Ženy, které mi nedají spát

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Mia Kankimäki

Ženy, které mi nedají spát – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Praha 2020

Přeložila Martina Šímová

This work has been published with the financial assistance of FILI –

Finnish Literature Exchange.

Vydání této knihy finančně podpořila FILI – Finnish Literature Exchange.

Copyright © Mia Kankimäki, 2018

Original edition published by Otava

Czech edition published by agreement by Mia Kankimäki and Elina Ahlback, Literary Agency, Helsinki, Finland

Translation © Martina Šímová, 2020

Cover photography © Nadia Grapes / Shutterstock.com

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2020

ISBN tištěné verze 978-80-267-1753-9

ISBN e-knihy 978-80-267-1791-1 (1. zveřejnění, 2020)

Myslíš, že víš, co tě cestou čeká,

ale ve skutečnosti právě tohle netušíš.

– KAREN BLIXENOVÁ V DOPISE Z AFRIKY 18. LEDNA 1917

Nádherné grácie a krásnovlasé múzy, přijďte.

– SAPFÓ, 600 PŘ. N. L.

I. Noční ženy: doznání

Jmenuju se M. Je mi čtyřicet tři let. V průběhu života jsem strávila bezpočet nocí sněním o ženách – a se sexem to nemá nic společného.

O ženách přemýšlím za oněch bezesných nocí, kdy je všechno, včetně vztahů s muži a celkové motivace, vzhůru nohama a já mám pocit, že ta příšerná hodina mezi psem a vlkem nikdy neskončí. Za oněch nocí jsem kolem sebe shromáždila neviditelnou tělesnou stráž skutečných žen, andělů strážných, kteří mě povedou dál.

Životy nočních žen, které mi byly inspirací, se neubíraly obvyklými cestami. Tyhle ženy překročily myslitelné hranice a pouštěly se do věcí, jež se od nich nečekaly. Mnohdy šlo o umělkyně nebo spisovatelky, jejichž práce byla osamělá a introspektivní. Většina z nich neměla rodinu ani děti a jejich vztahy s muži byly nekonvenčního ražení. Mnohé cestovaly nebo se přestěhovaly do cizích zemí a ještě ve zralém věku provedly zásadní životní změny. Některé žily celý život se svou matkou, řada trpěla nemocemi a duševními problémy, ale všechny následovaly svou vášeň a navzdory očekáváním své doby činily vlastní volby. Tyhle příkladné ženy byly můj plán B, k němuž jsem se hodlala uchýlit, kdyby všechno ostatní selhalo.

Jednou z nich je Sei Šónagon, japonská básnířka a dvořanka, která žila před tisíci lety v Kjótu a já o ní napsala svou první knihu. Jsou ale i další. Sním o Fridě Kahlo, jejíž životopis, přečtený v osmnácti, úplně změnil můj pohled na ženství. Sním o Georgii O’Keeffeové, která se odstěhovala do pouště v Novém Mexiku, kde malovala buvolí lebky, a v sedmdesáti vyrazila na svou první cestu kolem světa. Sním o Japonce Jajoi Kusamě, která se rozhodla stát se umělkyní, a tak napsala Georgii o radu, v 60. letech obrátila newyorský svět umění vzhůru nohama a posléze se vrátila do Tokia, kde požádala o umístění do psychiatrické léčebny. Sním o Karen Blixenové, která odjela za manželem do Afriky a nakonec tam sama vedla farmu. Sním o Jane Austenové, která zmodernizovala román, přestože jako neprovdaná stará panna žila v podkroví v domě svých rodičů na anglickém venkově. Sním o japonské básnířce a umělkyni z období Edo, Emě Saikó, jejíž klid a vyrovnanost mě v hodinách mezi psem a vlkem nakonec přece jen ukolébají ke spánku.

Odkud tyhle ženy čerpaly odvahu? Jak by mi asi poradily, kdybychom se mohly setkat? A hlavně: mohla bych vyrazit na průzkumnou výpravu v jejich stopách?

Když píšu tahle slova, jsem už nějakou dobu na cestě. Nacházím stále další a další zapomenuté noční ženy, z nichž se vám rozbuší srdce, a v hlavě mi roste čím dál rozsáhlejší síť hrdinek z nejrůznějších staletí a koutů světa. Jsou to všechny ty Mary, Karen, Idy, Nellie, Marthy, Alexandry, Sofonisby, Battisty – spisovatelky, umělkyně, badatelky, depresivní staré panny, válečné novinářky, manželky renesančních aristokratů.

Jsou to ženy, které mi nedají spát. Původně jsem na ně myslela za bezesných nocí, kdy jsem hledala sílu, inspiraci a smysl života – dnes kvůli nim naopak bdím a vzrušením jsem celá bez sebe. Proč se mi zjevily, polapily mě a odvedly s sebou? Proč mám pracovní stůl zavalený jejich obrázky a fotografiemi, proč se mi na podlaze vrší rostoucí hromady knih, které o nich pojednávají, proč sbírám podrobnosti o jejich životech, jako by to byly drahocenné talismany?

Začnu od začátku, pěkně jednu po druhé. Nejdřív si ale půjdu zabalit, za chvíli mi letí letadlo.

ČÁST I

Afrika

RUČNĚ PSANÝ DOPIS ZAZNAMENANÝ NA UBROUSEK

Drahá Karen,

píšu ti spěšnou zprávu na ubrousek letecké společnosti KLM. Sedím v letadle na cestě ke Kilimandžáru a bojím se. Třesu se jako osika. Přemýšlím, jak je to zatraceně možné, že jsem se zase jednou dostala do takové polízanice – proč jsem musela odletět do Afriky, když jsem strachy úplně bez sebe? To jsem nemohla zůstat doma a zkrátka jen sledovat dokumenty o přírodě?

Nejhorší je, že ani nevím, kam mám namířeno. Napsala jsem jednomu Finovi žijícímu v Tanzanii, kterého neznám, ani co by se za nehet vešlo. Odpověděl pozváním – prý ať přiletím na návštěvu, kdykoliv budu chtít. Tak letím. Doufám, že pro mě přijede na letiště, protože ani netuším, kde bydlí.

Karen, tohle je tvoje vina. Mohla bys mi laskavě poslat špetku své pověstné odvahy? Teď bych ji vážně potřebovala.

Tvoje M.

II. Bílá mlha, zima–jaro

Když to vezmu trochu obšírněji, věc se má zhruba takhle.

Je listopad loňského roku. Jsem v Kjótu; ležím na futonu v ledovém pokoji s podlahou pokrytou rohožemi tatami a ani v nejmenším nemám chuť vstát. Před pár měsíci jsem vydala svou první knihu a sem jsem si přijela rozmyslet, co budu dělat dál. Toulám se úzkými uličkami svého milovaného města, potkávám přátele, vysedávám po čajovnách, navštěvuju chrámy, kterým listí podzimních stromů propůjčilo oranžový odstín, ale moc mi to nemyslí.

Napadne mě, že jsem doslova a do písmene na nule.

Je mi čtyřicet dva let. Nemám manžela, děti ani práci. Prodala jsem byt, napsala svou první knihu a s konečnou platností dala výpověď v bývalém zaměstnání. Vstoupila jsem do bílé mlhy – jsem svobodná a zcela bez závazků.

Jenže v té mlze není vidět na krok a já nemám ponětí, co budu dělat dál. Kam se vrtnu? Za kým půjdu? Co si může čtyřicetiletá bezdětná ženská, která dala vale domovu i práci, počít se životem?

Je pravda, že poslední roky byly skutečně báječné. Neustále jsem cestovala, strávila čas v Kjótu, Londýně, Thajsku a Berlíně, a když jsem byla ve Finsku, buď jsem kamarádům hlídala dům, nebo bydlela v podkroví u rodičů. Psala jsem knihu a svobodně proplouvala životem s tím nepopsatelným pocitem, že se svým časem můžu nakládat přesně tak, jak chci.

Při pohledu na své přátele vrávorající na pokraji vyhoření cítím neurčitý pocit viny. Nemusím se podřizovat pracovní době ani chodit na schůzky, doma mě nečekají žádné povinnosti – mám pocit, jako by se mi podařilo uprchnout z Alcatrazu a teď jsem si jakýmsi nespravedlivým řízením osudu hověla na nafukovací matraci a sledovala, jak se ostatní dřou a lopotí. Přijde mi neslýchané, že sama rozhoduju o tom, co budu dělat. Život přece nemůže být takhle dokonalý!

Teoreticky je všechno skvělé, ale něco mi přece jen nedá spát.

Mám pocit, že v životě mířím zcela opačným směrem než mí známí. Ti si zařizují domovy, pečou koláče na školní dobročinné akce, běhají maratony, kupují chaty a jezdí na luxusní wellness víkendy do střední Evropy. Já ve svých čtyřiceti letech znovu žiju jako ve dvaceti – nemám přesný rozvrh, žádné povinnosti, práci a vlastně ani moc peněz. Přestěhovala jsem se do tak malinkého bytečku, že v podobném kamrlíku jsem nebydlela ani na vysoké. Jsem svobodná, ale zároveň tak trochu vyčleněná.

Když mám špatnou chvíli, přijde mi, že jsem za dvacet let nedosáhla vůbec ničeho.

Ve světlých momentech mám dojem, že se mi podařilo od všeho se osvobodit.

Jenže teď by to chtělo dát téhle expedici – životu čtyřicetileté ženské – zbrusu nový směr a význam. Za hodin probdělých na kjótském futonu se mi v hlavě zrodil skutečně šílený plán: co kdybych se vydala po stopách oněch příkladných žen, které mi nedají spát? Stala bych se cestující průzkumnicí a spisovatelkou, vypravila bych se na místa s nimi spjatá – do Afriky, Mexika, Polynésie, Číny, do pouště v Novém Mexiku, zkrátka na cestu kolem světa. Jak by ale něco takového mohlo být možné?

Pak jednou příliš pozdě večer v jedné magické čajovně, kterou jsem náhodou objevila, vypiju šálek obzvlášť silné, jasně zelené maččy a mozek se mi splaší. Napadne mě, že zrovna teď mě ze všeho nejvíc zajímá Afrika a že Afrika je zatraceně děsivé místo. A právě proto se tam musím vydat.

Po návratu z Kjóta se rozhodnu vyslat Sei Šónagon do Tanzanie. Na balíček napíšu adresu, kterou jsem našla na internetu: Box 10, Arusha, Tanzania. Posílám svou románovou prvotinu jednomu finskému odborníkovi na divokou přírodu pod záminkou, že je v ní o něm na straně dvacet šest zběžná zmínka, a k tomu přiložím lísteček, v němž vyslovím své přání podívat se na savanu. S hlavou v oblacích (a naprosto směšně) sním o tom, jak mě Sei, moje vyslankyně, špionka a cizokrajná vějička, vezme na cestu s sebou.

A přesně to i udělá.

Na Silvestra obdržím od badatele SMS zprávu: „Díky za knihu! Víc napíšu do mailu, ale jestli chcete, jste tu kdykoliv vítána.“

Pokud jsem čekala znamení, tady ho mám. Žaludek se mi stáhne hrůzou, ale čert to vem – jestli teď neseberu odvahu a nevyrazím na cestu, nikdy si to neodpustím. Olliho (tak se Fin jmenuje) neznám, ani co by se za nehet vešlo, nikdy jsme se nepotkali, ale na základě jeho knih o tanzanské přírodě a jednoho telefonátu před třemi lety působí neškodným (a neuvěřitelně hovorným) dojmem. Na internetu si přečtu, že má někde na venkově poblíž Arushy dům; tam mě teď zve? (Představuju si uličky tvořené keři žakarand, kuchaře a zahradníky, ale klidně může jít o nějakou hliněnou chajdu.) A snad si nemyslí, že mám nějaké romantické úmysly, když se k němu tak hrnu? (Můj bývalý: „Poslouchej, jestli nějakej bílej chlap žije v Africe, tak pro něj Finka ve středních letech těžko bude kdovíjaký terno.“)

Možná je načase vybrat účet Karen Blixenové – spořicí účet, kam si roky ukládám peníze na své vysněné cesty. Cesty, na které se buď odvážím, nebo neodvážím vyrazit.

Karen Blixenová je pro mě kromě neznámých zemí a africké divoké přírody také zosobněním odvahy a statečnosti.

V Africe jsem byla dvakrát: obě cesty pro mě znamenaly splnění snu a málem jsem při nich umřela hrůzou. I když nevím, čeho se můžete bát při organizované skupinové výpravě, která připomíná školní výlet – v Jižní Africe jsme strávili věčnost v minibusu (někdy jsme ujeli 700 kilometrů za den), a když jsem pak úplně malátná vylezla ven, abych si uprostřed svazijské divočiny protáhla nohy, nezmohla jsem se ani na to sundat si z krku nafukovací polštářek. A stejně jsem se bála. Když jsem během své první noci na savaně poprvé uslyšela lví řev, strachy jsem drkotala zuby. (Dřív jsem ani nevěděla, že je něco takového možné.)

To Karen Blixenová se rozhodně nebála. V Britské východní Africe vedla farmu a podnikala safari, která někdy trvala celé týdny i měsíce. Sluhové u táborového ohně připravovali večeře, pil se šampus rozlévaný do křišťálových sklenic a z gramofonu vyhrával Schubert. Představuju si Karen v dlouhé sukni, bílé košili a vysokých kožených botách; za ní je nekonečná žlutavá savana, akácie připomínající deštníky, zebry, žirafy a psací stroj. Pokud jste viděli film Vzpomínky na Afriku, ve výjevu se možná objeví i pohledný muž opřený o předloktí a se safari šátkem kolem krku.

Z Kareniných pamětí Vzpomínky na Afriku je hned patrné, že to byla statečná, kurážná, výkonná a moudrá dáma se záviděníhodnou schopností vypořádat se s jakýmikoliv okolnostmi. Občas působí jako nepřemožitelná superžena, skoro jako muž. Souhrnný seznam jejích zásluh sesbíraných z knihy je skutečně úctyhodný:

1. Karen v Africe pěstuje kávu.

2. Karen je zdatná lovkyně. Masajové ji jednou požádají, aby zastřelila lva, který jim zabíjí dobytek. Občas skolí zebru či dvě, aby si měli lidé na farmě v neděli na čem pochutnat.

3. Karen pořádá výpravy do divočiny. Cestuje sama ve společnosti Kikujů a Somálců a v doprovodu svých psů se projíždí mezi stády antilop.

4. Karen je skvělá lékařka a každé ráno přijímá pacienty. Nemocné trápí mor, neštovice, břišní tyfus, malárie, rány, pohmožděniny, zlomeniny, popáleniny a hadí uštknutí. Těžší případy odváží do nemocnice v Nairobi nebo na misionářskou stanici. Jednou se omylem předávkuje arzenem, ale napadne ji rada z románu Alexandra Dumase a účinky látky úspěšně neutralizuje pomocí mléka a vaječného bílku.

5. Karen je také učitelka, soudkyně a mecenáška. Na svých pozemcích založí školu a funguje jako soudkyně v místních sporech. Každé ráno sklízí kávu se svými pracovníky, které miluje. O nedělích rozdává stařenám tabák.

6. Jednoho dne Karen u cesty narazí na tělo starého Knudsena a s pomocí domorodého chlapce ho dopraví do domu. Na rozdíl od místních (a mě) se mrtvých nebojí. Nebojí se vůbec ničeho.

7. Karen je vynikající kuchařka. Učila se od francouzského šéfkuchaře jedné luxusní dánské restaurace a její večeře jsou proslulé po celé východní Africe.

8. Když nepřijde období dešťů a neurodí se, Karen po večerech píše příběhy. Že je zdatnou spisovatelkou, se rozumí samo sebou. Má klidný, jasný a hřejivý hlas. Tahle silná žena ví, kým je. Je schopná, chápe, jak se věci mají, a nic ji nevyvede z míry.

Kéž bych tak byla Karen.

To ale zjevně nejsem. Na palubu letadla KLM usedám na pokraji paniky. Ke Kilimandžáru dorazím v devět večer, uprostřed africké tmy. Přijde mi tenhle „Olli“ vůbec naproti?

