mi nedal najevo, že bych byla hloupá či reagovala přemrštěně.

Tak nějak se to tím jen zhoršilo.

Ležela jsem v posteli a zírala do stropu. Bylo právě krátce po osmé, když jsme se vrátili z naší katastrofální večeře. Omluvila jsem se Everly a Maureen a schovala se do svého pokoje. Tam jsem už víc než čtvrthodinu zírala na displej mobilu. Spencerovo jméno mi zářilo vstříc a můj prst zase a znovu spočíval na tlačítku volání. Na jednu stranu jsem si nechtěla povídat, na druhou stranu jsem potřebovala něco, po čem bych se zase cítila jako já. Mí přátelé, a Spencer obzvlášť, to pokaždé dokázali.

Po hlubokém nádechu jsem vytočila jeho číslo. Chvíli to vyzvánělo a já už chtěla zase zavěsit, vtom však hovor přijal.

„Čau,“ pronesl bezdeše.

„Ruším tě?“ zeptala jsem se okamžitě.

„Ne, zrovna běhám. Copak?“

Zavřela jsem oči a naslouchala jeho krokům na asfaltu. Sluchátkem zašuměl krátký poryv větru a já si představila, jak Spencer běží. Prostě proto, abych se odpoutala od všech ostatních myšlenek.

„Nic,“ pronesla jsem s jistým zpožděním.

Nyní se jeho kroky zarazily. „Co se děje?“ zeptal se měkce.

„Myslím, že o tom nechci mluvit.“ Hlas jsem měla chraptivý a zněl poraženecky. Nenáviděla jsem, co ve mně dokázal pouhý pohled na Natea vyvolat. Jakou moc nade mnou pořád ještě měl. Nemilovala jsem ho už – o tom vážně nemohla být řeč –, přesto mě pouhé setkání s ním a Rebekou zahnalo k propasti, u které jsem stála před dlouhou dobou.

„Fajn, tak budeme mluvit o něčem jiném. Mám ti vyprávět, na čem právě pracuji v hodinách umění?“ zeptal se a jeho hlas nabyl bezstarostného tónu.

„Ano, prosím.“

„Takže, právě tvoříme sochy. K tomu jsme nejprve museli nakreslit skicu. Tu jsme si museli nechat odsouhlasit, já měl štěstí. Miles ani tak ne, chtěl totiž vyrobit sochu zadku Kim Kardashian a naše profesorka tím nebyla zrovna nadšená, takže je teď totálně pozadu, protože my ostatní jsme dnes už začali vytvářet model z PVC trubek a drátu.“

Usmála jsem se a zase otevřela oči. „Opravdu velká škoda pro Milese. Svět by tuhle sochu bezpodmínečně potřeboval.“

Spencer se tiše zasmál. „To si Miles myslel taky. Zmínil jsem se, že chtěl vyrobit zadek v životní velikosti? Při slovech věrný v měřítku naše profesorka zrudla a dala mu záhlavec jeho vlastním blokem.“

Teď jsem se musela zasmát i já. „Jak vypadá tvoje socha?“

„To je překvapení. Ukážu ti ji, až bude hotová.“

„Neříkej, že chceš vyrobit detailně věrnou sochu mého zadku.“

„Nepřiváděj mě na špatné myšlenky, zlato.“ Telefonem opět zašuměl vítr. „Ou, člověče. Bylo by moc nemístné, když ti povím, že teď mám před očima tvůj nahý zadek?“

Opět jsem se usmála. Zapomenut byl večer, zapomenuto bylo jednoduše všechno. Spencer dokázal, že vybledlo vše, co mě činilo nešťastnou. „Táta mi dneska představil svou novou přítelkyni.“

„Ach,“ udělal Spencer. „A?“

„Je báječná. Legrační na tom je, že s její dcerou Everly chodím na psaní.“

„Jaká náhoda.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Dneska jsem se naprosto zesměšnila, Spenci.“

Trpělivě čekal, až budu mluvit dál. Jedna z vlastností, které jsem na něm měla tak ráda, byla, že se nikdy neptal. Dal mi čas. Vždycky mi dával čas.

„Byli jsme se najíst a… Rebecca s Natem byli ve stejné restauraci.“

Sykavě se nadechl. „No to je v prdeli.“

„A jak. Zareagovala jsem tak nějak zkratovitě a zalezla pod stůl.“

Spencer opět zanadával.

„Totálně jsem tátu zostudila,“ zamumlala jsem a přidržela si ruku před očima. Z pronikavého světla závěsné lampy mě pálily oči. Alespoň jsem si namlouvala, že na tom má vinu ono.

„Tomu stěží uvěřím. Tvůj táta tě zná, Dawn. Ví, jak tvrdý pro tebe ten rozchod byl, i když jsi dělala, jako by všechno bylo v pořádku.“ Spencer se na chvilku odmlčel. „Smím ti říct svůj upřímný názor?“

„Chci, abys ke mně byl vždycky upřímný,“ opáčila jsem okamžitě.

„Dobrá. Myslím, že bys měla říct tátovi pravdu. Co se stalo, to je úplně posraný. Máš se svým otcem takový srdečný vztah. Když si to, co tě v posledním roce tolik tížilo, necháš pro sebe, bude to v budoucnosti pořád stát mezi vámi. Tady nehraje roli, jaký to bude mít dopad na jeho vztah s Dursleyovými.“

„Duffyovými,“ opravila jsem ho opožděně.

„Mně je přece fuk, jak se rodiče toho čuráka jmenují.“

Znovu jsem se musela usmát jako blbeček. „Připadá mi tak nějak sladké, když nadáváš.“

„Pokud to v tvých očích ještě zvýší mou neodolatelnost, budu to odteď dělat pořád. Jak by se ti líbilo, kdybych nahlas vykřikl ‚hajzl‘?“

Afektovaně jsem zaúpěla. „To by bylo naprosto sexy.“

Zakřičel to slovo tak hlasitě, až mi potom zvonilo v uchu. „No, jaké to bylo?“

„Myslela jsem, že jsi venku na ulici.“

„To taky jsem. Jedna žena omdlela, jeden chlap mě málem přejel a všechny děti v okruhu pěti mil mohly do svého ještě nevyzrálého repertoáru pojmout nové slovo. Dnes v noci mě doma navštíví jejich rodiče s vidlemi a pochodněmi.“

„Jsi opravdový hrdina.“

„Jeden dělá, co může,“ opáčil a já myslela, že mu v hlase slyším úšklebek. „Kdy budeš zpátky doma?“

„Chtěla jsem se vrátit dneska večer.“

„Uvidíme se zítra?“ zeptal se Spencer.

Srdce mi o takt zrychlilo.

„Moc ráda.“

„Paráda.“

„Taky si myslím.“

„Jestli ti to nevadí, poběžím teď dál. Právě mě předběhla ta bezvědomá žena a já už tu ostudu nesnesu ani o vteřinu déle.“

„Jasně. Pardon, že jsem tě tak dlouho zdržela.“

„Nežvaň nesmysly, Dawn. Vždycky mi můžeš zavolat, když budeš mít něco na srdci. Nebo taky když v noci ležíš bdělá a dostaneš zálusk na poctivý sex po telefonu.“

S trhnutím jsem se posadila. „Spenci!“

„To já jen tak.“ Zazubil se.

Sice jsem ho neviděla, ale mohla jsem to slyšet a tak nějak i cítit. Hrudí se mi rozšířilo proradné teplo a srdce mi prapodivně poposkočilo.

„Zítra, zlato.“

Nasucho jsem polkla. „Zítra.“

Když jsme zavěsili, nebyl svět najednou už vůbec tak špatný.

25. kapitola

Milá Dawn,

myslím, že jsi mi v příloze poslala špatný soubor. Místo úkolu, který jsem vám zadal, jsi mi zaslala první kapitoly milostného románu. Ty asi nebyly určené mně, že ne? Přesto jsem se na ně samozřejmě mrkl. Skutečně máš cit pro lechtivé dialogy a napětí mezi protagonisty. Báječné! Pokud chceš, rád ti také ještě poskytnu podrobnější zpětnou vazbu ohledně jazyka a vypravěčské perspektivy. Samozřejmě by mne ale potěšila i správná příloha.

S přátelským pozdravem

Nolan

Ne. Ne, to se nemohlo stát!

Bleskově jsem klikla na složku s odchozími e-maily a podívala se na zprávu, kterou jsem Nolanovi předchozího dne zaslala.

Skutečně.

Já mu skutečně poslala první tři kapitoly O nás. Svým testovacím čtenářkám jsem místo toho poslala Nolanův domácí úkol. To se prostě nemohlo stát.

Ve vteřině jsem horoucně zadoufala, že mě srazí blesk. Nebo že se přiřítí auto, co mě přejede. Nebo prostě obojí současně. Praštila jsem čelem o pult a hned nato zanadávala, jak to bolelo.

„Co se zase děje?“ zeptala se Sawyer vynervovaně.

Ten den jsem ji navštívila v její nové práci ve Steakhousu. Sawyer tam dvakrát byla na zkoušku a nakonec tu práci získala. Nyní zásobovala hosty nápoji a již popáté čistila pult.

„Poslala jsem svému profesorovi špatnou přílohu,“ vysvětlila jsem a vzala si zpátky sklenici.

„Byly to nahé fotky?“ optala se Sawyer a začala leštit jednu ze sklenic ve dřezu.

Ne, žádné nahé fotky, ale zato alespoň jedna sexy scéna, kdy spolu Tristan a Mackenzie docela dráždivě tančili. A on jí do ucha špital nemravnosti. Sice byly míněny jen žertem, ale přesto…

Skutečně máš cit pro lechtivé dialogy a napětí mezi protagonisty. Báječné!

Báječné? Bože můj, na psaní mě už nikdy neuvidí. Nikdy už nevkročím na univerzitu. Přestoupím. A přestěhuji se. Nejlépe nazpět do Portlandu, kde každý den přeběhnu přes cestu Rebece a Nateovi.

„Aaargh.“ Opět jsem padla čelem na pult.

„Nebuď taková citlivka,“ soudila Sawyer. „Ukaž přece.“

Než jsem se vzpamatovala, popadla Watsona a obrátila si ho k sobě. Chtěla jsem jí ho okamžitě vytrhnout, ona však měla obě ruce pevně položené na krytu.

Zeširoka se uculila. „Fajn, teď chápu tvé zoufalství. Přičemž…“ Listovala čtenářskou ochutnávkou a já ji nechala být.

Teď už jsem se před ní přestala upejpat. Dosud se k tomu, že píšu erotiku, stavěla neskutečně skvěle. Dokonce si již přečetla dvě mé novely a řekla mi, že jeden protagonista jí připada

l tak sexy, že ji to vážně rozohnilo. Bylo něco úplně jiného číst takové věci v recenzích a zprávách na síti. V reálném životě jsem nejprve krvavě zrudla, vskrytu mě to ale těšilo. Krom toho jsem Sawyer pozvolna začínala mít opravdu ráda. Byla úchvatná.

„Tady v tom ani není sexuální scéna, Dawn. Nebuď taková citlivka,“ prohlásila a postrčila Watsona zpátky přes pult.

„Ale ti dva spolu tancovali tělo na tělo. A on jí říkal nemravnosti. Takže Nolan teď ví, že…“

„Blablabla,“ přerušila mě Sawyer a mávla rukou, takže mě umlčela. „Přestaň s tím. Přestaň si namlouvat, že to, co děláš, je nestydaté. Jestli něco takového řekneš ještě jednou, poschovávám ti do postele syrová vejce a potají tě vyfotím, jak si do nich leháš.“

Stiskla jsem rty, abych se nemusela uculit. „Fajn. Pardon.“

Uznale přikývla. „Příště si prostě dej pozor, komu co posíláš. Problém vyřešen. No a… Je ten tvůj profesor sexy?“

„A co to s tím má společného?“

Teď zvedla Sawyer obočí. „Ještě se toho musíš hodně naučit, Dawn. Vážně, coby sexuálně aktivní člověk doopravdy nesmíš takovou otázku pokládat.“

Postavila jsem sklenici na pult. „Sexuálně aktivní? Kolik ti je, šedesát?“

Sawyer se zazubila. „Nemáš pak sraz se Spencerem? Jen se ho zeptej, jak by to nazval on.“

Naráz jsem zrudla. „Sawyer! Jen spolu budeme vařit.“

„Mhm. Vařit.“ Hodila po mě pohledem, ze kterého mi tváře zahořely ještě víc.

„Ty jsi nemožná!“

Zasmála se a potom obešla pult, aby uvítala nové zákazníky, kteří právě vešli.

„Doufám, že ty a tvá kuchyně jste připraveni!“ pronesla jsem na pozdrav, když mi Spencer odpoledne otevřel dveře.

Měl na sobě bílou košili, ve které jeho kůže vypadala opáleněji, a tmavé džíny plné bílých skvrn, které prozrazovaly, že až doteď ještě pracoval na své soše. Prohlédl si mne shora dolů, a když mu pohled padl na početné nadité nákupní tašky v mých rukou, usadil se mu ve tváři úsměv.

„Tak nějak.“ Ustoupil stranou a já prošla kolem něj, rovnou do kuchyně, kde jsem tašky složila na pracovní desku.

Potom jsem se svlékla a odnesla si věci do šatny. Když jsem se vrátila, Spencer už tahal nákupy z tašek.

„Co budeme dělat?“

„Špagety verdura,“ řekla jsem a stoupla si vedle něj.

„To zní sexy.“

Zboku jsem po něm loupla okem. „Co je k čertu sexy na špagetách verdura?“

Krátce mi pohled opětoval, nahlédl zpátky do tašky a uculil se. „Způsob, jakým to vyslovuješ. Docela sexy.“

Nevěděla jsem, co na to mám odpovědět, takže jsem jen zakroutila hlavou a svěřila Spencerovi cuketu a lilky. Já sama jsem dala vařit vodu na těstoviny a potom se pustila do cibule a česneku.

Když se cibule smažila na pánvi, mrkla jsem Spencerovi přes rameno, nebo spíš podél pravé paže. „Mohl bys to krájet na kostičky místo na plátky?“

„Jasně, bez problému.“

Stoupla jsem si vedle něj a prohlédla si jeho dosavadní výsledky. „A ty lilky prosím trochu tlustší.“

Zasalutoval nožem. „Ano.“

Spencer byl velice příjemným kuchtíkem. Podával mi potřeby, na které jsem nedosáhla, a nepletl se mi do cesty. Jednu po druhé jsem do omáčky přidávala přísady. Zeleninu jsem nechala chvíli škvařit, potom přišla na řadu rajčata. Na koření jsem hloupě nepomyslela. Až na sůl a pepř neměl v domě nic.

„Vlastně se tam dává ještě celá řada koření a čerstvých bylinek,“ mumlala jsem a nasypala do pánve další špetku soli.

„Budu dbát, abych měl odteď doma zásobu čerstvých bylinek a koření. Pro případ, že bys přišla častěji a pocítila náhlou potřebu zneužít mou kuchyni,“ opáčil.

„Tenhle sporák je tu proto, aby se na něm vařilo. Cokoli jiného by bylo plýtvání.“

Postavila jsem sůl zpátky do skříňky. Na špičkách jsem se prohrabovala dózičkami, které tam ještě stály. Objevila jsem hnědavou nádobku, která obsahovala prášky. Než jsem po ní mohla sáhnout, z obou stran mě objaly Spencerovy paže. Rukama se opíral o pracovní desku.

„Potřebuješ pomoct?“ optal se těsně za mnou a já ucítila na krku jeho dech.

Klesla jsem zpátky na paty. „Myslím, že si docela vystačím, díky.“

Opět mě zašimral jeho dech. Chloupky na pažích se mi zježily, všechno ve mně mi připadalo úplně zelektrizované. Co se mnou dělala jeho blízkost, to bylo prostě neuvěřitelné. Stačilo mu jen zmenšit odstup mezi námi, a už mi vyhořely všechny pojistky. A to se mě ani nedotkl.

„Spenci.“ Můj hlas zněl bezdeše. Když mi byl tak blízko a já ztrácela vládu nad svým tělem, nemohla jsem jinak.

„Hm?“ udělal, tentokrát těsněji u mého ucha. Jeho rty mě pohladily po krku.

„Omáčka,“ zaskuhrala jsem.

„Ano.“ Vtáhl si mou kůži mezi zuby a já povzdechla. Potom mi cucal místečko pod uchem.

No pane jo.

„Přestaň.“

„Mhhh.“ Jenom zabručel, a přece jsem mohla na své kůži cítit to ne.

„Přestaň s tím. Přišla jsem sem, abych s tebou vařila. Ne abych se tebou dala rozptylovat.“

Jeho úsměv mě pošimral na krku. „Já tě ale rozptyluju rád.“

„Jak nezištné.“

Teď přikývl a jeho vlasy se dotkly mé tváře. „Takový já jsem. Nezištný a obětavý.“

Zasmála jsem se. Potom jsem se k němu otočila. Pořád ještě mě držel v obklíčení mezi svými pažemi. Oči měl temné a já v nich rozpoznala svítící touhu.

„Nedívej se na mě tak,“ zašeptala jsem.

Zacukaly mu koutky, ale zavřel oči. „Fajn.“

Jeho ruce mi vyjely po bocích a on mi palci přejel po žebrech, těsně pod prsy. Naklonil se a přitiskl se ke mně celým tělem.

Omáčka, nebo Spencer? uvažovala jsem horečně. Spencer, nebo omáčka? Když jsem pocítila jeho tělo na svém a všechno ve mně roztálo, rozhodnutí mi vůbec nepřipadalo těžké.

Stoupla jsem si na špičky a políbila ho. Spencer mě jednou rukou sevřel v týle a přitáhl si mě k sobě těsněji, jeho jazyk mi vklouzl do úst a třel se o můj. Projel mnou prudký záchvěv a on zachytil můj povzdech svými rty. Jako by měl všechny mé smysly ve svých rukou. Mohl si se mnou dělat, co chtěl – nebyla jsem schopna se bránit. A ačkoli jsem já byla tím, kdo polibek podnítil, byl to on, kdo převzal vedení.

Jednou rukou mě pevně svíral v týle, druhou mi položil na dolní část zad a pevně mě držel. Tělem se mi prohnal žár a od hlavy k patě mnou proběhlo mravenčení.

Bez dechu se ode mne odpoutal, ale zůstal u mě docela blízko. Polibky mi rýsoval cestičku po čelisti. Vychutnávala jsem si jeho doteky, až mi do nosu vystoupal podezřelý zápach čehosi spáleného.

„A sakra!“ Odtrhla jsem se od Spencera a chvátala ke sporáku. Okamžitě jsem ho vypnula a strhla pánev z desky. Zamíchala jsem omáčku a prohlédla rozsah katastrofy. Pouze na několika místech se zelenina připekla ke dnu pánve. Nalila jsem použitelnou omáčku do misky, zatímco Spencer slil nudle. Sice jsem byla zkrušená, že je jídlo zkažené, ale Spencer mě ujišťoval, že si s tím nemám lámat hlavu a že to jistě bude chutnat lépe než lasagne z polotovaru, které mu pořád ještě leží v lednici. To mě trochu usmířilo.

Tentokrát jsme jedli u stolu místo na pohovce jako obvykle.

„Božské. Prostě božské,“ prohlásil Spencer s plnými ústy a ukázal na mě vidličkou. „Jsi zpropadená bohyně, Dawn Edwardsová.“

Při jídle jsem ho pozorovala a kroutila hlavou. Byla jsem si jistá, že to říká jen kvůli mně, ne proto, že by mu ta připálená omáčka tak moc chutnala.

Bavili jsme se o univerzitě a svých přednáškách. Spencer mi vykládal, že v létě chce jít s Kadenem zase na pár dní na vandr. Tentokrát na pořádné táboření, stanovat a tak.

Po jídle jsme společně sklidili. Chtěla jsem pomoct i při mytí nádobí, ale Spencer mě ani nepustil do blízkosti dřezu. Místo toho ukázal na jednu ze stoliček u kuchyňského ostrůvku a řekl: „Kdo vaří, nemusí mýt. Raději si se mnou ještě chvíli povídej.“

Okamžitě se mi toto pravidlo zalíbilo a vyprávěla jsem mu o Steakhousu, jak moc ho mám ráda a že tam teď Sawyer pracuje. Pověděla jsem mu, že jsem jí v poledne dělala při směně společnost, a taky o té trapné příhodě s Nolanem, i když jsem přitom musela zabořit rozpálený obličej do dlaní a Spencer se smíchy otřásal tak moc, že si kartáčem na nádobí promáčel košili. Bezpodmínečně chtěl slyšet přesná Nolanova slova a nedal pokoj dřív, než jsem z kabelky vyhrabala mobil, abych ten e-mail našla.

Když jsem otevřela poštu, ukázalo se mi několik nových zpráv. Mimo jiné nová recenze, kterou jsem – protože jsem zkrátka zvědavá – chtěla rychle prolétnout.

Zobrazila jsem zprávu – a okamžitě toho zalitovala, když jsem si přečetla první větu.

Srdce mi sklouzlo do kalhot.

Nejraději bych byla mobil okamžitě vypnula, odložila stranou a zapomněla jízlivá slova, která se mi tam ukázala. Ale nefungovalo to, nemohla jsem odtrhnout pohled od displeje. Byla jsem jako přimražená.

„Co se děje?“ zeptal se znenadání Spencer. Jen okrajově jsem si povšimla, že šplouchání ve dřezu ustalo.

Zhluboka jsem se nadechla a vydechla, abych si zklidnila tep a potlačila odpudivý pocit, který se ve mně stále šířil. S nuceným úsměvem jsem k němu vzhlédla.

„Ale nic. Už dobrý.“

Ovšem před Spencerem jsem nemohla nic předstírat. Rozhodným krokem ke mně došel.

Pokrčila jsem rameny. „Dostala jsem jízlivou recenzi. Nic víc.“

„Co znamená jízlivou?“ Sklonil se, jednou rukou se opřel o opěrku stoličky a druhou si přitáhl můj mobil. Potom začal číst.

„Hraničí s ublížením na zdraví,“ mumlal nezvučně. „Hloupé… brak… ruce pryč.“ Spencer se zarazil a zíral na displej. Několikrát za sebou polkl. Celé tělo měl napjaté.

„Spenci?“ zeptala jsem se tiše.

Spencer se zhluboka nadechl. Potom se narovnal a bez dalšího slova vyběhl z kuchyně.

„Spenci?“ optala jsem se znovu.

Pouze se ohlédl přes rameno a rukou mi naznačil, ať jdu za ním.

Vyběhl po dvou najednou schody do horního patra, přímo do svého pokoje, kde se posadil na židli u psacího stolu a zároveň spustil svůj počítač.

Neměla jsem ponětí, co se to právě děje. Bezradně jsem zůstala stát ve dveřích. „Co tu teď děláme?“

Spencer ani nevzhlédnul, jen na mě mávl. „Pojď sem.“

Pomalu jsem prošla pokojem. Když jsem tu byla naposledy, měla jsem oči jen pro Spencera, ne pro jeho zařízení. I tento pokoj vypadal, jako by se tu vyřádil dekoratér interiérů. Kouřově modré stěny, olivové závěsy, tmavé parkety, na nichž ležel koberec pískové barvy.

Rám Spencerovy postele byl vyrobený z tmavého dřeva. Před masivním čelem se vršilo několik polštářů a napříč přes postel ležel modrošedý kostkovaný přehoz. Nad rámem rozházeně viselo několik černobílých fotografií. Byly to snímky Portlandu, pokud jsem to správně poznala.

Když jsem ke Spencerovi došla, opřela jsem se oběma rukama o opěradlo jeho židle. Zatímco mu nabíhal počítač, bloumala jsem pohledem dál, prohlížela si lístečky a skicáře, které se kupily na každé volné ploše stolu.

Do očí mě praštila fotka jeho a jeho rodiny. Poprvé jsem uviděla Olivii. Vypadala roztomile, a ačkoli byl obrázek již starší a ona tam byla opravdu ještě malá – snad sedm či osm let –, byla vidět podoba mezi ní a jejím bratrem. Měla tytéž černé vlasy a hluboké dolíčky ve tvářích, které míval i Spencer, když se smál. Na tomto snímku vypadal spíš jako rebel, se svým podrážděným výrazem, rozedranými džínami a nadměrnou košilí Johnny Cash. Bylo zřejmé, že by byl v tuto chvíli raději někde jinde a s lidmi, kteří stáli vedle něj, si naprosto nevěděl rady.

„D. Lily mě svým humorným stylem dokáže nejen rozesmát, nýbrž mě pokaždé přiměje, abych si někoho z jejích protagonistů přála za muže,“ vytrhl mě z mých myšlenek Spencer.

„Co…“

„Tímto dílem se autorce podařilo odvést mě do světa, kde je všechno možné,“ četl neústupně dál. „Momentálně si procházím těžkým obdobím, a její novely – zejména Zkroť mě – mi pomohly se rozptýlit. Proto obří dík vám, D. Lily, pokud tohle čtete.“

Pomalu mi svítalo, co tu právě dělá. „Spenci, přestaň,“ špitla jsem.

„Slečno Lily, kde seženu chlapa, jako je Grover? Zaplatila bych vám!“ Spencer se ke mně s úšklebkem obrátil. Ukázal si na klín a s očekáváním na mě pohlédl.

Když jsem se nijak nechystala jeho pozvání vyhovět, popadl mě za zápěstí a jemně si mě vtáhl mezi nohy. Nezbylo mi, než se mu posadit na stehna. Potom se opět obrátil k počítači.

„Vidíš to?“ zeptal se a ukazováčkem ukázal na políčko, kde se zobrazovalo průměrné hodnocení příběhu. Na platformě jste mohli udělit nanejvýš pět srdíček. Já měla solidní čtyři, když se sečetla všechna hodnocení. „Tihle čtenáři… Dawn, to, co děláš, to pro ně něco znamená. Dáváš jim něco, čeho se můžou chytit. Něco, co je vyvede ze všedního dne a posílí je. Ukazuješ jim, že i oni mohou být silní a báječní.“

Nasucho jsem polkla. Oči mě zase jednou pálily a já sklopila pohled ke klávesnici.

„Ať už ten jízlivý nesmysl napsal kdokoli, hlavně se jím nedej stáhnout ke dnu,“ pokračoval. Vtiskl mi polibek na krk. „Tam venku existuje tolik lidí, kteří tě obdivují. A na to jsem docela hrdý.“

Zírala jsem na Spencera, otevřela ústa, abych mu odpověděla. Ale nebyla jsem schopná slova.

Dokázala jsem ho jen obejmout a zabořit mu obličej do krku.

26. kapitola

Ten večer jsme byli s celou partou u Allie a Kadena. Nejprve jsme se dívali na nový film Avengers na DVD, objednali si pizzu a pak si dopřáli automobilové závody Mario. Kadenova máma mu domů poslala jeho staré Nintendo 64 a já si vychutnávala nostalgický pocit, který ve mně hra vyvolávala. Proti Allie jsem dokonce zvítězila, ačkoli ona už si předtím zahrála několik kol na zkoušku. Mé vítězství se jistě dalo připsat dlouholetým tréninkům s tátou a jeho přáteli. Tehdy jsem je všechny porážela.

Jak se ukázalo, byl Spencer v předstírání, že se mezi námi nic nezměnilo, mnohem lepší. Já ho naopak hltala pohledem, když jsem měla pocit, že mě nikdo nesleduje. Co se o mě tak mile postaral, jenom se to zhoršovalo. Čím víc jsem si zakazovala ho chtít, tím silnější byl impuls vrhnout se na něj. Bylo to jako dieta: čím tvrdošíjněji si člověk zakazoval jíst sladkosti, tím silnější byla chuť.

Nemohla jsem z něj spustit oči, stěží jsem dokázala poslouchat, když se mnou někdo mluvil. Byla jsem příliš fascinována Spencerovými pažemi, které se napínaly, jak mačkal ovladač, a jeho smíchem, když zahajoval nějaký obzvlášť šikovný předjížděcí manévr. Svrběly mě prsty, tak nutkavé bylo přání dotknout se ho. A pokaždé když se naše pohledy střetly, zazubil se Spencer, jako by docela přesně věděl, co se ve mně odehrává.

Byl to velice dlouhý večer.

Když jsme společnost rozpustili, nabídl se Spencer, že odveze Scotta a mě domů. Časem jsem přestala počítat, jak často jsme se setkávali pohledem ve zpětném zrcátku.

Když jsme zastavili u Scotta, vystoupila jsem s ním a rozloučila se objetím. Podíval se na mne trochu moc důkladně, potom mu pohled zalétl ke Spencerovi, který pořád ještě seděl za volantem. „Všechno v pořádku?“ špitl.

Přikývla jsem, ačkoli to nebyla tak docela pravda. „Ano.“

Pozvedl obočí a v pohledu měl nevyslovenou otázku. Jen jsem zavrtěla hlavou.

„Nedělej nic, co bych nedělal i já,“ řekl, než mě znovu objal a odešel k sobě do bytu.

Krucinál. Scott měl obdivuhodně dobrý čuch na věci, které jste před ním chtěli skrýt. Jestli viděl, jak to mezi mnou a Spencerem jiskří, musím odteď být opatrnější. Tahle záležitost mezi námi byla dobrá tak, jak byla. Fungovalo to. Nechtěla jsem na tom nic měnit tím, že bych to sdílela se světem.

Když jsem nastoupila zpátky do vozu, ucítila jsem na sobě Spencerův pohled.

„Všechno v pořádku?“ optal se.

Když se mě na to během tak krátké doby zeptali dva lidé, musela jsem asi vypadat dost zle.

„Všechno super,“ opáčila jsem a koukala se z okna.

Jízda ke koleji trvala jen jednu píseň od Jamese Morrisona.

Vůz zastavil a já se sotva odvažovala na Spencera podívat.

„Díky za odvoz,“ zamumlala jsem a rozepnula si pás.

Než se mé prsty mohly dotknout kliky u dveří, chytil mě za paži. Zhluboka jsem se nadechla a vydechla a pak jsem k němu zvedla oči.

Zkoumavě na mě hleděl. „Co se děje?“

Dokázala jsem pouze suše polknout. „Jsem prostě jen unavená.“

Nakrčil čelo. „Blbost,“ zahučel a ve stejném okamžiku mě začal hladit po paži. „Co ti běží hlavou?“

Ach bože. Proč jen musel být tak zatraceně přitažlivý? Vždycky když se na mě takto díval – temnýma očima a s nevyzpytatelným pohledem – v žaludku mi cosi poskakovalo nahoru a dolů.

„Pověz mi, co se děje, abych ti mohl pomoct,“ pokračoval a jemně kroužil prsty po mé paži.

Sklopila jsem pohled k jeho ruce. Nemohla jsem to vyslovit, dokud na mě spočíval jeho intenzivní pohled. Bylo toho na mě moc. „Mohl bys mi pomoct, kdybys…“ zachrčela jsem ochraptěle.

Psát o tom? Žádný problém. Ale vyslovit nahlas, že ho chci? Zhola nemožné.

Nejistě jsem zvedla zrak a pohlédla na něj. Ve tváři se mu zračilo pochopení. Pohled měl úplně vřelý a vrásky na čele mu zmizely.