V e-mailu jsem se Olliho ptala na moskytiéry a „důkladné ošetření oblečení permetrinem“, které cestovní průvodci doporučují jako ochranu před malárií, ale nařídil mi, ať se uklidním: jestli beru antimalarika, prý můžu na celou věc úplně zapomenout. I tak bych přísahala, že doktorka ve zdravotním středisku vypadala ustaraně, když mi recept vystavovala. Musím myslet na to, že povědomí Západu o Africe je právě tak jednostranné a zkreslené, jak tvrdil třeba chilský umělec Alfredo Jaar v rámci své výstavy, kterou jsem nedávno zhlédla v helsinském muzeu současného umění Kiasma. Jaar shromáždil obálky týdeníku Time, které zarážejícím způsobem reflektují, jaké představy o Africe jsou nám podsouvány: divoká zvířata, hladomor, nemoci a válka. Naproti tomu si můžete být jistí, že o městech, kulturním vyžití a univerzitách – tedy běžném životě africké střední třídy – není v médiích ani zmínka. A přesně v tom samém se teď plácám i já: jakmile pomyslím na Afriku, okamžitě si představím nemoci, problémy s hygienou a teroristické útoky. Krádeže, znásilnění, únosy, dopravní nehody. Komáry, hady, mouchy tse-tse. Úplavice, motolice, mozkovou malárii. Průjem, úžeh, žlutou horečku, choleru, HIV a ebolu.

Anebo ještě hůř: myslím na něco, co už vůbec neexistuje. Když se ptám na tipy na cestu dvou kamarádů svých známých, kteří pracovali v Nairobi, dojde mi, že žiju v naprosto scestném snu. Vyprávějí mi o Kibeře, jednom z největších afrických slumů, a o práci uprchlických organizací, protože automaticky předpokládají, že do Keni jezdí lidé v rámci rozvojové spolupráce, pomáhat do uprchlických táborů nebo pracovat s dětmi z ulice. Stěží se odvažuju vyslovit, o čem sním: o safari v koloniálním stylu a kouzlu zašlého světa, o tom, že se v malém letadle proletím nad savanou, porozumím jazyku slonů a pohlédnu lvu do očí, po večerech budu vysedávat před stanem na rozkládací stoličce, psát na starém psacím stroji nebo si se sklenkou šampusu v ruce číst knihu vázanou v kůži.

Kromě toho, že se chystám na cestu a načítám informace o Karen, je tohle jaro i jinak mimořádně podivné. V únoru si musím dát vytrhnout zub moudrosti, z čehož se vyklube náročný zákrok, po němž nedokážu tři týdny otevřít pusu. Omámená léky ležím v podkroví u rodičů, brčkem srkám kaše od maminky, čtu knihu Afrikka-kirjaa (Kniha o Africe) od Akseliho Gallena-Kallely a žárlím na hrochy v televizi, kteří dokážou otevřít tlamu pod úhlem 180 stupňů. V březnu zase kvůli problémům s krkem skončím na hlasové terapii, kde provádím roztodivná cvičení a s terapeutkou mimo jiné dvojhlasně zpíváme finskou hymnu tak, že foukáme do skleněné trubičky ponořené do sklenky s vodou. Nejabsurdnější je nicméně analýza hlasového rozpětí, po níž se dozvím, že prý mluvím nejhlubším možným hlasem, přestože ve skutečnosti jsem soprán. Soprán! Směšné. Celá moje identita se zakládá na tom, že mám nízký, ponurý, flegmatický alt, a teď jsem najednou někdo úplně jiný – jakýsi šťastný, energický nadšenec, který čtyřicet dva let mluvil špatným hlasem!

Nicméně je v tom významná symbolika, protože na tuhle cestu vyrážím právě proto, abych nalezla nový hlas: hlas statečné ženy, která kráčí životem s klidným úsměvem na rtech.

Ještě jsem ho nenašla.

Píšu Karen zprávu na ubrousek. Ještě netuším, že mezi námi vznikne mimořádně rozporuplný vztah.

KAREN

Rady nočních žen 1:

Odjeď do Afriky.

Noční žena č. 1: Karen Blixenová, roz. Dinesenová

Zaměstnání: Pěstitelka kávy. Do Afriky přijela v lednu roku 1915 ve dvaceti osmi letech. Celkem tu strávila osmnáct let a vedla kávovou plantáž. Ze země nadobro odcestovala jako šestačtyřicetiletá v červenci roku 1931, bez peněz, v depresi, stižená syfilidou a úplně na mizině. Přestěhovala se k matce, do domu, v němž vyrůstala, a začala psát svou první knihu.

Když Karen roku 1913 ve svých dvaceti osmi letech vyrazila do Afriky, stejně jako já myslela na jednu věc: životní změnu. Měla dost všeho, co mohl svět, v němž žila, mladým ženám nabídnout, a přesun do Afriky byl její plán B.

Karen Dinesenová se narodila roku 1885 do majetné dánské rodiny a dětství strávila na starém venkovském panství v přímořském městečku Rungsted u Kodaně. Karen, v rodině známá jako Tanne, byla tatínkova holčička, čemuž se nedivím – její otec byl volnomyšlenkář, který procestoval Ameriku a žil mezi Indiány, a právě s tímhle světem plným vášně, chrabrých činů a dálných krajů se Karen ztotožnila. Otec však krátce před jejími desátými narozeninami spáchal sebevraždu, což ji velmi zasáhlo.

Ženský svět, který představovala její matka a tety, Karen naopak nenáviděla. Přišlo jí, že je odsouzená k tomu věčně sedět doma, kde matčiny sestry neustále omílaly otázky mravnosti a morálky. V tomhle světě se ženy nepřipravovaly na to, aby si vydělaly na živobytí, ale aby se vdaly. I Karen se dostalo soukromého vzdělání vhodného pro dceru z vyšší společnosti; četla básně, učila se úhledně psát a mluvit anglicky a francouzsky, zatímco matematika a podobné, pro ženu nepotřebné předměty šly stranou. Život v rodinném domě Rungstedlund byl natolik uzavřený, skoro klaustrofobický, že Karen později prohlásila, že pokaždé když se tam vrátila, pociťovala tutéž zatuchlost jako při vstupu do přeplněného kupé: všechen vzduch byl vydýchán. V takovém prostředí odmítla zůstat a v žádném případě nemínila vést život „vhodný pro slušné děvče“, v němž by neměla co na práci a veškerý čas zasvětila rodině a dobročinnosti.

Ve dvaceti letech se rozhodla stát se umělkyní a začala studovat malbu na Královské akademii v Kodani. Volný čas trávila ve šlechtických kruzích, kde se konaly dostihy, stříleli ptáci, aristokraté hráli golf, pili whisky, pořádali bály, kupovali auta a letadla a vrhali se do bezhlavých vztahů. Ve stejných kruzích se pohybovali i Karenini mladší bratranci, švédští urození bratři Bror a Hans von Blixen-Fineckeové. Bror byl veselý, marnotratný a nezodpovědný hédonista, jehož hlavním životním cílem byla zábava, a nijak zvlášť neproslul chytrostí ani vybraností. Karen se také nezamilovala do něj, ale do jeho bratra Hanse.

Hans o ni ale nejevil zájem, a tak v roce 1910 odjela do Paříže, aby si vyléčila zlomené srdce. Ve francouzské metropoli si vybrousila společenské dovednosti a stala se z ní chytrá mladá žena s ostrým jazykem, která malinko naháněla strach, kouřila cigarety, mluvila hlubokým hlasem a své jméno, Tanne, začala vyslovovat rusky jako „Táňa“. Když ji Bror von Blixen o dva roky později požádal o ruku, souhlasila. S Brorem měla totiž možnost podniknout něco jedinečného: odjet do Afriky. Karen bylo dvacet sedm let.

Když s Brorem v prosinci roku 1912 oznámili své zasnoubení, Karenini přátelé a rodina příliš nadšení nebyli – Brorova pověst byla nevalná a ti dva navíc ani nevypadali zamilovaně. Brorův strýc je však v cestě do Afriky podpořil: prý to byla nepopsatelně krásná země nabízející „fantastický ekonomický potenciál“. Britská východní Afrika vznikla roku 1895 a z Evropy do ní proudili přistěhovalci dychtiví osídlit úrodnou vysočinu, kterou jim britská vláda odprodávala za směšně nízkou cenu. Původní obyvatelé – Kikujové, Masajové a další kmeny – byli ze svých zemí vytlačeni.

Peníze na koupi pozemku poskytli mladému páru Karenini příbuzní a Bror odjel do Afriky napřed, aby uzavřel obchod a vybavil dům – hodlali se vzít, jakmile Karen v lednu roku 1914 dorazí do Mombasy. Bror však čas v Africe trávil safari výlety a nakonec se rozhodl vzdát se i jejich původního plánu chovat dobytek. Už zakoupený pozemek prodal a místo něj koupil mnohem větší kávovou plantáž, protože byl přesvědčený, že v kávě je budoucnost.

Karen se mezitím chystala na cestu. S sebou si vezla zařízení pro jídelnu, dvě sady nábytku pro ložnice, stříbrný servis, křišťálové sklenice, porcelán, povlečení, obrazy, zarámované fotografie, šperky, koberce, francouzské stojací hodiny, celou otcovu knihovnu, krabici léků i svůj nejoblíbenější svatební dar, skotského jeleního psa jménem Dusk. Začátkem prosince roku 1913 odcestovala s matkou a sestrou vlakem z Kodaně do Neapole, kde o několik týdnů později nasedla na parník Admiral, který ji dovezl do Afriky. Loď plula z Neapole přes Středozemní moře, Suezským průplavem do Rudého moře a odtud do Indického oceánu. Následně pokračovala na jih podél somálského pobřeží až do Mombasy. Cesta trvala devatenáct dní.

Co Karen o své cílové destinaci, tedy Africe, asi tak věděla? Samozřejmě si mohla prohlédnout tisky nevalné kvality, o zemi si přečetla v knihách, novinách a Brorových dopisech, ale jinak byla na rozdíl ode mě skutečně na cestě do neznáma. Jak si asi za oněch osamělých nocí představovala svou budoucnost? A jak vůbec vím, že byla osamělá? Loď byla koneckonců plná přistěhovalců z východoafrického pobřeží, Jihoafričanů, Britů a Němců, kteří si připíjeli šampaňským, tancovali a hráli bridž v lodním salonku.

Admiral dorazil do Mombasy 13. ledna roku 1914 a Karen a Bror se následující den ráno vzali. Obřad trval deset minut a od té chvíle byla z Karen oficiálně baronka von Blixen-Finecke. Pak novomanželé nasedli na vlak a z parné, vlhké pobřežní Mombasy zamířili do Nairobi k širému, úrodnému pohoří s mírným podnebím, kde je čekal budoucí život.

Já do Afriky dorazím v květnu roku 2014, o sto let a čtyři měsíce později. Když přistanu na letišti, s Karen nás od sebe dělí Kilimandžáro, hranice mezi Keňou a Tanzanií rovná jako pravítko, necelých tři sta kilometrů a oněch zmíněných sto let. Vím, že přinejmenším jedna věc se od té doby změnila: vrchol Kilimandžára pokrytý ledem se zmenšil o osmdesát dva procent.

Bylo by samozřejmě úžasné, kdyby si mě někdo vzal, ještě než vyrazím za ubytováním, ale to se bohužel nejspíš nestane.

III. Afrika, květen

Můj první den v Africe. Je ráno, sedím u stolu na zahradě a jím tanzanskou kaši, kterou mi přinesla Olliho manželka Flotea. Oblohu halí mraky, vzduch je chladný a vlhký, ale příjemný. Kolem zpívají cizokrajně zbarvení ptáci, banánovníky šumí ve větru – když jsem se ráno vzbudila, jejich šustění jsem si spletla s deštěm. Někde za plotem bučí kráva, nejspíš ta samá, kterou Flotea podojila, aby měla mléko pro Michell. (Zeptala se mě, jestli si dám taky, ale zdvořile jsem odmítla.) Je to neuvěřitelné, ale jsem tady.

Dorazila jsem pozdě večer, bez sebe strachy, smrtelně unavená, hladová a s migrénou. Čekalo mě vlhké horko, tma a lehce kouřový, kořeněný pach Afriky, který jsem hned poznala, protože jsem ho cítila už kdysi při své první návštěvě. Kilimandžárské letiště byla jen malá polorozpadlá budova, z lidí ve frontě na víza lil pot a ve světle praskajících zářivek kroužily noční můry. V řadě stáli čilí američtí studenti vesele halekající jedeme naaa lvyyy i překrásná somálská dívka s hlavou zahalenou šátkem, která seděla vedle mě v letadle. Ani jí nebylo při letu do řeči; z kabelky značky Louis Vuitton ovinuté šátkem od Yvese Saint-Laurenta vytáhla iPad v koženém pouzdru a celou cestu se sluchátky v uších poslouchala aplikaci Muslim Pro.

Olli na mě čekal u východu z letiště. Hned mi oznámil, že vůbec nevypadám jako na fotce na záložce své knihy (to rozhodně nevypadám), a to samé můžu prohlásit o něm. Nicméně se ukázalo, že moje vzpomínky na náš telefonát před pár lety byly správné: pusa mu jede na plné obrátky a mluví o všem možném – hned zkraje mám tolik informací, že bych potřebovala diktafon.

Naložili jsme zavazadla do zeleného landroveru, který podle Olliho není „auto“, ale „pracovní nástroj“, a přesně tak i vypadá. (Později se dozvím, že ho kvůli mně nedávno umyl.) Z letiště k Ollimu domů je to padesát kilometrů, na což jsme potřebovali hodinu: auto mělo špatná světla a venku byla tma, ale Olli se zvládl řídit podle vozu jedoucího před námi, přičemž baterkou občas zkontroloval teplotu motoru, která prý vyšplhala moc vysoko. Otevřenými okénky dovnitř proudila těžká vůně Afriky, míjeli jsme miniaturní městečka a vývařovny při kraji silnice. Byla tma jako v pytli – pouliční osvětlení tu neexistuje – a zmizel dokonce i srpek měsíce, který plul předtím po obloze. Nakonec jsme dorazili k mrňavé křižovatce („Je to tady?“ mumlal si Olli ve tmě, jako by nepoznával vlastní příjezdovou cestu), načež jsme zatočili na neuvěřitelně hrbolatou a rozbahněnou silnici, po níž bychom žádným jiným autem neprojeli, a občas jsem se bála, že to nezvládneme ani s tímhle. Jsme na venkově za Arushou a všechno tu působí velmi, velmi chudě. Ve tmě jsem viděla jen holé boudy z hlíny a vlnitého plechu; Olli mi naštěstí poslal fotku svého domu e-mailem, protože jinak bych dostala záchvat hyperventilace. Po jízdě jako na tankodromu jsme konečně dorazili ke stavbě obehnané zdí a elektrickým plotem. Před rodinným domem ve stylu bungalovu čekala Olliho tanzanská manželka Flotea a jejich skoro dvouletá dcerka Michell.

Tady mě máte, jsem na tanzanském venkově. Ryzí sen à la Karen Blixenová – národní parky s rozlehlými savanami – je ještě daleko, ale samozřejmě mě zajímá i to, jak tu žijí obyčejní lidé. Vím, že Tanzanie je chudá země, mnohem chudší než Keňa. Oblast, které se během kolonizace říkalo Tanganika, patřila nejprve k Německé východní Africe a posléze k britskému impériu, osamostatnila se v roce 1961 a až donedávna fungovala na principech komunismu. Žije tu přes sto dvacet různých kmenů a téměř třicet procent obyvatel živoří za hranicí chudoby.

A je to vidět. Olliho dům s obývacím pokojem, kde je sedací souprava i televize, s upraveným dvorkem, palmami v květináčích a zrcadlovými okny, je nepochybně příjemný, ale za zamčenými dveřmi ve zdi obhánějící dvorek čeká úplně jiný svět: rozbahněné cesty, boudy z plechu a hlíny bez prosklených oken, elektřiny či tekoucí vody. Okolí je tak chudé, že je mi až trapně, když do skříně skládám své četné oblečení, fény, župany ve stylu kimona, energetické tyčinky a tuby s kosmetikou, tedy všechno to, co považuju za důležité, ale tady to působí přehnaně; sklenice na šampaňské a stojací hodiny jsem si každopádně nepřivezla. Na mou obranu budiž řečeno, že jsem skutečně nevěděla, kam jedu: klidně jsem mohla skončit v nějaké luxusní bílé čtvrti, kde se po večerech popíjejí drinky a pořádají se grilovací večírky. (Od Olliho se později dozvím, že tady podobné oblasti nenajdete – v Keni ano.)

Ani tenhle dům by na Západě nebyl žádný velký luxus, i když dle místních měřítek je krásný. Postavili ho před pár lety, ale ze stěn a střechy už se loupe barva a na mnoha místech je rez či plíseň – potíž je prý v nekvalitním materiálu, který ve zdejším podnebí vydrží jen několik měsíců. Taky pravidelně vypadává elektřina a proud, pokud se ho vůbec dočkáte, je slabý, takže například pračka se už půl roku nedá použít. Z obecního potrubí vymáčknete jen pár kapek. „Jsme teď závislí na nosičích vody,“ říká Olli a ráno poznám, co to znamená, když se staví housegirl odvedle s tlupou dětí: všichni jsou obutí ve špinavých plastových sandálech, usmívají se od ucha k uchu a na hlavách nesou vodu na sprchování na celý den. Obsah věder se vypumpuje do nádrže na střeše, odkud se čerpá užitková voda. Voda z vodovodu ale zrovna teď není vhodná na vaření; vaří se jen z vody v kýblu v kuchyni. Někde jsem četla, že i zuby byste si měli čistit výhradně balenou vodou, a taky to hodlám dělat.

Ráno za deset devět Olli prohlásí, že elektřina obvykle vypadne kolem deváté, tak si mám nabít telefon a skočit do sprchy dřív, než dojde teplá voda. Dle rozkazu vtrhnu do koupelny. Potom si zkusím přečíst e-maily, ale Olliho USB modem je vrtošivý, takže to nakonec vzdám. Jak se říká, tohle je Afrika.

Do domu přijde housegirl, dnes už je osmá. Všechny dorazí bez ptaní a prostě jen začnou něco dělat. Nevím, zda Mama Junis dostává nějaký plat, ale všimnu si, že Flotea na stole večer nechá zbytek včerejší mchanyato a žena si ho ráno odnese. Uklízí, pere a dělá společnost Flotee, která je často celé dny sama s Michell. Mama Junis bydlí hned vedle, byť v mnohem primitivnějších podmínkách: její jílový domek má hliněnou podlahu a není v něm voda ani elektřina, takže je jí možná příjemné trávit den v domě, kde se může na chvíli rozvalit na pohovce a dívat se na televizi. Navíc si tu smí nabít telefon – to vědí i další sousedé, kteří mají mobily, ale ne elektřinu a dost často ani peníze na kredit. Mama Junis je ve Floteině společnosti veselá a plná života, ale na mě se jedinkrát neusměje. Napadne mě, že jsem pro ni jen další otravná bohatá běloška.

Odpoledne vyrazíme s Ollim vyřídit pár věcí do Arushy. Hned za naším domem je kantýna, plechová chatka, u níž stojí gril, a kiosek, kde si můžete koupit balenou vodu a chipsy. Na hrbolaté silnici je stánek s masem, u nějž Olli k mojí hrůze hodlá pořídit večeři – z háků ve střeše otevřené boudy bez jakéhokoliv chlazení visí různé druhy masa. U dalšího stánku si Olli koupí kredit do mobilu. Ani nevystoupí z auta, jen křikne na majitele, co by rád, a nějaká holčička mu zboží podá oknem. Je neděle, takže tu není moc lidí. Na okraji městečka Moshono poblíž Arushy parkují mototaxíky, kterým se říká toto, a lidé na rozbahněných cestách na sobě mají své nejlepší oblečení. Vidím pestrobarevné tanzanské šaty, složitě zauzlované šátky uvázané kolem hlavy, muže v oblecích: na veřejnosti je důležité být elegantní, i kdybyste ve skutečnosti neměli ani vindru.

Dnes je doprava klidná, ale obyčejně prý bývá strašný provoz. Arusha je bývalá vesnice, která za několik posledních let explodovala v centrum, kde žije půl milionu lidí, ale dopravní opatření (ani cokoliv jiného) se nevyvinulo odpovídajícím způsobem. Silnici do centra lemují žakarandy a africké tulipány, jejichž květy září oranžovočervenými barvami. Cestou mineme restauraci, v níž si prý Olli s Floteou občas koupí kozí nohu – takeaway –, a pak zvonici, středobod Afriky, od které je stejně daleko do Káhiry i do Kapského Města. Arusha je jeden velký chaos a já rozhodně nemám chuť vyrazit do ulic. Skočíme do supermarketu (evropské jídlo je tu směšně drahé) a ve stánku u cesty koupíme avokáda, o jejichž ceně Olli smlouvá ve svahilštině. (Nepoměrnost zdejších cen mě zarazí: ruční mytí auta zevnitř i zvenku vyjde na 6000 šilinků, tedy méně než tři eura, zatímco další věci, třeba dětské pleny, jsou tak nesmyslně drahé, že mnoho místních na ně nemá peníze.) Dohodneme se, že během svého pobytu budu jíst s rodinou a Ollimu potom jednorázově zaplatím za jídlo, benzin a další věci. Pak ještě vyjedeme na kopeček, kde Olli staví dům jako náhradu za svůj současný domov, který si pronajímá. Uvnitř jsou místnosti skoro hotové, ale na dokončení vnějších zdí prý zrovna nejsou peníze. Stěhování se plánuje na červen – nevím, zda tu tou dobou pořád ještě budu, ale Olli mi pro ten případ zařídil náhradní ubytování.

Olli i Flotea jsou neuvěřitelně milí a Michell je samozřejmě roztomilá až k sežrání, i když se ještě stydí. Šestatřicetiletá Flotea patří k místnímu kmeni Chagga a pochází z Kilimandžára (její otec je bývalý ředitel tamního národního parku). Je vysoká, klidná a vlídně tichá a usmívá se tak trochu pro sebe. Olli je naproti tomu neuvěřitelná studnice informací, neustále chrlí fakta, která rozhodně nestíhám zpracovávat. Za posledních čtyřiadvacet hodin jsem si vyslechla v podstatě všechno o tanzanské dopravě, národních rysech, výchově dětí, stavbě domů, hloubení studen, systému vodního zásobování, bleskovém růstu populace (v oblasti patří k největším problémům), politováníhodném fungování poštovního úřadu (je zázrak, že moje Sei vůbec dorazila), důležitosti telefonů (nejdůležitější je být v kontaktu s rodinou a přáteli), úžasné tanzanské přírodě, přírodních rezervacích a o tom, jak v Africe dochází k zásadním klimatickým změnám (množství srážek a počasí se za krátkou dobu radikálně změnily). Samozřejmě se dozvím i osobní věci. Olli mi narovinu řekne, že život bělocha v Tanzanii není žádný med, a hned mi vypráví o rozličných potížích. Nejvíc ho stresuje stavba domu, která se vší dřinou, problémy s komunikací a mezikulturními boji působí mírně řečeno jako noční můra.

Když projíždíme krajinou kolem Arushy, mám neustále chuť fotit, ale z nějakého důvodu mi to nepřijde vhodné. A tak si výjevy, které jsem chtěla zachytit, zapisuju do deníku:

Červenohnědé prašné cesty.

Banánovníky a jejich bujně zelená barva.

Pestré boudy z vlnitého plechu lemující silnici: obchody, bary.

Jílové chaty. Rozestavěné domy. Betonové zdi kolem holostaveb.

Prádlo schnoucí na šňůrách.

Hranice plápolající na dvorcích za domem.

A odpadky, hory odpadků všude, kam se podívám.

Děti vykukující zpoza chatek.

Muži se šicími stroji značky Singer posedávající na kraji náměstí.

Labyrint stánků s ovocem, hory koření, tilápie, obrovští nilští pstruzi, roztodivné sušené ryby, proutěné koše a kanystry od chemikálií prodávané jako nádoby na vodu.

Dopravní policisté se jmenovkou „Livingstone“ na hrudi.

Automechanici.

Stáda koz na silnici.

Motocyklisté, kteří na zádech vozí hory kartonů s vajíčky.

Ženy, které se bosé brodí bahnem.

Běloši v obrovských terénních autech.

Maminy sedící před vývařovnami se střechou z vlnitého plechu.

Krásné mladé dívky s hnědými zuby.

Večer vypadne elektřina, a tak sedíme v temném domě a svítíme si baterkou. Sníme maso, které nám připravila Flotea; to samé, co jsme odpoledne koupili u stánku. Je dobré. Flotea má v šeré kuchyni zapnuté rádio na baterky a prozpěvuje si s hudbou, Olli odzátkuje pivo značky Serengeti s leopardem na etiketě. Michell poskakuje kolem a já si píšu klíčová slova, až se mi kouří od pera – například takeaway kozí noha. Panuje tu úžasná domácí atmosféra – čeho jsem se pro všechno na světě jenom bála?

Aha, už vím: malárie. Hned po setmění se v domě objeví komáři, a i když beru antimalarika, přistihnu se, jak přemýšlím o hrůzách, které s sebou nemoc přináší. Hystericky po komárech těkám očima, protože obvykle bývám jejich oblíbenec a i tady na mě dle očekávání zaútočí. Proto se přesně v šest, jakmile padne tma, dle rad průvodce nabalím do bílého oblečení s dlouhými rukávy a nohavicemi, natáhnu si štiplavé bílé podkolenky, takže mi po zádech stéká pot, a místo večerního parfému použiju Off. Olli je jako obvykle v kraťasech a já doufám, že si mého prapodivného obleku nevšiml.

Když jdu spát, spatřím, jak jeden z komárů proklouzl moskytiérou pověšenou okolo postele, a vím, že neusnu, dokud ho neobjevím a nerozmáčknu. Nepomůže mi ani Olliho ujištění, že komáři přenášející malárii vypadají jinak, i úhel, pod kterým bodají, je prý úplně jiný. Zajímalo by mě, jak mám krucinál vědět jaký, a stejně – v tu chvíli už by bylo pozdě. Zlitá potem, s čelovkou na hlavě, se vrtím za moskytiérou, ale ta krvežíznivá bestie se neukáže. Nakonec už nevydržím zůstat vzhůru a číhat na ni. Usnu a spím, jako poleno.

KAREN PÍŠE:

20. ledna 1914

Drahá maminko, (…) posílám ti zprávu, aby sis udělala představu o mém novém úžasném životě. (…) Ležím v posteli v jednom domečku, nejsem nemocná, ale včera v noci jsme si vyrazili na lov. (…) Mám kolem sebe tu nejnádhernější a nejúžasnější krajinu, jakou si dovedeš představit. V dálce se tyčí obrovské namodralé hory, před nimiž se prostírají rozlehlé travnaté pláně plné zeber a gazel, v noci slyším řev lvů, jako když ve tmě střílí. (…) Vůbec tu není nepříjemné vedro, ovzduší je mírné a báječné, člověk se tu cítí tak lehký, svobodný a šťastný…

1. dubna 1914

Drahá tetičko Bess, (…) Když pozoruji zdejší kmeny, přijde mi, že nadřazenost bílé rasy je jen iluzí. (…) Na farmě máme 1200 mladíků, kteří bydlí po deseti nebo dvanácti v prostých chatrčích z trávy, ale nikdy jsem neviděla, že by se tvářili nenávistně, a neslyšela jsem jedinou hádku. Všechno dělají s úsměvem na rtech a zpívají si při tom. (…) Skoro denně vyrážím na koni do masajské rezervace a snažím se rozmlouvat s těmi krásnými, vysokými Masaji.

14. července 1914

Moje milovaná maminko, (…) Máme se tu nádherně, ještě nikdy jsem si tak neužívala života. (…) Safari se mimořádně vydařilo, (…) zastřelila jsem lva a velkého leoparda. Bror mě naučil střílet a prý mi to jde dobře…

3. prosince 1914

Drahá maminko, (…) Mám naspěch, protože se snažím zaučit úplně nezkušeného kuchaře. Není to vůbec lehké, protože sama vařit neumím a výuka musí navíc probíhat ve svahilštině. (…) Ale kuchař a já teď dokážeme připravit úžasné pečivo z listového těsta, cvičíme brûlée, pusinky, palačinky, plněné dorty, různé bublaniny a nákypy, plněné croissanty, jablečné koláče, čokoládový pudink, větrníky (…) taky umí výborné polévky, peče dobrý chleba a vdolky…

Když Karen v lednu roku 1914 dorazila do svého nového domova, malého zděného bungalovu asi dvacet kilometrů od Nairobi, u domu na ni čekalo všech tisíc dvě stě Afričanů, kteří na farmě pracovali. V dálce bylo vidět modravé vrcholky Ngongského pohoří, na jejichž úpatí teď Švédsko-africká kávová společnost vlastnila osmnáct set hektarů půdy. Na první fotografii, kterou Karen poslala do Evropy, stojí na verandě v kompletně bílém oblečení: dlouhé sukni, haleně, vysokých botách, punčochách a klobouku s krempou. Karen je jediná, kdo se na fotce usmívá – všech osm afrických sluhů hledí do objektivu s vážnými výrazy ve tvářích.

Karen měla dle svých vlastních slov pocit, jako by přišla do „tiché země“. Nairobi bylo tou dobou primitivní, šedé a zchrátralé městečko s domy z vlnitého plechu připomínající konzervy na sardinky, ale ve vyšší nadmořské výšce to byl skutečný ráj. Přírodu tvořily drsné, vyprahlé pláně a kopcovitá krajina byla posetá tmavě zelenými kávovými plantážemi. Zvířat tu bylo požehnaně: v horských jezerech se brodili plameňáci, kopce brázdili bizoni, nosorožci a antilopy losí, v lesích byli sloni, žirafy a opice a savanami táhla stáda zeber, pakoňů, gazel a velkých šelem. Opravdový ráj. Vzduch v pohoří byl prý tak čistý a svěží, že se bílí dostávali do euforie a nebyli úplně při smyslech – vztahy mezi přistěhovalci byly natolik volné, že se žen v lodních barech ptali, jestli jsou vdané, anebo žijí v Keni.

Poté, co s Brorem strávili líbánky na savaně v primitivním dřevěném srubu (divoké zvěře tu bylo požehnaně, celou noc řvali lvi a jedinou obtíží byly mouchy a blechy), Karen usoudila, že její nový život je úžasný. „Jsem přesně tam, kde mám být,“ psala. V Africe nepochybně našla prostor, svobodu a nadšení, o kterých snila v Dánsku.

Avšak v únoru, měsíc po příjezdu do Afriky, dostala Karen malárii a celé týdny proležela nemocná a v depresi. Bror byl na safari nebo „zařizoval věci“ v populárním přistěhovaleckém klubu Muthaiga a Karen domů psala, že „má trochu dlouhou chvíli, protože Bror je často pryč“. Ve skutečnosti prostonala celé jaro. Pokaždé když se začala cítit o něco lépe, plánovala rozsáhlou rekonstrukci domu (dům byl špatně postavený a i veranda byla neprakticky situovaná tak, že na ni vůbec nesvítilo slunce), vyrážela na vyjížďky, účastnila se vysazování kávovníků (trvalo od tří do pěti let, než začaly nést úrodu) a učila somálského kuchaře připravovat jídlo. Matku poprosila, aby jí z Dánska poslala kuchařku z roku 1830, protože staré vydání víceméně odpovídalo kuchyňskému vybavení, které měli k dispozici.

Když doktor nemocné Karen naordinoval změnu ovzduší, s Brorem odjeli na měsíc na lovecké safari do masajské rezervace. S sebou si vzali jen tři vozy tažené mulami a devět sluhů: cestovat v malé skupině bylo snazší. Safari bylo nezapomenutelné. Karen ještě nikdy nespala ve stanu, neseděla v bomě, úkrytu postaveném z trnových keřů, nezacházela s puškou ani nelovila divou zvěř. Bror ji naučil střílet, večeřeli vlastnoručně skolenou antilopu a Karen lovu úplně propadla. Během cesty zastřelili šest velkých lvů, čtyři leopardy, geparda a taky velké množství antilop losích, impal, pakoňů, dikdiků, zeber, divokých prasat, šakalů a ptáků marabu. Existuje bezpočet fotografií, na nichž pózují se svou kořistí, a vrcholem výletu byl pro Karen okamžik, kdy se poprvé střetla se lvem a spatřila, jak z očí vznešeného zvířete vyprchává život.

Když se vrátili domů, v Evropě začala první světová válka. Bror odjel na kole do Nairobi, aby narukoval do armády, a Karen se přestěhovala do bezpečí horské stanice v Kijabe a občas převážela zásobovací karavany přes masajské území. Potom se vrátila do Ngongu, aby se postarala o pozemek.

Od konce roku byla stále nemocná. Ukázalo se, že nakonec vůbec nešlo o malárii. Bror ji nakazil syfilidou.

*

KAREN PÍŠE:

28. května 1915, Paříž

Moje milovaná maminečko, vůbec si nedělej starosti. Všechno je v pořádku. (…) Jsem v Paříži a brzy vyrazím do Londýna za jedním lékařem, který se specializuje na tropické choroby. Popravdě řečeno jsem poslední dobou celkem nemocná a doktor v Nairobi mi doporučil změnu podnebí a cestu domů. (…) V Londýně prý dávají nějaké injekce, které malárii úplně vyléčí…

Karen matce lhala. Syfilis jí diagnostikovali začátkem roku a podle nairobského lékaře šlo o skutečně těžký případ. Bror měl v Nairobi zjevně hodně záletů, a když se to Karen dozvěděla, v zoufalství spolykala příliš mnoho prášků na spaní a skoro přišla o život. „V takové situaci můžete dělat jen dvě věci,“ napsala později. „Chlapa zastřelit, anebo se s tím smířit.“ Karen se smířila.