„Dawn…“ bylo jediné, co řekl. Mé jméno, docela ochraptěle a tiše. Pak si mě přitáhl k sobě.

Nějak jsem mu přistála na klíně. Sice jsem si přitom narazila nohu o přístrojovou desku, ale na tom nezáleželo, protože pevně tiskl své rty k mým. Bolest byla docela zanedbatelná. Konečně jsem byla přesně tam, kde jsem chtěla být celý večer.

Pevně jsem mu zaťala ruce do vlasů a jeho zaúpění mě silně oslovilo. Jeho ruce mi bloumaly po těle. Obemkl mi zadek a zaryl do něj prsty, aby si mě k sobě přitiskl pevněji. Ztěžka jsem oddechovala. Hlavu jsem měla jako vymetenou, už jsem nedokázala přemýšlet. Jediné, co jsem mohla, bylo pohybovat se s ním. Zase a znovu jsem se houpala proti jeho klínu. Uvnitř mi narůstal překrásný tlak.

Teď už jsem věděla, co se Spencerovi líbí, a využila jsem toho. Zatajil dech, když jsem se mu zakousla do ušního lalůčku. Popadl mě pevněji, když jsem mu rty klouzala po klíční kosti. Jak jsem ho lehce zatahala za vlasy, byly jeho polibky lačnější a on vydával to hluboké sténání, které mě ještě víc rozohňovalo a urychlovalo mé pohyby.

Naše polibky byly tak horečnaté, že jsem skutečně zapomněla dýchat. Opřela jsem se mu čelem o spánky a lapala po dechu. Opatrně jsem zvedla prsty a položila mu je na naběhlé rty. Dech měl právě tak rychlý jako já.

„Já z tebe zešílím,“ zašeptala jsem.

Kousl mě do prstu. „Dobře že mám slabost pro šílené holky.“

Usmála jsem se. „Chtěl bys…“

Zavibroval mu penis.

Současně pronikavě zazvonil.

Podrážděně jsem shlédla dolů. Skrze látku džín prosvítal Spencerův mobil.

Než jsem se rozkoukala, nacházela jsem se zase na sedadle spolujezdce, tentokrát jsem si narazila hlavu o střechu. Spencer zaklel a trochu se zkroutil, aby vytáhl telefon z kapsy.

Znala jsem to pronikavé vyzvánění. Teprve před několika málo dny jsem ho slyšela na chatě. Bylo to vyzvánění, které se nedalo přeslechnout a které nevěstilo nic dobrého.

„Ano?“ Pořád ještě dýchal přerývaně. Spencer stiskl rty a pohled mu zneklidněl. „Jak dlouho už?“

Sáhla jsem po jeho ruce, ale než jsem se jí mohla dotknout, odtáhl ji. Srdce mi na okamžik vynechalo.

„Fajn. Ne, žádný problém. Jsem na cestě.“ S kamenným výrazem zavěsil. Chvíli bylo v autě mrtvé ticho. Spencer volnou rukou uchopil volant a padl na něj čelem. Nutil se do klidného, hlubokého dýchání.

Sedět vedle a přihlížet, to ve mně prostě vyvolalo pocit, že jsem úplně bezmocná. Neměla jsem ani ponětí, co bych měla udělat, abych z něj tohle bídné břímě sejmula. Prostě jsem nevěděla.

„Jdi dovnitř,“ prohlásil znenadání. Opět se narovnal, navyklým pohybem zastrčil mobil zpátky do kapsy a nastartoval auto.

„Ale…“

„Jdi dovnitř, Dawn.“

Nedíval se na mne, nýbrž mířil pohledem na ulici. Obličej měl úplně strnulý a bezvýrazný. Ačkoli měl pořád ještě zarudlé tváře, už mi nepřipomínal toho muže, který mě ještě krátce předtím bláznivě líbal.

„Spenci…“

„Prostě prosím odejdi, Dawn!“ Trhl hlavou a zuřivě se na mě podíval.

„Nenechám tě jet samotného,“ odmlouvala jsem.

Několik sáhodlouhých vteřin jsme se na sebe tvrdohlavě dívali.

Nakonec Spencer lehce přimhouřil oči. „No bezva.“ Sešlápl plyn tak prudce, až pneumatiky zakvílely.

Instinktivně jsem se chytila dveří, abych získala oporu. Spencer uháněl ulicemi Woodshillu jako šílený a já si vroucně přála, abych byla zareagovala rychleji a sebrala mu ten zatracený klíček od auta.

Nemluvil. Celou cestu. Nereagoval na mé pokusy načít hovor, takže jsem to po chvíli nechala být. Ani jsem se už nepokoušela se ho dotknout. Byla jsem prostě jen tu, tichá a bez hnutí. Víc nepřipustil.

Na trasu, na niž je normálně zapotřebí něco přes dvě hodiny, potřeboval Spencer hodinu a půl. Byla jsem šťastná, že ještě žijeme, když jsme najeli na cestu k domu jeho rodičů.

Cestou k domu mě nepoctil ani pohledem. Chápala jsem, že to není mnou, nýbrž tím, co na něj čeká tam uvnitř. Přesto to bolelo. Bolest se přidružila ke strachu, který jsem kvůli němu pociťovala.

Utíkala jsem za ním, přes foyer, kolem té abstraktní sochy, drahého nábytku, nahoru do horního patra. Tentokrát nebylo slyšet žádné vřískání, v domě bylo neuvěřitelné ticho. Byl pozdní večer a chodba byla jasně osvětlená. Jako již posledně byly Spencerovy kroky pevné a rychlé, takže jsem mu stěží stačila. Když jsme přišli k Oliviinu pokoji, zmizel ve dveřích, aniž se na mě ještě podíval. Prostě dělal, jako bych vůbec neexistovala.

Jako přimražená jsem zůstala stát na chodbě. Pronikalo ke mně mumlání. Hlas Spencerovy matky jsem již znala. I jeho otce jsem rozeznala. K tomu tichý, pomalý hlas, který jistě patřil Olivii.

Tak jako posledně jsem se opřela o stěnu vedle dveří do pokoje. Sklouzla jsem po ní zády a na zem. Tam jsem seděla a naslouchala změti hlasů, které jsem nerozuměla. Netrvalo dlouho, než z pokoje vyšli Spencerovi rodiče. Pan Cosgrove si mě prohlédl spatra, tvář hořce staženou.

„Ahoj, Dawn,“ řekla paní Cosgroveová a já odtrhla pohled od strnulého výrazu jejího muže.

Na rozdíl od něj se na mě dívala velice vřele a upřímně. Ačkoli byla silně nalíčená, viděla jsem hluboké kruhy pod jejíma očima.

„Chtěla bys s námi jít dolů?“

Nasucho jsem polkla a pokusila se usmát, protože jsem při nejlepší vůli nevěděla, co tady vlastně dělám. Ještě nikdy jsem si nepřipadala tolik nežádoucí.

„Pokud vám to nevadí, ráda bych zůstala tady,“ pronesla jsem tiše.

Se stěnou, za níž se nacházel Spencer, za zády jsem se cítila jaksi… bezpečnější, pokud to dává smysl. Chtěla jsem být s ním. Tak blízko, jak mě nechá. I když to znamenalo, že nás dělí zeď.

„Samozřejmě. Řekni si, když budeš něco potřebovat,“ řekla ještě paní Cosgroveová. Potom vzala svého muže za ruku a odvedla ho chodbou ke schodišti.

Čas plynul. Slyšela jsem Spencerův hlas a Oliviiny tiché vzlyky. Přitáhla jsem si kolena a objala je pažemi. Jednou se do chodby vrátila paní Cosgroveová a přinesla mi hrneček své horké čokolády. Vděčně jsem se na ni usmála, přitom jsem měla dojem, že ona tu čokoládu potřebuje mnohem naléhavěji než já.

„Děkuji, že jsi ho doprovodila,“ řekla a krátce mě poplácala po rameni. „Určitě to nepřizná, ale myslím, že mu dělá dobře, když má někoho, s kým o tom může mluvit.“

S těmi slovy mě nechala sedět na chodbě. Zírala jsem na vrstvu šlehačky a kroutila hlavou.

Kdyby jen věděla.

Spencer se mnou sice mluvil, ale ne o své rodině. Mluvili jsme o všem, jen ne o Olivii. V posledních týdnech jsem si snažně zakazovala ho dál otravovat. Měli jsme nevyslovenou dohodu, co se tohoto týkalo.

Vypila jsem čokoládu a nechala si jí zahřát útroby. Nohy mi ztuhly a zadek mě bolel, protože jsem na podlaze seděla docela dlouho, ale bylo mi to lhostejné. Jediné, co se počítalo, bylo, aby Spencer nemusel domů sám. Ještě jsem si dobře pamatovala, jak vyřízený byl posledně, a pořád ještě jsem pociťovala ozvěnu bolesti, kterou ve mně pohled na něj vyvolal.

Pozdě v noci se dveře od Oliviina pokoje otevřely. Do zorného pole mi vstoupily Spencerovy nohy. Vzhlédla jsem k němu, nejistá, jak na tom teď je. Zda mě potřebuje, či ne.

„Ještě jsi tady,“ pronesl tiše. Oči měl temné. Vypadal nekonečně unaveně. Tam, kde byl normálně vždycky vidět alespoň náznak úsměvu, bylo… nic. Vypadal vyčerpaně. Jako by z něj během několika málo hodin vysáli veškerou životní energii.

„Čekala jsem na tebe,“ zašeptala jsem ze strachu, že vzbudím Olivii.

Spencer se na mě podíval nečitelným pohledem. Potom bez dalšího slova odcházel chodbou. Rychle jsem se zvedla, abych šla za ním. Sešel po schodech, do salonu, aby se rozloučil s rodiči. Nálada mezi ním a jeho otcem byla pod bodem mrazu a ve vzduchu viselo výrazné napětí, které se jeho matka pokoušela zjemnit. Šlo si povšimnout, jak se jí její syn v tomto ohledu podobá. Mezi našimi přáteli byl on vždy tím, kdo mírnil emoce, když se situace vyhrotila. Poznávala jsem v něm hodně z jeho mámy.

Paní Cosgroveová objala i mne, když jsme se loučili. Všechno se to kolem mě odehrávalo jakoby v mlze. Když jsme vyšli ze dveří, založil si Spencer paže za hlavou a pár minut zůstal stát na kraji silnice. Oči měl zavřené a zhluboka dýchal. Viděla jsem, jak se mu zvedá a klesá hruď.

Cestou zpátky jsem ho řídit nenechala. Se založenými pažemi jsem se postavila před dveře řidiče. Myslím, že už neměl sílu na mě zuřit – dal mi klíčky dobrovolně. Přesně jako tehdy i tentokrát zavřel za jízdy oči. Nevěděla jsem, zda spí, či to jen dělá, ale bylo mi to jedno. Hlavní bylo, že nalezl trochu klidu.

Pomalu jsem jela nazpět do Woodshillu a potřebovala na to dvě a půl hodiny. Bylo krátce před třetí, když jsem zabočila do Spencerovy ulice a vůz zaparkovala. Chtěla jsem ho probudit, ale on už si rozepínal pás.

„Můžeš si zase vzít auto na koleje,“ prohlásil. „Zítra si ho vyzvednu. Nebo pozítří.“

Vytáhla jsem klíček ze zapalování a zavrtěla hlavou. „Nenechám tě teď samotného.“

Spencer otevřel ústa, pak je zase zavřel. Odkašlal si a vyhnul se mému pohledu. „Bylo by mi milejší, kdybys jela domů.“

„A mně by bylo milejší, kdybys mě přestal pořád posílat pryč.“ Naklonila jsem se přes středovou konzoli a tentokrát mu neponechala žádnou možnost úniku. Položila jsem mu ruku na tvář a přinutila ho podívat se na mě. Pohled měl uštvaný a téměř přetékal pocity, které neustále udržoval skryté.

„Nemůžeš pořád jen dávat, Spenci. Jsem tu a nikam nepůjdu, dokud ti nebude lépe,“ pronesla jsem tiše, ale důrazně.

Namáhavě polkl. „Já tě nepotřebuju.“

„Jsme přátelé. Přátelé se navzájem utěšují, když je jim zle.“

„Nemusíš mě poučovat o přátelství.“ Nyní se vztek vrátil.

Dobře. To bylo lepší než ten schvácený Spencer, který přede mnou chtěl uprchnout.

„Asi jo, když nechápeš, že tě v tomhle stavu nenechám samotného.“

„Chci teď mít klid. Je tak těžké to pochopit?“ odvětil chladně.

„Proč?“

Nakrčil čelo. „Protože si tvou útěchu nezasloužím, Dawn.“

„Proč to pořád říkáš?“ zeptala jsem se nevěřícně.

„Ty to prostě nechápeš.“

„Ne. To opravdu ne.“ Otevřela jsem dveře, obešla auto a odešla k jeho domu, aniž jsem se starala, jestli jde za mnou. Otevřela jsem vchod a vešla do chodby. Nedostala jsem se k tomu, abych si svlékla bundu, Spencer mě popadl za ramena a obrátil mě.

„Odejdi, Dawn,“ řekl nebezpečně tiše. Popadl mě za ruce a zabránil mi rozepnout si bundu.

„Smůla. Zůstávám,“ zavrčela jsem.

„Přestaň být tak tvrdohlavá.“ Zacukal mu sval na čelisti.

„Jen když se přestaneš chovat jako vzdorovitý kluk, který nechce přijmout žádnou pomoc.“

„Já tvou zatracenou pomoc nepotřebuju!“ zařval.

Prudce jsem sebou škubla. Spencer ze mě okamžitě sundal ruce. Couval, až zády narazil do komody v chodbě. Povážlivě se zakymácela. Zakryl si rukama tvář a roztřásla se mu ramena.

Nyní mi bylo lhostejné, jestli se mě pokusí od sebe odstrčit. Několika málo kroky jsem byla u něj a sáhla po jeho rukou. Pevně jsem je obemkla a odtáhla mu je z obličeje, aby se na mě podíval. Vložila jsem do svého pohledu všechno. Nejen soucit a starost o něj, prostě všechno. Doufala jsem, že chápe, že mi může důvěřovat. Že tu pro něj jsem a on mě od sebe nemusí odstrkovat.

„Pusť mě prosím dál,“ zašeptala jsem.

Poznala jsem okamžik, kdy se to v něm zlomilo. Cosi v pohledu se mu roztříštilo, odrazilo se to i v jeho postoji. Spencer Cosgrove, který tu byl vždy, když jste ho potřebovali, a pro své přátele představoval pevnou skálu; Spencer, který všechny vždycky nakazil svou radostí ze života a vždy dával víc, než dostával, se mi zhroutil do náručí.

27. kapitola

Opírala jsem se zády o čelo jeho postele a pevně ho držela. Ležel na mě horní půlkou těla, jednou paží mě pevně svíral kolem pasu, hlavu zabořenou kdesi mezi mým břichem a loketní jamkou. Nohy jsem přitáhla k sobě a byla mu tak blízko, jak jen jsem mohla. Pokoušela jsem se ho svým tělem zahalit jako do teplé deky. Hladila jsem ho po ramenou a po zádech. Po chvíli zamumlal cosi, co bylo pohlceno mým tělem.

„Pokud to bylo pro mě, měl bys mluvit trošku hlasitěji. Ale pokud byla ta slova určená mé loketní jamce, udělal jsi všechno správně,“ broukla jsem.

Lehce natočil hlavu. „Tvá loketní jamka je dobrý posluchač,“ prohlásil ochraptěle.

„Neříkej to mé podkolenní jamce, jinak bude žárlit.“

Jeho tělo se krátce otřáslo. Doufám, že se smál. Všechno ostatní mě až moc bolelo. To bylo něco, co jsem se tohoto večera naučila. Vlastní bolest se nedala srovnat s tou, kterou člověk pociťuje, když vidí trpět někoho, kdo mu leží na srdci. To bylo mnohem horší.

„Dřív jsem býval opravdu kretén.“

To tedy byla razantní změna tématu. Hladila jsem ho mezi lopatkami, dolů a zase nahoru, abych ho povzbudila k pokračování.

„Začalo to tak v patnácti. Měl jsem plné zuby života vzorného syna, trávil jsem čas se špatnými lidmi a začal jsem hulit.“

„V patnácti?“ ujelo mi.

Spencer se přetočil na záda a vzhlédl ke mně. Hlavu měl usazenou v mém klíně. Tváře měl skvrnité a zarudlé, pohled zakalený vzpomínkami.

„Můj otec mě nenávidí. Nenáviděl mě vždycky, i když tehdy to ještě nebylo tak zlé jako dnes. Nikdy jsem pro něj nebyl dost dobrý, a od chvíle, kdy jsem byl malý, mi to dával pocítit. To…“ Zamířil pohledem ke stropu. Jako by mu tak připadalo lehčí mluvit o své minulosti. „Bolelo to. Potřeboval jsem rozptýlení. Něco, co mi zamlží mozek.“

Zvedla jsem ruku a pročísla mu vlasy. Teď zavřel oči.

„Olivii bylo tehdy osm. Na rozdíl ode mne ji táta zbožňoval. Vždycky to byla jeho princezna. Upřednostňoval ji od jejího narození a vždycky jí dal všechno, co chtěla. Při rodinných sešlostech i před přáteli vždycky bájil jen o ní, zatímco o mně mluvil, jako bych byl ostudou pro celou rodinu. A já… já ji za to nenáviděl.“ Poslední slova pronesl tak rychle, že jsem jim stěží rozuměla. Pevně zavřel oči a mezi obočími se mu utvořila vráska.

Dál jsem ho hladila po hlavě. Má druhá paže zůstávala na jeho břiše.

„Zapletl jsem se do takových sraček,“ pokračoval. „Časem jsem si už trávu nejen kupoval, ale také ji prodával. Ne že bych potřeboval peníze… Prostě se mi líbilo to vzrušení, které mi to poskytovalo. Máma si všimla, že něco není v pořádku, a potom se mě stále tvrdošíjněji pokoušela zapojit do rodinných aktivit. Neustále chtěla, abych s Olivií něco podnikal, přitom jsme si nebyli doopravdy blízcí. Jí se nelíbilo, jak se chovám a že jsou ze mě máma s tátou nešťastní. Někdy to bylo, jako bych byl vetřelec, když jsem přišel večer domů a spatřil je společně jíst u stolu. Beze mne. Přitom to bylo mé vlastní rozhodnutí. Choval jsem se jako zatracený rozmazlený fracek.“

„V pubertě každý udělá nějakou tu blbost, Spenci,“ prohlásila jsem konejšivě.

Spencer chvíli mlčel. Nechtěla jsem na něj naléhat, tak jsem ho jednoduše dál hladila po hlavě a čekala.

„Já jsem zodpovědný za to, co se stalo Olivii, Dawn,“ pronesl Spencer nakonec.

Zarazila jsem se v pohybu. „Co se stalo?“

Otevřel oči a bolest v nich mě zasáhla přímo do srdce. „Měl jsem na ni dávat pozor, protože chůva byla nemocná a rodiče se účastnili důležité akce. Toho dne jsem měl sám něco domluveného a musel to kvůli ní odříct. Byl jsem tak naštvaný. Šel jsem s Olivií na hřiště a jednu jsem si vyhulil, abych se zase uklidnil.“ Pohled se mu projasnil a on se díval skrze mne. „Tolik mě rozčilovala. Celou dobu usilovala o moji pozornost a chtěla, abych ji sledoval při lezení. Místo toho jsem si raději hrál s mobilem. Až náhle vykřikla.“

Zostra jsem se nadechla a Spencer opět namířil pohled na mne.

„Ve filmech jsou takové scény vždycky jako zpomalené, ale Dawn, já přísahám, všechno se to stalo až moc rychle. Vykřikla, já vzhlédl, a to už sebou práskla o zem. Slyšel jsem, jak jí puká hlava.“

Zakryla jsem si rukou pusu.

„Myslel jsem, že je mrtvá. Tělo měla úplně bez života. A to prasknutí se mi v hlavě opakovalo jako smyčka. Na zbytek si vzpomínám jen útržkovitě. Nevím už, jak jsem k ní utíkal, najednou jsem dřepěl před ní a ruce jsem měl plné krve. Pak tu byla sanitka. Odjeli jsme do nejbližší nemocnice. Přijeli rodiče. Táta mě zmlátil.“

Cítila jsem, jak mi do očí stoupají slzy. Naslepo jsem sáhla po jeho ruce a propletla si prsty s jeho. Kůži měl neuvěřitelně studenou.

„Bylo to poprvé, co na mě vztáhl ruku. Když viděl, jak jsem zhulený, ztloukl mě znovu. Pevně mě držel oběma rukama a křičel na mě. Mohl jsem se bránit, ale neudělal jsem to. Pravděpodobně jsem byl v šoku.“ Hlas měl stále chraptivější a odkašlal si. „Operovali ji a přivedli do umělého spánku. Ještě si přesně vzpomínám, jak jsem ji po operaci poprvé viděl. Táta mě nechtěl mít v pokoji, takže jsem musel čekat venku. Díval jsem se malým okénkem, které bylo zapuštěné nahoře ve dveřích. A ona tam ležela. Jedna hadice jí čněla z pusy a v malých pažích jí trčely infuze. Vypadala rozbitě, bledá a bez života. Kvůli mně.“ Volnou paží si přede mnou zaclonil oči.

Zesílila jsem stisk jeho ruky.

„Bylo to, jako by mě polili kýblem ledové vody. Najednou jsem byl probuzený. Myslím doopravdy. Olivia bude potřebovat dlouhou dobu, aby se uzdravila, a ani nebylo jisté, jaké následky si odnese, ale žila. To byl okamžik, kdy se i můj život od základu změnil.“

„Jak se jí dařilo po té nehodě?“ špitla jsem.

Tvrdě polkl. „Byl to ten nejtěžší rok, jaký kdy naše rodina prodělala. Olivia měla těžké trauma, rozbitou lebku, poškozenou část mozku. Jedna strana jejího obličeje byla po té nehodě ochromená a ona trpěla afázií. To znamená, že ztratila schopnost se vyjadřovat řečí. Moji rodiče zařídili nejdražší lékaře v zemi, aby se jí dostalo správného logopedického ošetření. Po celý rok neřekla jediné slovo a musela se všechno znovu naučit. Řeč, psaní, dokonce i motoriku. Nechápala už souvislosti. Frustrující bylo, že v její hlavě vypadalo všechno jako předtím. Chtěla nám něco sdělit, ale nemohla, protože pusa a jazyk nespolupracovaly.“

Jak zlé to muselo být. Mít tělo, které nedělá, co chcete. „Jak se tehdy vedlo tobě?“

Chvíli mu trvalo, než odpověděl. Dýchal nepravidelně a já viděla, jak se pokouší nalézt správná slova. „Na hovno. Prostě na hovno. Měl jsem traumatický stres, měl jsem zlé potíže se spaním, záchvaty paniky. Vždycky když jsem se pokusil usnout, zněly mi v uších Oliviiny výkřiky. Nedokázal jsem přestat přemýšlet nad tím, že jsem tomu mohl zabránit. Neustále jsem měl návaly pocení a nedostávalo se mi vzduchu. Máma mě poslala na léčení. Dostal jsem terapii a léky proti úzkostným stavům.“

Vzpomněla jsem si, že se mi jednou zmínil o své terapeutce. A na tu hnědou lékovku v jeho skříňce s kořením.

„Pomohlo to?“ zeptala jsem se tiše.

„Každopádně. Mohl jsem zase spát. Ani neuvěříš, jaký je to dar, když člověk po několik měsíců neprospal ani jedinou noc. Krom toho jsem se musel sebrat… kvůli své rodině. Měl jsem až příliš moc co napravovat. Chtěl jsem konečně být bratrem, jakého si Livvy zaslouží. Někým, kdo bude své rodině oporou, místo aby ji ničil zevnitř.“

„Spenci…“ šeptla jsem. Sáhla jsem po jeho ruce a sundala mu ji z očí. Chtěla jsem, aby se na mne podíval, až budu říkat další slova. „Nebudu z toho teď dělat nic nevinnějšího, než to je, nebo to přikrášlovat. Jak ses tehdy choval, to nebylo v pořádku, ale není tvoje vina, že se to Olivii stalo.“

Výraz mu ztvrdl, ale nenechala jsem ho mi do toho skočit. Ne dřív, než skončím.

„Kdybys byl nekouřil, byl bys tam pak, abys ji chytil?“ zeptala jsem se naléhavě.

Jen si opovržlivě odfrkl.

„Kdybys neměl mobil a díval se, jak šplhá, byl bys u ní včas a chytil ji?“

„Ty tomu nerozumíš. Dokonce i teď, o šest let později, má omezení a všichni ji považují za duševně zaostalou, protože už neumí správně mluvit a má ochromený obličej. Nezasloužila si to, Dawn. Zasloužila si lepší život. A kvůli mojí chybě nemůže ten život mít.“

Objala jsem mu tvář oběma rukama a sklonila se nad ním, aby neprchl před mým naléhavým pohledem. „Přestaň se bičovat.“

„Ale já to…“

„Jestli si to slovo zasloužit byť jen vezmeš do úst, ztluču tě do bezvědomí.“

Umlkl.

„Já tě znám, Spencere Cosgrove. Já tě znám a vím, že svou rodinu miluješ víc než cokoli jiného. Udělal bys pro ni všechno. To je víc než dost.“

„Obětavost však žádný zkažený život do pořádku nedá,“ opáčil.

Pokud si to namlouval v posledních šesti letech, bude jistě trvat déle než jednu noc, abych ho přesvědčila o opaku. Palci jsem ho pohladila po tvářích a prostě se mu jen dívala do očí. To břímě mu ztěžka leželo na ramenou a jeho tíha ho táhla dolů. V tomto okamžiku jsem věděla, že odteď to břímě bude sdílet se mnou. O to se postarám.

„Změnil se vztah k tvé rodině po té nehodě?“ zeptala jsem se opatrně.

Spencer překvapeně zamrkal nad změnou tématu. Chvíli uvažoval a opřel se o mne.

„Ano,“ pronesl po chvíli. „Stoprocentně.“

„Jak moc?“

„Nehnul jsem se tehdy od Olivie. I když se mě pokoušeli vyhodit, nezmizel jsem. Jednou jsem se k její posteli připoutal kabelem. Táta vypadal, jako by mě chtěl znovu zmlátit, ale sestry v nemocnici mou přítomnost ignorovaly a já u Livvy zůstával dnem i nocí. Moje známky šly do kopru, ale to mi bylo dost jedno. Myslím, že jen proto mi máma odpustila. Tehdy, když to bylo nejhorší, jsem začal malovat. Livvyina terapie mě přiměla vážně se zabývat uměním. Připadalo mi naprosto fascinující, jak uměla komunikovat pomocí barev. Začali jsme se dorozumívat přes skicáře. Když někdo trpí tímto druhem ztráty řeči, musí být trpělivý. Livvy byla velice vznětlivá a trpěla emocionálními výkyvy. To trvá dodneška.“

„Proto jezdíš tak často domů?“

Přikývl. „Jsem její jediný záchytný bod. Proto také rodiče koupili tenhle dům. Když mě přijali do Woodshillu, chtěli sem co nejrychleji přijet, ale tady jsou možnosti léčby mnohem omezenější než v Portlandu. Mé přestěhování Oliviin stav zhoršilo. Byla to velká změna pro nás všechny. Taky tu jsem jen proto, že mě máma do studia tlačila. Být po mém, zůstal bych s Olivií. Především kvůli tátovi.“

„Co tím myslíš?“ zeptala jsem se obezřetně.

Pohled mu potemněl. „Neumí s ní správně vycházet a podle toho s ní jedná. Když má ona záchvat vzteku, křičí na ni taky. Nemá s ní prostě žádnou trpělivost. Nakládá s ní, jako by mu byla přítěží. A když s ní mluví, oslovuje ji, jako by byla mimino nebo dítě ze školky. Přitom ona rozumí každému slovu a i podle melodie řeči dokáže poznat, když s ní někdo jedná spatra. Někdy je toho na ni moc a dostane záchvat. Od doby, co už tam nebydlím, se to ještě zhoršilo. Protože už tam nejsem, abych tátovi sloužil coby nárazník.“

Při slově nárazník jsem sebou cukla. Bezděky jsem se ptala, jestli po té nehodě musel Spencer coby nárazník držet častěji. Ta představa mě nepochopitelně rozzuřila.

„Ale teď už se jí vede lépe, ne?“ zeptala jsem se.

Pomalu přikývl. „Ano, to ano. Chodí do školy a po střední chce studovat. Ale bude to těžké. S afázií je člověk často považován za hloupého nebo se s ním zachází jako s malým dítětem. Zůstane jí to po celý život. Nedokáže si ani objednat jídlo v restauraci, protože se neodváží vyslovit slova, která stojí na lístku. Ale léčí se a snaží se. Jsem si jistý, že zvládne všechno, co si zamane. A já jí s tím pomůžu.“

Vyzařovala z něj taková víra, že mi to na okamžik vzalo řeč. „Jak jen to zvládáš?“

„Hm?“ Tázavě ke mně vzhlédl.

Nasucho jsem polkla a špičkami prstů mu značila cestičku po spáncích. „Pořád se tak raduješ ze života a jsi tak nadějeplný, a já se ptám, jak to dokážeš.“

„O své životní filozofii jsem ti už přece povídal.“ Stáhl koutky úst, ale nebyl to nijak radostný úsměv, vypadal alespoň tak těžký jako břímě, které s sebou vláčel. „Každý den mi dává šanci začít znovu a být dobrým člověkem. Každé ráno je nový začátek. Sice nezapomínám, co jsem udělal, pokouším se s tím ale žít a být někým, kdo je všeho hoden. Lásky své rodiny. Času svých přátel.“ Vzal mou ruku do své a zvedl si ji k ústům. „Doteku dívky, která je pro mě až příliš dobrá.“

Zalilo mě bolestné cukání.

Jak jen může něco takového říct? Jak může předpokládat, že není pro svou rodinu – pro mě – dost dobrý, při všem, co pro ni dělá?

„Nechci, abys něco takového říkal.“ Můj hlas zněl přidušeně a teprve teď jsem si uvědomila, že mi vhrkly slzy do očí.

Spencer se posadil a zděšeně se na mě podíval. „Dawn…“

„Když jsem se sem přestěhovala, nikdy bych nepovažovala za možné, že budu za tak krátkou dobu opět šťastná. Nikdy bych nečekala, že mi smíchy potečou slzy. Nebo že budu uvolněně tancovat. Nebo se cítit naživu.“ Praštila jsem ho pěstí. Nijak zvlášť prudce, ale s důrazem, aby ten přihlouplý osel pochopil, co říkám. „Ty jsi jeden z nejsilnějších lidí, jaké jsem kdy poznala. Takže ještě jednou, zatraceně, přestaň něco takového říkat.“

Jeho šokovaný výraz zmizel a byl vřelejší. „Zlato…“

„Jestli se teď budeš zase nějak očerňovat, zakryju si uši.“ Obratem jsem hrozbu splnila a broukala si jakousi melodii.

Otevřel ústa, ale já ho neslyšela. Jeho stisk byl jemný, zároveň rozhodný. Odtáhl mi ruce od obličeje.

„To je jedna z Livvyiných oblíbených písniček,“ prohlásil.