Na jaře roku 1915 vyrazila do Paříže, aby se z nemoci vyléčila. Podle doktorů bylo třeba podstoupit dlouhou a náročnou léčbu rtutí a arzenem a ani potom nešlo zaručit trvalý výsledek. Kvůli válce Karen nemohla v Paříži pobývat sama, a tak se vydala do Dánska, kde strávila tři měsíce v nemocnici, diskrétně, na běžném oddělení. „Když jsem teď přečkala i tohle, jsem ještě blíž tomu zažít skutečně velké věci,“ napsala později.

Na Karenin seznam příkladné statečnosti přidávám následující body:

9. V Africe před sto lety onemocnět malárií a syfilidou.

10. Cestovat za lékařskou pomocí do Evropy, sama a uprostřed první světové války.

11. Léčit se rtutí a arzenem. Přežít jimi způsobenou otravu.

12. Smířit se se svou situací.

13. Vrátit se zase zpátky.

*

KAREN PÍŠE:

24. března 1917

Drahá maminko, toto je první dopis z našeho nového domu; konečně jsme se přestěhovali a já jsem nepopsatelně šťastná, i když žijeme uprostřed dočasného chaosu. Dělníci neudělali nic z toho, co jsem jim před dvěma měsíci nařídila (…), ale i tak je skvělé být tady.

27. března 1918

Drahá Eo, (…) Trpíme suchem, které přesahuje všechno, co si tam doma dokážete představit. Jestli to bude trvat ještě dlouho, celá zem zahyne. (…) Chybí nám úplně všechno, máslo, mléko, smetana, zelenina, vejce. (…) Rostliny schnou, na savaně vznikají požáry, které ji spalují na uhel. Když projíždíš Nairobi, přijde ti, jako by město pohltil obrovský požár, protože je ve dne v noci pokryté silnou vrstvou žlutého prachu, a když fouká od somálské vesnice nebo od tržiště, máš pocit, jako by vzduchem poletovaly mor a cholera. V Nairobi už zemřelo několik bílých dětí a ten horoucí vzduch, který všechno vysuší na troud, každému cuchá nervy….

Když se Karen v lednu 1917 po jedenapůlročním pobytu v Evropě vrátila do Afriky, kávová plantáž měla poprvé vydat úrodu, jenže udeřily netypické přívalové deště a posléze dlouhé sucho, které způsobily, že se neurodilo skoro nic. Karenina kávová společnost, Karen Coffee Company, financovaná Kareniným strýcem Aagem Westenholzem, těžce tratila. Karen a Bror se ocitli ve finanční tísni a Karen napsala příbuzným do Dánska, aby je požádala o peníze, protože bylo draho a všechny prostředky šly na obživu. Navíc „musíme neustále bavit hosty“, stěžovala si. I příští rok byl z pohledu úrody katastrofální: sucho pokračovalo, Afričané trpěli hladem, po hladomoru přišel mor, španělská chřipka a neštovice, následovalo podivně vlhké, ledové sucho, na farmě byl nedostatek a nevynesla ani halíř. Bohužel nešlo o nic neobvyklého. Přestože to Karen ještě nevěděla, v tu chvíli začaly nekonečné finanční problémy a beznadějné dopisy plné žádostí o peníze, které posílala do Dánska až do roku 1931, kdy přišel absolutní bankrot. Plantáž nikdy pořádně nevynášela, protože byla postavená na příliš studeném a suchém místě.

Karen a Bror se nicméně přestěhovali do nového, většího domu, který dostal jméno Mbogani, a právě v něm Karen založila onu „oázu civilizace“, o níž snila od odjezdu z Dánska. Samozřejmě nešlo o žádnou svatyni dokonalosti – měli tu sice květované pohovky, toaletní stolek ve stylu švédského krále Gustava, lampová stínítka s krajkovým lemem a křišťálové dekantéry, ale jinak prý žili jako v Dánsku 18. století: v období dešťů byly silnice do Nairobi rozbité, jídlo si museli ulovit, se zábavou bylo třeba improvizovat, a k tomu panoval ustavičný nedostatek dobrých knih a společnosti k diskuzím.

V roce 1917 se Karen naučila řídit, což později doporučovala všem ženám. Vášnivě prahla po knihách a hudbě a bála se, že bez nich zhloupne. Snila o malování a studiu umění a občas skutečně malovala – na obrazech zachytila vyprahlost i jasné světlo vrchoviny nebo pracovala na portrétech Afričanů (stěžovala si, že místní nedokážou sedět modelem, a jednou jistému mladému Kikujovi dokonce hrozila pistolí, aby zůstal v klidu). Když byl Bror dlouho pryč (což bylo často), Karen si připadala osamělá, byla v depresi a stýskalo se jí po domově – někdy zůstala v posteli celý týden, ale v dopisech matce lhala a vesele vyprávěla, že dostala jen malý úžeh. Matce psala i o tom, že se dosud nevzdala nadějí na dítě, a dokonce si je jistá, že se jí ještě podaří počít. Jednoho dne od souseda Sjögrena dostala zbraň, zatoužila si znovu zastřílet a z nedostatku lepší kořisti střílela holuby na zahradě („včera večer jsem jich zabila jedenadvacet“). Jindy Bror skolil pětimetrovou krajtu a Karen plánovala, že kůži pošle Helsternovi do Paříže, aby jí z ní vyrobil boty. Družila se se Somálci a domů psala, že všichni její nejlepší přátelé jsou mohamedáni a její somálský sloužící a pravá ruka Farah je „skutečný anděl“, velmi moudrý a taktní. (Karen o islámu ve skutečnosti četla tolik, že Bror „odmítal poslouchat cokoliv o Mohamedovi mezi dvanáctou a čtvrtou“.) S ostatními přistěhovalci si příliš nerozuměla – nenáviděla jejich samolibé, povýšené chování vůči Afričanům. S „černými bratry“ naproti tomu cítila duchovní spřízněnost a postupem času pro ni byli čím dál důležitější. Začala plánovat, že pro děti na farmě založí školu.

Každou neděli Karen usedla ke stolu a napsala dlouhý dopis matce, bratru Thomasovi, sestrám nebo tetičce Bess, které se svěřovala s dlouhými úvahami o manželství, sexuální morálce, kontrole porodnosti a současných palčivých otázkách ženských hnutí. („Drahá tetičko Bess,“ stěžovala si jednou, „ten tvůj nápad vydat mé dopisy je hrozný. Kdybych věděla, že ti něco takového přijde na mysl, nikdy bych je nenapsala.“) A když po dvou letech sucha a sžíravého utrpení konečně začalo pršet, napsala: „Je tu hotový ráj na zemi. Mám dojem, že ať budu v budoucnu kdekoliv, vždycky si pomyslím, jestlipak v Ngongském pohoří prší.“

Slovníček užitečných výrazů

Asante sana. Děkuji.

Karibu. Vítejte a není zač.

Maji. Voda.

Ndizi. Banán.

Nyama. Maso.

Samahani. Promiňte.

Usiku mwema. Dobrou noc.

Na wewe pia. Díky, nápodobně.

Peaceful life

Chtěla jsem vyzpovídat Floteu, zeptat se jí na všechny možné věci, které patří k životu ženy, na její sny a ženské vzory, ale dojde mi, že to nebude tak jednoduché. V první řadě je tu jazykový problém – z Floteiny angličtiny se svahilským přízvukem nerozumím zdaleka všemu a zjevně ani neumím pokládat ty správné otázky. Můj pohled na věc se najednou zdá úplně bezvýznamný (o nějaké Karen Blixenové tu nikdo nikdy neslyšel) a mnohé z mých problémů jsou problémy prvního světa. S hanbou si vzpomenu na paniku, která mě zachvátila, když mi Olli na otázku, co by chtěl přivézt, odpověděl, jestli bych Flotee nekoupila nějaký parfém. „Nějaký parfém!“ Řekla jsem, že bych nikdy nemohla koupit voňavku jiné ženě; je to intimní volba, vyjádření ženské identity, sama hledám vhodný parfém posledních deset let – a bezvýsledně. K smíchu. Nevím, jestli se vůně, kterou jsem nakonec přece jen dovezla, Flotee líbila, ale mám dojem, že pokud do rukou dostanete parfém, který stojí dvojnásobek vašeho měsíčního platu, pak vás to, jak dokonale vyjadřuje vaši identitu, zase tolik nezajímá.

Něco se nicméně dozvím, třeba to, že Flotea by chtěla víc než být jen matkou v domácnosti, jenže pro ženy je tu těžké získat seriózní místo jinak než přes příbuzné nebo postel. Flotea se kdysi ucházela o kancelářskou pozici v jedné velké mezinárodní firmě, ale celou záležitost bylo třeba nejprve probrat s ředitelem „na večeři“. Mnoho žen by si prý chtělo založit nějaké malé podnikání a i Flotea sní o vlastním obchůdku s dětským oblečením, ale často jim nezbude nic jiného než se stát ředitelovou milenkou, aby nakrmily děti. Ptám se na vdávání, vztahy mezi muži a ženami (hlavně dřív se prý manželé ke svým ženám chovali vyloženě hrozně), mnohoženství (třeba muži kmene Arusha mají tradičně tři manželky a všichni žijí pod jednou střechou) a rozvodovou statistiku. Flotea je toho názoru, že když se dva jednou vezmou, rozchod nepřichází v úvahu, ani kdybyste se zamilovali do někoho jiného. Na druhou stranu se nezdá, že by zamilovanost považovala za příliš důležitou – důležité jsou peaceful life, vlastní peníze a svoboda.

Mzungu

Jdeme s Floteou do města nakoupit jídlo od ženy, která prodává ovoce a zeleninu u sebe před domem. Děti po mně zvědavě pokukují a při odchodu mi mávají na rozloučenou – bye, bye, mzungu. Mzungu je místní výraz pro bělocha, který může a nemusí být hanlivý. Zvyknu si na něj: když jedeme s Ollim autem, všichni chodci si na nás ukazují prstem nebo křičí mzungu, mzungu, jako by hrozilo nebezpečí, které se musí prověřit. Ne vždycky vím, zda je povykování přátelsky zvídavé, nebo jaksi nenávistné. Ollimu ve městě říkají i Papa Michell a Flotee odpovídajícím způsobem Mama Michell, protože je zdvořilé nazývat rodiče požehnané narozením dětí jménem jejich nejstaršího potomka.

Sama Michell už se vzpamatovává ze šoku, že u ní doma bydlí mzungu. Když jsem dorazila, choulila se v koutku tichá jako pěna, ale skamarádily jsme se pomocí knihy o Mumíncích, kterou jsem jí přivezla. Taky jíme stejné jídlo: po smažených vajíčkách a párku snídám ještě misku Michelliny kaše, kterou Flotea vaří každé ráno.

Kanga

Flotea mi daruje krásnou modrou kangu s oranžovými květy. Jde o bavlněný, rovně střižený oděv ze dvou kusů; jeden se používá jako sukně a druhý lze nosit jako vršek, ale pro každodenní život je to nepraktické. Mama Junis ke kanze často nosí halenu s krátkými rukávy, Flotea zase vlněný svetřík, když už je jednou taková zima – pouhých dvacet stupňů. Na kanze je vždycky nějaký text, například přísloví, kterým můžete vyjádřit svou náladu pro daný den nebo předat zprávu sousedům či manželovi. Moje kanga hlásá mungu hamtupi mja wake, boží požehnání. Potřebovala bych i takovou, na které by stálo: Ne komárům. Nebo: Chci vidět lvy. Anebo: Čtyřicátnice hledá smysl života.

Chladicí řetězec

Při nákupu mineme řeznictví u silnice s velikými kusy masa a Flotea mi ukazuje, že právě sem chodí nakupovat – to už naštěstí vím. Snažím se jí vysvětlit, že ve Finsku takové obchody nemáme, maso prodáváme po sterilních kusech skladovaných v chladicích boxech. Marně vzpomínám na to, jak se anglicky řekne „chladicí řetězec“.

Olli mi později řekne, že maso vozené na safari, kde se spí pod stany, leží celé dny v autě bez jakéhokoliv chlazení a ještě nikdy nikdo neonemocněl. Přemýšlím, jak je něco takového možné a jestli není celý chladicí řetězec jen západní výmysl.

Mtori

Oblečená v kanze posedávám v kuchyni a sleduju, jak Flotea k obědu připravuje mtori, tradiční polévku kmene Chagga. V polévce je maso, banány a mrkev a je skutečně výborná. Mtori se prý běžně podává matkám po porodu, aby zesílily a podpořila se tvorba mateřského mléka. Když se ženě kmene Chagga narodí dítě, celé tři měsíce jí jen hektolitry mtori. Během té doby vůbec nevykročí z domu, a když pak konečně vyjde ven, měla by připomínat kouli, jinak by to vypadalo, že se o ni manžel dobře nepostaral, anebo – což je vůbec největší ostuda – že nemá peníze. Na oslavu narození dítěte, takzvanou mbesi, se sezvou ženské příbuzné a kamarádky. O muže během ní není zájem, ale musí zajistit, aby bylo v domě obrovské množství jídla a piva, protože staré ženy pijí jednu lahev za druhou. Když se narodila Michell, Olli musel dle tradice vlastníma rukama porazit kozu. Jako dárek matce dítěte se dřív nosilo mléko a hovězí lůj na přípravu jídla, ale dnes to jsou peníze. Ty se darují v malých bankovkách, které dárce hází do vzduchu, takže celý dům nakonec tone v penězích.

Hodně žen by prý nejraději mělo jen jedno nebo dvě děti, ale chudé rodiny jich často mají i sedm nebo osm. Potraty jsou tu nezákonné, ale stejně k nim dochází, pokoutně a pomocí tradičních léků. Zákrok je bolestivý a žena po něm může být dlouho nemocná, ale podstoupily ho skoro všechny, mnohé nesčetněkrát.

Kachumbari

Jednoho dne nám Flotea připraví kachumbari, salát s pořádnou dávkou octa, v němž jsou okurky, mrkev, avokádo, rajčata a pálivé papričky pilipili, a podává se s domácími hranolky, tedy chipsy. Vzpomenu si na bezpodmínečné pravidlo všech turistických průvodců, že v Africe nesmíte v žádném případě požít čerstvou zeleninu ani saláty, ale stejně je jím. Kachumbari chutná božsky a stane se mým nejoblíbenějším africkým jídlem.

Jindy Flotea připraví ugali, což je kukuřičná kaše, která se jí prsty, máčí se v masové omáčce a je tak hustá, že ji můžete krájet nožem. Olli ugali nesnáší, ale mně chutná. Flotea se nejspíš rozhodla navařit mi postupně všechny klíčové tanzanské pochoutky.

Jeden den za soumraku skočíme pro grilovanou kozí nohu (samozřejmě takeaway), na kterou už si dlouho brousím zuby. Ve stánku u silnice do Arushy je jich celá řada. Jednu si vybereme, kuchař ji nakrájí na kusy a s sebou nám přibalí chilli omáčku a smažené banány. Doma pochoutku zhltneme rukama ze společného talíře.

WhatsApp

S Floteou se spřátelíme na Facebooku. Překvapeně se ptá, jestli vážně nemám WhatsApp, bylo by hezké, kdybychom si mohly posílat fotky. Musím ji ale zklamat – na rozdíl od ní nevlastním smartphone a o nějakém WhatsAppu jsem v životě neslyšela. Říkám, že ve Finsku nic takového nemáme, nejspíš je to něco afrického.

Ptám se Flotey i na další svahilská slovíčka a ta nejdůležitější si zapíšu do deníku. Asante sana, děkuji. Karibu, vítejte a není zač. Usiku mwema, dobrou noc. Lala salama, krásné sny.

Když jdu spát, všimnu si, že mi Flotea na Facebooku poslala zprávu: Lala salama, Mia.

Městští Masajové

Jednoho dne zajdeme s Ollim na oběd do arushské restaurace, kam chodí místní. U stolu posedávají Masajové v červených kostkovaných látkách shuka a sandálech vyrobených z pneumatik. Pokud jsem si Masaje v souladu s Kareniným popisem představovala jako vznešené, krásné a odvážné jedince, tihle městští zástupci slavného kmene jsou něco úplně jiného. Mají zastřené pohledy, prochozené sandály a přes červené látky přehozené špinavé a děravé prošívané bundy. Do Arushy přijeli za turisty, kterým prodávají místní drahé kameny, tanzanity. Je na ně smutný pohled a já přemýšlím, jestli je tohle osud všech domorodých nomádských obyvatel vyštvaných ze svého původního domova. Sedím u plastového stolku a lžičkou rychle nabírám pilaf. Kus tuhého masa nechám nedojedený.