„Nemám ponětí, co jsem si broukala,“ opáčila jsem nesměle.

„Pokud si dobře vzpomínám, byla to písnička z prvního dílu Muzikálu ze střední.“

„Ou.“

Uculil se. Skutečně se uculil. Ústy, očima a celou tváří.

„Ty bláznivá holko,“ zamumlal a přitáhl si mě na prsa.

Společně jsme sklesli do polštářů, ve vzájemném objetí, Spencerova brada na mé hlavě.

Zavřela jsem oči a zhluboka nasála jeho důvěrně známou vůni. „Pověz mi o Livvy víc.“

„Vlastně je jako každá jiná čtrnáctiletá. Miluje kýčovité filmy, jejím momentálním favoritem je Ladíme!. Má větší slabost pro chlapecké kapely než ty, což je také důvod, proč znám nazpaměť téměř všechny písně na tvém iPodu. Během rehábky jsem jí často zpíval, abych přehlušil zvuky, a ona mě donutila naučit se zpaměti všechna alba od One Direction. Byla docela smutná, když od nich Zayn odešel, aby se prosadil sólo, ale jeho album je podle ní docela dobré a chce ho podporovat i nadále. Ach, a ulítává na tom zvláštním laku na nehty, u kterého se nanesou dvě vrstvy a ta horní potom popraská.“

Smála jsem se mu do prsou.

Položil mi ruku na dolní část zad a krátce mě stiskl. „Tenhle týden už jsem sbíral nápady na její narozeniny.“

Vzhlédla jsem k němu. „Kdy je má?“

„Za čtrnáct dní. Nemám ani páru o patnáctiletých dívkách. Patnáct už zní jaksi staře. Se čtrnácti jsem dokázal žít, to ještě určitě patří do kategorie holek, ale v patnácti…“ Zavrtěl hlavou. „Já nevím. Brzy bude dospělá. Časem ve mně uvidí už jen pitomého, velkého bratra, který jí jde totálně na nervy.“

„To si neumím představit, Spenci. Co máš na výběr? Myslím ohledně dárků.“

Oči mu pobaveně zajiskřily. „Nejraději bych jí koupil lístky na koncert, ale máma tím nápadem až tak nadšená nebyla. Mně to tenkrát také povolila až od šestnácti.“

„Přála bych si, abych byla měla také takového bratra, který se mnou bude chodit na koncerty.“

„Můžeš chodit na koncerty se mnou,“ řekl a já se uculila do jeho košile.

„Aby Olivia nežárlila.“

„Taky můžeme prostě počkat, než jí bude šestnáct, a potom jít ve třech.“

„V pohodě, domluveno.“

V následující hodině mi o své sestře pověděl víc a já v každé podrobnosti, kterou mi o ní prozradil, poznávala jeho bezmeznou lásku k ní. Mluvení pro něj bylo minutu od minuty snazší. A mně dělalo dobře tam pro něj být. Dopátrat se jeho tajemství. Pochopit ho.

O nějaký čas později, když se mu zklidnil dech, si rukou promnul oči. „Jsem unavený.“

Pohladila jsem ho po břiše. „Tak spi.“

Zakroutil hlavou. „Neměla bys jezdit domů sama.“

Nastala dlouhá odmlka, kdy jsem poslouchala tlukot jeho srdce a naslouchala sama sobě. Nebylo tam nic, až na teplo. Žádný strach. Žádné obavy.

„Chtěla bych zůstat s tebou,“ zašeptala jsem.

Chvíli se nehýbal. Jeho hruď se přestala zvedat a klesat. Potom, jako by pochopil, co jsem řekla, mě objal ještě těsněji a zabořil mi obličej do vlasů.

28. kapitola

Byli jsme propletencem paží a nohou. Nedokázala jsem říct přesně, která z nohou, jež byly tam dole zauzlované, patří mně či jemu.

V noci jsme se ovšem svlékli, protože bylo příliš horko, a nyní jsem cítila Spencerovu kůži na své. Objímal mě paží, jeho ruka mi ležela na pruhu kůže, kde se mi vykasalo tričko. Druhou paži měl nataženou pod mojí hlavou. Sunula jsem ruku podél jeho předloktí, až jsem se dostala k jeho štíhlým, dlouhým prstům. Pohladila jsem ho po silném zápěstí a objížděla mu čáry na dlani. Tím se probudil. Cítila jsem, jak se změnilo napětí jeho těla.

„Spalo se mi dobře,“ zamumlala jsem a dál si pohrávala s jeho prsty. Obkreslovala jsem mu rýhy na ruce, každou jednotlivou čáru jeho prstů.

„Moje postel je grandiózní, není-liž pravda?“ Jeho hlas zněl drsně a ospale.

Obrátila jsem se na záda a otočila se k němu obličejem. Vypadal unaveně a zmuchlaně, ale bolest mu z očí zmizela. Prsty lehce zavadil o úzký pruh kůže na mém břiše. Zadrhl se mi dech.

Sklonil se a krátce zarazil, aby zahučel „díky“, a pak spočinuly jeho rty na mých.

Tento polibek byl jiný. Byl cítit něčím víc než pouhým vděkem. Na ústech mu leželo spojenectví, které mezi námi vytvořila minulá noc, minulé měsíce. Otevřela jsem mu rty, a když se jeho jazyk dotkl mého, dotkl se také čehosi v mém nitru, o čem jsem věřila, že je ztracené.

Docela pomaloučku mi kasal tričko výš, až k prsům. Palcem mě pohladil po spodní straně ňader a já zalapala po dechu. Potom mi sjížděl po bocích kolem pasu, až k lemu kalhotek. Nechal ruku putovat ještě jižněji, tentokrát až k mému stehnu. Když mě chtěl pohladit po vnitřní straně, instinktivně jsem ho za ruku popadla.

„Ne.“

Spencer se na mě překulil.

Odhrnul mi z čela konečky vlasů a pronikavě se na mě zahleděl. Cítila jsem se nahá. Jako by dokázal dohlédnout do mého nitra.

„Jsi dokonalá, Dawn.“ Něžně mě políbil. „Nemusíš se přede mnou schovávat.“ Sklonil pusu k mé tváři. „Svěřil jsem se ti.“ Políbil mě na krk. Na ucho. Za něj. Do kořínků vlasů. „Teď jsi na řadě ty.“

Srdce mi úplně zešílelo. Jako bych stála na pokraji propasti. Bumm. Bumm. Bumm.

„Neznič mě prosím,“ špitla jsem.

Přitiskl si čelo k mému. Chvíli jsme v této poloze zůstali, s jeho příjemně těžkou vahou na mně a s jeho teplem, které mě obklopovalo a halilo.

„To nemám v úmyslu.“

Položila jsem mu ruce kolem krku a přitáhla si ho k sobě. Spencer vyloudil hrdelní zvuk, který se ztratil v našem polibku. Přitiskla jsem se k němu těsněji, abych jeho teplo pocítila ještě víc. Chtěla jsem ho pojmout do sebe, zadržet a jemu dát totéž zpátky. Zasloužil si o tolik víc a já se mu to pokoušela svým tělem ukázat. Každým gestem, každým dotekem.

Vtáhl si mezi zuby můj spodní ret. Jeho skousnutí bylo silné, ale hned nato tu byl jeho jazyk, aby štiplavou bolest zmírnil. Nebesa. Jen chlap jako Spencer mohl líbat tak hanebně, a současně tak sladce.

Nechala jsem své ruce vklouznout pod jeho košili, hladila ho po páteři vzhůru. Pomalu jsem mu košili přetáhla přes hlavu. Mé triko následovalo o málo později a pak už byla jeho kůže horce na mé.

Objala jsem ho jednou nohou, abych si ho přitáhla blíž. Tvrdě a horce jsem ho cítila skrze látku boxerek a sklouzla jsem o kus níž, abych se otírala v místě, kde jsem to potřebovala nejvíc. Spencer ztěžka dýchal a horký vzduch mě hladil po krku.

Přejížděla jsem mu rty po hrudníku a na krku mu zanechávala stopu polibků. Spencer se převalil na bok a stáhl mě s sebou, s jednou nohou pořád ještě kolem něj. Vyrazil zabručení až odněkud z hloubi prsou. Šílela jsem z toho zvuku. Především když na sobě naše těla takto těsně ležela a já ho cítila bzučet v sobě.

Strčil mi ruku zezadu do kalhotek a popadl mě za zadek. Neměla jsem tušení, jak to dělá, ale tahle dominance smíšená s něžností mi prostě dodala. Stáhl látku dolů a já ji nohama skopla z postele. Potom mě hladil po vnitřní straně nohy vzhůru a díval se na mě. Jeho prsty mi na kůži zanechávaly rozechvělé stopy. Klouzal stále výš, přes řadu jizev na vnitřní straně mého stehna, ale v jeho výrazu se nic nezměnilo. Díval se na mě právě tak planoucím pohledem jako předtím. Nezarazil se ani tam nesetrval příliš dlouho. Nakládal s nimi jako se součástí mého těla. Mou součástí.

Neúprosně pokračoval ve své cestě vzhůru, až se mi rukou dostal mezi nohy. Aniž ode mne odvrátil pohled, zasunul prsty do vlhkosti. Jeho neúprosný oční kontakt byl výzvou, při které jsem bezpodmínečně chtěla obstát. Do očí mu vstoupily jiskřičky a on do mne pronikl dvěma prsty. Pomalu. S rozmyslem. Jako by na mně a ve mně chtěl zanechat své stopy. To přitom udělal už dávno.

Stáhl prsty kousek zpátky a potom je zase vysunul dopředu. Nasadil mučivé tempo a sledoval každou moji reakci. Každé zanaříkání, každé zalapání po dechu mu prozrazovalo, jak moc mě dohání k šílenství. Když se ve mně dotkl obzvlášť krásného bodu a mé svaly se kolem něj stáhly, zhluboka zaúpěl. Prohnula jsem se v zádech a vzepjala se proti jeho doteku. Tělem mi projel třas.

„Tak pojď, Dawn,“ zašeptal ochraptěle.

Nyní začal používat ještě i palec. Pevný dotek na mém nejcitlivějším místě, další příraz jeho lehce pokrčenými prsty, a já se mu roztříštila v náručí. Možná jsem u toho sténala jeho jméno. Nahlas.

Držel mě za stehno, kterým jsem ho pořád ještě pevně objímala kolem boků. Jeho palec pokračoval v neúprosném kroužení a mé tělo se dlouze a prudce zachvívalo. A ačkoli jsem se právě udělala, pořád ještě to ani zdaleka nebylo dost. Chtěla jsem ho. Potřebovala jsem ho.

„Spencere.“ Můj hlas zněl cize, protože toho v něm bylo tolik najednou.

Dlouze a procítěně mě políbil. Jako by ve mně všechno bylo už jen z ohně. Sáhla jsem dolů a stáhla tu bídnou látku z jeho boků. Pryč s ní. Daleko pryč s ní. Až na druhý konec světa s ní.

„Zatraceně, jo,“ zamumlal mi do úst a přitiskl své nahé tělo k mému.

„Kondom,“ odpověděla jsem.

„Dobrý nápad.“

Zbožňovala jsem, že to tak máme. Že jsme se dokázali plně ztratit v touze, ale pořád ještě jsme to byli my. Praštění, promarnění, a zároveň planoucí jeden pro druhého.

O chvilku později mi koleny roztáhl nohy. Krčil se nade mnou, jeho váha mě tlačila do měkké matrace a neexistovalo žádné místo, na němž bych chtěla být raději. Pod ním, obklíčená jeho silnými pažemi, s jeho jiskřícíma očima nad sebou, které hledaly ty mé.

Obemkla jsem ho nohama. Mučivě pomalu do mě pronikl, aniž ze mne spustil oči. Centimetr za centimetrem. Cítila jsem ho až v palcích u nohou, v každém kousíčku svého těla.

„Jsi zatraceně dokonalá, Dawn Edwardsová,“ prohlásil drsně.

„Ty taktéž, Spencere Cosgrove.“

S úsměvem mi odhrnul ofinu z očí a spustil se na jeden loket. Dotkla jsem se koutků jeho rtů. Byl tak hezký.

Vyklouzl ze mne a opět do mě pronikl, kousek po kousku, jako by si ten okamžik vychutnával právě tak jako já. Opakoval ty kontrolované přírazy a ve mně se sbíral enormní žár.

Předklonila jsem se a políbila ho na hruď. Slízla jsem mu slabou vrstvičku potu z krku. Hrdelně zasténal a znělo to tak zatraceně sexy, že se mi kolem něj těsně stáhly svaly. Sykavě se nadechl a já cítila, jak hluboko ve mně tepe. Přejela jsem mu rukama po ramenou, zaryla se do bicepsu a vysunula pánev vzhůru, abych ho pocítila víc. Spencer okamžitě zareagoval. Přirazil do mě hlouběji a já ho pevně objala. Jeho rty se dotkly mých, prohnula jsem se v zádech. Mé tělo se docela osamostatnilo, když jsme si byli takto blízko. Dychtit po někom tak moc jako já po něm by bylo zneklidňující, kdyby to nebyl tak báječný pocit. Bylo to znepokojivé, rozčilující, úžasné – prostě všechno.

Spencer byl vším.

Objala jsem jeho tvář oběma rukama, když se náš rytmus stal horečnatým a my ztratili kontrolu. Pohled měl potemnělý, rty naběhlé a do tváří mu stoupala červeň. Napětí nadále stoupalo, pořád víc, až mi bylo zatěžko vydržet jeho pohled. Ale chtěla jsem, aby se díval. Aby pochopil, co se mnou dělá. A přála jsem si, aby konečně pochopil, že si zasloužil víc. O tolik víc.

29. kapitola

Už hodinu jsem seděla u pultu Woodshill Steakhousu. Chtěla jsem se tu setkat s tátou, přišla jsem sem však už se Sawyer, když jí začínala směna, abych se s ní bavila, zatímco restaurace se pozvolna zaplňovala.

S O nás to šlo dobře, konec však ještě ani zdaleka nebyl na obzoru. Teď už jsem si byla jistá, že se tento projekt stane mým prvním skutečným románem. Příběh měl mnoho vrstev, které jsem musela vystihnout a které jsem chtěla odvyprávět. Protože jsem v něm zpracovávala tolik ze Spencera a ze sebe samé, potřebovala jsem mnohem víc času, abych nalezla ta správná slova. Zkusila jsem mezi Mackenzie a Tristanem vybudovat stejný druh důvěry, jaký panoval mezi Spencerem a mnou, a to byla skutečná výzva.

„Myslím, že tamhle vzadu jde tvůj staroušek.“

Obrátila jsem se na stoličce a pohlédla ke vchodu. Do Steakhousu vstoupil starý muž o holi. Muselo mu být k osmdesáti.

„Tohle už hodinu tvrdíš o každém muži, který vejde,“ opáčila jsem. „Pomalu už to ani není vtipné.“

Jen pokrčila rameny, uculila se a dál leštila své sklenice. Ačkoli se snažila, aby to na sobě nenechala znát, věděla jsem, že se v téhle práci pořád ještě necítí stoprocentně dobře. Sawyer byla člověk, který větší část svého času tráví venku. Nejraději se s foťákem potulovala po krajině a fotila, co jí přišlo před čočku – práci ve Steakhousu vykonávala jen z nutnosti.

Co přesně se u ní dělo, to mi nepověděla, ale věděla jsem, že je na ty peníze odkázaná. Pokud jsem jí mohla pracovní dobu zpříjemnit tím, že tady budu trávit čas a nechám se jí rozčilovat, pak jsem to dělala ráda. Krom toho mi už v její přítomnosti vůbec nepřipadalo těžké psát.

„Tohle by mohl být on, ne?“ zeptala se Sawyer a já protočila oči.

„Haha, Sawyer.“

„Broučku!“

Obrátila jsem se a zářivě se usmála na tátu, který ke mně přicházel s rozevřenou náručí. Láska mu očividně svědčila. Vypadal mladší, měl na sobě džíny a vlněný svetr, který mu hodně slušel.

„Ahoj, tati,“ řekla jsem a objala ho. Potom jsem ho podržela za nadloktí a prohlédla si ho shora dolů. „Vypadáš báječně.“

„Vzal jsem si k srdci tvou radu a montérky dnes pro jednou nechal doma. Půjdeme?“ Pokývl směrem k lavicím u panoramatického okna.

„Chtěla jsem ti předtím ještě někoho představit,“ opáčila jsem. „Tati, to je Sawyer, moje spolubydlící. Sawyer, to je můj táta Stanley.“

„Ach! O tobě jsem toho už spoustu slyšel.“ Táta mocně potřásl Sawyer rukou. „Je hezké mít konečně ke jménu tvář.“

Sawyer se koukala úplně popleteně. „Ou… ehm, nápodobně.“

Táta se usmál a potom se vydal ke stolu. Chtěla jsem jít hned za ním, ale Sawyer mě zadržela za zápěstí.

„Co?“ zeptala jsem se.

Otevřela pusu a hned ji zase zavřela. Ztěžka polkla. „Ty jsi o mně vyprávěla tátovi?“

Svraštila jsem čelo. „Jasně. Vyprávím mu o všech svých kamarádech.“

Podrážděně zamrkala a pustila mi zápěstí. Potom se jí ve tváři rozlila úleva. „Ach tak.“

„A co sis myslela?“ zeptala jsem se.

Jen zakroutila hlavou a obrátila se. Bezděky jsem se ptala, zda má vůbec přátele, jejichž rodiče zná. O tom si s ní bezpodmínečně budu muset ještě někdy promluvit.

V příští hodině jsme si už s tátou pochutnávali na steacích a on mi vyprávěl, jak to momentálně jde v dílně. Bombardovala jsem ho kvůli Maureen a on činil totéž a chtěl se dozvědět všechno o Everly. Milovala jsem tato setkání s tátou, především když byl takhle šťastný.

„Rád bych si s tebou ještě taky promluvil o minulém týdnu,“ prohlásil táta po jídle a otřel si ústa ubrouskem.

„Hm?“ Právě jsem ještě hltala poslední kousek svého steaku a vznášela se v sedmém masném nebi.

„Mluvím o Nathanielovi, broučku.“

Maso se mi náhle v ústech proměnilo v hrst mouky. Protlačila jsem ho krkem a rychle vypila pár loků limonády. „Zareagovala jsem přehnaně, tati. Opravdu jsem tě nechtěla zostudit, ale…“

„Cože?“ Nakrčil čelo a opřel se pažemi o stůl. „Ty jsi mě přece nezostudila. Je naprosto pochopitelné, že ti pohled na exmanžela s jinou ženou je nepříjemný.“

Při tom slově na E jsem sebou trhla. Tento rozhovor se měl odehrát už dávno, to jsem věděla, ale v žádném případě to tím nebylo snazší. „Tati, myslím, že… že ti musím něco říct.“

Okamžitě odložil příbor stranou a pohlédl na mne s velkou obavou v očích.

Nedostala jsem ze sebe jediné slovo. Nezamýšlela jsem vést tento rozhovor tady a teď a vůbec jsem nevěděla, jak bych měla začít.

„Naháníš mi strach, Dawny. Ven s tím,“ prohlásil táta naléhavě.

„Důvod, proč jsme se s Natem rozešli… není, že bychom se odcizili,“ začala jsem tiše.

„Nýbrž?“

Odkašlala jsem si. „Nate… on mě… takříkajíc podváděl.“

Táta otevřel pusu. Zase ji zavřel. Viděla jsem, jak mu obličejem probíhají různé pocity, především zmatek. „Co prosím?“

Sebrala jsem se a sáhla si hluboko do nitra pro odvahu, kterou budu potřebovat, abych tento rozhovor přestála.

„Podváděl mě s Rebekou,“ vyrazila jsem. Srdce mi zběsile uhánělo a zvlhly mi ruce.

„Cože?“ Táta mluvil smrtelně tiše.

Sáhla jsem přes stůl a chytila jeho ruce. Drsnost jeho kůže byla důvěrně známá. Jako domov.

„Trvalo to delší dobu. Klamal mě celé měsíce.“ Stálo mě enormní přemáhání svěřit se mu konečně s tím, co se tenkrát doopravdy odehrálo.

Z tátových očí sršely jiskry. Náhle vstal a narazil stehny do stolu, až se naše sklenice nebezpečně zakymácely. Obešel stůl a posadil se na lavici vedle mne. Potom mě vzal do náručí.

„Je mi to tak líto, tati,“ šeptla jsem a zabořila mu obličej do ramene. „Nechtěla jsem, aby sis dělal starosti. Jen proto jsme dělali, jako by bylo všechno v pořádku. Vidět Natea s Rebekou v restauraci… to všechno nějak vyneslo zpátky na povrch. Je mi líto, že jsem ti tak dlouho nic nepověděla.“

Nic neříkal a pevně mě držel. Toto objetí přišlo sice o rok později, byl to však přesně ten správný pocit. Jako bych potřebovala tento okamžik, abych to mohla konečně uzavřít. Z koutků očí se mi uvolnily slzy a teple mi stékaly po tváři.

„Já ho zabiju,“ prohlásil táta po chvíli. Vyprostil se mi a učinil rukama příslušné gesto. Dělal, jako by rdousil vzduch. „Dopřeju mu pořádný výprask. A pak ho natáhnu na ponk.“

Slabě jsem se zasmála. „Prosím, ne. Nechci, aby tahle věc sabotovala tvoje přátelství s Shermanem a Elenou.“

Opět se dostavily vrásky na čele, hlubší než předtím. „Proto jsi mi o tom neřekla?“

„Znám tě, táto. Věděla jsem, jak bys zareagoval, a nechtěla jsem, abys dal v sázku svá přátelství. Krom toho jsem chtěla být silná a nedat na sobě znát, jak moc mě to všechno sebralo. Koneckonců jsem čistokrevná Edwardsová.“

„Dawn, měla jsi mi to říct už mnohem dřív,“ začal vážným hlasem. „Jsi moje dcera. Moje rodina. To je mnohem důležitější než tohle přátelství.“

V očích mě pálily další slzy, ale bulení už jsem měla docela dost, takže jsem je mrkáním zahnala.

„Celý poslední rok jsem strávil tím, že jsem na toho malého sráče byl milý, protože jsem myslel, že jste se prostě jen… Že to bylo tvoje rozhodnutí a vy jste zase chtěli být kamarádi jako dřív. Choval jsem se k němu laskavě a přátelsky, ačkoli ti udělal tohle,“ vrčel otec. Rysy měl zkřivené vztekem. „Jestli mi ještě někdy přeběhne přes cestu, za nic neručím.“

„Nechci, abys mu ublížil, tati.“

„Někdo, kdo mé dceři udělá něco takového, si zaslouží všechny druhy bolesti,“ opáčil lhostejně. Zakřupal klouby a já ho zase ihned chytila za mozolnaté ruce.

„Ne,“ prohlásila jsem rozhodně. „Chtěla jsem ti to konečně říct, abys to věděl a já to mohla uzavřít. Nechci už žádné další drama. Prosím, ne.“

Můj otec se mi zkoumavě zadíval do tváře. „Pro tebe už je to možná měsíce staré, pro mě to vypadá jinak.“

Povzdechla jsem si.

Měl pravdu. Byla moje vina, že ta situace dopadla takhle. Přepadla jsem ho s tím a chtěla jsem mu dát čas, který potřeboval, aby se jeho vztek zmírnil. Ale měla jsem nápad, jak bychom tenhle proces mohli urychlit.

Slunce svítilo a třpytilo se v jezeře. V údolí se odráželo ptačí cvrlikání a zdálky jsem na hladině viděla několik osamělých lodiček, z nichž trčely rybářské pruty.

Vyrovnali jsme s tátou účet u Sawyer, na níž jsem viděla, že si dělá starosti. Když jsem ji ale ujistila, že je vše v pořádku, jen nakrčila nos a odnesla naše nádobí dozadu.

„A já jsem se vždycky divil, jak dobře jsi ten rozchod dokázala ustát. Jak rozumně jste s tím rozvodem naložili. Připadám si jako idiot,“ řekl táta.

Zavěsila jsem se do něj a společně jsme šli po písčité cestě, která vedla kolem celého jezera.

„Vlastně jsem to měl vědět. Měl jsem ti to poznat na očích nebo tak něco. Matka by to jistě uměla,“ bručel.

Skoro bych se byla zastavila. „To jsou žvásty, tati, a ty to víš taky. Nesváděj to na svou chybějící ženskou intuici.“

„Vždyť já ani nevím, jak se to píše.“

Pousmála jsem se. „Přenesla jsem se přes to, tati. Bylo mi po tom všem prostě dost zle, protože jsem Nateovi důvěřovala, a on mě ponížil. On mě nejen podvedl, nýbrž…“ Bezmocně jsem pokrčila rameny. „Neměla jsem ponětí, co bych měla dělat bez těch plánů, které jsem ukula spolu s ním. Věděla jsem jen, že chci psát. To byl od počátku můj jediný cíl. Nic víc.“

„Možná to byla moje chyba. Neměl jsem dopustit, abyste se tak záhy vrhli do manželství.“

Teď jsem zastavila a sevřela mu paži silněji. „Přestaň si namlouvat, že ses v mé výchově dopustil chyb.“

„Rodiče si neustále něco vyčítají. Maureen to nemá jinak,“ opáčil. Koutky úst se mu lehce pozvedly.

„Tak oba přestaňte. Everly a já jsme přece grandiózní důkazy, že jste všechno udělali správně. Samozřejmě děláme chyby, ale to se určitě nedá svést na nedostatečnou či špatnou výchovu, nýbrž na lidskost a skutečnost, že ještě musíme dospět.“

Táta s přemýšlivým výrazem přikývl a pokračovali jsme v procházce. Cítit slunce na kůži bylo úžasné a já zvrátila tvář k nebi.

„Jak vypadají tvé plány teď, Dawny?“

Otázka, na kterou jsem dříve odpovídala vždy velice podrobně a která mi po rozchodu přinášela návaly paniky, mě teď ponechala nezvykle klidnou. Chtěla jsem právě odpovědět, vtom mou pozornost vzbudily kroky za námi. Otočila jsem se a…

Běžec byl dobrých padesát metrů od nás, já ho přesto okamžitě poznala.

No jasně. Táta se mě zeptá na mé plány a ani ne o vteřinu později přibíhá Spencer – doslova a do písmene.

Byl oblečený ve svém běžeckém úboru, rytmus měl rovnoměrný a rychlý. Zvedla jsem paži, když byl od nás ještě snad dvacet metrů. Naklonil hlavu ke straně a rukou si zaclonil oči před sluncem. Když mě poznal, usadil se mu na rtech úsměv. Poslední kus mezi námi překonal rekordní rychlostí. Když k nám dorazil, cupital na místě.

„Pane Edwardsi, rád vás vidím.“ Lehce se uklonil, což při jeho poskakování vypadalo opravdu komicky, a potom se obrátil ke mně. Úsměv mu okamžitě pohasl a on se zastavil. „Pane Edwardsi, proč má Dawn tak červené oči?“ Přistoupil ke mně blíž a vzal mě za ramena. „Plakala jsi? Pane Edwardsi, proč Dawn plakala?“

Byl bez dechu a zpocený, ale to mi bylo naprosto jedno. Objala jsem ho kolem pasu a přitiskla ho k sobě. Potom jsem si stoupla na špičky, abych se ústy dostala k jeho uchu. „Konečně jsem mu to řekla.“

Spencer na moment zaváhal, potom mé objetí opětoval, dokonce mě přitom nadzdvihl kousek ze země. Vymáčkl mi z plic veškerý vzduch. „Jsem na tebe tak pyšný.“

Zahřálo mě u srdce.

Zase mě pustil. Potom se prsty zatahal za vlhké triko a přičichl k sobě. „Je mi líto, na setkání se svým budoucím tchánem jsem nebyl připravený. Pane Edwardsi, ostatně vypadáte velkolepě. I když mi trošku chybí ty montérky. Myslím, že vám vždycky propůjčovaly onu prestiž řemeslně nadaného člověka.“ Spencer se zazubil a přátelsky bouchl tátu do ramene. Potom se opět otočil ke mně. „Ještě musím uběhnout pár mil. Uvidíme se zítra u Kadena a Allie?“

Dokázala jsem jen přikývnout. Spencer ještě chvíli váhal, potom mi vtiskl pusu na spánky, kamsi mezi čelo a kořínky vlasů. V příštím okamžiku zase vyběhl. Ještě jednou se ohlédl přes rameno a zvedl ruku. Chabě jsem mávla nazpět.

Zdalipak si někdy zvyknu na různé jeho stránky? Na ramenou mu spočívala obrovská tíha, a přesto byl schopen brát život zlehka. Byl uvolněný, ačkoli toho s sebou tolik vláčel. To jsem chtěla umět taky. Brát život navzdory své minulosti a té zradě trochu víc tak, jako to dělal Spencer.

„Předpokládám, že tenhle šašek se v tvých plánech vyskytuje?“ zeptal se táta.

Opět jsem se do něj zavěsila a dívala se za stále se zmenšující Spencerovou postavou. „Já už si žádné plány do budoucna nedělám, tati. Beru každý den, jak přijde.“

30. kapitola

„Musím vám něco říct.“

Allie a Scott vzhlédli.

Seděli jsme na podlaze u mě v pokoji a šrotili se právě na nadcházející zkoušku.

To, že jsem se vyzpovídala tátovi, ve mně cosi uvolnilo. Jako by provazy, které mi pevně obtáčely tělo, konečně povolily. Mohla jsem volněji dýchat. Ten povážlivý pocit, který mě přepadal pokaždé, jakmile došla řeč na Natea, zmizel. Věděla jsem, že mi teď táta konečně rozumí. V posledním roce to mezi námi viselo. Teď už tomu tak nebylo. S tátou jsme si vlastně navzájem všechno svěřovali. Také mi znovu vtloukl do hlavy, že je docela důležité držet nadále pospolu, obzvláště v podstatných záležitostech. Toho jsem se odteď držela.

Nyní byli na řadě mí přátelé. Stálo mě to spoustu přemáhání, ale shledala jsem, že si zaslouží dozvědět se o mém utajovaném psaní. Sawyer a Spencer o něm koneckonců věděli také. Jim jsem to nepověděla dobrovolně, ale reagovali na to lépe, než bych si kdy mohla přát. Scott s Allie měli být první, komu se s tím svěřím sama od sebe.

„Nemůžeš říct něco takového, a pak koukat do dálky a mlčet,“ prohlásil Scott. S očekáváním na mne hleděl.

„Pardon.“ Udělalo se mi docela horko a škrundalo mi v žaludku, jak jsem byla rozčilená.

„Soudě dle tvého pohledu je to něco zlého,“ řekla Allie a přisunula se blíž ke mně. Položila mi ruku na stehno. „Můžeš nám říct všechno, Dawn. To víš, ne?“

Přikývla jsem. „Samozřejmě to vím. Ale tím to není snazší. Já… já vůbec nevím, jak mám začít. Nejlíp když vám to ukážu.“

Popadla jsem Watsona a rozevřela ho. Otevřela jsem prohlížeč a koutkem oka zaznamenala, jak se ti dva na sebe podrážděně dívají.

„Neříkej, že jsi natočila porno,“ pronesla Allie.

„Já nevím, jestli bych na to byl pyšný, nebo by mě to spíš vyděsilo,“ usoudil Scott.

„Třeba jsou to taky jen nahé fotky,“ přemítala Allie nahlas.

Troubové.

Zadala jsem do prohlížeče „D. Lily“ a chvilku si počkala na výsledky vyhledávání. Objevily se přebaly mých novel a já laptop postrčila tak, aby je mí přátelé mohli vidět.

„Chceš nám doporučit knihy?“ optal se Scott.

„Jen pokud je chcete číst. To samozřejmě nemusíte, pokud to není tak docela váš šálek kávy.“

Allie si laptop přitáhla blíž k sobě a sjela kurzorem dál dolů. Soustředěným pohledem přelétla pár textů na přebalech.

„D. Lily se narodila v Oregonu a píše od svého mládí. Literatura byla její první velkou láskou, proto ji jen zřídka naleznete bez knihy. Má slabost pro chlapecké hudební skupiny, sexy milostné romány a smažené jídlo.“ Má kamarádka vzhlédla. Potom pohlédla zpátky na obrazovku. Několikrát poklikala, opět vzhlédla a ještě jednou se podívala dolů. „Ty miluješ chlapecké skupiny.“

„To ano.“

„A smažené jídlo,“ řekl Scott.

Přikývla jsem.

„A celou polici máš plnou milostných románů.“ Allie ukázala na polici vedle mého psacího stolu.

Opět jsem pomalu přikývla. Srdce mi tlouklo až v krku.

„To… jsi ty.“ Alliin obličej se rozzářil. „Panebože, Dawn!“ Padla mi kolem krku.

Fajn. To přece nebylo špatné.

„To je tak úžasné, vážně, Dawn,“ prohlásil Scott. Zvedl si Watsona na klín a opřel se zády o moji postel. „Ale vždyť jsou všechny opravdu dobře ohodnocené.“

Allie se ode mne odtrhla. „Dawn Lily, pravda, že? Panebože, jak to, že jsem na to nepřišla dřív?“

„Tady je mezi nimi dokonce jedna, co pojednává o dvou chlapech!“ Scott zvedl laptop a obrátil ho, abychom s Allie mohly vidět přebal Hluboko v tom.

„To byl můj první projekt o vztahu dvou mužů.“ Opatrně jsem se usmála.

„Vidíš! A ty mi chceš pořád zakazovat, abych vyprávěl o svém sexuálním životě. Přitom jsem inspirací pro spisovatelku, Allie.“

Takhle bych se sama vlastně neoznačila, ale přesto mi dělalo dobře to ze Scottových úst slyšet.

„Chci si je přečíst všechny. Úplně každou z těch novel. Vůbec nevím, kde mám začít,“ prohlásila Allie vzrušeně. „Tenhle přebal se mi líbí. A tamten taky. Tenhle mi připadá taky hodně super,“ říkala a ukazovala na Žhavou po tobě. „Už dávno jsem si chtěla koupit elektronickou čtečku. Jaká bude nejlepší? Můžu je číst na všech modelech, nebo si musím koupit nějakou určitou? Čím začnu? Je tam nějaké pořadí, Dawn? Můžu je číst nezávisle na sobě?“

Ten vodopád slov vycházel z Allie tak rychle a rozčileně, že mi dalo námahu porozumět všem otázkám.

„Já…“ Hlas mi pořád ještě zněl zastřeně. Odkašlala jsem si, ale knedlík z krku nezmizel.

„Dawn?“ Scottův hlas docela zněžněl.

Dívala jsem se z jednoho kamaráda na druhého a nakonec zazírala na podlahu, protože jsem cítila přicházející slzy. Než jsem se svěřila Spencerovi, celé měsíce jsem už nebrečela. Od chvíle, kdy už jsem se před ostatními neuzavírala, se ze mě stala skutečná měkkota, neustále mi z očí tekla ta proklatá slaná voda. Snad bude tenhle syndrom vodovodní hadice brzy pryč.

„Měla jsem šílený strach vám o tom povědět,“ dostala jsem ze sebe a prudce zamžikala. Pryč s tím zatraceným pálením.

„Ale proč?“ zeptala se Allie a opět se ke mně přisunula blíž. Přitulila se obličejem k mému rameni a objala mě kolem pasu.

„Protože… myslela jsem, že se za mě třeba budete stydět. Tolik psaní miluju, ale při čtení takových příběhů mě lidi často odsuzují, tak jsem nějak zpanikařila. Když jsem se sem nastěhovala, líbilo se mi, jak jste se ke mně chovali. A nechtěla jsem, abyste,“ bezmocně jsem pokrčila rameny, „mě viděli jinýma očima.“

Alliino objetí zesílilo. „Tvůj strach naprosto dokážu pochopit. Taky mi tak bylo, než jsem vám pověděla o té záležitosti s… Andersonem. Ale tvoje rozpaky jsou zhola neodůvodněné. Myslím, že můžu mluvit za nás za oba, když řeknu, že mi připadá dost super kamarádit se skutečnou autorkou.“

Z koutků očí se mi uvolnily první slzy. Ale tentokrát ne proto, že bych byla smutná, nýbrž úlevou.

Scott se připlížil k nám a nyní mi rovněž položil paži kolem ramen. „Jak řekla Allie.“

Zasmála jsem se a objala Alliiny paže, hlavu jsem položila Scottovi na rameno. Tak jsme zůstali sedět, těsně propletení, až už to bylo nepohodlné a mně vyschly slzy.

Potom Allie opět popadla můj laptop.

„Jednou jsi mi vyprávěla, že by ses ráda živila psaním, ale přitom jsi zamlčela, že už to dávno děláš,“ prohlásila kroutíc hlavou. „Dawn, to je šílené.“

„Něco málo už z toho mám, ale ještě to zdaleka nestačí na financování studia. Bez táty by mě vyrazili.“

„Proč píšeš pod pseudonymem?“ zeptal se Scott.

Pořád ještě jsem se mu opírala o rameno, zatímco on mě hladil po hlavě.

„Nate nechtěl, abych takovým příběhům propůjčovala své jméno.“ Scott ztuhl a Allie vzhlédla od laptopu. „Ano, já vím. Ale teď jsem vděčná, že mám pseudonym. Cítím se tak při tvorbě svých textů jaksi svobodněji. A pořád ještě mám možnost psát pod svým skutečným jménem nějaký jiný žánr.“

„To zní rozumně. Chceš tedy dál publikovat sama, nebo máš v plánu ucházet se někdy o místo u nějaké agentury nebo nakladatelství?“ zeptal se Scott.

Představa, že bych někdy publikovala v nějakém nakladatelství, se mi jevila zcela utopická. Přesto mě v poslední době stále častěji napadala myšlenka, že bych si někdy promluvila s Maureen. Koneckonců pracuje jako lektorka. Sice populárně naučných knih, ale kontakty přece třeba má.

„Já nevím,“ odpověděla jsem upřímně.

„Neměla by ses schovávat. To vůbec nemáš zapotřebí.“

„Díky, Scotte.“

„Není zač. Pokud bys to opravdu chtěla dělat profesionálně a snažíš se v tomhle oboru o kariéru, můžeme ti pomoct. Kaden se přece vyzná v programování a grafickém designu a tak, mohli bychom ti založit profesionální domovskou stránku a já ti můžu pomáhat s marketingem. A jestli máš chuť psát motivační dopisy, mohu je pročítat.“

Představila jsem si, že v knihkupectvích vidím stát knihy se svým jménem. Zamravenčilo mě v údech, ale zároveň se mi udělalo špatně.

Ukazovat své jméno a svou tvář veřejně na síti, to mě činilo napadnutelnější a také zranitelnější. Při té poslední špatné recenzi, kterou jsem dostala, mě musel na nohy postavit Spencer.

„Myslím, že na to ještě nejsem připravená. Už tak mě stálo obrovské přemáhání povědět o tom vám,“ odvětila jsem zdráhavě.

„Tomu úplně rozumím. Chtěl jsem ti to jen nabídnout. Nejsi v tom totiž sama, víš?“ Scott mě šťouchl do boku.

Zhluboka jsem dýchala. Uvolnily se další provazy. Stěží jsem dokázala uvěřit, že mí přátelé reagují takto láskyplně.

„Tak, objednala jsem si čtečku,“ oznámila Allie slavnostně. „Jakou novelou mám začít?“

Zeširoka jsem se usmála. Poprvé jsem své novely doporučovala beze studu a bez výhrad.

Když Scott s Allie odešli, jela jsem na nákup. S obří taškou jsem se vrátila na kolej a pustila se do rozkládání celého nákupu po podlaze. Teď už zase byla doma Sawyer a pustila jednu ze svých vinylových desek, která náš pokoj rozduněla hlasitým rockem. Panovalo mezi námi harmonické mlčení. Seděla u svého rozviklaného stolu a zpracovávala fotky hromad oblečení (pokud jsem si to správně vyložila), zatímco já obložila půlku podlahy kutilskými potřebami.

Vytvořím pro Olivii výstřižkové album.

Spencerova sestra měla za týden narozeniny a po všem, co mi o ní pověděl, jsem jí bezpodmínečně chtěla darovat nějakou maličkost, která bude od srdce. Samozřejmě nedokážu držet krok se Spencerovým iPodem nebo dokovací stanicí, ale to jsem taky vůbec nemusela.

V kopírovací místnosti na univerzitě jsem si vytiskla několik barevných obrázků Oliviiných nejoblíbenějších zpěváků a skupin, ale i několik fotek Spencera a nějaké snímky z našeho výletu do Coos Bay. Na jedné fotce se sice Kaden zrovna chystal žbluňknout po zádech do fontány v botanické zahradě, ale právě to snímek činilo nezaměnitelným. Ethan, Allie a Monica zděšeně zírali na Kadena, zatímco Spencer jako jediný otáčel hlavu jiným směrem a díval se na mě. Byla to pěkná fotka, při pohledu na niž mě docela zahřálo u srdce.

Krom toho jsem vytiskla obrázky Oliviiných oblíbených míst v Portlandu, o nichž mi pověděl Spencer. Nakoupila jsem pestrou lepenku, třpytky a fixy, jimiž jsem do knihy chtěla vepsat pár význačných textů písní. Byla to sice jen maličkost, ale přesto jsem doufala, že z toho bude mít radost a nebude jí to připadat příliš kýčovité.

Poslala jsem Spencerovi zprávu. Nepsali jsme si SMS často – byl jedním z těch chlapů, kteří odpovídají jen jednoslabičně a raději telefonují – ale když jsme se teď dva dny neviděli, musel to překonat. Připojila jsem fotku svých kutilských pomůcek a poslala mu ji se smajlíkem. Jeho odpověď přišla obratem.

Někdo se k tobě vloupal?

Uculila jsem se.

Ne, kutím.

Jeho odpovědí byla fotka jeho ruky, na níž byly samé bílé fleky. Určitě právě pracoval na své sádrové soše, kolem níž dělal taková tajemství. Následoval další obrázek, na němž stál před pestře postříkaným dřevěným stolem. Spencer se postavil přímo před svou sochu a fotku udělal shora, ve tváři široký úšklebek. Několik stříkanců sádry měl i na bradě a na tváři, ze sochy jsem ovšem mohla rozpoznat pouze jeden malý bílý roh, který mu vykukoval po straně zpoza hlavy.

Napodobila jsem ho a udělala si fotku, přesně před albem, takže byl vidět jen jeden mrňavý růžek.

Odpověděl selfíčkem před sochou, která jednoznačně ztvárňovala zadek v životní velikosti. Pořád ještě se zubil, hluboké dolíčky v jeho tvářích vypadaly prostě k nakousnutí. Pak následovala fotka, na níž tvůrce sochy ukazoval prostředníček. Opět jsem se zasmála.

Myslela jsem, že ta věc se zadkem je zaplácnutá.

Měla by ses hlídat a nepoužívat v jedné SMS pro mě slova „zadek“ a „plácat“ najednou. Takhle mě napadají nemístné myšlenky.

Chtěla jsem odpovědět, ale vzápětí přišla další zpráva.

Ledaže bys chtěla, aby mě napadaly nemístné myšlenky.

Opravdu jsem chtěla, aby ho napadaly nemístné myšlenky. Nemělo smysl to popírat. Chtěla jsem mu zrovna odpovědět, vtom mi mobil zavibroval. Okamžitě jsem to zvedla.

„Jsi opravdu marný, co se týče psaní SMS,“ dobírala jsem si ho a uculila se na své kutilské potřeby. Bylo mi naprosto jedno, co si o mně myslí Sawyer. Upřímně řečeno mi bylo jedno všechno, jen dokud tu zůstával tenhle pocit. Vše bylo lehké, jako bych se vznášela.

„Dawn?“

Už jsem se nevznášela. Byla jsem kámen, který se zběsilou rychlostí řítil k zemi. „To jsem já, Nate.“

31. kapitola

„Co chceš?“ Z vteřiny na vteřinu jsem uvnitř měla docela prázdno, a právě tak zněl i můj hlas.

„Mluvit s tebou?“ Vyrazil ze sebe bezdechý smích.

Ten smích jsem znala. Roky jsem tenhle smích milovala. Teď ve mně vyvolával nevolnost.

„Chtěl jsem slyšet tvůj hlas.“

„Fajn. Tak jsi ho slyšel. Čau.“

„Nezavěšuj.“ V hlase měl paniku a já zavřela oči. „Prosím. Nezavěšuj.“

Slyšela jsem v telefonu jeho dech a pocítila nutkavou potřebu mrštit telefonem o zeď. Vší silou.

„Já… musím ti něco říct.“

Zaskřípala jsem zuby. Že se Sawyer pohnula, toho jsem si všimla, teprve když se posadila na zem vedle mne.

„Všechno v pohodě?“ špitla.

Zavrtěla jsem hlavou. To bylo to jediné, co jsem svedla.

„Chybíš mi, Dawn. Postrádám, co jsme měli. Byla jsi má nejlepší kamarádka a já bych chtěl, abys věděla…“

„Zmlkni.“

„Dopustil jsem se obrovské chyby. Teď už to vím. A připadá mi smutné, že po té dlouhé době už nechceš být součástí mého života. Byli jsme…“

„Přestaň, Nate,“ přerušila jsem ho znovu ledovým hlasem.

Oněměl. Na lince bylo ticho. Třásla jsem se. Zda zlostí, či něčím jiným, to jsem nedokázala říct přesně. Jídlo mi náhle leželo těžce v žaludku a v údech mě svrbělo. Jako by mi po holé kůži přebíhaly tisíce a tisíce pavouků.

„Ale já tě miluju.“

Pavouci se zastavili. Zahučelo mi v uších.

„Co?“ zachrčela jsem.

„Vždycky tě budu milovat, Dawny,“ zopakoval rozkolísaným hlasem. Dýchal přerývaně. „Když jsem tě uviděl v restauraci, jako by mi spadly klapky z očí. Bože, já vím, že jsem to totálně podělal, ale musím ti prostě říct, že už něco takového nikdy neudělám. Změnil jsem se. Ponesu odpovědnost za své chyby a…“ Zaznělo bouchnutí a Nate hlasitě zaklel. „Do prdele. Vteřinku.“

Teprve teď mi došlo, jak moc huláká. „Ty jsi pil.“

„Je to rok, co jsme podepsali ty zasraný papíry, Dawny. První rok, kdy jsem s tebou promluvil slovo, od doby, co jsme byli malí, a neuvěříš, jak zatraceně to bolí.“ Opět se zdálo, že klopýtl, a chvilku mu trvalo, než mohl mluvit dál. „Myslím na tebe. Každý den. A tolik mi chybíš, zatraceně. Někdy si myslím…“

„Nechci to slyšet,“ dostala jsem ze sebe. Na druhém konci linky cosi zařinčelo.

„Ale já tě potřebuju, Dawn. Potřebuju tě ve svém životě. Bez tebe to nezvládám.“ Zlomil se mu hlas a v pozadí zahučeli další muži.

„Jdi domů, Nate. Vyspi se z té opice. A vymaž si moje číslo.“ Zavěsila jsem. Potom jsem mobil mrštila napříč pokojem, přímo doprostřed zdi.

Sawyer se zdráhavě dotkla mé paže, ale já na to nezareagovala. Ani na to, co řekla.

Vůbec nic už jsem neslyšela, jako omámená jsem vstala a utíkala do koupelny, kde jsem vešla do jedné ze sprch a zamkla za sebou dveře.

Zapomněla jsem na to.

Na den přesně před rokem jsem podepsala rozvodové papíry, a já na to dočista zapomněla.

Opřela jsem se hlavou o dlaždičky a vychutnávala si chlad. Doufala jsem, že mě studená voda vytrhne z mé otupělosti, ale bohužel tomu tak nebylo.

Potřebuju tě.

Sklesla jsem rukou na stehno a zírala na pět jizev. Pohladila jsem se po té pavučině a vzpomínala, jak krev odkapávala na bílé dlaždice koupelny. Zachvěla jsem se.

Miluju tě.

Když někdo někoho miluje – od srdce miluje –, neudělá to, co provedl Nate.

Trvalo mi dlouho, než jsem se přes to přenesla. Našla jsem sama sebe a nenechám se jím zase pomást. Vnitřní chlad, který se mnou od jeho telefonátu pořád šířil, mi naháněl strach. Nechtěla jsem to.

Udeřila jsem hlavou do stěny, až jsem uviděla hvězdičky, a zavřela jsem oči.

Co tu vlastně dělám? Nesmím si takové myšlenky vůbec připouštět. To není zdravé. Nateův hlas mi musí zmizet z hlavy.

Naléhavě jsem potřebovala rozptýlení.

Pivo bylo mým novým nejlepším přítelem. Vlastně mi to pití vůbec nechutnalo, ale Kaden v ledničce nic jiného neměl a já zjistila, že hořká chuť po čtvrté vyprázdněné láhvi pomalu mizí.

Seděli jsme u Allie a Kadena a na mé přání se dívali na Dívku na vdávání. Zatímco Kaden, Scott a já jsme diskutovali, kteří z těch mužů nám přijdou fajn a které vůbec nemůžeme vystát, Allie v koupelně pomáhala Monice obarvit si nanovo vlasy. Spencer s Ethanem se právě vrátili s pizzami, které jsme si objednali, a rozkládali je po stole v obýváku.

„No páni, nemyslel bych, že Mitchell zůstane,“ usoudil Scott a zkoušel se dívat přes Ethana.

„Já taky ne. Je to kretén,“ souhlasila jsem.

„Který že to je?“ zeptal se Kaden, zatímco mi podával nové pivo.

„Ten s těmi blonďatými vlasy.“

„Je tam dvacet blonďatých chlapů, Scotte.“

Scott protočil oči. „Ten s těmi polodlouhými blonďatými vlasy a tváří podobnou bohu. Učitel surfování.“

„Aha. Ten.“ Kaden se na mě podíval s žádostí o pomoc a já skryla svůj úšklebek za láhev číslo pět.

Spencer se svalil na pohovku vedle mě. Vyhnula jsem se jeho pohledu a zírala místo toho na blonďatého učitele surfování, který právě obdržel svou růži – nominaci do semifinále.

„Ta ženská musí být slepá, jestli nepustí dál Rodriga,“ prohlásil Scott.

„Který to je?“ optal se Kaden.

Scott si povzdechl.

„Ten chlap, co tam celou dobu pobíhá v lacláčích. Ten zahradník,“ pomáhala jsem mu.

„Ach, ten který pod lacláči nic nenosí a jednu kšandu si vždycky nechává na volno? Amatér.“

Připila jsem Kadenovi na zdraví a ťukli jsme si láhvemi. Pivo bylo báječné. Mít pivního kámoše ještě mnohem báječnější.

„Už jsi vůbec neodpověděla, Edwardsová,“ pronesl náhle Spencer tiše, přímo mně do ucha. Jeho dech se dotkl mé citlivé kůže a já se zachvěla.

Že jsem mu už nenapsala, to bylo jednak tím, že můj mobil byl úplně roztříštěný, a jednak tím, že jsem vlastně vůbec nechtěla. Nateův telefonát mě plnou silou postavil nohama zpátky na zem.

Cítila jsem na sobě Spencerův pohled, ale nedokázala jsem ho opětovat. Věděla jsem, že by mě z toho mravenčilo. Všude. A nechtěla jsem, aby se to stalo. Už nikdy.

„Toho chlapa taky nenávidím jako mor,“ usoudil nenadále Kaden a spasil mě tím před odpovědí.

„Já taky,“ přisvědčila jsem mu.

Naše láhve opět zabřinkaly.

„Kolik piv už ti dva měli?“ zeptal se Spencer, obrácen ke Scottovi.

„Myslím, že tři.“

„Pět,“ opravila jsem ho. Byla jsem už trošku hrdá na svou novou odolnost vůči alkoholu.

„Na pět.“ Opět jsme si přiťukli a já škytla.

„Máte k té vaší pijatyce nějaký důvod?“ zazněl z koupelny Alliin hlas.

„Ale jasně,“ prohlásila jsem suše. Alkohol spláchl veškeré zábrany, které jsem ještě před chviličkou měla. „Zapíjíme s Kadenem mé výročí coby rozvedené ženy. Přesně před rokem jsem seděla v advokátní kanceláři a podepisovala papíry.“

Ticho. Všeobjímající, hlasité ticho.

„No tak, lidi. To je důvod k oslavě,“ prohlásila jsem hořce a vyklopila do sebe zbytek láhve. Teď to pivo najednou chutnalo právě tak, jak jsem se cítila. Zaražené ticho v místnosti mě přimělo kvapně vstát. Chvilku jsem se kymácela, ale Spencer mě zachytil. Jeho ruce se mi položily kolem pasu a pevně mě držely.

„Chlapi jsou hajzlové a šťastné konce leda pro hlupáky. Kdo tvrdí něco jiného, nemá buď ani ponětí o životě, nebo ho ještě nikdy nepodvedli,“ prohlásila jsem tiše a vyprostila se mu. Potom jsem zašla do kuchyně, abych vyhodila prázdnou láhev. Postavila jsem ji na pracovní desku a zapřela se pažemi, abych udržela rovnováhu. Měla jsem závrať, ale dokud se stěny otáčely, neměla jsem v hlavě místo na nic jiného. Nemusela jsem přemýšlet o bolesti, kterou mi Nateův telefonát přivodil. Nemusela jsem přemýšlet vůbec.

„Dawn?“

Neodpověděla jsem. Místo toho jsem šla k lednici, abych si vyndala další pivo.

„Zlato, podívej se na mě.“

„Nejsem zrovna v náladě, Spencere.“ Vytáhla jsem pivo a otevřela ho. Potom jsem přímo kolem něj prošla zpátky do obýváku. Moji přátelé na mě zírali, jako by mi něco ulpělo na obličeji. Mezitím přišly z koupelny i Allie a Monica.

„Co je?“ vyštěkla jsem na ně.

Allie se na mě ustaraně podívala. „Nikdy jsi nám neřekla, že jsi byla za Natea vdaná.“

Ou. Ou, do prdele.

Abych nemusela odpovídat, upila jsem ze svého piva a současně pokrčila rameny. Z koutku úst mi stekla kapka a já si ji nedbale utřela rukávem trička. „No a? Není to nic důležitého.“

„Samozřejmě že je to důležité!“ opáčila Allie rozpáleně. Přišla ke mně, já jsem zároveň ustoupila.

„Přesně proto jsem vám to nepověděla. Nechtěla jsem, abyste se na mě tak dívali,“ vybuchla jsem a ukázala na ně.

„Jsme tví přátelé, Dawn. To je úplně normální,“ opáčila Monica.

„Nech to být, Monico,“ prohlásil za mnou tiše Spencer. Položil mi ruku na spodní část zad.

Zuřivě jsem se k němu obrátila. „Nedotýkej se mě.“

V pohledu mu zakmitlo překvapení. „Nemusíš si vztek vybíjet na mně, Dawn. Já nejsem Nate.“

„Možná ještě ne. Ale to je jen otázka času.“

Tvář mu úplně strnula. Potom svraštil čelo. „Chceš tím říct, že věříš, že bych byl schopen ti něco takového udělat?“

Pokrčila jsem rameny a vyhnula se jeho pohledu. Úplně jsem cítila, jak se mění ovzduší.

„Chceš ve mně vidět hajzla, protože se to tobě a tvému posunutému vnímání právě hodí do krámu,“ prohlásil nebezpečně klidně.

Rozzuřeně jsem se na něj podívala. „Z každého chlapa se může stát hajzl. Mnohým stačí jen pár let, než se ukáže jejich pravá tvář.“

„Víš, co si myslím?“ Přistoupil ke mně o krok, který působil téměř hrozivě.

Vzdorně jsem vytrčila bradu a vzhlédla k němu.

„Myslím, že Nate byl čurák vždycky, a ty příliš zaslepená, abys to poznala.“

„To není pravda,“ dostala jsem ze sebe.

Na čelisti mu nekontrolovaně zacukal sval. „Dal ti pocit, že se musíš stydět za svou práci, a podváděl tě, ačkoli jste byli svoji, Dawn. Nemůžeš mě s ním strkat do stejného pytle.“

„Kdo ví, čeho budeš schopný, až mě budeš mít dost.“

Spencerův pohled ochladl. „Myslím, že bychom tenhle rozhovor neměli vést tady. A taky ne teď.“

„Pěkný. Já myslím, že teď je na tenhle rozhovor přesně ta správná doba. Dřív nebo později by k tomu beztak došlo.“ Nedokázala jsem už přestat. Nenáviděla jsem se za to, ale jednoduše jsem nedokázala přestat.

Spencer zaúpěl a oběma rukama si promnul tvář. Pomalu zavrtěl hlavou. „Proč jen mi dneska chceš dělat tak těžké tě milovat?“

Srdce se mi zastavilo. Doufala jsem, že jsem se přeslechla. Otevřela jsem pusu, ale nic nevyšlo. Ani zaskřehotání. Všechen ten strach byl zase tu. Spolu s mým vztekem na Natea a vším tím alkoholem nijak dobrá kombinace. Opravdu nijak dobrá kombinace.

Beze slova jsem utíkala do koupelny a pozvracela se.

32. kapitola

Probudila jsem se se suchou pusou a tepající lebkou.

Nebyla jsem doma, nýbrž v Alliině ložnici. Její postel byla šíleně měkká a hřejivá a přímo vedle mě ležel na druhém polštáři Spidey. Kocour na mě pohlížel bdělýma očima. Zvedla jsem ruku, abych ho pohladila, vtom pobouřeně zavrčel a seskočil z postele.

To jsem si asi zasloužila.

Opatrně jsem se posadila a promnula si oči. Vyvolala jsem si v paměti včerejší den.

Nateův telefonát.

Bolest.

Alkohol.

Otupělost.

Má hádka se Spencerem.

Třásl se mi spodní ret. Zatracená práce, byla jsem tak hloupá blbka. Konec včerejšího večera se mi v hlavě rozplýval do zamlženého chaosu.

Spěšně jsem přehoupla nohy přes pelest a několikrát se zhluboka nadechla, než jsem se vzchopila a odešla do obýváku. Allie a Kaden seděli na pohovce a sledovali film. Když mě zaslechli, okamžitě ho zastavili.

„Dobré ráno,“ pronesla jsem opatrně.

„Ránko.“ Kaden vypadal docela navztekaně.

„Je ti líp?“ optala se Allie, vstala a vyšla mi vstříc.

„Myslím, že jsem to zvorala.“

„Není to tak zlé, jak myslíš. Každý v opilosti někdy navyvádí věci. Víš ještě, jak jsem s tebou tak suprově opilá šla do toho spolkového domu? Kdyby mě Kaden neodvlekl domů, pravděpodobně bych…“

„Myslím, že to vůbec nechci slyšet,“ přerušil ji Kaden. I on vstal a došel k nám. Pohled měl temný. „To, co jsi včera vmetla Spencerovi do tváře, nebylo vůbec, ale vůbec v pohodě, člověče.“

Ptala jsem se, jestli mě to, že mi říká „člověče“, pořád ještě kvalifikuje coby jeho pivního kámoše.

„Sotva si ještě dokážu vzpomenout, co jsem říkala,“ přiznala jsem a škubala si nehty.

„Vyrvala jsi mu to jeho zatracené srdce a dupala po něm, před námi všemi.“

Ztěžka jsem polkla. Allie mě obezřetně uchopila za paži a odtáhla mě k jídelnímu stolu. Nabídla mi židli a já se svalila.

„Zlato, jak dlouho už to mezi tebou a Spencerem trvá?“ zeptala se tiše.

Tváře mi zahořely a já sklopila pohled. „Chvíli.“

„Bože, Brepto, ty jsi slepá jako krtek,“ usoudil Kaden a postavil se za Allie. Začal jí masírovat krk.

„Ty jsi o tom věděl?“ zeptala se nevěřícně.

„Nebavil se o tom se mnou, pokud naznačuješ tohle. Ale vážně. Vypadal tak jakoby vyšukaně a spokojeně.“

Allie se napřáhla a vší silou ho praštila do bicepsu.

„Krom toho byli ti dva na chatě opravdu hlasití,“ dodal suše, když si mnul nadloktí.

Tváře mi zahořely ještě víc.

„Odkdy před sebou máme tolik tajemství?“ zeptala se Allie, nyní opět obrácená ke mně.

„Mrzí mě to.“ Hlas se mi třásl, ale chraň bůh, nebudu už zase bulet.

„Nic tě mrzet nemusí, Dawn. Jen mám strach, že máš pocit, že se mnou nemůžeš mluvit. A to bys v žádném případě mít neměla. Koneckonců já za tebou taky chodím s každou maličkostí.“ Sáhla přes stůl po mé ruce a stiskla ji.

Možná opravdu bylo načase svěřit se jí se vším. Opravdu se vším, bez výjimky. Allie byla moje nejlepší kamarádka. Nechtěla jsem, aby mne litovala. Přitom na tom nebylo vůbec nic zavrženíhodného, jen to ukazovalo, že se o mě zajímá. Že jí ležím na srdci. Ještě jsem si vzpomínala, jak se ona vyzpovídala Scottovi a mně a jak hrdá jsem na ni byla. Dělalo mi dobře jí pomoci a být tu pro ni. Něco takového pro sebe skuteční přátelé dělají.

Takže jsem Kadenovi a Allie začala všechno vyprávět. Překvapivě jsem tentokrát nemusela plakat. Allie naproti tomu brečela nahlas. Jednoznačně bylo jednodušší povědět jí o svých novelách. A to mělo něco značit. Někdy jsem se musela zarazit a několikrát se zhluboka nadechnout, protože jsem ta slova ze sebe sotva soukala.

Kaden průběžně klel. Jeho vztek na mě jako by se rozplynul, zato Natea proklínal každým myslitelným způsobem. Pověděla jsem těm dvěma všechno. Bez výjimky. Ačkoli jsem se cítila zranitelnější než kdy dřív, bylo dobré podělit se o všechna tajemství.

„Včera večer… jsem už prostě nebyla příčetná. Nateův telefonát mě totálně rozhodil. Bylo to jako minulý rok. Nevydržela jsem to,“ uzavřela jsem.

Allie si rukávem otřela oči. „To chápu. A jsem si jistá, že to pochopí i Spencer, když mu to vysvětlíš.“

„Jsem ta nejhorší přítelkyně na světě.“ Nedokázala jsem si vzpomenout na všechno, ale hluboko uvnitř jsem věděla, že jsem to docela zvorala.