Kadeřnický salon

Když jsem přijela, Flotea měla vlasy zapletené do krásných copánků, ale o něco později zastihnu Mamu Junis, jak sedí na schodech a cůpky jí rozplétá, protože Flotea chce ke kadeřnici. Složité zaplétání v kadeřnictví je drahé a trvá celý den. Vlasy si pak nemůžete umývat samy, ale musíte do salonu. Totéž platí i o narovnaných vlasech – po vlastnoručním umytí vám zkrepovatí a celý účes je tím pádem zkažený. Místní ženy proto do kadeřnictví chodí často a salony jsou doslova na každém rohu.

Vpodvečer do jednoho vyrazíme. Flotea sundá domácí kangu, natáhne si úzké černé džíny s hezkým tričkem, obuje zelené baleríny, připne zlaté hodinky, nasadí šperky a nastříká se troškou mého parfému. Pak dojdeme do vesnice Mosho, odkud vyrazíme pěšky směrem k Arushe. Chůze po cestě poseté červeným pískem a klikatící se uprostřed bujné zeleně za svitu mírného, večerního slunce je úžasná. Školáci na mě valí oči a někteří pokřikují good morning, i když myslí evening. Z protisměru se valí autobusy, krávy, ovce, slepice a mopedy.

Kadeřnický salon stojí u silnice do Arushy. Přeskočíme rozblácený okraj cesty a přistaneme na bílé, zářivě čisté, dlážděné terase, kde se přezujeme do domácích sandálů. U dveří postává nějaká dívka; ukazuje na mě, křičí mzungu a div neumře smíchy: v místních kadeřnictvích bělochy nejspíš moc často nevidí. Salon je s ohledem na okolí vážně moc pěkný a moderní, podlahy svítí čistotou a kadeřnice mají neuvěřitelně dlouhé gelové nehty v neonových barvách. Flotea ukáže na tubu s krémem, který chce na vlasy: Hair mayonnaise, best treatment for hair. Posedávám u dveří a sleduju kolemjdoucí. Z kadeřnictví je vidět přímo k hoře Meru zahalené tenkou clonou mraků. Po silnici projíždějí žluté školní autobusy, kolem chodí děti v zelených uniformách, dělníci a fortelné ženy s nákladem. Některé na hlavách nesou mělké plastové škopky, jiné obrovské trsy banánů. Snažím se fotit školáky, ale všichni zírají na můj zářivě bílý obličej a se smíchem si na mě ukazují, takže mě chuť na focení přejde. Sem turista nemůže jen tak přijít a všechno si prohlížet – naopak se sám stane středem pozornosti.

Kadeřnice s oranžovými vlasy zaplétá Flotee tenoučké copánky kolem provázku, který má přivázaný k opěrkám židle. V křesle pro zákazníky se rozvaluje nějaký mladík, který si sem přišel nabít telefon. Táhne z něj alkohol. Kazeťák vyhrává Dolly Partonovou, Rihannu a Tracy Chapmanovou. Flotee do vlasů nanesou její „majonézu“ a potom jí je vysuší nějakým napařovacím fénem. Je půl šesté a stmívá se.

Když klopýtáme hrbolatou cestou zpátky domů, je tma jako v ranci. Řídíme se podle reflektorů projíždějících aut a mopedů, ale v jednu chvíli se skoro srazím s protijdoucí krávou. Je tmavě hnědá a nemá přední světla.

Mr. Hauli

S Ollim jedeme do Arushy zařídit nějaké věci a skončíme ve víru absurdních událostí jako vystřižených z detektivek o Mma Ramotswe. Naháníme muže jménem Mr. Hauli, kterému Olli před pár týdny zaplatil, aby mu na staveniště zavedl elektřinu, jenže po ní není ani stopy. Teď se zdá, že Hauli pro Tanzanskou vládní elektrárnu vůbec nepracuje a jeho podnikání spočívá v tom, že na sebe navlékne pracovní kombinézu Tanescy a vydává se za jejího zaměstnance, aniž hodlá cokoliv zařídit. Když nejprve prostojíme věčnost ve frontě elektrárenské společnosti, zavoláme na pomoc stavbyvedoucího, nasedneme do landroveru a spolu s vedoucím a párem pomocníků vyrazíme za Mr. Haulim (Mr. Hauli je prý nebezpečný a notoricky proslulý svým podvodným jednáním, a tudíž potřebujeme posily), projedeme ulicemi plnými děr a výmolů a konečně Hauliho objevíme u něj doma (jde o bahnitý dvorek plný popelnic, kde hoří oheň, na šňůře visí prádlo, ve dveřích stojí dvě děti a žena v kanze s krásným účesem z copánků), a s kořistí se vrátíme do elektrárenské společnosti (na korbě nadskakujícího landroveru sedí tři velcí chlapi), na dvoře společnosti Mr. Hauliho přistihneme při pokusu o útěk, vyslechneme si jeho sliby o vrácení peněz, druhý den ráno znovu dojedeme do elektrárny, kde na Hauliho dvě hodiny čekáme (když mu voláme, pokaždé tvrdí, že je „na cestě“), a když se konečně ukáže s příslušnými dokumenty, ale bez peněz, pro které pak odejde „do banky“, ale nikdy se nevrátí, začínám chápat, co tím Olli myslel, když říkal, že tady veškerý čas a energie padne na řešení běžných věcí.

O týden později po elektřině stále není ani stopy, dělníci zmizeli a na telefonáty už neodpovídá ani stavbyvedoucí. Olli zuří a rve si vlasy – nevěří, že se dům někdy podaří dostavit, rozhodně ne do června, kdy se rodina měla stěhovat.

SPF 50

Lije jako z konve. Prší skoro celý den a i uvnitř začíná být všechno navlhlé: oblečení ve skříních, stránky knih. Olli mi ukáže úplně zplesnivělý kožený opasek, který našel v jedné krabici. Vlhko a slunce tu postupně všechno stráví a o zbytek se postarají termiti a mravenci faraoni. Mama Junis drhne talíře a větrá povlečení, seč může, aby tomu zabránila.

Navzdory dešti se tolik bojím rovníkového slunce, že se den co den natírám krémem s nejvyšším faktorem. Po týdnu stráveném v Africe jsem stejně zářivě bílá, jako když jsem dorazila. Bojím se, že až se konečně ocitnu na savaně, spálí mě to na uhel.

Supu

Jednou večer mi Olli nabídne, že si skočíme na misku supu. Chvíli jdeme blátivou uličkou, až dorazíme k boudě, před níž je pár mužů s vroucím kotlem tekutiny připomínající vývar. Oknem chatky vidím zavěšené kusy masa, kolem nichž létají mouchy. Muž mi z kotle vybere uvařený kus. Nakrájené maso položí do malé hliníkové misky, ve druhé misce se podává vývar. Jídlo stojí 1500 šilinků, tedy necelé euro. Muži po nás zvědavě pokukují a zvou nás, ať se jdeme posadit dovnitř. V malinké cimře poletuje černý mrak much, a tak si sednu ke špinavému stolku, lžičkou nabírám polévku a volnou rukou odháním hmyz. (Podle Olliho mají staří lidé tenhle zaháněcí pohyb natolik zažitý, že i při jídle v sebelepší restauraci automaticky máchají druhou rukou.) Pomyslím si, že být sama, raději umřu hlady, než bych se odvážila na podobné místo.

Kouzlo deseti dnů

Na cestách je ze začátku vždycky všechno cizí a děsivé – jídlo, chatky, lidi, zvířata, pachy, zvuky. V jednu chvíli se tomu ale přizpůsobíte, organismus si zvykne, otevřete oči, osmělíte se a konečně nahlédnete pod roušku neznáma. Proto tu chci strávit delší dobu. Chci počkat, až začnu vidět.

K tomu většinou dojde zhruba po deseti dnech.

Ještě jsem do toho bodu nedospěla.

Safari for one

Olli mi řekne, že pořádá luxusní safari, která znějí naprosto báječně. Možná jsem doufala, že se do národních parků vydám právě s ním, jenže on zrovna teď kvůli stavbě domu odjet nemůže. Zároveň mi přísně zakázal přidat se k nějaké skupině amerických baťůžkářů, prý bych toho za chvíli měla plné zuby. Začínám si uvědomovat absurdní skutečnost: na safari budu muset vyjet sama. Přesně řečeno ve dvou, s nějakým průvodcem.

To znamená hned několik děsivých věcí. Zaprvé se výlet pořádně prodraží a zadruhé pro introverta jako já bude pěkně náročný, protože se nebudu moct ztratit ve skupině. A navíc zatřetí průvodce bude pravděpodobně muž – tudíž strávím dva týdny na savaně s nějakým místním chlapem. V hlavě mi to šrotuje o sto šest. Mohly by z toho vzejít nějaké problémy? Olli nerozumí otázce.

Safari program pro jednoho by zahrnoval dvanáct dní v národních parcích, dvě noci na každém místě: v parcích Arusha a Manyara, v Seroneře v Serengeti, v Lobu a Ndutu a konečně v Tarangire. Kráter Ngorongoro bychom z programu vynechali: denní poplatek za cestu autem by vyšel na dvě stě padesát dolarů, což je pro jednu osobu nesmysl. Do denního programu by spadaly ranní a večerní vyjížďky do parků. Zní to dobře, ale stejně jsem zklamaná, když se dozvím, že na safari nebudu stanovat, a tudíž nezakusím autentickou atmosféru à la Karen Blixenová. Zařídit něco podobného by pro jednoho stálo moc peněz. Místo toho budu přespávat přímo v národních parcích, v chatách, které se velmi podobají hotelu. A já bych tak chtěla pod stan!

Překvapí mě, že i Olli byl na safari poprvé až skoro ve čtyřiceti. Do té doby jako doktor biologie a životního prostředí pracoval na úplně jiných věcech, ale když jeho kniha o motýlech dostala cenu Finlandia za literaturu faktu, rozhodl se splnit si dětský sen a vyjet na safari – a nadšení mu zůstalo. Dnes zná tanzanské národní parky jako své boty, napsal o nich bezpočet knih, pořádá safari pro turisty a před pár lety se do Tanzanie konečně přestěhoval nastálo. Svou první noc v Africe ale strávil ve stanu v Tarangire Safari Lodge a málem prý umřel hrůzou.

Zajedeme do Arushy a stavíme se v kanceláři Olliho kolegy Andrewa, abychom projednali mé safari. Ukáže se, že výlet vyjde strašně draho, mnohem dráž, než jsem plánovala. Ale krucinál, copak mám jinou možnost, když už jsem sem kvůli tomu přijela?

Večer ležím v posteli, dumám o penězích a na útěchu jím Flotein ndizi rosti, pražený a solený banán (chutná božsky). Myslím na Karen, která psala, že na safari je něco, co vám dá zapomenout na všechny starosti, a na savaně máte neustále pocit, jako byste vypili půl lahve šampaňského. Třeba s šampusem v hlavě zapomenu, kolik mě celý ten zázrak stál.

Pračka

Na safari potřebuju čisté oblečení, a tak se dáme do praní – pereme v ruce, protože pračka je ze hry a Flotea stejně výkonu podobně pochybného přístroje nedůvěřuje. Na dvorku do tří lavorů nalije trochu studené vody a pracího prášku a pak začneme máchat a drhnout. Po třech hodinách lopoty mám ruce úplně rudé, rozpraskané a štípou mě, samým hrbením mám ztuhlá ramena i záda. Pomyslím si, že kdybychom byli na Západě závislí na ručním praní, náš běžný každodenní život by vzal rychle za své. Pokud jde o dívky, praní je celosvětově dost možná jednou z nejotročtějších prací. Kdo stihne chodit do školy, když je třeba obstarat prádlo celé rodiny?

Crazy

Přítelkyně Olliho a Flotey, Eutropia, nás pozvala na jídlo, a tak se vyšňoříme a vyrazíme na návštěvu. Eutropiin rozestavěný dům stojí ve svahu kopce a je z něj nádherný výhled – jedeme po rozbahněných vedlejších cestách tak dlouho, jak to jen jde, a pak se pěšky vyškrábeme po strmé pěšině vedoucí kolem prostých jílových chatek s dvorky plnými otrhaných dětí, schnoucího oblečení a toulavých psů.

Eutropia dřív pracovala v jedné chatě v národním parku, ale teď si založila obchod s bytovými doplňky a dekoracemi a zároveň si staví dům. Obývací pokoj s pohovkou a ratanovým stolem s přehozem z hovězí kůže vypadá krásně, ale v domě ještě není tekoucí voda, elektřina ani třeba lednice a otevřený prostor sloužící jako kuchyň je plný obrovských nádob s vodou. V domě bydlí i Eutropiina sestra a matka; nahluchlá stařenka z kmene Chagga sedí mlčky na pohovce ve svých nejlepších šatech: kromě pestré kangy má na sobě oranžový kabátek s třásněmi a květovaný šátek. Eutropia nám připravila mchanyato a nabídne nám pivo, rodina už jedla. Z okna se otevírá úžasný výhled do údolí a z hifi věže napájené solárními panely hraje písnička Patsy Clineové Crazy.

Cestou domů projíždíme vesnicí koupající se ve večerním slunci a na rozblácené hrbolaté cestě se vyhýbáme slepicím a kozám. Rozhodneme se, že na počest Dne matek ještě zajdeme posedět na terasu restaurace hotelu Meru. Rozdíl mezi jílovými chatkami a hotelem s prosklenými stěnami nemůže být větší. U dveří nás čeká bezpečnostní prohlídka, podvozky aut se kontrolují teleskopickými zrcadly, jestli nevezou bombu. V hotelové zahradě je široký trávník lemovaný palmami a stylová restaurace s barem a bazénem. Na terase jsou bohatí místní v drahém oblečení a běloši, kteří přes Skype vykládají o svých zážitcích ze safari někomu na opačném konci světa. U bazénu ještě leží někdo v plavkách, v ruce má drink. Objednáme si jahodový milkshake a džus s liči, za něž zaplatíme týdenní mzdu prodavačky z Eutropiina obchůdku.

Minové pole

Ano, pomalu si začínám uvědomovat, v jak odlišných podmínkách tu lidé žijí. Existuje život místních a život bílých. Život chudých a život bohatých. Jsou tu chaotická velkoměsta i bídné vísky, problémy s chudobou, s hygienou, se zdravím, s drobnou kriminalitou, s korupcí. Není tu bezpečno. Uprostřed všudypřítomné bídy stojí oplocené, střežené pozemky bohatých. A potom, někde úplně jinde, čeká divočina, nedotčený svět přírody a divoké zvěře, Afrika snů vábící turisty. Tenhle svět běžní místní nikdy nepoznají.

Zároveň mi dojde, jak obtížně do toho všeho zapadám já. Najednou je ze mě „bohatá“ běloška (což ve Finsku rozhodně nejsem), která všude budí pozornost, ne nutně tím dobrým způsobem. Neustále si uvědomuju, čím se liším od místních: barvou kůže, oblečením, peněženkou, ponětím o hygieně, sny o safari a svým směšným projektem o Karen Blixenové. Je to nepříjemné. Všechno pozoruju se zaujetím, chci vidět a pochopit, ale jak bych mohla? Dokonce ani focení mi nepřijde správné. Smím o tom všem vůbec psát, a pokud ano, jak? Chci vylíčit, jak se cítí Finka ve středních letech, když bez znalosti jazyka dorazí za Karen do Afriky, ale ani netuším, jestli dokážu psát nezaujatě a bez toho, aby v mém podání všechno působilo exoticky nebo jako ovlivněné kolonialismem (nepopřu, že jsem běloška ze západního světa a kulturu místních nemůžu nikdy pochopit). Když už jsem sem ale jednou dorazila, nějak o tom napsat musím. Při úpravách textu zase a znovu vyškrtávám slova a následně je vracím zpátky. Můžu vůbec použít výraz „černý“? I mně tady přece říkají mzungu. Smím psát o nepoctivém elektrikáři, nebo je to rasismus? Měla bych předstírat, že jsem si nevšimla chudoby, že jsem nepomyslela na tyfus nebo úplavici? (Jako tehdy, když jsem nedokázala sníst Floteinu úžasnou praženou kukuřici chutnající po popcornu, protože jsme ji koupily u silnice a já viděla, jak do ní stařena, která se předtím přehrabovala v rozbahněné zemi, celou dlaní vtírá sůl?) Můžu se na všechno dívat očima cizinky a jakoby zvenčí? Dostanu odpuštění za to, že se to alespoň snažím pochopit?

Když jsem ve své první knize psala o Africe, na podobné věci jsem ani nepomyslela. Zkrátka jsem psala, co mi přišlo na mysl, aniž jsem cokoliv cenzurovala nebo dumala nad politickou korektností. Teď mám pocit, jako bych se pohybovala v minovém poli. Co se dá dělat – vypadá to, že nehledě na opatrnost stejně vyletím do vzduchu.

F.