„Musíš to zase dát do pořádku, Dawn. On je…“ Kaden hledal správné slovo. „Myslím, že to včera nevzal úplně dobře. Byl už tak dost vystresovaný kvůli Oliviiným narozeninám a tohle teď vážně nepotřebuje.“

„Samozřejmě.“ Sice jsem ještě nevěděla jak, ale byla jsem odhodlaná to zase napravit.

Dveře od domu otevřel až po druhém zazvonění. Vlasy měl vlhké a rozčepýřené a v nose mě zašimrala vůně jeho sprchového gelu. Ačkoli navenek působil svěže a bděle, viděla jsem, že má pod očima výrazné tmavé kruhy.

Beze slova ustoupil na stranu a přidržel dveře otevřené. Pokud ho překvapil ten pestře zabalený dárek v mém náručí, dobře to skrýval.

Spencer šel do kuchyně a vzal si z lednice láhev vody. Napůl se ke mně otočil. „Potřebuješ prášky proti bolesti?“

Zahanbeně jsem zavrtěla hlavou. Už jsem si jeden vzala u Allie, potom jsem šla domů, abych vyzvedla Oliviin dárek a smyla si z těla odporný zápach předchozího dne.

Spencer přikývl a otevřel láhev. Potom ji zase zavřel. Celé to několikrát zopakoval. Převracel plastovou láhev v ruce a pozoroval modré logo. Pohled měl temný a rezignovaný a mně to rozhodnutí, ke kterému jsem se odhodlala, připadalo najednou prostě ne dost dobré. Udělala jsem krok k němu, pomalu, protože jeho pohled vypadal tak cizí a podivný, že jsem nevěděla, jak se k němu mám chovat. Obezřetně jsem se dotkla jeho paže a on sebou trhl. To bylo jako rána do palice.

„Spencere, zachovala jsem se jako blbec. Odpusť mi, prosím.“ Ta slova zněla hluše a já zřetelně viděla, že k němu vůbec nepronikají.

Vyhýbal se mému pohledu a místo toho nadále hleděl na nápis na láhvi.

Opět jsem se chtěla dotknout jeho paže, ale tentokrát mi ruku zachytil a pevně ji podržel.

„Nech toho, prosím.“ Pustil mě, jako by se o mne spálil, a opět se vyhnul mému pohledu.

„Nikdy jsem ti nechtěla ublížit,“ zašeptala jsem.

Trhnutím zvedl hlavu a hněv v jeho pohledu mě zasáhl úplně nepřipravenou. „Tohle prostě nemůžeš myslet vážně.“

Srdce mi tlouklo až v krku. „Cože?“

Vyrazil ze sebe zasmání. Znělo to falešně, úplně, úplně falešně. „Nechtěla jsi mi ublížit… Dawn, už celé měsíce mi denně rveš srdce z těla.“

Do žaludku mi sklouzla hromada kamení. S očima dokořán jsem na něj zírala.

„Nedělej, jako by to bylo nějaké velké překvapení,“ prohlásil nezvučným hlasem. „Pokaždé, když mě od sebe odstrčíš. Pokaždé, když mě k sobě pustíš, a pak přece jen zase zabouchneš dveře. Pokaždé, když jsem tak šťastný, že myslím, že prasknu, a ty pak zase odejdeš. Zraňuješ mě každý zatracený den, Dawn. A já…“ Jeho hlas se změnil ve skřehot. „Já už nemůžu.“

V hrudi mi začalo prudce cukat. Opět se mi vrátilo tepání v lebce. „Spenci, byla jsem opilá. Byla jsem naštvaná a Nate mě…“

„Jen to, že se k tobě Nate zachoval jako kretén, ti ještě nedává právo chovat se ke mně stejně.“ Zakroutil hlavou. „Na někoho, kdo má takový strach, že ho někdo raní, jsi k tomu podivuhodně nadaná.“

Do tváří mi vyšlehla horkost a pálily mě oči. „Je mi to líto.“

Přikývl a sklopil pohled. Uvědomila jsem si, že neexistují slova, která by mohla mé chování zase napravit.

„Já jsem… vyrobila dárek pro Olivii,“ pronesla jsem nakonec a cítila se naprosto přihlouple. To byl asi ten nejnevhodnější okamžik, který jsem si k tomu mohla najít.

Spencer si změřil balíček, který jsem zabalila. Vedle výstřižkového alba jsem do dárkové krabice vložila i bonboniéru a poukaz do knihkupectví Barnes & Noble, protože mi vyprávěl, jak ráda čte.

Spencer zíral na mašli a nakonec balíček mlčky přijal.

„Chci ti něco ukázat,“ prohlásil znenadání. Velkými kroky přešel kuchyni, chodbu a následně vyběhl do horního patra.

Stěží jsem mu stačila, tak rychle zmizel ve svém pokoji. Bolelo mě u srdce. Nejistota, kam mě tenhle rozhovor – tenhle den – zavede, mě udolávala. Jako bych stála na křehké půdě a každým okamžikem se zase měla zřítit do hlubin. Přitom bych to po včerejším dni už vůbec nepokládala za možné.

Následovala jsem Spencera do jeho pokoje a spatřila, jak se zarazil před psacím stolem. Uprostřed něj stála socha.

Zapomněla jsem dýchat.

Byla to velká, masivní postava se silnými pažemi a širokými rameny. A před ní menší postava s něžnějšími údy. Pasovali do sebe jako dva kousky puzzle. Socha sice ještě nebyla natřená, ale já přesto poznala, že ty dva tvary představují Neuvěřitelného Hulka a Černou vdovu.

Vzpomněla jsem si na rozhovor po naší první hádce. Na den, kdy jsem si vzala Sawyeřiny prášky a on mě odvedl k sobě domů. Den, kdy mi řekl, že se v mé přítomnosti cítí jako monstrum, které bylo vystaveno příliš mnoha gama paprskům.

Ztěžka jsem polkla a pohlédla na Spencera.

„Tu jsem udělal pro tebe. Vlastně jsem ji chtěl namalovat společně s tebou, protože jsem si myslel, že se posledně v noci mezi námi cosi změnilo,“ řekl.

Sešněrovalo se mi hrdlo. Samozřejmě že se mezi mnou a jím cosi změnilo. Prostě všechno se změnilo. Nevydržela jsem tu vzdálenost mezi námi ani o vteřinu déle, musela jsem k němu a ukázat mu to, když už jsem to nedokázala vyslovit. Zmenšila jsem rozestup mezi námi a objala ho kolem krku. Přitiskla jsem ho k sobě, objala ho v týle, kolem ramen, a pevně ho držela. On objetí neopětoval, místo toho ztuhl. Po krátké chvíli mi obemkl paže a odtáhl je od sebe.

„Vztekej se na mě. Křič na mě. Řekni mi, že jsem se chovala jako blbá kráva a pohádej se se mnou. Ale neodstrkuj mě. Prosím,“ pronesla jsem bez dechu.

Zakroutil hlavou. „Já se nevztekám, Dawn. Já si prostě myslím, že tohle je pomsta za mé chyby. Že dívka, do které jsem po uši zamilovaný, musí blít, jakmile jí své city přiznám.“

Mlha v mé mysli se prosvětlila.

Proč jen mi dneska chceš dělat tak těžké tě milovat?

Řekl mi, že mě miluje. My se jen nepohádali – předestřel přede mnou celé své nitro, a já po tom dupala, jako by to nic neznamenalo.

„Spenci…“ zachrčela jsem. Zápolila jsem o slova, ale nic nepřicházelo.

„Ta noc… ta pro mě znamenala všechno, Dawn. Svěřil jsem se ti se vším. Je naprosto v pořádku, když mi nemůžeš oplatit stejně, opravdu je. Já si jen jednoduše nemyslím, že můžu takhle dál pokračovat.“

„Pro mě ta noc taky něco znamenala,“ pronesla jsem chabě. Bože, sama bych se za svá slova zpohlavkovala. Ten přihlouplý blok v mém nitru – hranice, které jsem si kolem sebe sama vytyčila – mi bránil, abych se mu vyznala. Přitom jsem k tomu měla tak blízko. Nebylo fér, že to Nate jediným telefonátem zničil. Že se postaral, abych to se Spencerem zkazila.

„Možná jsi měla pravdu.“

„S čím?“ zeptala jsem se, ačkoli jsem věděla, že odpověď se mi líbit nebude.

Pevně můj pohled opětoval. „Že tě Nate zničil. Odhodil tě, ale ty jsi zůstala ležet. Ty se vůbec nechceš dívat dopředu.“

„To není pravda!“ vyrazila jsem. Celého mého těla se zmocnilo bolestivé tepání.

„Využíváš mě, Dawn!“ opáčil právě tak hlasitě. Odvrátil se.

„Taková blbost!“ Hlas mi přeskakoval. Vidění se mi rozplývalo. „Říkal jsi, že mě chceš, jedno jak. Že je to v pohodě.“

Opovržlivě si odfrkl. „Já vím. Ale pak jsi…“ Hlas mu úplně ochraptěl a on se na mě podíval a zakroutil hlavou. „Zůstala jsi u mne. To přece něco znamená, nebo ne?“

Nasucho jsem polkla. „Ano. Ale…“

Nenechal mě vyslovit se. „Ano, ale. Pořád nějaké vytáčky, aby se z toho nestalo něco moc vážného a ty jsi mě mohla opět držet opodál. To je přece prostě kravina.“

„Rozhodli jsme o tom společně, Spencere. Ty a já. Nedělej, jako bych tě byla nutila k něčemu, co jsi nechtěl.“

Trhl sebou. „Vážně mi nemůžeš chtít namlouvat, že to mezi námi je jen tělesné, Dawn. Oba víme, že je v tom víc. Především od oné noci. Ty jsi jen příliš zbabělá, abys to přiznala.“

„Přestaň mě nazývat zbabělou!“ prohlásila jsem nakvašeně.

„Ale je to přece pravda, nebo ne? Já tě chci, ty chceš mě, mohlo by to být prosté. Jenže s tebou není prosté nic.“

Teď jsem to byla já, kdo si odfrkl. „A co ty? Já prý jsem zbabělec, ale ty se ani neodvážíš lidem ukázat, jak ti ve skutečnosti je! Proč je to o tolik lepší?“

„Protože se alespoň snažím,“ opáčil hlasitě. „Nevzdávám se jednoduše, ačkoli je moje minulost absolutně posraná. Dívám se dopředu, každý den, třebaže mě to obírá o zásoby energie! To, co děláš ty, je…“ Zarazil se, jako by si uvědomil, že se chystá říct něco, co by nemohl vzít zpátky. Spencer prsty poklepal na dárkovou krabici. „Chtěl jsem tě Olivii představit.“ Teď hovořil tiše, stěží slyšitelně. Jako by se obával, že se ta slova nadmou a nechají popraskat to, co z nás zbývalo. „Nemohu Olivii přivést nikoho, kdo v mém životě nezůstane dlouhodobě.“

Slyšela jsem, jak mi v uších hučí krev, stále hlasitěji. „Co tím chceš říct?“

Zvedl balík a vrátil mi ho. Přijala jsem ho jako zasažená bleskem.

„Nikdy jsem neměl šanci ti dokázat, že láska funguje i jinak. Tak daleko jsi mne nikdy nepustila. A já už nemám sílu přesvědčovat tě o opaku. Už vůbec ne, když ty nijak nemáš v úmyslu nechat minulost za sebou.“

Kousla jsem se do tváře a vzdala snahu potlačovat slzy. „Ale já tě nechci ztratit,“ prohlásila jsem nalomeným hlasem.

„Myslím, že na to je pozdě,“ opáčil odhodlaně.

Do háje s dárkem. Nechala jsem ho spadnout a sevřela rukama látku jeho trička. Musela jsem ho držet, dotýkat se ho, aby mi úplně nevyklouzl. „To není. Není pozdě,“ řekla jsem zoufale.

Zavrtěl hlavou. „Na začátku… tehdy jsi mi neustále říkala, že nemůžeš. Teď už nemůžu já. Rozumíš tomu?“

Hrdlo mi vyprahlo na troud. „To mezi námi bylo… Bylo to dobré, jak to bylo.“

„Ale mně už to nestačí,“ zašeptal. Nijak se nechystal mě od sebe odstrčit, ale taky se mě nedotkl. Pouze na mě shlížel, tím temným, raněným pohledem.

Uvolnila jsem své křečovitě sevřené ruce a objala jeho tváře. Měl, musel pochopit, že pro mě je něčím víc než účelem, který světí prostředky. Že pro mě něco znamená.

„Spenci…“ špitla jsem.

Cosi v pohledu mu změklo. A pak jsem ho políbila. Zoufale jsem přitiskla své rty na jeho a vložila do toho gesta všechno, co jsem nedokázala říct. Vyrazil ze sebe hrdelní zvuk a polibek opětoval. Byl ničivý a prudký. Zaryla jsem mu ruce do vlhkých vlasů a držela si ho u sebe, docela těsně, tak blízko, jak to bylo možné. Musel to pochopit. Prostě musel.

Spencer mě popadl a zvedl mě, obemkla jsem ho nohama a zády jsem narazila do stěny. Na okamžik jsem nemohla popadnout dech, ale potom tu byly jeho zuby, které mě kousaly do spodního rtu, a mnou protékala láva. Cejchoval mě, jeho jazyk se střetl s mým a já splynula s jeho tělem. Vklouzl mi rukama pod tričko a důvěrná známost jeho drsných prstů ze mě vyloudila zanaříkání. Náš polibek chutnal po mých slzách. Zaryla jsem mu nehty do ramen. Drsně zasténal. Jeho rty ležely na mém krku a já překlopila hlavu na stranu. Značil mi žhavou stopu po klíční kosti, dál nahoru, až mě kousl do lalůčku.

„Jsem do tebe tak zatraceně zamilovaný,“ pronesl ochraptěle.

Srdce jako by mi bezmála vyskočilo z prsou.

Ale pak tu byl Nateův hlas, skrze můj mobil, přímo v mém uchu.

Miluju tě. Miluju tě, Dawny.

Ztuhla jsem. Nemohla jsem s tím nic dělat.

Spencer se okamžitě zarazil. Vyprostil se mi a pohlédl mi do očí.

To, co mezi námi ještě stále existovalo, se roztříštilo, když odhalil paniku v mém pohledu. Poznala jsem to, viděla jsem to v hluboké modři jeho očí. I ve mně cosi prasklo. Úlomky nám ležely u nohou.

Spencer mě nechal sklouznout na podlahu. Odvrátil se ode mě.

„Spenci…“

„Odejdi.“

Jeho hlas zněl dutě. Bez jakéhokoli citu.

„Nechtěla jsem…“

Sebral ze stolu sochu a mrštil jí přes pokoj. Několik málo centimetrů vedle mě se rozprskla o zeď a já sebou prudce škubla.

Zděšeně jsem na něj zírala.

Tvář měl strhanou zlostí. „Co to mělo být, Dawn? Rychlovka na rozloučenou?“

Vzlykla jsem a přitiskla si ruce k hrudníku, protože jeho slova tak zatraceně bolela. Nedostávalo se mi vzduchu. Spencer pochopil, co právě učinil. Otevřel oči dokořán a přistoupil o krok ke mně. Tentokrát jsem to byla já, kdo uhnul. Nejdříve jeden krok. Pak ještě jeden. Pořád dál, až jsem dorazila ke dveřím od pokoje, otočila se na patě a utíkala jsem z jeho domu, jak nejrychleji jsem jen mohla.

33. kapitola

Existuje nekonečné množství druhů bolesti a já je cítila všechny.

Sice bych to nepovažovala za možné, ale bylo tomu tak. Pociťovala jsem všechno najednou, stěží se mi dostávalo vzduchu, cítila jsem se, jako by se mi scvrkávala kůže a mé tělo bylo příliš malé pro všechno to, co ve mně bouřilo. V prsou mě k zbláznění bodalo a tepalo a moje údy byly jakoby nepoužitelné.

Bylo to příšerné.

Stálo mě veškerou sílu nastoupit do autobusu do Portlandu. Byla to ta nejobtížnější cesta, jakou jsem kdy podnikla. Každá minuta, kdy mě to tak bolelo, mi připadala jako několik hodin. Může to znít jako naprosté klišé, ale bylo to tak. Cesta od zastávky autobusu do tátovy dílny mi připadala dvakrát tak dlouhá jako jindy a já nakonec utíkala, abych tam dorazila rychleji.

Zápolila jsem o vzduch, když jsem do dílny vstoupila. Mé supění téměř přehlušilo hluk fréz, s nimiž kolegové mého otce opracovávali dřevo.

Proplétala jsem se mezi všelijakými malými vozíky s nářadím až k úzkému schodišti, které vedlo do horního patra. Vedle frézování dřeva jsem slyšela slabou hudbu, která vycházela z prastarého rádia. Mé panické lapání po dechu ke mně přitáhlo tátovu pozornost. Zvedl hlavu a zpopelavěl, když mě zahlédl. Okamžitě vypnul frézu a přešel místnost. Na něco se mě ptal, uchopil můj obličej a důkladně mě prohlížel ze všech stran, aby viděl, jestli jsem zraněná. Když žádná vnější poranění nenalezl, sevřel mě v náručí. Zabořila jsem mu tvář do montérek a vdechla důvěrně známou vůni klihu a dřeva. Potom jsem se sesypala.

Jednoduše jsem se sesypala.

Dny plynuly. Cítila jsem se jako robot. Také jsem se jako robot chovala, nemohla jsem už totiž plakat. Očividně už mi žádné slzy nezbývaly. Nebo jsem prostě a jednoduše zmutovala do brambory bez emocí. Možná ale – a to jsem také považovala za možné – byl Spencer jakýsi upír a všechny mé pocity mi… vysál. Ano, tím to jistě bylo.

V prsou jsem měla zatracenou díru a neexistovalo nic, co bych s tím mohla dělat, protože nic nemohlo opravit to, co jsme si se Spencerem navzájem udělali.

Uprostřed týdne se zastavila Maureen spolu s Everly. Měly s sebou obří pekáč lasagní, které jsme společně spolykali. Ty dvě se mi líbily stále víc, nekladly totiž žádné otázky. A to přesto, že jsem se nacházela v naprostém módu zombie a až na pár zabručení jsem se nepodílela na zábavě. Everly mi nakonec ještě předala nový domácí úkol ze psaní a vyřídila mi pozdravy od Nolana. Musela mu slíbit, že mi ten nový úkol dá. Dokonce po Everly chtěl fotku jako důkaz. Legrační podivín.

Ještě téhož večera jsem se přihlásila na tátův prastarý počítač, abych úlohu napsala. Měli jsme vyprávět o nějaké vzpomínce z dětství, která nás při dospívání obzvláště utvářela. Vrhla jsem se do práce a psala o tátově dílně a onom dni, kdy jsem si hrála s frézou a zničila přitom jeden drahý kousek nábytku. Místo aby mě seřval, jednal se mnou táta ohleduplně a objasnil mi nástrahy dílny. Tahle vzpomínka se mi pevně usídlila v paměti, protože jsem zprvu chtěla zatajit, že jsem to byla já, kdo ty dveře od skříně zničil. Docela jsem se obávala tátova vzteku a věřila jsem, že už mě nikdy nevezme s sebou do práce. Přitom jsem byla úplně vedle. Okamžitě viděl, že je něco v nepořádku, a z očí do očí mi vysvětlil, jak nebezpečné mé jednání bylo a co se třeba mohlo stát. Při ohlédnutí zpět byl tohle jeden z těch okamžiků, který změnil náš vztah a ukázal mi, že si dobře vystačíme i bez mámy. Že nikoho nepotřebujeme, až na sebe samé. Že se konflikty dají řešit, aniž by to bylo hlasité a ošklivé.

Má úloha byla výrazně delší, než se požadovalo. Psala jsem dlouho do noci a na několik hodin dokonce zapomněla na své srdeční bolesti. Okamžitě jsem si přála, abych si byla vzala do Portlandu svůj laptop, vyrazila jsem natolik překotně, aniž jsem plýtvala myšlenkami na svůj rozbitý mobil, či dokonce na Watsona.

Ve čtvrtek přišel táta domů dřív a přinesl obrovské rodinné balení pizzy, kterou jsme spolu hltali, zatímco jsme sledovali zápas Blackhawks. Když mi táta nabídl pivo, trhla jsem sebou. Připomněl mi tím poslední večer, kdy jsem pivo pila.

„Ne, díky,“ zamumlala jsem a zaměřila pohled na televizor, v ruce kapající kus pizzy.

„Chtěla bys mi teď třeba říct, co se děje, broučku?“ zeptal se táta.

„Nic se neděje. Prostě jsem potřebovala pauzu.“

Celé dvě věty za sebou. Tolik jsem toho za celý poslední týden nenamluvila. Čas jednoslabičnosti byl asi pryč.

„Od čeho potřebuješ pauzu?“ šťoural se v tom táta, kterému mé mlčení pravděpodobně nahánělo docela pěkný strach.

Zhluboka jsem se nadechla a vydechla, neschopná zformulovat své pocity do slov. Písemně jsem prostě byla ve vyjadřování toho, co se ve mně odehrává, o tolik lepší než ústně.

„Podělala jsem to, tati,“ špitla jsem. Pohrávala jsem si se sýrem, vytahovala ho nahoru a ovíjela si ho kolem ukazováčku.

„Jedno, co to je, my to zase dáme do pořádku. Tak jako jsme vždycky všechno zase urovnali.“

Cítila jsem na sobě jeho pohled, ale já se na něj podívat nedokázala. Třeba by pak můj robotický mód ustal a já bych zase začala s pláčem. To jsem nechtěla riskovat.

„Slyšíš? My to zase všechno urovnáme. Jsem si jistý, že to není tak zlé, jak si teď možná myslíš,“ pokračoval táta.

Skoro bych se zasmála. Skoro.

„Je to horší, tati. Věř mi,“ zachrčela jsem.

Obrátil se ke mně, to jsem viděla koutkem oka. „Měl bych si dělat starosti?“ zeptal se, hlas poplašený.

Obrnila jsem se a rovněž se napůl natočila, abych se na něj podívala. „Ne. Je to… něco osobního. Někomu jsem dost ublížila a teď musím žít s důsledky.“

Totiž že Spencer mě nechce už nikdy vidět. Že jsem jedním rázem ztratila všechny své přátele. Allie byla s Kadenem – patřila k nim. Já oproti tomu byla jen jejím přívěškem, ostatní jsem znala teprve tři čtvrtě roku.

„Tak se omluv, Dawny. Když to Edwards zvorá, tak se k tomu postaví zpříma a nezalézá do díry,“ řekl táta nenadále.

Ztuhla jsem. „Já se omluvila, a nestačilo to.“

Odfrkl si a odložil svou krabici na stůl. „Takhle jsem tě nevychoval.“

Kus pizzy mi spadl do klína. „Co prosím?“

Pohled mu ztvrdl. „Když jsi to skončila s Nathanielem, dělal jsem si o tebe starosti, broučku. Ačkoli ses pokoušela ponechat mě ve víře, že je všechno v pořádku, všiml jsem si, že tu něco ale vůbec nehraje. Myslel jsem, že je to tím, že rozchody nikdy nejsou nijak zvlášť pěkné, a byl jsem si jistý, že ti nebude trvat dlouho, než se zase budeš moct upřímně smát.“

V krku mi narostl knedlík a mrkala jsem jako šílená. Na shledanou, robotická Dawn.

„Bylo zapotřebí několik měsíců a přestěhování do jiného města, nový život, abys zase byla tak veselá jako dřív. Aby ses zase dokázala smát. A teď ke mně přijdeš, s napuchlýma očima a jalovou výmluvou, ačkoli jsme se dohodli, že k sobě budeme upřímní.“

„Tati…“

„Ještě jsem neskončil,“ řekl jemně, ale rozhodně. Rukou si přejel po vyholené lebce, obočí svraštělá. „To, co se ti přihodilo, byla skutečná mizérie, a vykolejilo tě to, ale nemůžeš teď v každé obtížné situaci, v níž se ocitneš, prostě hodit ručník do ringu. Takhle život nefunguje. Takhle nikdy fungovat nebude.“

Opět jsem pusu zavřela.

„Co myslíš, jak by se nám bylo vedlo, kdybych to prostě vzdal, když mě tvoje máma opustila?“ zeptal se naléhavě. „Bylo to zatraceně těžké. Samozřejmě že rozhodnutím, které tvá máma učinila, utrpěly i další věci, ale svedlo nás to blíž k sobě. Dovedlo nás to sem.“ Sáhl po mé paži a obezřetně ji stiskl. „Co chci říct, broučku, je… Nemůžeš to prostě vzdát. Je ti dvacet let. Dvacet. Smíš dělat chyby, to bys dokonce měla. Od toho tu dvacetiletí jsou. Ale nemůžeš prostě zůstat stát uprostřed cesty a přestat postupovat. Protože já ti garantuju: jestli to tak teď budeš dělat vždycky, nebudeš nikdy pořádně žít. Nebo s tím začneš, teprve až bude pozdě.“

Nasávala jsem jeho slova, každé jedno, jako suchá houba. Cvaklo to ve mně. A já porozuměla. Pochopila jsem, krok za krokem, jak moc mrhám svým časem.

Mé přestěhování do Woodshillu bylo původně útěkem – ale život, který jsem si tam vybudovala, byl mnohem víc než to. Dokonce víc, než jsem si kdy vysnila. Měla jsem skvělé studijní místo, které mě sice čas od času frustrovalo, ale zároveň naprosto naplňovalo. Měla jsem tu nejlepší brigádu, jakou si jen šlo přát, a přesto jsem poslední rok strávila tím, že jsem se schovávala za svým laptopem a nikomu o tomto báječném daru nepověděla – protože jsem se styděla. Jak šílené to bylo? Styděla jsem se za něco, co mě činilo šťastnější než všechno ostatní. Jen protože jsem měla strach, že mě za to lidi budou odsuzovat. Přitom ze mě všichni mí přátelé měli radost, když se o tom dozvěděli. Nejen to – dokonce na mě byli pyšní.

Měla jsem úžasné, upřímné, věrné přátele a… měla jsem Spencera.

Spencera, který mi vždycky věřil a se vším se mi svěřil. Spencera, který se každý den odvážil nového začátku a navzdory svému břemeni byl jedním z nejradostnějších lidí, jaké jsem kdy potkala.

„Ach, zatracená práce,“ zamumlala jsem a opřela se hlavou o opěrku pohovky. Zapomenuta byla pizza, stejně jako Blackhawks. „Já jsem pitomec.“

Táta zamručel. Znělo to jako souhlas. „Zase to urovnáš, Dawny.“

Znělo to tak optimisticky. Jako by neměl sebemenší pochybnosti, že to můžu zvládnout.

Vroucně jsem doufala, že bude mít pravdu.

34. kapitola

V pátek ráno přijela do Portlandu Allie a přivezla mi pár věcí. Hned jak jsem otevřela dveře, objala mě, třebaže byla obtížená taškami.

„I když tě právě objímám: jsem na tebe naštvaná,“ prohlásila a vymáčkla mi vzduch z plic.

„Fajn,“ opáčila jsem a objetí opětovala právě tak silně.

„Nemůžeš se prostě vypařit do Portlandu, a mně napsat jenom e-mail! Copak to se dělá?“ Za ramena mě od sebe odstrčila a lehce mnou zatřásla.

„Rozbila jsem si mobil,“ řekla jsem zkroušeně.

„Já vím, našla jsem zbytky a vzala je s sebou.“ Zakvedlala jednou z tašek, které nesla. „Dělala jsem si o tebe takové starosti. A Sawyer taky, dokonce zavolala Kadenovi.“

Sakra. Zapomněla jsem napsat také své spolubydlící. Seznam věcí, které jsem zase musela napravit, se pořád prodlužoval. „Ale ne.“

„Ptala se, jestli jsi u nás. Řekla jsem jí, že bys chtěla strávit pár dní doma a potřebuješ pauzu.“

Povzdechla jsem si a odebrala Allie Watsona, kterého si zavěsila na druhé rameno. „Díky. Na to jsem vůbec nepomyslela.“

Pohled Alliiných šedozelených očí mi důkladně přejel po tváři, jako by tam hledala známky mého duševního stavu. „Jak ti je?“

Pokrčila jsem rameny a odebrala jí i druhou tašku, kterou naplnila mými věcmi. Potom jsem ji zavedla do obýváku. Měla jsem psací absťák, proto jsem Allie po telefonu požádala o laskavost, aby mi přinesla můj laptop. Beztak se chtěla zastavit, protože jsem tu dřepěla a schovávala se už týden. Ale schovávání byl teď konec.

Tátova slova mě probrala. Měla jsem plán.

Allie se posadila na koženou pohovku a podrobněji si prohlédla obývák, zatímco já jí v kuchyni uvařila kávu. Měli jsme dokonce instantní smetanu, protože Maureen nedávno trochu přinesla. Allie byla na té věci závislá a já jí nasypala velkorysou dávku. Pak jsem si přisedla k ní na pohovku. S vděčným úsměvem šálek přijala.

Sebrala jsem veškerou odvahu. „Jak se vede Spencerovi?“

Allie objala rukama šálek. „Dobře. Přinejmenším chce, aby tomu všichni věřili.“

To nebylo žádné velké překvapení. Nevěděla jsem přesně, zda z toho mám být šťastná, či mám posmutnět.

„Předpokládám, že se mezi vámi přihodilo něco, co tě sem vyhnalo?“ vyzvídala obezřetně Allie.

„Chtěla jsem se mu omluvit. On řekl, že na to je pozdě. Políbila jsem ho, on mi pověděl, jak zamilovaný do mě je, a já… já totálně zkřečovatěla. Potom už mě nechtěl vidět.“ To bylo to nejstručnější shrnutí, jaké jsem zvládla.

Kamarádka mi položila ruku na paži. „Copak je to pomyšlení, že tě miluje, tak děsivé?“

Nasucho jsem polkla. „Toho večera, kdy jsem se s Kadenem opila, mi Nate po telefonu řekl, že mě miluje. To mě vrhlo zpátky do minulosti. A slyšet tahle slova tak krátce poté ze Spencerových úst, to nebylo zrovna to pravé. Což není tím, že bych ho nechtěla…“ Zavrtěla jsem hlavou a upřela pohled na své ruce v klíně. „Úplně po něm šílím, Allie.“

„To vidím.“

„Nate mě prostě zaskočil. Já… nechtěla jsem zkřečovatět.“

„Nebuď kvůli tomu špatná, Dawn. Každý v okruhu sta mil vidí, že jsi do Spencera zamilovaná. Jen si dáváš obzvlášť dobrý pozor na své srdce, protože už ti ho jednou zlomili. To není nic špatného, nýbrž obranný mechanismus, který se dá vysvětlit docela logicky,“ řekla Allie.

Zadržela jsem dech.

Naráz mi bylo jasné, že Allie říká pravdu.

Já se do Spencera zamilovala až po uši.

„Co máš partnera, jsi v takových věcech dost dobrá,“ odvětila jsem po chvíli.