Nakonec vyrazím do Andrewovy kanceláře zpečetit svou safari výpravu. Za stolem sedí jeho dvě krásné dcery a jedné z nich v uzavíratelném plastovém sáčku odevzdám celý obsah účtu vyhrazeného na projekt Karen Blixenová – je to šílené, ale skutečně to vypadá, že na čtrnáctidenní výlet padne můj rozpočet na dva měsíce. Je tu i můj budoucí průvodce a řidič, asi třicetiletý, přátelský a usměvavý chlapík z kmene Chagga. Jmenuje se Fazal – s ním tedy strávím dvanáct dní a nocí na savaně z dosahu civilizace, internetu i signálu. Myslím na to, že Karenin nejdůležitější africký společník, muž, s nímž na farmě, často jen ve dvou, strávila osmnáct let, se jmenoval Farah.

F – to musí být dobré znamení.

KAREN PÍŠE:

6. dubna 1918

Drahá maminko, (…) Včera jsem strávila moc příjemnou večeři v nairobském klubu Muthaiga. (…) Byli jsme jen čtyři, dcera bývalého guvernéra a jeden mimořádně okouzlující muž, Denys Finch Hatton, o němž jsem toho spoustu slyšela, ale dosud jsem se s ním nesetkala…

Karen Denyse Finche Hattona poprvé potkala v dubnu roku 1918, nedlouho před svými třiatřicátými narozeninami. Dvaatřicetiletý Denys byl britský aristokrat a lovec velké zvěře, který v Africe pořádal safari pro významné návštěvníky, třeba členy britské královské rodiny. Byl vysoký, štíhlý, měl vybrané způsoby a podle všechno byl „neskutečně pohledný“ – já na fotkách vidím jen obyčejného plešatícího muže, ale třeba jeho charisma na snímky neproniklo. Když se Denys a Karen při lovecké výpravě o několik měsíců později setkali znovu (společnost zastřelila třicet antilop, dva šakaly a leoparda), Karen už do něj byla naprosto zblázněná. Denys zůstal na večeři i přes noc a ona ho druhý den ráno zavezla do Nairobi. „Málokdy se stane, že k někomu cizímu pocítíte okamžité sympatie a tak dobře si s ním rozumíte,“ napsala domů.

Karen měla pocit, že konečně potkala muže svého života, a přiznala – čímž se krutě opřela do Brora –, že jediná věc, na níž jí na tomhle světě ještě záleží, je znovu se setkat s Finchem Hattonem. Byl zosobněním jejího mužského ideálu; prý byla šťastná, že ještě „na stará kolena“ potkala takový poklad. Denys byl sebevědomý, chytrý, měl vybrané chování a skvělý vkus. Na gramofonu si přehrával Stravinského, zpaměti citoval Shakespeara, řecké klasiky i slavné básníky. Pokud v klubu Muthaiga někdo hledal bílého lovce, řekli mu: Potřebujete ty nejlepší, starý brachu. Pokud možno sežeňte Blixena, nebo Finche Hattona. Na Denysových safari byli ti nejlepší kuchaři, nažehlené povlečení, křišťálové sklenice, vynikající vína a samozřejmě gramofon. K večeři podávané ve světle luceren přesně v půl osmé jste si vychutnali polévku, čerstvě skolenou zvěřinu a ráno upečený chléb. (Když Denys v roce 1928 uspořádal safari pro prince z Walesu, skupina navíc každý den ve čtyři zastavovala na odpolední čaj.) Denys měl podle všeho i velký smysl pro humor. Jednou odletěl z Afriky do Londýna jen proto, aby si poslechl jisté operní představení, a druhý den ráno vyrazil na cestu zpátky, aniž se setkal s jediným příbuzným. (Let do Londýna ale tenkrát trval šest dní, takže historka možná nebude tak úplně pravdivá.) Jindy mu zase přítel z Londýna poslal telegram s dotazem, zda zná adresu toho a toho člověka, a když posel se zprávou po několika týdnech konečně doběhl na periferii, Denys ho poslal zpátky s odpovědí: „Znám.“ Bylo mu jedno, co si o něm myslí druzí, vždycky dělal přesně to, co chtěl, a bylo nad slunce jasné, že nepatří k těm, kteří se hrnou do ženění. Denys se těšil uznání všude, kam přišel. Dokonce i Bror byl pyšný na to, do jak „prvotřídního“ muže se jeho manželka zamilovala, a dotyčného všude uváděl slovy „můj dobrý přítel a milenec mojí ženy“. Karen byl Denys tak drahý, že o něm ve svých dopisech skoro nepíše. Jiné zdroje Denyse vybarvují způsobem, který trochu kazí romantickou představu: jako playboye.

V únoru roku 1919 Karen matce bez sebe štěstím napsala: „Po dostizích se u nás v neděli střílelo… Finch Hatton měl horečku a zůstal – je tu i teď, což mi rozhodně není proti mysli. Nemyslím si, že jsem někdy potkala tak chytrého člověka, a podobných lidí si tu naučíš vážit. Musím končit, jdeme s Denysem ven. Venku jsou velké mraky, zase slibují déšť…“

V srpnu roku 1919 Blixenovi (ano, stále byli manželé) vyrazili do Evropy, aby se „osvěžili“ v poválečném Londýně a Paříži – první světová válka skončila v listopadu roku 1918. Nakoupili křišťálové nádobí, pili šampaňské, nechali si šít obleky a večerní šaty z dovezené hadí kůže, protože v Nairobi se prý nedalo sehnat nic módního. „Je neuvěřitelné, jak moc znamená oblečení,“ psala Karen. „Možná si ho cením až příliš, ale nic – nemoc, chudoba, samota ani jiné neštěstí – mě netíží tolik jako představa, že nemám co na sebe.“

V Dánsku na Karen dolehlo vyčerpání, které se dostaví, když se najednou nemusíte o nic starat, ale můžete jen ležet a jíst jídlo od maminky. V Rungstedlundu strávila rok, znovu podstoupila léčbu syfilidy a protrpěla si i španělskou chřipku a otravu krve. Budoucnost farmy visela na vlásku. Bror odcestoval do Afriky už v březnu roku 1920, protože chtěl mimo jiné získat půjčku na provoz pozemku. Karen se do Mombasy vrátila až na Nový rok 1921.

Doma ji čekala hotová zkáza. Bror vedl na farmě nezřízený život, v domě bydlely nejrůznější existence a mnoho věcí bylo zničených. Bror prodal a zastavil Karenin nábytek i stříbro, porcelánové a křišťálové nádobí používal jako terče při nácviku střelby, pořádal orgie, a dokonce dovlekl kuchyňské zařízení do okolních kopců, kde uspořádal exotickou večeři. Ekonomický stav farmy byl katastrofální. Na jaře do Keni zavítal ředitel společnosti a Karenin strýc Aage Westenholz, protože investoři a příbuzní teď prodělečný pozemek skutečně hodlali prodat. Karen však chtěla za každou cenu pokračovat a pronesla zapálenou řeč, v níž možná trochu přehnaně tvrdila, že jako jediná dokáže správně pohnojit kávovníky nebo ošetřit popáleniny dělníků. V roce 1921 tak došlo k dohodě, že Karen dostane pozemek na povel pod podmínkou, že Bror, který se ukázal jako zcela nezodpovědný, už nebude mít s pěstováním kávy ani Kareninou kávovou společností nic do činění.

Bror se z farmy nadobro odstěhoval. Příbuzní na Karen naléhali, aby se rozvedla, ale to nechtěla. Proč proboha ne? Bror ji podváděl, nakazil ji syfilidou, zničil její majetek, a ona byla navíc zamilovaná do Denyse. Jenže Bror se stal za ta léta člověkem, k němuž měla nejblíž, a jako rozvedená žena by kromě postavení a titulu baronky paradoxně přišla i o svobodu ve vztahu s Denysem. Proto pro ni byla velká rána, když se Bror nakonec rozhodl rozvést s ní. Hodlal se oženit s jistou „anglickou lady“, která mu chtěla poskytnout „finanční pomoc“, a manželství Blixenových bylo v lednu roku 1922 konečně rozloučeno. Karen bylo šestatřicet a vdaná byla celkem osm let.

*

KAREN PÍŠE:

Leden 1923

Drahá maminko, (…) Všem mladým ženám bych chtěla dát dvě rady: ostříhejte se nakrátko a naučte se řídit. Tyto dvě věci člověku převrátí život naruby. Stovky let dělaly dlouhé kadeře z žen otroky, (…) ale když máš vlasy, které si upravíš v okamžiku a klidně ti je smí pocuchat vítr, najednou si přijdeš nevyslovitelně svobodná. A protože tu nikdo nepoužívá korzet, můžeš se pohybovat stejně volně jako muži. Začala bych nosit kalhoty, kdyby mi slušely, nebo šortky, tak jako mnoho žen, ale nemám na to dost hezké holeně a ani morální odvahu…

1. dubna 1923

Drahá maminko, (…) Není absolutně žádný důvod se mrzet, že jsem sama. Mám svého sluhu, psa a další bílé, vytvořila jsem si tu vlastní kruh přátel, kteří mi vyhovují a s nimiž jsem šťastná. Taky nepotřebuji „poklidný život“, jak píšeš. (…) Nikdy mě nelituj kvůli samotě nebo nemoci, (…) nic si z nich nedělám.

28. května 1923

Drahá maminko, (…) Smáli byste se, kdybyste mě viděli v mém mundúru do deště. (…) Poslední dobou mám na sobě skoro pořád khaki kalhoty, jednu takovou košili až po kolena a na bosých nohou dřeváky. Když jsem se teď ostříhala, nejspíš vypadám jako Tolstoj, jenom bez vousů. Taky jsem se naučila orat, abych si na fotografiích nemusela připadat horší než on…

22. července 1923

Drahá maminko, (…) Píšu ti a pod stolem mi leží antilopa. Je malá a krotká, jmenuje se Lullu. Mám ji tu už dva týdny, doufám, že přežije. Kolem domu se teď bohužel potlouká hodně leopardů. (…) Je to zvláštní pocit, když je slyšíš celou noc řvát, úplně jako před tisíci lety…

2. srpna 1923

Drahá Elle, (…) Věřím, že ženám nastávají krásné časy a že příštích sto let s sebou přinese spoustu skvělých možností. (…) Bude to nádhera, až se z žen stanou plnohodnotní lidé a otevře se jim celý svět…

10. září 1923

Drahý Tommy, (…) Od chvíle, co dorazil dopis od strýčka Aageho, růže přestaly vonět a můj život úplně ztratil zář, (…) opustily mě všechny síly. (…) Pomůžeš mi začít nový život? (…) Ve své současné situaci bych se mohla docela dobře vdát, ale s konečnou platností jsem se rozhodla, že se provdám jedině z lásky, nebo kvůli postavení, které by mi mimořádně vyhovovalo. (…) Je vážně ostudné, jak vychováváme naše dívky. Jsem si naprosto jistá, že kdybych byla chlapcem a byla stejně inteligentní a schopná jako nyní, bez problému bych se o sebe dokázala postarat. I teď bych to zvládla, jen kdybych měla trochu pomoci do začátku.

24. února 1924

Drahý Tommy, (…) Omlouvám se, že ti pořád píšu o svých starostech. Zároveň si myslím, že kdybych teď umřela, (…) možná bys litoval, že jsem nenapsala včas. Samozřejmě nevím jistě, že umřu, ale je to mnohem pravděpodobnější, než si kdokoliv doma myslí.

Pokud jsem si myslela, že Karenin život v Africe byl vyrovnaný a harmonický, jak by se dalo soudit například z klidného hlasu vypravěčky v knize Vzpomínky na Afriku, spletla jsem se. Její dopisy hovoří o něčem úplně jiném. Karen trpěla úzkostí, byla v depresi, ve stresu, bála se a často stonala. Na farmě ji občas navštívil Denys, matka nebo bratr Thomas a tehdy bylo všechno skvělé, ale dlouhá období trávila sama jen ve společnosti věrného Faraha. Navíc jí neustále hrozilo odprodání farmy.

Karen popravdě řečeno strávila dalších téměř deset let na emoční horské dráze, která ji buď uvrhla do hlubin beznaděje, nebo ji vynesla k opojnému štěstí téměř výhradně závislém na tom, zda byl nablízku Denys.

Ten byl i nyní pryč víceméně dva roky, ale pokaždé když se zastavil, Karenina deprese zmizela jako mávnutím kouzelného proutku. V srpnu roku 1923 se rozhodl prodat vlastní bungalov a přestěhovat si věci do jejího domu v Ngongském pohoří. Od té doby u Karen pobýval vždycky mezi jednotlivými safari – po mnoha měsících nepřítomnosti se zdržel týden nebo dva. Karen nechala vyrobit poličku, kam si mohl uložit svou sbírku knih, zatímco on jí z Evropy vozil víno a gramofonové desky, a když byla na vyjížďce, u otevřených dveří vyhrával Schuberta, aby poznala, že dorazil. Po večerech sedávali u krbu a Karen vyprávěla příběhy. Dohodli se dokonce, že se nechají pohřbít na jednom svahu Ngongského pohoří, kam bylo vidět z farmy. Karen byla na vrcholu blaha.

Bratrovi napsala: „Už nějakou dobu je u mě Denys Finch Hatton a nejspíš tu zůstane ještě týden. Jsem naprosto a bezvýhradně šťastná, tak šťastná, až mi připadá, že se vyplatilo žít a trpět, onemocnět a projít si všemi těmi těžkostmi jen proto, abych mohla prožít tenhle týden.“ Rozumím Karen: když můžeš být s tím nejzázračnějším, nejúžasnějším mužem na světě (jaké štěstí!), na ničem jiném nezáleží.

Zároveň však psala, že bratr nesmí nikomu prozradit, jaký na ni má Denys vliv: „Kdybych třeba umřela a ty ses později s Denysem potkal, nikdy mu neříkej, že jsem o něm tak mluvila nebo ti o něm takhle psala!“

Karen si jinými slovy před Denysem hrála na hrdinku. Podmínky byly tvrdé: žádné závazky, žádné požadavky. Denys byl na farmě šťastný, ale jezdil tam jen tehdy, když se mu chtělo. Na manželství nevěřil a úzkostí ho možná naplňovaly i vyznání lásky a sebemenší náznak závislosti. Karen věděla, že kdyby ukázala, jak je pro ni důležitý – že na něm v podstatě závisí celý její život –, zavětřil by beznaděj jako zvíře na savaně a zmizel by jednou provždy. A tak se přizpůsobila. Denysovu hrůzu ze závazků obrátila ve výhodu, dokonce napsala kritickou esej o manželství, vyzdvihovala „paralelní lásku“ a začala znevažovat zamilované, kteří si jen hledí do očí a zcela si přivlastní toho druhého.

Když byl Denys na farmě, probrala se k životu. Dokonale zvládla roli silné, nezávislé ženy a samostatné společnice, která se nikdy neptá, jak dlouho se její milý hodlá zdržet. Přizpůsobila se Denysovu dennímu rytmu, vstávala brzy, aby s ním mohla vyrazit na lov, ale samým vzrušením v noci nespala, a tak ráno možná na povzbuzení rozžvýkala trochu katy, aby přes den zůstala čilá… A když potom Denys odjel, zhroutila se a celé týdny strávila nemocná a depresivní v posteli.

*

KAREN PÍŠE:

3. srpna 1924

Drahý Tommy, (…) Poslední měsíce, od chvíle, co odjel Denys, jsem strašlivě sklíčená (…) a beznadějně nešťastná. (…) Všechno je bezvýznamné: že vůbec existuji, že tu jsem, že maluji, že ráno vstanu z postele. (…) Vážně bych chtěla být vdaná, mám dost toho, že jsem pořád sama. (…) Cítím, že jsem navěky spjatá s Denysem. Je mi souzeno milovat zem, po níž chodí, být nevýslovně šťastná, když je tu se mnou, a trpět jako zvíře, jakmile odjede.

Když byla Karen sama, přemýšlela i o budoucnosti. Co by dělala, kdyby se farma skutečně prodala? Bylo možné, aby se ve „svém věku“ ještě vyučila nějakému povolání? Alespoň by mohla cestovat, třeba do Číny, studovat umění v Římě či Florencii nebo možná provozovat malý hotel pro Afričany v Marseille nebo v Džibutsku, případně se „vážně dobře provdat“ (Denys bohužel nepřipadal v úvahu). A co kdyby se přihlásila na kurz vaření v Dánské královské kuchyni?

Karen bylo třicet osm let a cítila, že se nachází v bodě zlomu. „Potřebuji změnu. Chci si vyjasnit, jaká mě čeká budoucnost – jestli tu mám zůstat, anebo se pustit do něčeho zhola jiného,“ napsala. Zdá se neuvěřitelné, že Karen v té době stále ještě nevěděla, jaké bude její životní poslání. Neměla ani tušení, že se stane světoznámou spisovatelkou.