„Kadenův a můj příběh je toho přece nejlepším příkladem. Někdy věci prostě potřebují víc času. Myslím, že Spencer si může ještě trochu počkat, pokud to s tebou myslí vážně. O Nateově telefonátu taky nic nevěděl, že?“ Allie přemýšlivě stáhla koutky.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Chtěla jsem mu to vysvětlit, on ale už měl mě a mých výmluv dost. Dala jsem mu naději a hrála si s jeho city, celé měsíce, jen abych ho pak nechala padnout. Dokážu pochopit, že už nemůže dál,“ mumlala jsem.

„Jednoduše ještě nebyla ta správná chvíle. Na tom není vůbec nic špatného,“ prohlásila pevným hlasem.

Jenom jsem zabručela.

„Myslím to vážně, Dawn. Kdyby ti Natea z hlavy úplně vyškrtli a čas s ním by byl vůbec neexistoval, co by bylo pak?“

Na Alliinu otázku existovala jen jedna odpověď, dlouho jsem rozvažovat nemusela. „Kdyby nebylo těch let s Natem, neměla bych strach pustit si Spencera k tělu. Myslím… že bychom byli spolu.“

„Vidíš? To přece dokazuje, že si to přeješ.“

„Ale…“

„Žádné ale. Kdybychom teď nebyly tady, ležela bys Spencerovi v náručí.“

Vzdychla jsem. „Nejlépe nahá.“

Allie nakrčila nos a zakryla si uši. „Strávila jsi příliš času se Scottem. Já si opravdu nechci své nejlepší přátele představovat spolu nahé.“

„Proč ne? Já se koneckonců taky musela podívat na nahého Kadena.“

„To je něco jiného. Ty jsi prostě vešla dovnitř.“

„Protože jsem myslela, že tam nejste.“

„My ale byli. A jak jsme tam byli.“ Zakmitala obočím.

Před očima mi vyvstal Kadenův penis. „Vágně si vzpomínám.“ Vytřásla jsem si tu vzpomínku z hlavy a Allie se nahlas rozesmála. Nakazila mě tím. Poprvé za celé dny se mi povedlo usmát.

Když se zase uklidnila, upila Allie velký doušek kávy. „Takže, co budeme dělat teď?“

Zhluboka jsem se nadechla a vydechla. „Je tu jedna věc, kterou musím vyřídit.“

„Ať je to, co je to, jdu s tebou.“

Byla bych sice mohla jet i sama, možná by to dokonce bylo lepší, ale… byla jsem ráda, že je moje kamarádka se mnou. Tak ráda.

Maynardův dům se tyčil před námi. Už dvakrát jsme objely blok, protože bylo těžší, než jsem myslela, sebrat odvahu proměnit své předsevzetí v čin. Nejraději bych si byla přivezla vejce a naházela je na fasádu, ale to by vůči Ernestovi nebylo fér. I když už nebyl mezi námi. Určitě mi teď odkudsi přihlížel.

„Já to zvládnu,“ mumlala jsem.

„Samozřejmě že ano.“

Otočila jsem se k Allie a vděčně se na ni usmála.

„Mám s tebou jít dovnitř?“ zeptala se.

Zakroutila jsem hlavou. „Myslím, že to musím udělat sama. Ale vědět, že čekáš tady venku, už to je velká pomoc. Díky.“

„Mám ještě jednou objet blok?“

Obhlédla jsem zelené střešní tašky, sklouzla pohledem po bílé fasádě a nakonec zůstala viset pohledem na arkýři, kterým svítilo světlo do předzahrádky.

„Ne. Jsem připravená.“

„Počkám. Jestli tu za půl hodiny nebudeš zpátky, půjdu dovnitř,“ prohlásila Allie.

Duchem nepřítomná jsem přikývla a konečně vystoupila. Tiše jsem za sebou zavřela dveře Alliina auta a otevřela malou dřevěnou branku, která vedla na pozemek. Každý krok byl pro mě těžký. I když na mě každá buňka v těle křičela a poroučela mi otočit se, šla jsem s propnutými zády a vztyčenou bradou po cestě, až jsem došla ke dveřím do domu, o němž jsem kdysi věřila, že bude mým budoucím domovem.

Duffy.

S těžkým srdcem jsem stiskla zvonek. Netrvalo dlouho, než v chodbě zazněly kroky. Srdce mi tlouklo jako zběsilé. Dveře se otevřely.

Nateovy hnědé oči se překvapeně otevřely dokořán.

„Ahoj,“ řekla jsem roztřeseným hlasem.

„Ahoj,“ opáčil právě tak nejistě.

Bože, to bylo divné. Tak strašně podivné. A jaksi i trapné.

„Co tady děláš, Dawny?“ zeptal se Nate s nakrčeným čelem.

To byla docela dobrá otázka. „Musím s tebou mluvit.“

Na moment na mě nedokázal přestat zírat. Potom pomalu přikývl a ustoupil stranou. Nejistým krokem jsem překročila práh. Nechala jsem si na sobě bundu a šla přímo do obýváku.

Dům byl zařízený jinak, než jsme si to tehdy plánovali. Zřejmě se Nateovi změnil vkus. Zařízení bylo v šedé a černé, působilo elegantně a málo domácky. Bylo zřetelně vidět, že tu nebydlí sám, na stěně visely jeho a Rebečiny fotky.

Dotek ženské ruky se dal nalézt i v těch několika málo barevných detailech, které hranatému nábytku ubíraly na strohosti. A pokud dostatek důkazů neposkytovaly svíčky z Bath & Bodyworks a fotky na stěně, tak to učinila police, která byla shora dolů vyplněna ženskými filmy. Právě tak jako police na knihy, v níž jsem dokázala odhalit docela dost milostných románů – mezi nimi i některé své favority.

„Je to tu pěkné,“ pronesla jsem trochu neohrabaně a setrvala uprostřed místnosti.

„Posaď se přece,“ řekl Nate a vybízivě ukázal na pohovku.

Ignorovala jsem výzvu a místo toho zaujala místo na jedné židli u jídelního stolu. To bylo méně… důvěrné.

„Chtěla bys něco k pití?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne, díky.“

Vypadal jinak. Dospěleji. Měl na sobě džíny a košili, jejíž nejhořejší knoflíček byl rozepnutý. Polodlouhé, blonďaté vlasy si ostříhal a nosil je teď kratší. Kancelářský sestřih, zkonstatovala jsem. Tváře měl oholené, a ačkoli dříve bez strniště působil vždycky opravdu mladě, poslední rok ho poznamenal a zvýraznil mu tvář. Přičemž v mých očích bude asi navždy tím klukem, se kterým jsem vyrůstala.

„Chci s tebou mluvit o tvém telefonátu, Nate,“ začala jsem.

Stěží postřehnutelně sebou cukl a sklopil pohled k rukám, které si složil na stole.

„Trvalo mi dlouho, abych se dostala přes to, co jsi mi udělal. Nemůžeš mi prostě zavolat a říkat takové věci. Skončili jsme spolu, už dávno.“

Několikrát otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale pak je zase zavřel. „Já vím. Mrzí mě to,“ pronesl konečně.

„Soudě podle zařízení a knih tamhle v polici bydlíš s Rebekou. Pokud to tak je, je to všechno ještě horší. Nemůžeš mi přece opilý volat a říkat mi, že mě pořád ještě miluješ, zatraceně,“ prohlásila jsem důrazně. „Copak ses z toho nijak nepoučil?“

„To jsem neřekl,“ odporoval.

Teď spadla brada mně. „Já nevím, jestli ses opil do nevědomosti a nedokážeš si už vzpomenout, ale mně tvá slova znějí v uších ještě dost jasně.“

Zakroutil hlavou a nepohnul se mu jediný pramínek. Vlasy měl nagelované, to dříve nedělal. Vypadalo to zvláštně. Jako otesaný kámen. „Říkal jsem, že mi chybíš, Dawn. Že jsme spolu rok nemluvili a že tě budu vždycky milovat, ale…“

Trhla jsem sebou. Nate to viděl a nakrátko oněměl.

„Já vím, že jsem udělal chybu, možná to byla největší chyba mého života, zahodit to, co jsme měli, to uznávám. Ale změnil jsem se. Odteď za své chyby přebírám zodpovědnost.“ Opřel se a promnul si zátylek. „Zavolal jsem ti, protože jsem chtěl, aby ses to dozvěděla ode mne, a ne tichou poštou. Já…“ Odkašlal si a tváře mu zrůžověly.

„Co se děje?“ zeptala jsem se poplašeně. Ačkoli mezi námi zela obří propast, pořád ještě jsem Natea znala dost dobře, abych věděla, že to, co mi chce říct, se ho docela dotýká. Panebože, snad mi nesdělí, že je nemocný a zbývá mu už jen několik málo měsíců života. Prosím, ne.

Opět mi pohlédl do tváře a v pohledu měl hlubokou lítost. „Rebecca a já se budeme brát.“

Čekala jsem. A čekala.

Bolest se nedostavila. Místo toho mě zalila vlna úlevy. Svatba byla definitivně lepší, než aby byl smrtelně nemocný.

„Řekni přece něco,“ zamumlal Nate. Sáhl přes stůl po mé ruce a já nebyla dost rychlá, abych ji odtáhla. Jemně mi obemkl prsty. Žádné mravenčení mnou neprojelo. Cítila jsem… vůbec nic. Žádnou zášť, žádný smutek a taky nic z toho jiskření, které mezi námi dříve sršelo.

„Srdečně blahopřeji, Nate,“ opáčila jsem tiše a zírala na svou ruku, která téměř úplně zmizela v jeho. Jeho ruce mi vždycky připadaly neuvěřitelně přitažlivé a hezké. Teď to byly prostě… ruce. Velké, neohrabané pracky, které byly podivuhodně nehybné. Úplný opak rukou, po kterých jsem toužila. Rukou, které nikdy nedokázaly zůstat v klidu a často bývaly postříkané jakýmisi barevnými cákanci či lepidlem.

„Víc toho na srdci nemáš?“ zeptal se nevěřícně.

Kroutíc hlavou jsem mu opět pohlédla do obličeje. „Co ode mne čekáš?“

Otevřel oči dokořán. „Myslel jsem… po všem, co bylo, ty…“ Jeho slova se ztratila v obřím obýváku.

Odfrkla jsem si. „Já co? Vrhnu se na zem a budu křičet jako vzdorovité dítě?“

„Smíš na mě řvát, Dawny. Smíš dělat všechno, co chceš, pokud to bude znamenat, že jsi zase součástí mého života,“ prohlásil Nate rozpáleně. Jako by tomu tvrzení chtěl propůjčit naléhavost, pevně mi stiskl prsty.

„Ale já součástí tvého života být nechci.“

„Dawny, prosím,“ žadonil.

„Přišla jsem dnes, abych ti řekla, že za námi dělám definitivní tlustou čáru. Nemůžeš už mi volat, Nate, chápeš? Něco jsem si ve Woodshillu vybudovala a nechci, aby mi nový život ničily vzpomínky, které jsou spojeny jen s bolestí.“

Volila jsem svá slova s rozmyslem, ale přesto mu v očích vyšlehl smutek.

„Já si život, jehož nejsi součástí, prostě nedokážu představit. Vyrůstali jsme spolu, Dawny. Nechtěl bych tě navždy ztratit, protože vždycky budeš mít místo v mém srdci. Jen proto jsem volal. Protože jsem chtěl… Myslel jsem, možná bychom mohli…“

„Být přátelé?“ zeptala jsem se a smutně se usmála. „Nikdy bych už s tebou nemohla znovu kamarádit.“

„Vyškrtla jsi mě prostě ze svého života, aniž ses byť jen jednou jedinkrát ohlédla!“ Znělo to téměř jako výčitka.

„To jsi mi přece taky docela usnadnil. Co jsi teda očekával? Že po tom všem, co bylo, ještě můžu být tvou přítelkyní? Přihlížet ti při tomhle?“ Celý dům jsem zahrnula jedním pohybem. Pořád ještě pro mě něco znamenal, koneckonců byl spojen se vzpomínkami na dětství, které byly ukotveny hluboko ve mně. Ale při představě, že bych tu musela žít, se ve mně cosi vehementně vzpříčilo.

„Mrzí mě to,“ zopakoval.

Slyšela jsem od něj tato slova už tolikrát. „Akceptuji tvé rozhodnutí.“ Opětovala jsem stisk jeho ruky. Jednou. Potom jsem ji pustila. Právě v tom správném okamžiku, neboť někdo scházel ze schodiště. Dřevěné schody hlasitě skřípěly.

„Kdo to byl u dveří?“ zazněl z chodby Rebečin hlas.

Myslím, že jsem ji slyšela poprvé – odhlédneme-li od toho večera, kdy jsem ji sténající a radostí křičící nalezla v našem pokoji.

Chvilku nato se objevila ve dveřích do obýváku a strnula, když mě u jídelního stolu zahlédla. Obličej jí zpopelavěl. Její šok odrážel můj. Spadla mi brada. Sklouzla jsem po ní pohledem, až ke zřetelně vyklenutému břichu. Buď Rebecca zhltla celého krocana, nebo byly na místě dvojí gratulace.

Nate si odkašlal. „To byla druhá věc, o které jsem ti chtěl povědět.“

Proto říkal, že se postaví čelem ke svým chybám. To byl důvod té překotné svatby, koupě domu a jeho zoufalého telefonátu. Myslel to vážně, když ujišťoval, že převezme zodpovědnost.

Skoro jsem k Nateovi pocítila soucit. Při pohledu na Rebečin výraz mi připadalo stále těžší Natea nenávidět. Nemohla jsem si tuhle překrásnou těhotnou dívku spojit s tou potvorou, která si v mém pokoji nechala zadaným chlapem vyšukat mozek z hlavy.

„Srdečně vám oběma blahopřeju,“ řekla jsem, a ačkoli ta slova chutnala prapodivně, mínila jsem je upřímně. Potom jsem pomalu vstala, opětovala Rebečino pokývnutí a vyšla z obýváku na chodbu.

„Dawn, počkej!“ Nate byl těsně za mnou, ale já jeho volání neuposlechla.

Jak rychle jsem mohla, vyběhla jsem z domu. Kolem rostlin a keřů, rychlým krokem k Alliinu autu. Viděla jsem už svou kamarádku a zalila mě úleva. Vtom jsem za sebou zaslechla kroky. Někdo mě popadl za paži.

„Dawn, poslouchej mě prosím,“ řekl naléhavě. „Nemůžeš…“

Prudce jsem se obrátila. „Ne!“

Zaraženě zamrkal.

Zhluboka jsem se nadechla. „Strávila jsem s tebou šest let života, jen abys mě odhodil jako odpad. Poslední rok jsem se věnovala tomu, abych se přes to dostala. Zabouchla jsem za námi dveře. A myslím si, že kvůli Rebece a svému nenarozenému dítěti bys to měl udělat taky.“

Nepouštěl mě. Jeho sevření jen zesílilo, jako by se křečovitě držel toho, co si od nás pořád ještě sliboval.

„Nech mě jít, Nate.“

Zakroutil hlavou. „Ale…“

„Řekla, že ji máš nechat jít, parchante,“ zazněl za mnou náhle Alliin hlas. Přistoupila ke mně a on mě okamžitě pustil.

„Kdo je to?“ zeptal se mě tiše, aniž spustil pohled z Allie.

„Já jsem Allie. Je hezké tě konečně poznat.“

V příští vteřině trhla pěstí vzhůru a uštědřila Nateovi pravý hák do brady. Nate zavyl a chytil se za čelist. Vyrazil ze sebe hlasité zaklení.

Zírala jsem na Allie s otevřenou pusou. Pevně skousla zuby a krátce si vytřepala ruku. „Skončila jsi?“ zeptala se.

Němě jsem přikývla. Allie se do mě zavěsila a společně jsme odcházely k jejímu autu. Pryč od domu, který byl kdysi mou budoucností – stejně jako muž, který stál na chodníčku a vydával bolestivé zvuky. Ještě jednou jsem se ohlédla přes rameno. Když se naše pohledy setkaly, bylo rozloučení konečné.

35. kapitola

Ještě ten den jsem s Allie odjela zpátky do Woodshillu. Zastavily jsme se v obchodě Best Buy, kde jsem si koupila nový mobil. Zařídila jsem si i nové číslo pro případ, že by Nate nebral mou prosbu vážně, a hned poslala Sawyer zprávu, že se vracím ze svého exilu. Odpověděla pouze smajlíkem – prostředníčkem. Zřejmě bylo všechno jako vždycky.

„Jak to, že teď vlastně nemáš ruku v sádře?“ zeptala jsem se Allie, když jsme zastavily před kolejemi.

Důkladně jsem si její ruku prohlédla. Dokonce jí ani nezmodrala. Tehdy, když jsem uhodila Kadena, mi ruka otekla přibližně na dvojnásobnou velikost a bolela tak, že bylo utrpením dokonce i dýchat.

„Kaden mi dal doučování ve fitku. S boxovacím pytlem,“ prohlásila Allie radostně a sbalila ruku v pěst.

„Já se to chci naučit taky. Pak se budu moct bránit a příště si nic nenarazím.“

„Můžu ti to ukázat,“ usoudila, zatímco jsme z kufru tahaly mé tašky a pak se vydaly ke kolejím.

Když jsme došly k mému pokoji, dveře se rozrazily, ještě než jsem mohla sáhnout po klice. Smršť blonďatých vlasů mě skoro povalila. Objetí trvalo jen vteřinu, potom se ode mne Sawyer odtáhla. Než jsem se nadála, ťukla mě do čela.

Zatraceně, to bolelo. Celé čelo mě pálilo.

„Tohle už nedělej, ty potvoro pitomá.“ Chvíli se na mě dívala sršícíma očima, potom se obrátila a odběhla zpátky do našeho pokoje.

Celé se to stalo tak rychle, až se mi docela zatmělo před očima.

„Jaké milé uvítání,“ zamumlala jsem.

„Pokud jsi doufala v něco jiného, bydlíš ve špatném pokoji,“ opáčila Sawyer.

To tedy měla pravdu. Přesto bych toto místo na koleji za nic na světě nevyměnila.

„Mrzí mě, že jsem se neozvala. Zapomněla jsem,“ řekla jsem a za chůze si stáhla boty. Má polovina pokoje vypadala právě tak barvitě a chaoticky jako minulý týden, kdy jsem uprchla. Až na to, že mi na posteli ležela lepenková role, na kterou jsem si rozhodně vzpomenout nedokázala.

„Co je to?“ zeptala jsem se Sawyer, která se usadila ke stolu, kde stál její laptop.

„Koukni se přece dovnitř.“

Allie mě následovala k posteli a posadila se se mnou na mou sešívanou deku. Vzala jsem roli do ruky a otevřela kulaté plastové víčko. Potom jsem ji podržela vzhůru nohama, abych vytáhla fotku, která se v ní nacházela. Vyklouzla ven a Allie mi odebrala lepenkový obal, abych ji mohla rozbalit. Chytila jsem fotku za dva rohy a nechala ji rozmotat.

Byla to jedna z těch fotek, které se mnou Sawyer udělala při svém fotografickém projektu. Seděla jsem na lavičce, kde jsme strávily větší část dopoledne. Trávníky a stromy v kampusu v pozadí byly lehce rozmazané. Má růžová halenka vytvářela báječný barevný kontrast se zbytkem fotky. A má tvář… Páni. Vůbec jsem si nevšimla, že Sawyer mačkala spoušť i při pauzách. Na této fotce jsem se srdečně smála. Důvodem jistě byl nějaký obzvláště podivný příkaz. Byla to divukrásná momentka.

„Taková pěkná fotka,“ horovala Allie.

Zvedla jsem pohled a zazírala na Sawyer.

„Úkolem původně bylo udělat blízké záběry různých emocí. Ta fotka se do vlastní série nehodila, ale připadala mi příliš hezká, abych ji prostě vymazala,“ vysvětlila Sawyer, aniž spustila pohled ze své obrazovky.

„Díky,“ špitla jsem. Byla jsem tak dojatá, že mi hlas vůbec nefungoval správně.

„Můžeš ji použít i k jiným účelům. Například jako fotku autorky nebo tak. Kdyby ses konečně odvážila ukázat na internetu svou tvář,“ pokračovala má spolubydlící.

Přikývla jsem a opět si fotku prohlédla. „To udělám.“

„Opravdu?“ zeptaly se Allie a Sawyer současně.

Špičkami prstů jsem obtahovala obrysy své tváře. „Myslím, že jsem se schovávala dost dlouho.“

„Moje řeč,“ prohlásila Sawyer a zaklapla laptop. „Ach, a než si pomyslíš, že jsem ti ji vytiskla úplně nezištně, měla bys vědět, že má profesorka byla tou sérií fotek dost nadšená.“

„To je přece paráda,“ řekla jsem, pořád ještě příliš dojatá tou fotkou.

„Tak nadšená, že jsme ty fotky vystavily.“

Hlava mi vylétla vzhůru. „Cože?“

Lstivě se usmála. „Byla to jedinečná příležitost, vystavují se jen ti nejlepší. A protože ty jsi nebyla k zastižení, souhlasila jsem.“

„Proto jsi volala Kadenovi?“ dotázala se Allie.

Sawyer pokrčila rameny.

„Kde ty fotky visí?“ optala jsem se poplašeně.

„Ále, jen v západním křídle, na chodbě, kde se konají mé semináře. Tam tolik lidí nechodí, bez obav.“

„A proč teda vypadáš jako kočka, která bez dovolení vypila celé balení mléka?“ šťourala se v tom Allie.

Takové přirovnání mohla taky vymyslet jen ona.

„Nezeptaly jste se na velikost těch fotek.“

To bylo jediné, co řekla. Vyskočila jsem, popadla Allie a táhla ji s sebou.

Můj obličej byl obrovský.

Detailní snímky zdobily celou jednu stěnu, po celé délce. Polovina chodby byla pokrytá mou tváří. Fotka, kterou mi Sawyer vytiskla, byla opravdovým portrétem, na němž bylo alespoň ještě vidět moje tělo. U těchto fotek tomu tak nebylo. Ani zdaleka ne.

Můj obličej, kulatý jako měsíček, byl vytištěn ve velikosti plakátu z kina. Zuřivý, s grimasami, blažený se zavřenýma očima, šilhající, a dokonce tam byla fotka, na níž jsem vyskakovala s nataženou rukou.

Nevěřícně jsem na to zírala a mechanickými kroky šla k první fotce, na níž jsem měla naprosto požitkářský výraz – vypadala jsem, jako bych v ústech měla nejlepší čokoládu na světě. Dawn na fotce byla minimálně pětkrát tak velká jako já. Po straně byla připevněná malá cedulka.

Eroticky zasněná, od Sawyer Dixonové.

„Já ji zabiju,“ zamumlala jsem a ucítila, jak mi srdce postupně začíná uhánět. Z břicha se mi nahoru dralo nepříjemné kručení a rozklepaly se mi ruce.

„Pomůžu ti zahrabat její mrtvolu,“ přitakala mi Allie, ale neuniklo mi, jak jí cukají koutky.

„Dawn!“

Prudce jsem se obrátila.

Ne, ne, ne, sakra.

Chodbou ke mně přicházel Nolan. Dnes na sobě měl triko, na němž stálo Who run the world? Girls!, a šel tak rychle, že za ním jeho vzdouvající se kabát vlál jako plášť nějakého superhrdiny. Když ke mně došel, spadly mu obě tužky, které mu držely pohromadě vlasy, a my oba se současně sklonili, abychom je zvedli.

„Díky,“ řekl a okamžitě si začal vlasy opět natáčet do uzlu. „Pěkné fotky,“ prohlásil s pokývnutím ke stěně.

Rozpačitě jsem přešlápla z jedné nohy na druhou. „Ehm… děkuji.“

„Báječná fotografická série,“ dodal ještě.

Potlačila jsem impulz zašklebit se.

„Ale to je jedno. Proč jsem sem vlastně přišel: tvůj domácí úkol dopadl velkolepě.“

„Opravdu?“ zeptala jsem se zaraženě.

Krátce přikývl. „Bulel jsem. Nedělám to často, ale tentokrát jsem to nedokázal potlačit. Chtěl jsem ti ještě jednou nabídnout, že si přečtu další kapitoly tvého románu. Pokud potřebuješ zpětnou vazbu, rád se na ně podívám. Samozřejmě jen pokud chceš.“

Nasucho jsem polkla. To, že jsem mu nedopatřením poslala první kapitoly O nás, jsem už úplně vytěsnila.

„Žádný stres! Já jen byl Tristanem a Mackenzie tak nadšený a rád bych věděl, jak to s těmi dvěma bude dál. Uměl bych si dost dobře představit, že s tímhle projektem najdeš nějaké nakladatelství, nebo přinejmenším agenturu. Takže jestli potřebuješ zpětnou vazbu, klidně za mnou přijď.“ Ještě jednou mně a Allie pokývl a pak pokračoval ve své cestě chodbou.

„Díky, Nolane!“ zavolala jsem ještě za ním.

Jenom zvedl ruku a zakýval jí.

„Tohle je profesor?“ zeptala se Allie.

Obrátila jsem se k ní. „Je super, co?“

Allie se ovívala rukou. „Vypadá jako Chris Hemsworth. Jenom praštěný. Jak jsi mi to mohla zatajovat?“

Krátce jsem přemítala. „To mě dosud nenapadlo.“

Allie zavrtěla hlavou a já se do ní zavěsila. Nyní můj pohled opět spočinul na fotkách. Povzdechla jsem si.

„Co uděláš?“

Pokrčila jsem rameny. „Myslím, že nic. Nechci Sawyer tuhle příležitost zničit.“

„Ty ji máš opravdu ráda, že?“ zeptala se Allie překvapeně.

Přikývla jsem, aniž jsem nad tím uvažovala. „Je v pohodě. Byla dokonce první, kdo věděl o mých novelách. Můžeš se na ni spolehnout, i když jinak umí být taky docela pěkná potvora.“

„Fajn. Tak se odteď k sobě budeme chovat mile.“

Usmála jsem se. „To se mi zdá parádní.“

36. kapitola

Neděli jsem strávila v posteli a zírala na barevnou mapu světa na stropě. V hlavě mi tepalo a celé mé tělo bylo jakoby těžké a nesnesitelné. Srdcebol byl nevítaný. Zcela lhostejno, jak moc se Allie snažila mě rozptýlit, jednoduše to nezabíralo. Časem pochopila, jak vážná ta hádka se Spencerem byla. A uvědomila si, že potřebuju čas a odstup. Bylo to prostě příliš čerstvé. Pořád ještě jsem slyšela slova, která jsme si se Spencerem navzájem vmetli do tváře. K tomu jsem ještě pokaždé, když jsem zavřela oči, před sebou viděla jeho vztekem zkřivený obličej a slyšela, jak se ta socha tříští o zeď. Bylo to zlé.

V pondělí jsem opět šla na přednášky, protože jsem měla dost toho bídného stavu, kdy buď necítíte nic, anebo cítíte příliš mnoho. Tahle nerovnováha mezi otupělostí a nesnesitelnými bolestmi mě udolávala. Takže jsem se ponořila do práce a učila se. Odpoledne jsem trávila v knihovně a po večerech jsem se s Watsonem usadila k psacímu stolu a psala jsem. Nespala jsem dobře. Pokaždé když jsem zavřela oči, viděla jsem před sebou Spencera nebo slyšela v uších jeho slova. A když se tak stalo, opět se mi roztřásly ruce a bolest v těle se stávala nesnesitelnou.

Sawyer jsem odvyprávěla krátkou verzi svého truchlivého milostného života a nevynechala přitom ani skutečnost, že jsem byla vdaná a Nateův podvod byl důvodem, že jsem celé měsíce bojovala proti tomu, abych si Spencera pustila blíž k tělu. Od té chvíle už mě nespouštěla z očí. Noci netrávila někde venku, ale zůstávala neustále se mnou. Podívala se dokonce na finále Dívky na vdávání a uzavřela se mnou sázku, kdo zvítězí. Vyhrála jsem – vrchol mého týdne. Sawyer mi dlužila steak ve Steakhousu. Kdyby byla vyhrála ona, musela bych jí zase pózovat při jejím dalším fotoprojektu. Takže jsem byla dvojnásob ráda.

Allie a Scott měli pochopení, že jsem se stáhla. Vídali jsme se na společných přednáškách a ve středu jsme spolu chodili na kávu. Byli dostatečně taktní, aby se mnou o Spencerovi nemluvili, a za to jsem byla nesmírně vděčná.

Polední přestávky jsem trávila se Sawyer ve studiu západního křídla, kde mohli studenti fotografování zpracovávat své obrázky. Tady mi nehrozilo, že bych přeběhla přes cestu svým přátelům, a tudíž Spencerovi.

Od pátečního odpoledne už můj monstrózní obličej chodbu nezdobil, protože byla vystavena další řada fotografií. Tentokrát to byly fotky mužských pozadí. Společně jsme zůstaly stát před prvním rámem a srkaly limonády, které jsme si přinesly od stánku v kampusu.

„Vidíš? Proti tomu jsou moje fotky přímo neškodné,“ prohlásila Sawyer a ukázala na další vystavený rám.

„Mám teď být vděčná, že jsi mě nefotila nahou?“ opáčila jsem rozveseleně a žvýkala brčko.

Přikývla. „To si myslím. I když máš hezké tělo. Tvoje prsa jsou perfektní, Dawn. Takže až někdy budeš mít chuť nafotit akty, dej mi vědět.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Možná někdy jindy.“

„Někdy ještě musím akty udělat.“ Natáčela hlavu víc a víc na stranu, až se na ten černobílý zadek koukala skoro vzhůru nohama.

„Patří to k nějakému z tvých kurzů?“

Souhlasně zamručela. „Je značně těžké najít někoho, kdo se na to hodí bez placení. Ti, kdo to dělají zadarmo, jsou většinou perverzní a mají nějaký podivný fetiš.“

Lokla jsem si limonády. „Studenti fotografování to nemají lehké.“

„Jo!“ Vrazila mi loket do boku a já rozlila trochu tekutiny po podlaze.

Můj vzteklý pohled už Sawyer nezachytila, protože pokračovala dál chodbou.

„Já jen myslím…“ začala jsem, když jsem ji doháněla. „Máte všechny tyhle nové přístroje a přístup do studií a tak. To je vážně paráda.“

Odbočily jsme doprava a pak doleva, ke studiu, kde bude Sawyer pracovat na svém dalším projektu. Neměla jsem ještě tušení, o co jde, dělala s tím docela tajnosti.

„Já vím. Jsme…“

Naběhla jsem do ní, protože zůstala stát uprostřed dveří.

„Sawyer?“ zeptala jsem se a natáhla krk, abych jí pohlédla přes rameno.

„Tady nemáš co pohledávat,“ vyštěkla a udělala dlouhý krok dopředu.

Sykavě jsem se nadechla.

Spencer seděl u jednoho z počítačů vedle chlapa, kterého jsem neznala. Když mě spatřil, oči se mu trochu rozšířily.

Vstal, aniž na Sawyer pohlédl, a udělal krok mým směrem. „Dawn…“

Ovšem než se dostal byť jen o kousek dál, ozvalo se hlasité šplouch.

Spencer několikrát zamžikal a potom shlédl na sebe dolů. Modrou košili měl zmáčenou limonádou. I z vlasů mu kapalo.