V lednu roku 1925 vstoupil rozvod s Brorem konečně v platnost a v březnu Karen odjela do Evropy. „Slovy nedovedu vyjádřit, jak moc se na všechno těším,“ napsala matce. „Na možnost koupit si oblečení v Paříži, vidět umění, poslouchat hudbu, těším se na náš venkov, na ovoce, žitný chléb a krevety – buď tak hodná a kup mi pravý norský kozí sýr, ať na mě doma čeká. Tolikrát jsem o něm snila.“

V Dánsku však na Karen padla beznaděj. Budoucnost v Africe byla nejistá, Denys byl v zemi jen zřídkakdy a o samotě bylo všechno strašně těžké. Karen začala tvrdit, že Afriku nenávidí, a dokonce plánovala zůstat v Dánsku nadobro. Bydlet v Rungstedlundu s matkou bylo samozřejmě bláznovství – to jaro jí mělo být čtyřicet –, ale přesto šlo o lákavou představu. V matčině podkroví by se nemusela dřít, všechno by bylo snadné a příjemné jako vycházka v zahradě. Svůj vlastní život Karen viděla jako vyčerpávající pokus o to, vydrápat se na strmou horu – jako by se neustále snažila naplnit nějaký velký potenciál, něco, čím mohla být, a skoro záviděla svým sestrám, že jim obyčejná každodenní existence přijde dost dobrá.

Přesně tak, Karen. To musí člověk neustále zkoušet něco těžkého a děsivého? Proč by se nemohl jen povalovat u rodičů v podkroví a sledovat dokumenty o divoké přírodě?

KAREN PÍŠE:

14. únor 1918

Drahá maminko, (…) Něco na safari ti dá zapomenout na všechny starosti, (…) celé srdce jako by ti přetékalo vděčností nad tím, že jsi naživu. (…) Člověk se cítí úplně svobodný jedině na savaně, kdy může vyrazit kterýmkoliv směrem, vydat se k řece při západu slunce a rozbít tábor s vědomím, že další večer bude usínat pod jinými stromy a s jiným výhledem před očima.

Můj první den na safari. Fazal mě v deset hodin ráno vyzvedne ve slámově žluté Toyotě Land Cruiser. Auto je obrovské a dozadu by se vešlo šest lidí – byla řeč o tom, že na výlet se dvěma účastníky se tak velký vůz brát nebude, ale zjevně je to nakonec jinak. Vyškrábu se na přední sedadlo, zatímco Olli, Flotea a Michell zůstanou na dvorku a mávají mi.

Vyrazíme k národnímu parku Arusha. Za další úkol si stanovím trochu Fazala vyzpovídat: je mu třicet čtyři a jako průvodce pracuje už čtrnáct let. Studoval v tanzanském institutu Wildlife, kde je součástí výuky mimo jiné i botanika a zoologie, otázky životního prostředí, geologie, kulturní povědomí a klientská psychologie a řízení. V současnosti je předsedou Sdružení tanzanských průvodců po divočině. Práci v terénu prý miluje. Fazal je zjevně typ, který hledí do budoucnosti, a řekne mi, že plánuje napsat knihu. Rád by vydal sbírku příběhů ze safari a podrobně se mě vyptává na všechno, co s tím souvisí: psaní knihy, její vydání, prodej a marketing. Očividně nechápe, že knihu většinou opravdu napíše sám spisovatel a neudělá to za něj třeba někdo z nakladatelství a že první věc, kterou by měl v celé věci podniknout, je začít psát. (Až později si vzpomenu, že za kolonizace vám dopisy běžně psali profesionální písaři, a lépe pochopím, co tím myslel.) Fazala zároveň ohromí, že nemám právníka, který by dohlédl na to, aby mě nakladatel nepodvedl ohledně počtu prodaných kopií a nepřipravil mě o peníze, které mi náleží. „To prostě jen věříš jejich slovu?“ ptá se mě, jako by to byla ta nejneuvěřitelnější věc na světě.

Ke vstupu do národního parku dorazíme za deště. Prostranství před bránou zeje prázdnotou; je tu jen americký pár se žvýkačkou v puse, který na místo dorazil na kolech a dál hodlá pokračovat taxíkem. Fazal kroutí hlavou: obyčejné taxi si na zdejších cestách ani neškrtne. Když se taxikáři rozdrnčí telefon, Američanka si začne tlumeně broukat a dělat nepatrné taneční pohyby v rytmu melodie, zatímco já děkuju bohu, že cestuju sama ve vlastním autě.

Národní park Arusha je plný zvlněných zelených plání. Hned za branou se rozkládá louka jako z pohádky, na níž se pasou zebry, lesoni a prasata savanová. Padá drobný déšť – všechno je vlhké, bujné a tiché, a když projíždíme kolem věčně zelených horských lesů, slyšíme zpěv ptáků. Cestou na vyhlídku hned v prvním strmém kopci zapadneme do bláta. Fazal celou věčnost popojíždí sem a tam, aby nás vysvobodil, a já přemýšlím o turistech v taxi a o tom, že rozhodně nemám na to vylézt ven a v hlubokém bahně tlačit auto. Nakonec ale vyvázneme a na okraji vulkanického kráteru Ngurdoto si dáme oběd: v kartonové krabici, kterou veze Fazal, se skrývá balené kuřecí stehýnko, jablka, chipsy, džus a buchta. Dole v prohlubňovitém kráteru, takzvané kaldeře, je vidět stádo buvolů, všude jsou navíc motýli a divoké datlové palmy mkindu. Obloha se projasnila a kráter ve hře světel a stínů působí jako snová krajina.

Na sklonku večera zastavíme na pláni s dechberoucím výhledem: vpředu se z clony mraků tyčí Kilimandžáro se zasněženým vrcholem, Mount Meru za námi se zase koupe v západu slunce, dole jsou jezera Momella, na travnatých pláních mezi nimi vidím žirafy a všude kolem, kam až oko dohlédne, se rozkládá zvlněná zelená zem. Druhá strana sopky Mount Meru se před časem propadla, a proto se zdá zvláštně plochá a dutá, jako by šlo o kulisu. Kdybych ale chtěla vylézt na její vrchol ve výšce čtyři a půl kilometru, zabralo by to čtyři dny. Na jednoho lezce padne šest nosičů, při luxusní výpravě dvanáct. Na luxusní expedici pro čtyři lidi už by to bylo padesát nosičů, kteří by nahoru vytáhli stany, jídlo, vodu, záchody a oblečení.

Večer dorazíme do chaty Momella Lodge na samém kraji smaragdově zelené savany. V roce 1962 se tu natáčel snímek Howarda Hawkse Hatari, což dokazují fotografie vyvěšené na zdi recepce. Ve filmu John Wayne chytá na savaně nosorožce a žirafy pro zoologické zahrady a mnoho závratných loveckých scén se prý muselo předabovat, protože v nich bylo slyšet jen klení Waynea, kterému ruply nervy. Teď se tu vznáší tajuplná atmosféra zaniklého světa. Chata je prázdná, vyskytli jsme se tu v období mimo hlavní sezonu a později se dozvím, že jsem jediným hostem. Elektřinu prý zapojí večer vždycky na dvě hodiny, sprchu musím nechat alespoň patnáct minut odtéct, pokud chci teplou vodu, a Olli mě nabádal, ať se vyhnu bazénu, kam chodí občas plavat hroši. Po podlaze pokoje si vykračují černé chlupaté stonožky, a tak se děsím toho, co přinese večeře (snad ne otravu jídlem). Pak si ale všimnu, že mi na posteli ověšené moskytiérou jakoby na usmířenou leží květy buganvílie vyskládané do tvaru srdce.

Při vybalování mě znovu napadne, jak směšné množství oblečení, kosmetiky a dalších rádoby nezbytných věcí jsem si na savanu přivezla. V kufru mám cestovního průvodce, deníky, čelovku, dalekohled, nabíječky, solené oříšky, bramborové lupínky, lahve s vodou, noční, opalovací a oční krémy, antimalarika, léky na průjem, na bolest a na spaní, náhradní dioptrické brýle, antibiotika pro všechny případy, rezervní baterky a samozřejmě horu povinného béžového a zeleného oblečení, kšiltovek, kapsáčů, safari sukní a košilí z tlusté látky (žádná tenká, hedvábná paráda a rozhodně ne červené boty, které by přitáhly pozornost zvěře). Jak mě ale utěšoval Olli, vláčet s sebou tolik zavazadel dodá člověku pocit bezpečí. Třeba praštím buvola po hlavě taštičkou s kosmetikou, pokud na nějakého narazím.

Chata je nakonec přece jen úžasné místo. Z okna je vidět na savanu i Kilimandžáro tyčící se ve večerním slunci – tu samou horu, kterou občas za jasného počasí ze svého pozemku viděla i Karen. Setmí se a ve světle úplňku září krásenky. Savana švitoří a cvrliká, probouzejí se komáři. Někde ve tmě se skrývají buvoli, nad Kilimandžárem zuří bouře. S Fazalem povečeříme ve velké liduprázdné jídelně chaty.

Ráno lije jako z konve, ale stejně vyrazíme na projížďku parkem. Ani jedna ze dvou velkých hor není vidět – přes noc zmizely jako sen –, a když projíždíme hlubokými výmoly plnými vody, přemýšlím, jestli tu ti Američané s taxíkem stále ještě jsou a někde zapadli do jedné z rozblácených jam. Všude ale svítí nepopsatelná zeleň a krajina oproti temně fialové obloze září takřka neonově zelenou barvou. Možná měl Hemingway na mysli právě tuhle zem, když jednu ze svých knih pojmenoval Zelené pahorky africké.

Chvílemi jedeme přes traviny, v nichž cesta úplně zmizí, ale Fazal zjevně ví, kudy vede. Není tu ani živáčka, zato vidíme žirafy, zebry, bahnivce a dikdiky. Mlčky na nás zírají buvoli. Fazal mi vypráví o pytlácích, kteří tu představují zásadní problém – jeden buvol vydá na dvě stě kilo masa, a protože za něj dostanete milion šilinků, tedy skoro 500 euro, pokušení je silné, i když vám hrozí doživotní vězení. Přes cestu občas přejde tlupa paviánů, velcí samci po nás zuřivě pošilhávají, jako by se chtěli ujistit, že je nehodláme nijak ohrozit. Vydávají těžký pach, potichu si bručí, zatímco mizí v houští, a potom už je slyšet jen trhání listů a mlaskavé zvuky. Vidíme kočkodany diadémové, kteří mají legrační obličej, dlouhý ocas a jakoby krepovaný kožich, a černobílé guerézy s dlouhou srstí. Na březích Momelly se procházejí růžoví plameňáci. Zdejší půda je vulkanického původu; řeky pramenící v horách obsahují fluorid, který zbarvuje peří plameňáků i zuby místních dotmava.

Zastavíme v travinách na břehu jezera a díváme se, jak se dvě žirafy vzájemně objímají krky. Je ticho, na pozadí štěbetají ptáci. Žirafy stojí klidně bok po boku, jedna zničehonic pohne dlouhým krkem dopředu nebo stranou a provádí hypnotické, hadí vlnění, na něž ta druhá odpovídá, uhýbá, jako by předvídala pohyby své družky. Je to úchvatný výjev připomínající tajuplný tichý tanec.

I náš pobyt v terénním autě je svým způsobem jakýmsi druhem mlčenlivého tance stínů, ale nic moc úchvatného ani tajuplného na něm není.

Fazal je vážně moc milý, veselý, zdvořilý a úslužný a zjevně se mi neustále snaží číst myšlenky. Když zastavíme, abychom si prohlédli zvířata, jen ze způsobu, jakým sedím, dokáže vyčíst, kdy je čas znovu vyrazit (raději nehnu brvou, pokud se chci dívat déle). Když se na cestě plné výmolů chopím propisky, zastaví, a když ji pustím, zase se rozjede. Pokud se na sedadle zavrtím, ptá se mě, jestli je všechno v pořádku (je). Z oblečení mi sbírá brouky, zabíjí mouchy tse-tse, které se mi usadily na kůži, občas mi připomene, že se mám napít, vybízí mě, ať dám pozor na slunce a namažu se krémem, i když je třeba zataženo. V navlas pravidelných intervalech se ptá, jestli nepotřebuju na záchod, a pokud odpovím záporně, poznamená, že jsem toho málo vypila, a dá mi novou lahev s vodou. Večer mi prý vždycky řekne, jak se mám na další den obléct (dlouhé kalhoty, nebo šortky, sandály, nebo pohorky), a když jedeme s otevřenou střechou, hned mě upozorní, pokud nemám čepici. Blaho a pohodlí zákazníka je podle něj ze všeho nejdůležitější.

I tak ho už předem lituju, protože ho čekají dva týdny ve společnosti nenapravitelné introvertky. Přemýšlím, jestli na kurzu klientské psychologie probírali i tiché seveřany, kteří v jednom kuse nevykřikují wow, to je úžasný, přestože jsou ohromení (a upřímně dojatí k slzám). I teď se mě Fazal občas ptá, jestli jsem v pořádku – jsem, proboha, jen nepatřím k hlasitým a výřečným lidem.

„Jak potom můžeš psát příběhy?“ zajímá se. „Nejspíš budeš stejná jako jedna moje bývalá přítelkyně, která vždycky seděla potichu, když jsme byli spolu, a pak psala lístečky, na kterých stálo, co měla na srdci.“

Touché. To jsem přesně já.

Když ráno vyrážíme z Momella Lodge, prší a je chladno. K našemu dalšímu cíli, národnímu parku Manyara, je dlouhá cesta a musíme jet přes Arushu. V Arushe dnes pořádají seminář Sdružení tanzanských průvodců po divočině, jehož je Fazal předsedou, a tak se ptá, jestli bychom tam mohli rychle zaskočit. Všechno, co nějak vybočuje z běžného programu, znamená potenciálně zajímavý materiál, a tak neodmítnu, i když to skutečně zní trochu podivně.

Seminář se koná v zchátralém bývalém hotelu a účastní se ho zhruba dvě stě průvodců, téměř výhradně mužů. Setkání už je v plném proudu, muži jeden po druhém mluví do mikrofonu, občas zvedají pěsti a vykřikují slogany jako na nějakém setkání, které má lidi zburcovat k činu. Nabídnou mi místo vpředu sálu u hlavního stolu, ale zvědavé pohledy dvou set chlapů jsou na mě trochu moc, a tak poprosím, jestli bych se nemohla posadit dozadu. Všichni mluví svahilsky, takže nemám zdání, o čem je v proslovech řeč, ale z atmosféry odvodím, že půjde o práva průvodců a vyzdvihnutí profesní hrdosti. Po nějaké době si slovo vezme Fazal a já slyším, jak mě svahilsky představuje. Všichni se na mě zvědavě otočí. Než se naděju, mám v ruce mikrofon, ale jsem tak nervózní, že se zmůžu na pouhé hi. Dvě stě černochů začne v odpověď na tohle geniální prohlášení tleskat a volat hurá.

O něco později se ke mně posadí Maggie, jedna ze dvou přítomných žen, aby mi tlumočila. Tématem jsou zkušenosti se zákazníky a přístup safari společností k průvodcům – ti svou roli považují za klíčovou, protože znají parky a jsou v každodenním kontaktu s turisty, ale mnohé společnosti s nimi jednají špatně a vůbec se nezajímají o ochranu přírody ani o stav parků. Zákazníci zase očekávají stejné pohodlí jako doma – asfaltové cesty, tekoucí vodu a elektřinu –, a když ho nedostanou, stěžují si a průvodce s negativní zpětnou vazbou dostane vyhazov.

Maggie říká, že v celé Tanzanii jsou jen dvě průvodkyně, ona a její sestra. Prý je to škoda, protože ženy by se na tu práci výborně hodily; jsou přirozenými vůdkyněmi s intuitivní schopností pečovat o rodinu a skupina zákazníků je přesně jako rodina, jejíž matkou, lékařem i přítelem je celou dobu právě průvodce. Podle Maggie by žena navíc mnohem lépe vycítila, kdy má být po ruce a kdy se naopak držet zpátky, a dokázala by lépe přečíst rozpoložení klienta.

Maggie je zcela zjevně odvážná žena, která se bije za práva svého pohlaví a zastává názor, že tanzanským dívkám by se mělo dostat lepšího vzdělání. Dívky prý do školy často chodí nepravidelně, a to kvůli běžným ženským záležitostem: průměrně chybí pět dní měsíčně z důvodu menstruace, protože nemají peníze na pořádné vložky (místo nich se používají listy kukuřice nebo látka) ani kde se umýt. Za rok se dny rychle nasčítají, a děvčata jsou tak neustále pozadu. Maggie je ředitelkou neziskové organizace Dare Women’s Foundation, kterou sama založila; spolek dívkám radí v otázkách hygieny, poskytuje jim menstruační vložky, učí ženy zdravěji jíst, a navíc se zasazuje i o ochranu přírody a vozí osiřelé děti do národních parků, protože většina místních si jejich návštěvu nemůže dovolit.