„Drž se od ní dál, nebo tě vykastruju, Cosgrove.“ Sawyer ho tvrdě bodla prstem do prsou.

Ztěžka polkl. Potom zvedl ruce a otřel si mokrý obličej. V příštím okamžiku přešel místnost a prošel kolem mne, aniž mě poctil dalším pohledem.

Krátce nato nás se Sawyer ze studia vyhodili.

Následující víkend jsem psala dnem i nocí. Sawyer pracovala, takže jsem tento týden byla poprvé zase sama. Nesmírně jsem si jí vážila za to, že na mě tak dává pozor, ale taky bylo hezké mít zase trochu času pro sebe. Nadto mi hrozily překypět pocity a myšlenky, jak jsem viděla Spencera ve studiu.

Pracovala jsem na O nás, až mě bolela zápěstí. Zapracovala jsem do toho příběhu všechno. Mackenzie cítila, co jsem cítila já, a mě to bolelo, zároveň mi to však ulevilo. Psala jsem o tom, jak to uzavřela se svým bývalým přítelem a je konečně připravena dát šanci Tristanovi. Jak pochopila, že její pocity sahají hlouběji než cokoli jiného. Že si nedělá nic z toho, co činí její bývalý, a jak málo se vidí v životě, který si dříve malovala coby svou budoucnost. Psala jsem o tom, jak trávila týdny plné srdcebolu bez Tristana a marně se pokoušela rozptýlit prací a učením.

A potom se událo něco, co se mi ještě nikdy nestalo.

Dostala jsem spisovatelský blok. Bylo nedělní ráno a mé prsty náhle přestaly ťukat. Tam, odkud hluboko z mého nitra normálně prýštila slova, už najednou nic nebylo.

Nic.

Tristan a Mackenzie se navzájem hluboce ranili a poprvé v jejich životě mezi těmi dvěma panovalo rádiové ticho. Milovali se, přesto bylo nemožné je usmířit. Bylo jedno, co jsem zkoušela, ti dva se nedali svést zase dohromady. Každá věta, kterou jsem napsala, zněla příšerně falešně. Na těch pár slov, jež bych normálně sepsala během několika málo minut, jsem potřebovala celý den. Hodiny jsem seděla nad další kapitolou a všechny věty, které jsem namáhavě naťukala, jsem nakonec zase vymazala. Časem jsem byla tak frustrovaná, že jsem Watsona hlučně zaklapla. Vstala jsem a přecházela po pokoji jako tygr v kleci.

To jsem měla z toho, že jsem se pokoušela sepsat Spencerův a svůj příběh. Ačkoli se mým postavám vždycky dostalo šťastného konce, tentokrát se mi to nedařilo.

Nepřijmu, aby můj srdcebol ovlivňoval mou práci. To prostě nepřipustím. Odhodlaně jsem zase popadla Watsona a otevřela nový dokument.

Nepotřebovala jsem O nás. Ačkoli mi ten příběh byl blízký, nebyla jsem odkázaná na jeho dokončení. Vždyť jsem ještě ani nevěděla, zda ho vůbec chci uveřejnit!

Naštěstí jsem měla ještě celou řadu jiných nápadů, které jen čekaly, až je konečně sepíšu. Tak se holt spokojím s Živoucím ohněm. V tomto příběhu šlo o Brady a Holdena. Holden byl hasič – pokud to nebyl dostatečný důvod, abych s tímhle příběhem konečně začala, tak už jsem nevěděla.

Hledala jsem na internetu fotky sexy hasičů, které mi měly posloužit coby inspirace. Popadla jsem poznámkový blok, v němž jsem měla nahrubo sepsaný obsah. Potom jsem začala psát první kapitolu.

Ovšem už po několika málo větách mi bylo jasné, že se O nás tak lehko nezbavím.

Ten zatuhlý pocit, který se mě držel již od rána, neodcházel. Usazoval se ve mně dál, až už jsem ze sebe nedostala ani slovo. Zatracená superblbost.

Tristan a Mackenzie mě nepustili. Příběh ve mně zakořenil, ostny, superlepidlem a vším, co drží.

Ti dva si zasloužili šťastný konec. Bylo špatné nechat jejich příběh prostě skončit, aniž bych vyzkoušela všechno. A já věděla, že dokud se mi to nepodaří, nedokážu začít nic nového.

Frustrovaně jsem zavřela prohlížeč a s těžkým srdcem jsem se rozloučila se všemi těmi polonahými hasiči. Místo toho jsem si otevřela poštu a začala psát e-mail.

Milý Nolane,

co se dělá při spisovatelském bloku?

Sedím momentálně nad koncem O nás a nevím, jak dál. Hlavu mám úplně prázdnou. Myslím, že mě opustila múza. Máš snad tip?

S pozdravem,

Dawn

Odeslala jsem zprávu a znovu otevřela dokument O nás. Potom jsem přečetla a přepracovala první kapitoly. Pořád ještě jsem cítila nesmírné šimrání v břiše, když jsem je četla. Tento příběh byl něco docela zvláštního, to jsem cítila. Když jsem došla ke kapitole pět, rozblikala se mi pošta.

Milá Dawn,

vyškrtni slovo „múza“ ze svého slovníku – ten pojem je konstrukt vymyšlený ezoteriky, co slouží jen k tomu, aby tě odradil.

Co se týče toho bloku: koukni se na ten příběh z jiného úhlu. Projdi si děj od začátku a podívej se, kde se ti dva třeba vydali na špatnou cestu. Někdy lze malými zásahy zvládnout velké změny, které by mohly ději napomoci.

S pozdravem,

Nolan

P. S.: Když si ti dva nakonec cestu k sobě nenajdou, bude to taky úplně v pořádku. Existují i milostné romány s hořkosladkými konci, nebo dokonce takové, které končí otevřeně.

Přečetla jsem si e-mail. Dvakrát. Třikrát. Pořád dokola, až bych ta slova dokázala odříkat ze spaní. Pak jsem si O nás přečetla až na konec kapitoly dvacet šest – na místo, odkud už jsem se nedostala dál.

Samozřejmě bych byla mohla něco změnit. Dokonce celou spoustu věcí. Mackenzie by mohla Tristanovi uvěřit dříve. Ti dva by spolu mohli odejít domů již v kapitole sedm. Tristan by mohl dříve vyjevit své skutečné úmysly, místo aby se skrýval za fasádou žertů a polopravd. Bylo to, jak psal Nolan: pár malých zásahů by postačilo, abych těm dvěma poskytla šťastný konec. U rukopisu nijak zvlášť náročné.

Ale nebylo to správné.

Byl to Spencerův a můj příběh. Byl plný chyb a nesrovnalostí. Byl skutečný – skutečnější než cokoli, co jsem kdy předtím napsala, nebo dokonce prožila. A nepřijmu, abychom nedostali žádnou sedmadvacátou kapitolu.

Se Spencerem jsem chtěla kapitolu dvacet sedm, dvacet osm, dvacet devět a všechno za tím. Protože jsem do něj byla zatraceně znovu zamilovaná.

Byla jsem rozzuřená a raněná, ale byla jsem si jistá, že jemu se vede právě tak. Při hádce po mně metl ta slova, protože věřil, že ho využívám jen pro zábavu a vydržuji si ho jen pro nezávazné postelové schůzky. To neospravedlňovalo všechno, ale dokázala jsem to pochopit. Ovšem pokud jsme nechtěli zvorat šanci na svůj šťastný konec, musel jeden z nás učinit krok správným směrem. Tak, jak to bylo teď, to každopádně fungovat nemohlo.

Ještě jednou jsem si přečetla kapitolu dvacet šest. A potom jsem psala.

37. kapitola

Spencere,

všechno, co cítí Mackenzie k Tristanovi, cítím já k tobě. To, a ještě o tolik víc. Já vím, že jsem úplně marná, abych ti to ukázala otevřeně, ale… zde to stojí. Černé na bílém.

Nemohu zvrátit své chyby – jakkoli ráda bych to udělala. Ale mohu udělat to, co jsi mi ukázal: začít každý den znovu a být někým, kdo je hoden lásky muže, který je pro mě prostě dokonalý.

S láskou,

Dawn

Pak jsem celý rukopis vytiskla. Zavolala jsem Allie a spolu s ní odjela ke Spencerovu domu. Tam jsem balíček s modrou mašlí položila na rohožku.

A čekala jsem.

38. kapitola

Čekala jsem devět hodin.

Ve tři ráno mi zazvonil telefon a já se strašlivě lekla. Při pokusu sáhnout po něm jsem si o noční stolek narazila hřbet ruky. S klením jsem přejela po displeji a hovor přijala.

„Haló?“ zaskřehotala jsem.

Na moment bylo ticho. „Tristan je kretén.“

Naráz jsem byla naprosto bdělá.

„Vůbec si Mackenzie nezasloužil. Po tom, jak se k ní choval, by si měla hledat někoho, kdo s ní bude jednat líp,“ pokračoval Spencer.

Zaslechla jsem šustění papíru a odkašlala si. Srdce mi bušilo jako šílené. „To ale Mackenzie vůbec nechce.“

Opět to zašustilo. Jako by rukopisem listoval. I on si odkašlal. „Dawn… Tohle je báječná kniha. Opravdu. Pociťoval jsem při čtení všechno, co Mackenzie cítila.“

Mumlavě jsem poděkovala.

„Já… musel jsem to přečíst dvakrát, abych všechno pochopil. Především to, co stojí mezi řádky,“ pokračoval tiše. Listy dále šustily.

„A?“ Srdce mi tlouklo až v krku.

„Teď… jsem to pochopil. Někdy jsem trošku pomalý.“

„Pomalý není špatný. Já jsem také pomalá,“ prohlásila jsem rychle.

„Fajn.“ Znovu si odkašlal. „Mám ještě pár věcí, které mě napadly.“

Trochu jsem se narovnala. „Poslouchám.“

„Že si to Tristan rozdává s tolika ženami, to se mi nelíbí. Teda, už roky je zblázněný do Mackenzie, zároveň se ale chová jako kurevník. To na mnoha místech dělá jeho pocity trošku nevěrohodnými.“

„Vzpomínám si, že mi kdysi někdo řekl, že má jen vztahy, které trvají jednu noc,“ zamumlala jsem.

„Ojetí deseti žen za týden je dočista nereálné, zlato. I když je Tristan šíleně přitažlivý a má tělo snů.“

Zavřela jsem oči a uviděla před sebou jeho úšklebek, který byl arogantní a současně srdci nejmilejší. Zašimralo mě v hrudi.

„Krom toho bych si dost dobře uměl představit, že to třeba přestalo, když ji poznal,“ pokračoval tiše.

Ztěžka jsem polkla. „Myslíš?“

Souhlasně zamručel. „Určitě.“

„Proč?“ zeptala jsem se.

„Protože je pro něj něčím docela zvláštním.“

Vyschlo mi v krku. „A on pro ni.“

Teď mlčel. Slyšela jsem v telefonu jeho klidný dech a náhle si přála, aby byl u mne. Nebo já u něj.

„Nevěděl jsem, jak ses při tom cítila, Dawn,“ pronesl po chvíli chraplavě.

„Při čem?“

„Při všem. Tedy samozřejmě jsem slyšel, když jsi mi říkala, že nemůžeš, ale úplně jsem to pochopil až teď. Popsala jsi Mackenziiny myšlenky tak… reálně. Nejraději bych se sám praštil, že jsem byl příliš slepý a zabedněný, abych si domyslel, jak to v tobě vypadá. Nikdy jsem na tebe nechtěl naléhat nebo tě ranit.“

Pohrávala jsem si se střapcem své deky. „Já vím.“

„Jen jsem ti to chtěl ještě jednou říct.“

To ticho mě znervózňovalo a já se pokusila vrátit počáteční lehkost telefonátu. „Méně žen pro Tristana, zaznamenáno. Co ještě?“

Na jeho konci vedení to opětovně zašustilo. „Takže… Ta první sexuální scéna se mi nelíbí.“

Nyní jsem se posadila. „Co prosím? Moje sexuální scény jsou dobré!“

„Vždyť já neříkám, že jsou špatné. Ty to jen popisuješ tak, jako by se na ni slepě vrhl. Přitom ona byla přinejmenším stejně tak lačná,“ prohlásil Spencer suše.

„Žvásty. Mackenzie nebyla tak lačná jako Tristan.“

„Ale byla. Koule měla přinejmenším stejně modré jako on.“

Vyprskla jsem.

Sawyer zaúpěla a přitiskla si polštář na hlavu.

„Myslím, že by sis to mohla ještě jednou projít,“ řekl Spencer vážně.

„Chápu. Co ještě říká tvůj seznam?“

Přerývaně vydechl. „Kapitola dvacet. Tristanovo milostné vyznání přichází v naprosto nevhodnou chvíli.“

„Proto taky Kenzie tak blbě zareaguje.“

„Její reakce je podle mě taky příhodná, jen se Tristan ještě někdy musí dozvědět, proč se s tím tak špatně vyrovnává. Představa, že ji Tristan miluje, pro ni přece nemůže být doopravdy tak děsivá, ne?“

Slabě jsem se usmála. „Ne, vůbec ne. Byla jen úplně vyřízená kvůli Donovanově telefonátu.“

„Skutečně k němu zajela a všechny ty věci mu řekla?“ zeptal se přidušeně.

Před očima se mi vynořil Nateův obličej. Bolest, která v něm zaplála, když pochopil, že mé rozloučení je konečné. „Ano, zajela. A je šťastná, že to udělala. Uzavřela to s ním.“

Přerývaně vydechl. „To je dobře.“

„Mám ti něco říct?“

„Hm.“

„Donovan se brzy ožení a bude otcem.“

Spencer zaklel. „Cože?“

„Ano. Bydlí teď v domě, který kupoval pro sebe a Kenzie. Spolu se svou snoubenkou a jejich nenarozeným dítětem.“

„Pitomý idiot. Nikdy ji neměl podvést.“

„Kdyby to neudělal, Tristan a Kenzie by se nikdy nespřátelili.“

„Myslím, že by ti dva na sebe dříve či později narazili.“

„Jak to?“

„Protože osud rozdal karty správně a už by se postaral, aby se ti dva našli. A protože Tristan by nespočinul dřív, než by ji našel.“

Tiše jsem se zasmála.

„Tvůj smích je můj oblíbený zvuk,“ pronesl znenadání. „Ten mi chyběl.“

Srdce se mi opravdu splašilo. Měla jsem pocit, že mi v hrudníku bubnuje celá kapela samby. Odkašlala jsem si. „Co je další bod na tvém seznamu?“

„Dawn, je mi to líto. Všechno to, co jsem ti vmetl do tváře. Že jsem to s námi vzdal a nazval tě zbabělou. Nejsi zbabělá. Naopak.“

Sevřela jsem sluchátko pevněji. „Myslíš to vážně?“

„Samozřejmě, zlato.“ Nyní byl jeho hlas měkký a vřelý. Jako má deka. „Zuřil jsem a byl jsem frustrovaný. Zase a znova jsem měl pocit, že tě na vteřinu mám a musím si vychutnat každou chvíli s tebou, protože beztak zase odejdeš. Přitom jsi to nikdy neměla v úmyslu. Že sis se mnou po tom, co se ti přihodilo, vůbec dokázala začít, ačkoli jsi z toho měla takový strach, to bylo neuvěřitelně odvážné. Teď to chápu a… tolik mě to mrzí.“

„Mě taky. Všechno,“ šeptla jsem. Opřela jsem se zpátky do polštářů a vytáhla si deku vysoko, až k bradě.

„Co je s kapitolou dvacet sedm?“ zachraptěl Spencer po chvíli.

Vzdychla jsem. „Ta ještě neexistuje.“

„Nemůžeš mě takhle nechat, Dawn. Potřebuju další kapitolu.“

„Nemůžu psát dál, když nevím, jak to bude pokračovat. Byla jsem už dokonce tak zoufalá, že jsem poprosila o pomoc Nolana,“ řekla jsem.

Spencer se zasmál a já teď pochopila, co myslel tím oblíbeným zvukem. Mně se nevedlo jinak.

„No, a co říká mistr?“ zeptal se.

„Nolan tvrdí, že když už vůbec nic nejde, měla bych se oprostit od myšlenky, že těm dvěma nutně dám šťastný konec.“

Náhle bylo na lince ticho. Zřejmě přestal dýchat.

„Spenci?“ zeptala jsem se. Už jsem si myslela, že to položil.

„Já chci sedmadvacátou kapitolu, Dawn.“

„To já chci taky. Jen nevím jak,“ pronesla jsem opatrně.

Odfrkl si. „Tristan a Mackenzie patří k sobě. Ty to víš, já to vím a svět v tom má už od počátku věků také jasno.“

Pestrá mapa světa se mi rozplynula před očima. Mžikala jsem jako šílená.

Přesně tato slova mi už jednou řekl v úplně jiné souvislosti. Tehdy jsem ještě příliš vězela ve své minulosti. Teď však bylo mé srdce otevřené. Jemu, nové důvěře, tomu, co ve mně vyvolával.

„Zeptej se mě ještě jednou,“ zašeptala jsem.

„Hm?“ udělal Spencer.

„Zeptej se mě ještě jednou,“ zopakovala jsem.

„Bohužel teď nevím, co po mě chceš, zlato.“

Odkašlala jsem si, aby zmizel ten knedlík v mém krku. „Můžeme ještě celé hodiny hovořit o svých chybách. Nebo to přeskočíme a místo toho budeme odteď dělat všechno správně.“ Kousala jsem si spodní ret. „Takže mě prosím ještě jednou požádej o rande, abych ti konečně mohla dát tu správnou odpověď.“

Slyšitelně se nadechl. „Vyjdi si se mnou.“

Zasmála jsem se. „To nebyla otázka.“

„Pravda, sakra.“ Znovu se zhluboka nadechl. „Dawn Lily Edwardsová, prokázala bys mi tu čest a vyšla by sis se mnou?“

Sebrala jsem se, abych mu konečně dala odpověď, kterou by si byl zasloužil už mnohem dřív.

„Ano. Ano, ano, ano.“

39. kapitola

„Udělej kapříka,“ řekla Allie a tasila lesk na rty.

„A jak dělá kapr? Takhle?“ zeptala jsem se a otevřela doširoka pusu. Potom jsem vydávala bublavé zvuky.

„Takhle už se mi líbíš mnohem víc.“ Usmála se na mne, vzala mě za bradu a naklopila mi hlavu dozadu.

„A jakpak?“ optala jsem se, ačkoli jsem věřila, že odpověď už znám.

„Šťastná,“ zněla její prostá odpověď.

Usmála jsem se. Takhle jsem se víc líbila i sama sobě.

„Teď trošku víc spolupracuj,“ vyzvala mě a zamávala mi před obličejem leskem.

Našpulila jsem pusu a držela, zatímco ona mi natřela rty na růžovo.

Dnes jsem měla své první rande. Své první opravdové rande se Spencerem.

Zmírala jsem rozčilením.

Naposledy jsem Spencera viděla ve fotostudiu. Dodnes jsme si jen volali a psali si zprávy.

„On ti pořád ještě neřekl, kam pojedete?“

Zavrtěla jsem hlavou.

Neměla jsem ani ponětí, kam mě Spencer vezme, protože mi to ani za nic nechtěl říct. Mělo to být překvapení, což jen stupňovalo mé rozčilení a také to zrovna neusnadňovalo volbu oblečení. Rozhodla jsem se pro dvojdílnou soupravu s krajkovým vrškem a měkce splývající midi sukní a doufala, že jsem nesáhla úplně vedle.

„Kadene!“ vykřikla jsem znenadání a Allie sebou trhla.

„Příště mě varuj,“ zamumlala a zastrčila lesk na rty do své kosmetické taštičky.

„Co je?“ zeptal se Kaden a strčil hlavu do koupelny.

„Opravdu nemáš ponětí…“

Zmizel, aniž mě nechal domluvit. Frustrovaně jsem zaúpěla.

„Neobměkčíš ho. To nesvedu ani já, když si něco vezme do hlavy,“ usoudila Allie. Ještě jednou si mě důkladně prohlédla. „Vypadáš překrásně.“

Vstala jsem z okraje vany a prohlédla se v zrcadle. Vlasy jsem si spletla do věnce, protože jsem věděla, že to tak má Spencer rád. Roztáhla jsem propletence od sebe, aby účes vypadal volněji. Allie mě nalíčila a nanesla mi na víčka stíny v teplých hnědých tónech. Řasy mi vydatně načernila a rozetřela mi na rty růžový lesk.

„Vypadám, jako bych dneska měla rande,“ pronesla jsem a položila si hřbety rukou na tváře. Polila mě horkost.

„Jste tak sladcí,“ soudila Allie, když jsme šly do obýváku.

Tam jsem si obula boty, ledově modré sandály na podpatku opatřené jemným páskem, který mi obtahoval kotník. Milovala jsem tyhle boty, ještě jsem však nikdy neměla příležitost si je vzít na sebe. Na mé první rande se Spencerem byly jako dělané.

„Taky bych chtěla jít na rande, Kadene.“ Allie se k němu přidružila v kuchyni a zezadu ho objala.

„Jak si přeješ, Brepto.“ Položil jí ruku na paži. „Mně ale připadá hezké i trávit s tebou čas doma. Rande jsou často tak strojená. Člověk je tak stísněný a…“ Všiml si mých očí dokořán a zarazil se. „Ale rande mohou být i… docela, ehm, báječná.“

Skepticky jsem na něj pohlédla. „Díky, Kadene.“

V tu chvíli se ozval zvonek. Vyletěla jsem, pohlédla na sebe do zrcadla a ještě jednou k sobě přitiskla rty, abych se ujistila, že mi drží i lesk.

Kaden se rozvláčně ploužil ke dveřím. „Vypadáš, jako by ti někdo do zadku zarazil kolík, Dawn. Tvař se radostněji.“

Toužebně jsem si přála mít nějaký předmět, který bych mu mohla hodit na hlavu. Bohužel zmizel v chodbě a otevřel dveře od bytu. Potom uznale hvízdl.

„Ty se ale neseš, brachu.“

Spencerově odpovědi jsem nerozuměla.

„Cítím se, jako by si poprvé vyšla má dcera,“ prohlásila Allie. Ovívala se rukama, bezpečné znamení, že se každým okamžikem rozbulí.

„Ale ne, Dawn. Co jsi jí udělala?“ zeptal se Kaden poplašeně. Vrátil se do obýváku se Spencerem v závěsu.

Já už ovšem pro ty dva neměla ani špetku pozornosti.

Spencer na sobě měl oblek. Byl černý, klasický a měl decentní vzorek. Pod sakem měl bílou košili, která byla zapnutá až nahoru a vyvolávala ve mně touhu ji na místě roztrhnout. To, že neměl kravatu, by mi dost pomohlo.

Černé vlasy si uhladil, ale ne moc přísně, měl je trošku rozcuchané. Nejraději bych na něj byla skočila. Ale tentokrát jsme na to chtěli jít pomalu. A správným pořadím jistojistě nebyl sex před prvním rande.

Což byla vlastně škoda.

Vyprahlo mi v krku a pak ještě víc, když ke mně pomalými kroky přicházel. Koutky úst mu cukaly v úsměvu a já mu ho trochu mimovolně opětovala.

„Ahoj,“ řekl a sklonil se ke mně. Vtiskl mi na tvář pusu a krátce setrval nad mým uchem. „Vypadáš báječně, Dawn.“

Tělem mi projelo zachvění a v žaludku se mi vzrušeně zatřepotali motýlci.

„Děkuji, ty taktéž.“

Zase se narovnal a nastavil mi rámě. „Připravena vyrazit?“

Přikývla jsem a ještě se rychle otočila k Allie a Kadenovi.

„Jděte, než doopravdy začne fňukat,“ prohlásil Kaden.

Allie ho praštila do břicha a on zabručel. „Já vůbec nebulím,“ opáčila a podezřele přitom zamžikala. „Jenom mám radost.“

„Já taky,“ řekla jsem a zavěsila se do Spencera.

Společně jsme odcházeli ke dveřím. Ještě jednou jsem se ohlédla přes rameno a zářivě se na Allie usmála.

Spencer mě zavezl do mé oblíbené italské restaurace U Cassana. Tam podávali ty nejlepší těstoviny a pizzu v celém Woodshillu. Zvenčí vypadala budova s obyčejnou fasádou nenápadně, ale pěkný vnitřek to zcela vynahrazoval. S černobílými fotografiemi nejlepších míst Itálie a soukromými fotkami majitele působila atmosféra v restauraci velice osobně a láskyplně. Tohoto dne tam byl dokonce klavírista, který hrál naživo. Zvuky klavíru vyplňovaly restauraci a k tomu se přidala božská vůně čerstvě připravovaného jídla.

Spencer si propletl prsty s mými a vedl mě kolem stolů ke kuchyni. Skoro bych se zarazila a zeptala se ho, co má v plánu, ale důvěřovala jsem mu. Takže jsem se nechala lítacími dveřmi odtáhnout dozadu.

V kuchyni U Cassana vládl přičinlivý ruch. Byli jsme tam skutečně brzy, bylo teprve pozdní odpoledne, a já si byla jistá, že večer zde panuje nejvyšší provoz. Na obřím plynovém sporáku se nacházelo několik pánví, v nichž vřela omáčka, a naproti, skrze mezeru v obrovských ocelových regálech, jsem zahlédla někoho, kdo ve vzduchu metal těstem na pizzu.

Nikdo z kuchyňského personálu se nedivil, že jsme prostě vešli dovnitř. Většina nás se Spencerem dokonce přátelsky pozdravila. Cílenými kroky mě vedl kuchyní, mezi hrnci a pánvemi, až jsme došli dozadu.

„Aha, tak tady jste, konečně.“ Muž, který si dosud pohazoval ve vzduchu syrovou pizzou, k nám přicházel s rozevřenou náručí. Měl na rukou mouku, kolem sebe flekatou bílou zástěru a na hlavě šátek, na němž byly natištěny hvězdy. Obličej měl do hněda opálený a plný malých záhybů a vrásek a na tvářích se mu ukazovaly šedé zárodky vousů.

„Dawn, tohle je Antonio Cassano, jemu ten podnik patří. Ukáže nám dneska, jak se dělá italská pizza,“ vysvětloval Spencer.

Antonio podal Spencerovi ruku a vtáhl ho do polovičního objetí, při němž ho poklepával po zádech. Potom se lehce uklonil přede mnou.

„Ahoj, Dawn, rád tě poznávám. Říkej mi Tony.“ Měl lehký přízvuk, který jeho hlasu dodával hezkou melodii.

„Také mě těší,“ řekla jsem, pořád ještě příliš popletená.

„Takže, přátelé.“ Tony tleskl do dlaní a potom přikročil k pracovní desce. Tam sebral dvě čisté bílé zástěry, které nám podal. „Vypadáte trochu moc nóbl na tu špinavou práci, která je před námi.“ Uštěpačně nadzvedl obočí a Spencer se křivě usmál.

Okamžitě jsem pochopila, proč si ti dva tak dobře rozumějí.

Spencer mě předešel a odebral Tonymu zástěru. Přetáhl mi horní mašli přes hlavu a dával přitom pozor, aby se nedotkl mého účesu. Pak mě obešel a uvázal mi mašli na zádech. Jeho prsty pohladily holý pruh kůže, který se odhaloval mezi mým krajkovým tričkem a sukní, a já zatajila dech. Trvalo mu nápadně dlouho, než zástěru uvázal. Poté si svlékl sako, vykasal si rukávy košile – nyní to nebyl jen žár pece, který mi rozpaloval tváře – a volně si uvázal svou zástěru kolem boků.

Tony nás doprovodil k umyvadlu, kde jsme si měli odložit šperky a pořádně si umýt ruce. Pak jsme šli zpátky k jeho pracovišti.

„Takže,“ začal Tony. „Dnes vám ukážu, jak se hází těstem na pizzu.“ Postrčil přes ocelovou plochu dvě obří prkénka s hroudami těsta. „Nejprve si naberte hrst mouky, aby se vám těsto nenalepilo na prsty.“

Poslechli jsme jeho instrukce. Tony nás mezitím obešel a zesílil rádio, které viselo po straně ocelového regálu. Nyní zněla kuchyní italská hudba a pomocníci, kteří krájeli zeleninu, zajásali.

Zašilhala jsem po Spencerovi. Láskyplně obsypal kouli z těsta moukou a klouzal po ní prsty. Udělalo se mi horko.

„Až to budete mít, dlaní stlačte těsto na placku tlustou asi jeden centimetr,“ pronesl Tony.

Opět jsem zašilhala po Spencerovi. Ten nyní obezřetně stlačoval těsto, přičemž z něj nedělal placku, nýbrž ho… osahával. Jako by to nebyla koule z těsta, nýbrž ňadro. Pozvedla jsem obočí a pohlédla mu vzhůru do tváře. Měl zavřené oči a předváděl značně poživačný výraz. Potlačila jsem smích.

Plesklo to a Spencer byl rázně vytržen z transu. Tony ho udeřil mokrým ručníkem do zadku.

„Když to nebudeš brát vážně, počkáš si venku, než budeme s Dawn hotoví,“ pohrozil kuchař.

Spencer provinile stiskl rty a přikývl. Když se Tony podíval jinam, Spencer na mě zamrkal. Ještě nikdy jsem nepotkala chlapa, který by uměl zamrkat a nevypadal u toho jako úplný blbec, ale Spencer to dokázal. Jeho pomrkávání bylo dokonce nepochopitelně přitažlivé.

„Nedívej se na mě tak,“ zamumlal.

Jen jsem se zakřenila. Z tohoto rande jsem měla strach. Obávala jsem se, že mezi námi bude všechno jinak. Že budeme v křeči nebo mezi námi pořád ještě bude viset naše hádka. Ale mýlila jsem se. Všechno bylo jako vždycky. Pokud ne dokonce ještě lepší. Tohle rande bylo velkolepé.

„Odkud Tonyho znáš?“ zeptala jsem se, zatímco jsem dál zpracovávala těsto.

„Kdysi pracoval pro mé rodiče. Dělal nám catering,“ odvětil Spencer. Na rtech mu zahrál teskný úsměv. „V pěti letech byl mým nejlepším přítelem. Odstěhoval se sem, než…“ Odkašlal si. „Před tou nehodou. Dokonce ještě před tím, než jsem měl své kreténské období.“

„Byli jste si tehdy blízcí?“

„Táta tím nadšený nebyl, ale ano. Tony je dobrý chlap a hodně mě naučil. Když se odstěhoval, nesmírně jsem zuřil a věci se vymkly z rukou.“

„Přestaň si kazit rande vykládáním takových žvástů,“ zazněl za námi Tonyho hlas. Opět mi mrkl přes rameno. „Moc pěkné.“ Potom se podíval ke Spencerovi. „Trošku tlusté, ale s tím můžeme taky pracovat.“ Sáhl po mém těstě a vzal okraj mezi palce a ukazováčky. „Teď placku roztáhněte a uštípněte těsto asi takhle daleko od okraje, jednou kolem dokola.“

Poslechli jsme příkaz.

„Jak jsi na tom ty? Jsi ještě hodně v kontaktu s kamarády z dětství?“ zeptal se Spencer.

Okamžitě jsem zakroutila hlavou.

„Ještě si docela dobře rozumím s Lukem. Neměl nic společného s Natem a našimi společnými přáteli. Je to syn jednoho kolegy mého táty. Dříve jsme spolu často vysedávali v dílně a bavili se o všem možném. Jinak jsem kontakt se všemi přerušila.“

Vrhl po mně postranní pohled.

„Je to tak lepší,“ ujistila jsem ho usměvavě. „Jsem tady mnohem šťastnější, než jsem kdy byla v Portlandu. Protože můžu být, kým chci. A taky mám dojem, že jsem tehdy nikdy neměla takové přátele jako tady. Například s Allie si svěřujeme všechno, to jsem u svých dřívějších přátel nikdy neměla. Tam bylo všechno spíš povrchní.“

Přikývl. „Mně se vedlo taky tak. Všichni ti lidé ze soukromé školy se o mě nikdy doopravdy nezajímali. Vždycky se tam srovnávalo, kdo má bohatší, báječnější rodiče. Po Oliviině nehodě jsem už také nebyl s nikým víc v kontaktu. Měli mě za cvoka, kvůli té terapii, lékům, a protože jsem raději zůstával s Livvy, než abych chodil na večírky.“

Bylo podivné, jak lehké mu připadalo o tom se mnou mluvit. Tam, kde jindy bývaly jen zábrany, nebylo teď už nic. Bavili jsme se o své minulosti, jako by byla právě tím. Minulostí. Čímsi uzavřeným, co nás utvářelo, ale už nad námi nemá žádnou moc. Protože my sami máme v rukou, kam se půjde.

„Můžeme teď konečně házet, Tony?“ zeptal se Spencer o chvilku později.

Rázný kuchař si prohlédl naše pizzy, které pozvolna nabývaly tvaru, udělal pár hmatů, aby vylepšil okraj, a nakonec přikývl.

„Teď zajeďte pěstí pod těsto, asi takhle,“ řekl a předvedl ten pohyb na své pizze. „Druhou ruku sbalte v pěst taky, přesně tak, a pak ji zasuňte vedle té první. Velmi dobře, Dawn.“ Energicky přikývl. „Teď ruce roztáhněte trochu od sebe.“

„Ale pak bude těsto ještě tenčí,“ prohlásila jsem.

„To vůbec ničemu nevadí,“ opáčil Tony. „Teď si stoč levou pěst k sobě a tu druhou od těla, aby se těsto při protahování kroutilo. Velmi dobře, Spencere!“

Spencer už ten trik ovládl, zatímco já zvládla pouhých pár nesmělých pokusů. Když Spencerovi těsto upadlo, vydala jsem triumfální zvuk.

„Až budou mít vaše pizzy správný průměr, můžete pěstmi pohybovat obloukem dozadu. Druhou stáčíte dopředu. Když pohyb nasměrujete lehce vzhůru, těsto se bude kroutit silněji.“

Zkusila jsem to, ale těsto mi spadlo.

„To bylo trošku moc silně, Dawn. Aby se ti ta pizza hnedle nepřilepila na tvůj hezký obličej,“ usoudil Tony.

Spencer se zasmál. Sice se to pokoušel potlačit, ale jeho paže byla tak blízko mé, že jsem ji cítila se otřásat. Dupla jsem mu podpatkem na nohu. Sykavě se nadechl.

V následujících minutách jsme se pokoušeli přijít na správný způsob kroucení. Bylo to těžší, než to vypadalo. Mouka se mi dostala do tváře a byla jsem si jistá, že ani zástěra mi oblečení moc nechrání. Po čtvrthodině jsem na to kroucení přišla. Těsto se otáčelo na mých pěstech a já vykvíkla.

„Velmi pěkné, Dawn! Teď bys ji mohla vyhodit do vzduchu. Ale dej pozor, ať ji opatrně zachytíš pěstmi, aby se neroztrhla,“ řekl Tony.

Zkusila jsem to a skutečně ji zase zachytila.

„To je tak neuvěřitelně sexy,“ zamumlal Spencer.

Opět jsem pizzu vyhodila, tentokrát trochu výš. Zachytila jsem ji pěstmi a zeširoka se na něj zazubila. „Jsem skvělá.“

Spencer nechal svou pizzu spadnout na prkénko a prostě na mě jen zíral. Pohled mu sklouzl k mým ústům a zpátky k mým očím. Chci tě líbat, měl zřetelně napsáno v očích.

„Tvoje těsto by se mohlo hned obložit,“ řekl mi Tony a já odtrhla pohled od Spencera. Hned nato si Tony prohlédl Spencerovo těsto a nakrčil nos. „Tvoje by sneslo ještě trochu práce.“

Když jsme je šoupli do pece, vyvlékli jsme se ze zástěr a omyli si ruce a paže. Se Spencerem jsme si navzájem vypomohli odstranit stopy mouky i ze svých obličejů. Využila jsem každou příležitost dotknout se koutků jeho úst a objet mu linii brady.

Spencer si zase navlékl sako a pak mě odvedl přes půl restaurace, až jsme došli ke klavíristovi. Na široké ploše před pianem si mě přitáhl k sobě. Krátce jsem klopýtla a zmateně k němu vzhlédla.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se.

Sevřel mi ruku, přejel mi palcem po kůži a druhou rukou mě objal kolem pasu. Na zkoušku se s námi zahoupal dopředu a dozadu. „Tancuji,“ zněla jeho krátká odpověď.

„Stálo to v návodu na rande?“ optala jsem se pobaveně.

Zavrtěl hlavou a přitáhl si mě těsně k sobě, až jsem se uchem letmo dotkla jeho čelisti. „Ne. Ale vždycky jsem to s tebou chtěl zkusit.“

Potom se pohnul. Klavírista hrál melodii, která mi připadala neurčitě povědomá, přesto jsem ji ale nedokázala zařadit.

Zaklonila jsem hlavu a Spencerovy oči potemněly, když se naše pohledy setkaly. „Choval jsem se děsně, Dawn.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tohle je naše první rande. Co bylo předtím, už není důležité.“

Spencer pohnul rukou na kousku kůže, která mi zůstala obnažená mezi částmi oděvu. Jeho prsty si našly cestu pod ně a hladily mě po dolní části zad. Rozplývala jsem se mu v náručí.

„Jen jsem ti chtěl ještě jednou říct, že mě to mrzí.“

„Mě taky. Skončili jsme teda?“ zeptala jsem se.

„My jsme spolu ještě zdaleka neskončili, Dawn Edwardsová,“ odpověděl tiše a sklonil se, až naše rty byly od sebe vzdálené jen několik málo milimetrů. Naše ústa se letmo dotkla. Příslib. „Tohle je právě teprve začátek.“

Když nám Tony přinesl pizzy zabalené do krabic, Spencer zaplatil a z restaurace jsme odešli. Předpokládala jsem, že tam zůstaneme i na jídlo, ale plán byl asi jiný.

Když jsme došli k jeho autu a nasedli, Spencer se ke mně na sedadle řidiče otočil. „Dawn, rád bych ti představil svou sestru.“

Otevřela jsem oči dokořán.

„Já vím, že tohle je naše první skutečná schůzka a já na tebe v žádném případě nechci tlačit nebo tak, ale… Olivia je důležitou součástí mého života a já už vlastně dávno měl v plánu vás dvě seznámit. Já vím, že jsem…“

Skočila jsem na něj. Doslova. Během dvou vteřin jsem se mu vrhla na klín a obejmula ho kolem krku.

Objal mě oběma pažemi a pevně mě držel. „Nevím, jak si to mám vyložit, ale líbí se mi to.“

Zabořila jsem mu tvář do ramene. Zhluboka jsem vdechovala jeho důvěrnou, příjemnou vůni. Do očí mi vystoupaly slzy a ten pocit v mé hrudi neustále narůstal.

„Zlato?“ Hladil mě po zádech. „Je všechno v pořádku?“

Okamžitě jsem uvolnila své sevření a odklonila se trochu nazad, abych se na něj podívala. „Jsi si jistý?“

Pohled mu změkl. Zvedl ruku a odhrnul mi z čela pramínek vlasů. Potom pomalu přikývl.

„Vím, jak je pro tebe důležitá. Pokud si to rozmyslíš, tak to taky bude v pohodě.“

„Myslím, že mě Livvy zabije, jestli tě konečně nepřivedu. Už čeká,“ odpověděl pobaveně.

„Cože?“

Přikývl. „Dal jsem jí tvůj dárek, když jsme spolu dotelefonovali, ale požádal jsem ji, aby s otevřením počkala, až tě přivedu.“

Praštila jsem ho do ramene. „Nemůžeš jí přece prostě položit pod nos dárek a zakázat jí ho otevřít.“

„Ten plán nebyl tak docela promyšlený, to je pravda.“

„Tak to si musíme pospíšit!“ Chystala jsem se mu slézt z klína, on mě však pevně zadržel za boky.

„Ještě jedna věc,“ řekl.

„A jaká?“

Vsunul mi jednu ruku do týlu a přitáhl si mě k sobě. Očekávala jsem dotek jeho rtů, on se však na mě díval, jako by čekal na mé svolení.

Zrušila jsem mezeru mezi námi a jemně přiložila svá ústa k jeho. Opatrně jsem nechala jazyk klouzat po jeho spodním rtu a okusovala ho.

Ulehčeně si povzdechl a já to zachytila svými ústy. Jeho jazyk mi vklouzl do úst a našel můj. Bože, jak jsem ho postrádala.

Bylo to jako první polibek, druhý polibek, sedmadvacátý polibek. Byl plný odpuštění, pocitů a chutnal po novém začátku. Po něčem docela velkém. Po nás.

Tentokrát mi obrovská fasáda rodinné usedlosti už vůbec nepřipadala tak tísnivá. Pravděpodobně to bylo tím, že jsem do ní poprvé vstupovala, aniž se jednalo o stav nouze.

Když jsme stáli přede dveřmi, stiskl mi Spencer ruku. Ve druhé ruce držel krabice s pizzou, které jsme si přinesli od Cassana.

Těžké dveře se otevřely a Spencerova matka se na nás přátelsky usmála. „Dawn, je pěkné tě znovu vidět.“ Objala mě. Potom se obrátila k synovi. „Ahoj, ty můj dospěláku.“

Spencer svou matku pevně objal.

„Livvy už čeká. Nemluvila dnes o ničem jiném než o tobě, Dawn.“ Usmála se na mě přes rameno a šla obřím foyer k místnosti, kde jsme před několika málo měsíci v noci seděli.

Teď jsem se pomalu začínala potit. Zastavila jsem se a hledajíc pomoc jsem vzhlédla ke Spencerovi. „Co když jí budu připadat odporná?“ zašeptala jsem.

Zacukaly mu koutky. „Nebudeš.“

„Jak to víš? Myslím… Jen se na mě podívej. Z pohledu patnáctileté nejsem vůbec cool.“

„Ale jsi.“

„Ty nejsi patnáctka, takže to nemůžeš posoudit.“

Zvedl si mou ruku ke rtům. „Věř mi.“

Ztěžka jsem polkla a přikývla. Potom jsem šla dál až k salonu, ještě jednou pokývla paní Cosgroveové a těsně za Spencerem vstoupila do místnosti.

„Konečně!“

Olivia seděla v křesle, z něhož jsem se naposledy sotva vyškrábala. Vstala a vyšla nám vstříc.

Se svými tmavými vlasy, hustým obočím a širokými ústy, které teď byly zvlněné v úsměvu, jako by Spencerovi z oka vypadla. A byla dospělá. Tahle náctiletá měla stěží něco společného s dívkou, kterou jsem posledně viděla na fotce na Spencerově psacím stole. Řasy měla načerněné, nosila lesk na rty a vlasy měla zpola vyčesané nahoru. Džíny měla přiléhavé a na tričku velké třpytící se srdce, v němž stálo #LoveIsLove.

Okamžitě se mi zalíbila.

„Čau,“ pronesla, když ke mně došla. Krátce mě objala, ale rychle mě zase pustila. „Já jsem Olivia.“

„Těší mě, že tě konečně poznávám,“ řekla jsem, i když tahle floskule vůbec nevystihovala, co jsem právě cítila. „Já jsem Dawn.“

„Já vím. On mluví…“ Udělala pauzu a úsměv jí trochu povadl. Zhluboka se nadechla a sklopila pohled. Po chvíli se na mě opět podívala. Tváře jí zčervenaly a ještě nějakou dobu trvalo, než mluvila dál. „On hodně mluví. O tobě.“

„Vyprávím jen to dobré, zlato.“ Spencer nejprve odložil krabice s pizzou na antický stolek, potom svou sestru vtáhl do bouřlivého objetí.

Okamžitě se bránila a s rozčileným výrazem si přejela po vlasech, když ji opět pustil.

„Vidíš?“ zvolal Spencer. „Přesně tohle jsem myslel, když jsme mluvili o jejích narozeninách! Sotva je jí patnáct, už jí připadám nesnesitelný.“

„Taky bych se bránila, kdybys mi ničil účes,“ opáčila jsem a obhlédla jsem rozsah škod. „Ukaž.“

Olivia mi nastavila hlavu a já zase upravila jehlici, která byla napůl vytržená. Přitom jsem zachytila pohled na širokou jizvu na levé polovině její hlavy. Byla zřetelně vidět, protože podél té široké linie nerostly žádné vlasy, ale Olivia si účes upravila tak, že to sotva bylo nápadné.

„Tak, teď je zase všechno v pořádku,“ řekla jsem.

„Díky,“ opáčila a zase se usmála. Jen zblízka bylo vidět, že se jí pravý koutek úst vytahuje trošku výš než levý. Celá levá polovina obličeje jí zůstávala strnulá. „Tak, a teď smím… ehm… smím teď…“ Zhluboka se nadechla, opět hledala správná slova. Nastala krátká pauza o několika málo vteřinách. „Smím rozbalit?“

„Pro mě za mě jsi to mohla udělat i dřív,“ opáčila jsem. „Ale myslím, že Spence do toho chtěl vnést trochu dramatu.“

„To dělá rád.“ Popadla dárek z podlahy a kývla ke křeslu.

Zaujala jsem místo na druhém, napravo od ní.

Olivia zvedla balíček do výšky a lehce jím zatřásla. Potom stuhu roztrhla takovým škubnutím, až jsem se musela smát. Vypadala u toho zrovna tak jako já, když rozbaluji dárky. Nikdy jsem neměla trpělivost dát si načas, nýbrž jsem se na ně prostě vrhla.

„Ou, paráda. Díky,“ prohlásila Olivia a zvedla do výšky poukaz Barnes & Noble, aby ho viděl i Spencer. Pořád ještě stál tam, kde jsem ho nechala, a se založenými pažemi přihlížel, jak jeho sestra rozbaluje.

Zrovna otevřela bonboniéru a strčila si jeden kousek do pusy. Hned nato mi krabičku nabídla.

Sáhla jsem do ní. „Díky.“

Olivia zvedla z krabice album. „Páni,“ vydechla. Otevřela první stránku a prohlédla si fotky, které jsem tam vlepila. Spencer přešel k nám a postavil se za její křeslo, lokty se opíral o opěrku. Olivia pomalu listovala sešitem. U stránky s textem písně Through The Dark od One Direction se musela usmát a rozvážně přejížděla prsty po slovech. Na dalších stránkách byly fotky naší party, které jsme nafotili v Coos.

„To je ta, ehm…?“ řekla Olivia a zvrátila hlavu, aby se podívala na Spencera.

„Ta fontána, ano. Já ty fotky ještě vůbec neviděl,“ odpověděl a ještě kousek se sklonil.

„Sladké,“ prohlásila Olivia a prstem namalovala kroužek kolem Spencerova a mého obličeje.

„Samozřejmě že jsme sladcí,“ opáčil Spencer.

Zacukaly mi koutky.

„Nemůžeš se…“ začala Olivia. Ústa jí na okamžik zůstala otevřená. „To je…“

„Namyšlené?“ Spencer se na ni zakřenil přes opěradlo. „Pokud jde o Dawn a mě, nemám nikdy sklony ke skromnosti. To už bys měla vědět, Livvy.“

Usmála se. Zahřálo to u srdce a zároveň bylo fascinující, jak spolu ti dva komunikují. Četla jsem, že k lidem s afázií nesmíte přistupovat s nejistotou a máte jim pomáhat při hledání slov, místo abyste jim kladli otázky, které je jen popletou.

„On o tobě mluví opravdu často. Je to… někdy o nervy,“ prohlásila Olivia obrácená ke mně a potom zase pohlédla do alba. Listovala dál. „Co je tohle za… píseň?“ zeptala se.

Naklonila jsem hlavu a prohlédla si řádky, na které ukazovala. Potom jsem zalapala po dechu. „Neříkej mi, že ji neznáš.“

Zavrtěla hlavou a z účesu se jí uvolnilo několik pramenů.

Nevěřícně jsem na ni zírala. Byla jsem vážně pobouřená. „Říkal mi, že znáš všechny filmy pro náctileté na světě. Ale jestli jsi neviděla Moderní Popelku, tak… tak to je opravdová mezera ve vzdělání! Kdybych to věděla, darovala bych ti místo toho kompletní sadu.“

Spencer svůj smích zamaskoval zakašláním.

Obviňujícně jsem na něj ukázala prstem. „Je tvým úkolem ukázat jí klasiky, Spenci!“

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem v téhle práci dobrý,“ opáčil. Jeho úsměv byl široký, vřelý a upřímný. Rozzářily se mu oči a já mohla cítit, jak šťastný je.

„Můžeš tu práci, ehm…“ Olivia si odkašlala. „Můžeš tu práci mít. Vyhodím Spence.“ Dívala se z jednoho na druhého. „Krom toho tu odteď asi budeš častěji. Nebo ne?“

Pořád ještě jsem se ztrácela ve Spencerově úsměvu. Jeho štěstí přeskočilo na mne a všechno mě k zbláznění mravenčilo. Potom jsem pohlédla na jeho sestru – dívku, která je vším pro muže, jehož miluji.

„Nic lepšího bych si představit nedokázala.“

epilog

O tři měsíce později

Zdálky jsem viděla Isaaca, který se probojovával davem. Natáhla jsem se a zvedla ruku, abych ho k nám přivolala. Objevil mě a zazubil se.

„Čau, lidi,“ pozdravil Allie, Kadena, Scotta a Everly, kteří se mnou seděli u stolu.

Tohoto večera jsme dostali své oblíbené místo v koutě Hillhousu.

„Ahoj.“ Objala jsem Isaaca. „Dobře, že jsi mohl přijít.“

„S touhle záhadnou pozvánkou jsem ani nemohl jinak,“ opáčil a posadil se naproti mně. „Copak oslavujeme?“

„To nechce říct, dokud tu nebudou ostatní,“ prohlásila Allie.

S Everly jsme se na sebe zakřenily přes stůl. Ona už věděla, co je příčinou našeho setkání. V posledních měsících jsme se ještě víc sblížily a dobře spřátelily. Protože Maureen s tátou byli nerozlučitelní, o letních prázdninách jsme spolu strávily docela dost času.

„Zubí se a mlčí,“ pronesl Scott a upil ze svého piva. „Už celou věčnost.“

Everly mrkla na hodinky. „Jsme tu teprve půl hodiny, Scotte.“

Trhla jsem sebou při nějakém záblesku. Otočila jsem se a spatřila několik málo metrů od nás stát Sawyer, s její obří zrcadlovkou před obličejem.

„Nedívej se do foťáku, Dawn,“ pronesla nahlas, aby přehlušila dunící hudbu. „Přece už ten postup znáš.“

Obrátila jsem oči v sloup. „Pozvala jsem tě coby účastníka večírku, ne jako fotografa, Sawyer.“

„Kam jdu já, jde i Frank.“ Nespouštěla foťák.

Když jsem v posledním týdnu byla nucena teď už poosmé pózovat Sawyer před foťákem, musela jsem té věci prostě dát jméno.

Má spolubydlící se připloužila k nám a zastavila se vedle Isaaca. „Uhni se, šprte.“

Issac nadzdvihl obočí.

Zamávala řasami a věnovala mu jeden ze svých vzácných úsměvů. „Prosím.“

Issac se zrudlými tvářemi sklopil hlavu a posunul se na lavici blíž k Allie.

Sawyer se usadila vedle něj a odložila Franka na stůl. „Takže, co je důvodem téhle párty?“

Rozhlédla se a vyhnula se přitom pohledu na Allie a Kadena. Tahle záležitost mezi nimi se nutně musí vyjasnit. Všichni patřili k mým blízkým přátelům a mně připadalo škoda, že spolu pořád ještě tak docela nemluví jen proto, že Sawyer kdysi něco s Kadenem měla.

„A sakra,“ prohlásil Kaden znenadání a svraštil čelo. „On už nemá všech pět pohromadě.“

„Zlato!“

Vyděsila jsem se a otočila se směrem, odkud zaznělo Spencerovo volání.

Můj přítel už skutečně neměl všech pět pohromadě. A já ho za to milovala.

Vůbec nebyl vidět. Nesl totiž před sebou obrovskou kytici z balonků, které byly plněné héliem. Kolik jich bylo, to jsem vůbec nedokázala přesně říct. Na několika byla písmena, která asi měla dohromady složit mé jméno. Na jiných zase stálo Srdečně blahopřejeme.

„Kurva, neříkej, že jsi těhotná,“ zaúpěla Sawyer.

Trhla jsem sebou a otočila se k ní. „Proboha živého, ne.“

„Už jsem vás spolu nachytala tolikrát, že by mě to neudivilo.“

Cítila jsem, jak mi do tváří vystřelil žár. „Teď víš, jak jsem se vždycky cítila.“

„Ale nesestěhujete se teď, že ne? Vážně nemám chuť dělit se o pokoj s někým cizím,“ mručela.

Věnovala jsem jí povzbudivý úsměv. „Bez obav, tak rychle se mě nezbavíš.“

Spencer k nám došel s Monicou a Ethanem v závěsu a musel se nejprve zbavit balonků, než se ke mně sklonil a políbil mě. Objala jsem ho kolem krku a přitáhla si ho těsněji k sobě. Pomyšlení, že skutečně patří ke mně, bylo pořád ještě ohromující a já využívala každou příležitost ukázat mu, jak zamilovaná do něj jsem. I když tenhle polibek, který byl stále bouřlivější, nebyl tak docela nezištný. Můj jazyk mu vklouzl do úst a on vydal ten zvuk, který mu vycházel z hloubi prsou a pokaždé mi rozechvěl tělo. Teprve když si Scott odkašlal, odtrhla jsem se od něj.

„Ty jsou pro mě?“ zeptala jsem se bez dechu.

„Myslel jsem, že když už slavíme, tak pořádně. K tomu patří balónky.“ Zamrkal a posadil se vedle mne.

Ethan si na konci stolu stáhl Monicu do klína. „Takže, dozvíme se teď, co slavíme? Já jen tak ze zvědavosti. Víte, že dokážu pařit i bez příčiny.“ Obejmul svou přítelkyni.

„Spusť, zlato. Pověz jim to, pověz jim to, pověz jim to,“ vyzval mě Spencer a pod stolem mi položil ruku na holé stehno.

Odkašlala jsem si a rozhlédla se dokola. Isaac vzal misku a břinkl s ní do Alliiny sklenice, jako by ohlašoval proslov.

„Nepřipravila jsem si žádnou řeč nebo tak,“ řekla jsem se zdviženýma rukama. Cítila jsem, jak se mi rozpalují tváře, což nebylo jen tím, že jsem byla dost rozrušená. Spencerovy prsty mě hladily po vnitřní straně stehna a já pevně přitiskla kolena k sobě. „Vy víte, že jsem v posledním roce pod pseudonymem uveřejnila hodně novel.“

Kolem stolu to souhlasně zamumlalo. Teď už všichni znali mou brigádu. Dokonce i Kaden si jednu z novel pročetl. Jeho volba padla na Žhavou po tobě. Byla jsem u toho osobně a pozorovala jsem ho při tom. Allie a já jsme dokonce nafotily důkazy, načež si zalezl do pracovny. Když zase vyšel, měl tváře značně zarudlé.

„V posledních měsících jsem pracovala na svém prvním románu. Sawyer vám může potvrdit, že jsem jako zombie psala dnem i nocí,“ prohlásila jsem s pokývnutím ke své spolubydlící.

„Zombie je docela dobrý popis. Seděla na posteli, někdy i u psacího stolu, nemytá, s černými kruhy pod očima a vyhlížela při tom jako šílená. Někdy při psaní bulela, někdy vypadala, že se každou chvíli udělá.“

Isaac zrudl jako krocan, sebral sklenici, která vlastně patřila Allie, a vypil velký doušek. Nemyslím si, že si svůj omyl uvědomil.

„Díky, Sawyer, za tento realitě blízký popis mého stavu,“ opáčila jsem.

Hořkosladce se usmála a gestem mi naznačila, ať pokračuju.

„Na každý pád jsem na tomto románu se svými testovacími čtenáři,“ kývla jsem ke Spencerovi a ten se lehce poklonil, „docela intenzivně pracovala. Everlyin a můj profesor Nolan si ten projekt také pročetl a sepsal poznámky, jak by se děj dal ještě vylepšit.“

„Ten thorovský typ?“ zeptala se Monica a dívala se ze mě na Allie.

Přikývly jsme a ona si nadšeně povzdechla.

„Nolan soudil, že by si dost dobře uměl představit, že bych s tím románem našla nakladatelství. Takže…“ S prosbou o pomoc jsem pohlédla na Everly.

Předklonila se a opřela se rukama o stůl.

„Moje máma pracuje v populárně naučném nakladatelství. Předtím pracovala v beletristickém a ještě si velice dobře rozumí se svými někdejšími kolegyněmi. Takže na ně dala Dawn kontakt.“

Ostatní pohlédli opět na mně. Kousla jsem se do spodního rtu. Spencer do mě šťouchl ramenem, jednoznačná výzva, abych konečně vyhrkla novinky.

„Můj románový debut O nás vyjde příští rok v Triangle Publishing. Pod mým pravým jménem,“ oznámila jsem a přitiskla si hřbety rukou na tváře.

Vteřinu bylo všechno zticha. Potom vypukl chaos.

Allie hlasitě zavřískla a vyskočila tak rychle, až se stůl prudce zakymácel. Monica a Ethan kladli dotazy, zatímco Kaden si plácl se Spencerem a potom rovněž vstal. Najednou mě Ethan zvedl do výšky a zatočil se se mnou. Sawyer zůstala sedět a pozorovala dění Frankovou čočkou.

„Srdečně blahopřeju, holčičko!“ volal Scott.

Šla jsem z náručí do náručí.

Monica a Isaac chtěli hned vědět, o co v románu půjde, Scott a Everly mluvili o potenciálním marketingu, který chtěli rozjet, a Allie a Kaden mi pověděli, jak jsou na mě pyšní. Mí přátelé mě bombardovali dotazy, zatímco Sawyer vše zachycovala na foťák.

Náhle mi na zádech ležela Spencerova ruka. Okamžitě jsem vycítila, kdo se mne dotýká. Celými zády mi projelo zašimrání, až do palců u nohou.

„Omluvte nás prosím na okamžik,“ řekl a postrčil mě k taneční ploše.

„Co to děláš?“ optala jsem se.

„Mám rád tuhle píseň, jsem sobec a chci tě mít tři a půl minuty pro sebe.“

Spencer mě odvedl na okraj taneční plochy a potom si mě přitáhl těsně k sobě.

To byla jedna z věcí, které jsem v posledních měsících dělala nepřetržitě: tančila. Spencer nepřeháněl, když sliboval, že na parket půjde už jen se mnou. Druhá věc, kterou jsme nepřetržitě dělali, byla… no ano. Řekněme to tak: Spencer mi denně dodával nekonečně mnoho inspirace k novým příběhům D. Lily.

„Jsem na tebe tak zatraceně hrdý,“ zašeptal mi do ucha, zatímco jeho ruce mi putovaly po těle. Otočil mě a přitiskl se ke mně zezadu.

Poddala jsem se jeho pohybům a opřela si hlavu o jeho rameno. „A já na tebe,“ opáčila jsem.

Zabořil mi tvář do krku. To byla jedna z věcí, které se Spencer ještě musí naučit: nakládat s komplimenty. Pořád ještě bývaly dny, kdy ho k zemi tlačila tíha jeho minulosti a on cítil vinu za to, co se stalo Olivii. Ale však my už to zvládneme.

Jeden den po druhém.

poděkování

Věřit znovu vznikalo během jednoho časově velice nabitého semestru. Objevilo se mnoho dní, kdy jsem si nedokázala uvědomit ani datum, nemluvě o dni v týdnu. Poděkování náleží mému muži Christianovi, který mě ve všech směrech podporoval – především co se týče svačin.

Při psaní jsem hodně pochybovala a strachovala se, zda to, co dělám, je vůbec dobré – zde mi neustále dodávala víru a odvahu má testovací čtenářka Yvonne. Díky, Yvo, že jsi mým kritikem a přítelkyní.

Poděkování patří Biance Iosivoniové, první předsedkyni fanklubu Spencera Cosgrovea, protože pro tohoto hrdinu tolik plane a přiměla mě, abych z něj dostala ještě víc. Krom toho děkuji Kim Nině Ockerové za její vtip a šarm, Lauře Kneidlové za její moudré rady a Carolin Wahlové za její emocionální podporu. Děvčata, nevím, jak jsem psala knihy bez vás.

Nekonečný dík platí mým agentkám Kristině Langenbuch Gerezové a Gese Weißové, které mi vždy naslouchají a odvádějí prostě velkolepou práci.

A potom existuje tolik lidí, kteří neochvějně pracují, aby si mé knihy našly cestu ke čtenářům, proto obrovský dík celému týmu v LYX. Tvoříte báječné knihy, a to neříkám jen jako autorka, nýbrž i jako věrná čtenářka.

Zcela zvláštní díky patří Spencerově a Dawnině největší fanynce: mé znamenité lektorce Stephanie Bubleyové. Děkuji, že věříš mým příběhům. Je taková radost pracovat na nich s tebou.

Na tomto místě náleží obří objetí mým přátelům a rodině. Děkuji za vaši neúnavnou podporu, děkuji, že jste na mě hrdí. (Ale přestaňte se mnou prosím chlubit před mým někdejším učitelem němčiny, to je tak nekonečně trapné.)

A na závěr všem úžasným čtenářům a blogerům: nesmírně respektuji vaši práci a vážím si jí a raduji se z každé fotky, každého tweetu a každé zprávy, kterou od vás obdržím. Děkuji, že jste dali sérii Znovu šanci – shledáme se ve svazku 3!

mona kasten

věřit znovu

Z německého originálu Trust Again

přeložila Jana Kellnerová.

Vydal DOBROVSKÝ s.r.o.,

Květnového vítězství 332/31, 149 00 Praha 4,

v edici Knihy Omega v roce 2019,

jako elektronickou knihu.

Odpovědný redaktor: Ondřej Horník

Jazyková korektura: Alexandra Petříková Karpenková

Obálka: ZERO Werbeagentur GmbH

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

ISBN 978-80-7642-686-3 (ePub)

ISBN 978-80-7642-687-0 (mobi)

Více informací o edici Knihy Omega naleznete na:

www.nasenakladatelstvi.cz

www.knihydobrovsky.cz

e-mail: nakladatelstvi@knihydobrovsky.cz

tel.: +420 267 915 405