Je skutečně zarážející, že lepší vzdělanost žen může záležet na něčem tak banálním a obyčejném jako menstruační vložky.

Někdo mi přijde říct, že mě s Fazalem zvou po semináři na oběd. Všichni si mě prý „zamilovali“, což je nepochybně přehnané, ale dobře to ukazuje zdejší přátelskou atmosféru: každý kolemjdoucí průvodce mě pozdraví, představí se, přivítá mě ve své zemi a s úsměvem mi popřeje šťastnou cestu. Stejně si ale nemůžu pomoct a přemýšlím, jak dlouho to bude ještě trvat – Olli by si rval vlasy, kdyby se dozvěděl, že klienty, kteří každý den vysolí balík dolarů, tahají na schůze, když by je měli po bahnitých cestách vozit za lvy. Fazal se zjevně rozhodl, že ze sjezdu vytěží co nejvíc, a na mě úplně zapomněl.

K obědu je smažená plněná ryba s rýží. Maggie a její sestra jedí obratně prsty; vezmou kousek masa, přimáčknou k němu rýži a udělají z ní kuličku. Ryba je skutečně výtečná. Fazalova porce nedorazí, ale dojí, co po mně zbylo – tři dny strávené na safari a už jsme jako starý manželský pár.

Při jízdě do Manyary se opět ukáže, že magie deseti dní skutečně funguje: prohlédnu. Shluky domků a bud podél silnice, které mi ze začátku připadaly hrůzostrašné, už nejsou jen děsivé kusy vlnitého plechu, ale místa plná života – každý člověk podniká v něčem jiném a seženete tu úplně cokoliv. Mezi chatkami jsou papírnictví (Perfect Stationary) nabízející kopírování, tisk a psací služby. Najdete tu obchody s mobily a desítky prodejních míst, kde vydávají SIM karty s kreditem. Je tu plno kadeřnictví (Hair Cutz, Brotherhood Hair Cutting Saloon), lékáren (Hope Medics), obchodů s kosmetikou (Young Star Cosmetics), jídlem (Blessing Supermarket) a oblečením a v jedné vesnici mineme vozík s nápisem Mr. Barack Obama Mobile Shop. Najdete tu prodejny s autodíly (Perfect Motors), autoservisy a obchody se stavebními potřebami, a pokud je na nich napsáno fundi, znamená to, že tu mají k dispozici dělníky.

Kromě toho jsou všude rozestavěné domy, mnohé mají vztyčené jen holé cihlové stěny a působí strašidelným dojmem. Ti nejchudší si prý staví chatky z jílu a větví; materiál na podobné obydlí si můžete nasbírat v lese a s pomocí sousedů ho dát dohromady za týden. Pokud máte peníze, začnete stavět z cihel a betonu – to trvá dlouho, protože vám během prací nepochybně dojdou peníze, ale pokaždé když náhodou přijdete k dalším, ve stavbě pokračujete. Při pohledu na šedavé kostry domů nedokážu odhadnout, jestli je někdy dostaví, nebo zda peníze došly nadobro.

Konečně dorazíme do masajské stepi a jedeme sto dvacet kilometrů zelenou otevřenou plání. Vpředu se rýsuje stěží viditelný okraj Velké příkopové propadliny halený mlhou. Je to překrásný pohled.

Nacházíme se v oblasti Masajů a jejich tradiční kultury. Stálé osídlení tu neexistuje, ale tu a tam spatříme masajského chlapce s holí v ruce, jak pase kozy a krávy. Pro zdejší pastevce je dobytek vším: obchodují s ním, spí v jeho kůžích, živí se jeho mlékem a krví. O zámožnosti Masaje vypovídá právě počet dobytka, žen a tím pádem i dětí. Bohatí Masajové vlastní dva tisíce krav (cena jedné krávy je milion šilinků, tedy pět set euro) a muž s méně než padesáti kravami je považován za chudého. Míjíme masajské vesnice obehnané ploty ze suchých větví, takzvaných manyatt, kde stojí kruh domů z kravího trusu. Ve stínu stromů sedí muži, kteří se tu shromáždili ke sněmu. Válečníci na sobě mají tradiční červené kostkované látky shuka; u žen, dětí a chlapců, kteří neprodělali obřízku, je barva modrá. Válečníci si tradičně potírají kůži, vlasy i plášť z hovězí kůže jasně červeným okrem, aby zastrašili nepřátele a divou zvěř. Krvavě rudý Masaj je mocný, silný a věstí nebezpečí.

Na chvíli zastavíme na masajském tržišti. Fazal mě nabádá, ať nevytahuju fotoaparát, Masajové nemají rádi, když je někdo fotí. Na prašném prostranství je jich stovka; přišli sem z vesnic vzdálených desítky i stovky kilometrů, mladí i staří, muži i ženy, bezzubí, se zažloutlýma očima nebo holemi v rukou – a rozhodně nejde o žádné představení pro turisty. Ženy s nemluvňaty na zádech otáčejí hladce vyholené hlavy, z uší jim visí těžké náušnice a piercingy. Jejich hrdé, upřené pohledy jsou jako zrcadlo: když se na ně podívám, vidím jen vlastní bělost, domnělou zámožnost a vyvalené oči hloupé turistky. Jsem z jiného světa, který je ani v nejmenším nezajímá.

Těsně před vstupem do národního parku Manyara zastavíme ve vesnici Mto wa Mbum; jméno znamená „komáří potok“, a protože se nacházíme v oblasti s výskytem malárie, nedovedu si představit méně vábný název. Místní průvodce a Fazalův známý mi chce ukázat vesnici a její turistické atrakce, a tak ho poslušně následuju do dílny řezbáře, který z ebenu, mahagonu a teaku vyřezává zvířata. Při chůzi banánovým hájem nás s chichotáním sledují dva školáci. Průvodce mi sdělí, že jen v téhle oblasti roste třicet druhů banánovníků: banány na vaření, sladké ovocné banány a pak druh, z něhož se dělá pivo. U cesty rostou také chininovníky, jejichž listy se používají k léčbě malárie. Na dvorcích schne prádlo, ze dveří po nás pokukují děti. Každá rodina má kozu a krávu, které jsou prý tak trochu rodinnou bankou: když se něco přihodí, vždycky můžete prodat kůzle. Nakonec zajdeme do malého pivovaru, kde vyrábějí banánové pivo, a do baru. V malinké chatce sedí tři ženy nad jedním mbege v plastovém škopku – střídavě z něj upíjejí, a když je prázdný, ta, co je na řadě, zaplatí další rundu. Nápoj vypadá děsivě, jako husté hnědé bláto, a já už zběsile přemýšlím, jak se vymluvit, abych ho nemusela ochutnat. Průvodce naštěstí rychle řekne, že se ho v žádném případě nesmím dotknut, protože by mi určitě bylo zle. Maminy nicméně souhlasí, abych si je vyfotila, zapózují mi a spokojeně zvedají svůj kyblík s pivem.

Do hotelu v Manyaře dorazíme až v šest večer a já umírám hlady. Místo je úžasné: z chaty na samém okraji Propadliny je dechberoucí rozhled do parku ležícího pod ní. Olli mě zapřísahal, ať za každou cenu požaduju jeden z pokojů 48–56, protože je z nich nejlepší výhled. Mám rezervovanou dvanáctku, a když poprosím o změnu, smím se přesunout o poschodí výš, do čtyřiadvacítky, odkud je vidět do zahrady s bazénem a lehátky. Zkouším ještě vyžebrat číslo 48, ale protože tu jsme mimo hlavní sezonu, dané křídlo prý vůbec není otevřené: neměla bych teplou vodu, a hotel by mi tudíž nemohl zajistit „služby dle svého standardu“. Nicméně mi dovolí, abych se do pokoje zašla podívat. Pokrývá ho vrstva pavučin a prachu, ale výhled mi vyrazí dech: z postele, vany a balkonu je vidět přímo do Propadliny a na nekonečný bujný manyarský les rašící z podzemní vody. K mému překvapení začne Fazal na zaměstnance naléhat a nakonec se dohodnou, že pokoj uklidí a teplou vodu tam v konkrétní hodinu nějakým kouzlem dopraví. Je mi stydno.

Ještě víc se stydím, když se ukáže, že dle pravidel hotelu Fazal nesmí večeřet se mnou tak jako v minulé chatě. Pro průvodce tu nemají ani pokoje, a tak mu nezbývá, než na noc odjet do poslední vesnice, která je odsud půl hodiny cesty. Fazal si stěžuje, že tam k snídani nesežene nic, z čeho by mu nebylo špatně, a později zjistím, že i ubytování bylo na jeho vkus příliš prosté, takže musel jet ještě dál.

Nevím, co si mám myslet. Hotel, jehož vlastníkem je tanzanská vláda, nechce, aby se v jeho restauraci ukazovali místní průvodci, i když třeba s Finem by jistě žádný problém nebyl. Mohla bych jako zákaznice požadovat jiný přístup, když už jsem si vydupala výhled a zaměstnanci se kvůli mně honí s teplou vodou? Stydím se za své luxusní apartmá a královskou večeři ve formě bufetu, která dorazí za zvuku afrických bubnů. Stydím se tak nějak obecně – že bydlím v oplocené, krásně udržované oblasti hotelu, který místním v jílových domcích bez oken a elektřiny na druhé straně plotu brání ve vstupu na nejlepší vyhlídku v okolí. Stydím se tolik, že i když se přes všechnu námahu vynaloženou zaměstnanci teplé vody nakonec nedočkám, lžu a tvrdím, že teče.

Jestlipak se někdy styděla i Karen, když seděla v drahém oblečení ve svém krásně zařízeném domě? Anebo provinilost v době kolonialismu ještě nebyla vynalezena?

I tak strávím západ slunce na balkoně na kraji Propadliny a nezmůžu nic s tím, že mi srdce přetéká dojetím. Zatraceně, vždyť jsem tady, v africké divočině. Jak jsem se sem vůbec dostala? Když padne tma, na oblohu se zpoza obzoru vyhoupne obří oranžový měsíc v úplňku. Po chodbě vedoucí do mého pokoje poletují netopýři a slyším vrzat cvrčky. Z propadliny se ozývá vzdálený řev nočních zvířat.

Ráno není zrovna růžové. Už večer mě začala bolet hlava a vůbec jsem se nevyspala. Užívala jsem si svůj božský výhled, sledovala oranžový měsíc a následně východ slunce, dokonce jsem nechala roztažené i závěsy. V pokoji byli navíc komáři. Vůbec poprvé mě taky bolí břicho – je vůbec možné, že přežiju skoro dva týdny stravování v naprosto děsivých vývařovnách a teď mi zažívání rozhodí bufet luxusního hotelu? Podle plánu, který vypracoval Olli, máme hned ráno vyrazit na vyjížďku po národním parku, takže to musím nějak přežít, i kdybych měla sáhnout po lécích.

Na bolest hlavy si postěžuju Fazalovi. To mám prý z toho, že vůbec nemluvím a všechny zážitky držím uvnitř. Ach tak. Nevěřím, že by mluvení pomohlo: z vlastní zkušenosti vím, že migréna na mě udeří pokaždé, když mě zahltí nové dojmy, a pokud toho za jeden den zakusím až moc (což je při cestování skoro vždycky), následující den bych měla zůstat v posteli, abych všechny ty zážitky vstřebala. Fazal má nicméně pravdu v tom, že často prosedím hodiny v autě, aniž řeknu jediné slovo – a proč by ne?

Sjedeme do manyarského lužního lesa napájeného podzemní vodou a z hotelu je najednou bílá tečka na kraji útesu. Fazal mě upozorní hned na slony v lesíku, hned na paviány nebo varany, kteří jsou tak daleko, že bych je sama nezahlédla ani dalekohledem. Samozřejmě je za tím profesionální zkušenost: já taky zavětřím přebytečnou mezeru v textu na sto honů. Pomyslím si, že nakonec přece jen není tak divné cestovat o samotě s průvodcem. Po pár dnech mám pocit, že jsem na výletě s kamarádem, dokonalým kumpánem, který ví první poslední, všechno zarezervuje a naplánuje, mluví jazykem místních a nemusíte se s ním hádat o to, kdo bude řídit. Jen v názorech na společenskost se neshodneme.

Ranní chlad ustoupí, clonou mraků prosvítá slunce a všude okolo se ozývá cvrlikání a zpěv ptáků. V rybníčku si hoví pár zívajících hrochů, jeden se ještě shání po potravě a s bílým ptákem na zádech se prodírá travinami. Podél cesty pochoduje čtveřice slonů a z lučin se line opojná zemitá vůně. U jezera vidím čápy marabu a pelikány a na obzoru obrovskou skupinu růžových plameňáků, kteří vypadají jako sen nebo fata morgána. Pohybují se v řadě, zobáky ponořené do vody, rytmicky si vykračují jako baletky předvádějící pečlivě promyšlenou choreografii – chybí jen Čajkovského hudba. Naobědváme se v restauraci ve svahu, odkud je výhled na jezero Manyara. Na mlhavém břehu se shromáždily řady zeber, buvolů, hrbatých pakoňů a také osamělé žirafy, které noblesně kráčejí kolem. Je něco takového vůbec možné?

Na místě jako tohle, na kraji Propadliny, nevyhnutelně přemýšlíte o Zemi a o bytí, velkém i malém. O důležitosti a bezvýznamnosti, o obrovské rozmanitosti přírody, o mýtu stvoření – o tom, jak tahle zázračná planeta fičí vesmírem a my spolu s ní. Ten pohled je zkrátka nepopsatelný. Dochází mi vůbec, co vidím? Žirafy, slony, zebry – všechna ta divoká zvířata, která si žijí svým vlastním životem a o nás nedbají? Minimálně tanec plameňáků je nad moje chápání.

Sleduju turisty vykukující z otevřených střech protijedoucích džípů. Přijdou mi směšní, trochu ustrašení, jako by byli na špatném místě. Sama vypadám úplně stejně: neuvěřitelně pitomě. Jezdíme od jedné žirafy k druhé, foťáky bzučí (wow, dokonalý, úúúžasný) a horliví cestovatelé si mohou ze seznamu stovky míst, která musíte navštívit, než zemřete, odškrtnout další položku. Odvrátím se, říkám si, že bych se nejradši schovala mezi žirafy a zůstala tam, nějak záhadně splynula se vší tou nádherou, ale to nemůžu. Pokud sem přijedete za ryzím zážitkem, s touhou napojit se na cosi původního a prastarého, splní se vám to, ale všechno sledujete jakoby zpoza skla. Nemůžete se toho zúčastnit, smíte se jen dívat.

Snažím se dívat tak moc a tak bedlivě, jak dokážu.

V noci ležím v posteli s výhledem a myslím na Karen – přemýšlím o tom, že v téhle divočině také zažila bezbřehé štěstí. V duchu vidím její sto let staré fotografie pořízené v krajině, kterou teď znám i já. Nejraději mám tu, na níž mladá Karen sedí u stolu při jednom ze svých safari. Na sobě má praktickou košili, šátek a klobouk; brzy bude večeřet, protože na stole leží talíř a vidlička. Usmívá se, možná na Brora. Vypadá svobodně, šťastně a tak nějak bezstarostně – jako by byla přesně tam, kde má být.

Jsou i další úžasné fotografie. Na jedné Karen v bílých šatech a perlovém náhrdelníku krmí Lullu z lahve s dudlíkem. Antilopa se přestěhovala do domu a občas spí pod stolem, zatímco Karen píše dopisy.

Na dalším snímku Karen sedí u stolu s ochočenou sovou na rameni a kouří cigaretu.

Jinde vidíme Karen v jezdeckém oblečku na svém koni Rougeovi, se dvěma skotskými jeleními psy po boku. Vyrážejí na savanu, kde psi rozeženou stáda buvolů po celé pláni.

Na třetí fotografii stojí Karen na verandě a v rukou drží bílé lilie velké jako ona.

Na jednom obrázku sedí Karen s Denysem v trávě a vedle sebe mají piknikový koš. Nevypadají vůbec zamilovaně. Nedívají se na fotografa ani na sebe navzájem.

KAREN PÍŠE:

4. července 1926

Drahá tetičko Bess, (…) Maminka psala, že přemýšlí, zda by nebylo lepší použít její peníze určené na cestu do Afriky na můj lístek do Evropy. (…) Začnu tím, že domů rozhodně nepřijedu dřív než na jaře 1928. Částečně proto, že to tu jde za mé nepřítomnosti od desíti k pěti, a také si nechci kouskovat život na tak malé části. Příprava na cestu a cesta samotná zaberou spoustu času a znovu si zvyknout na místní poměry (…) mi navíc trvá (…) tři nebo čtyři měsíce. Od posledního návratu mám teprve teď pocit, že se tu zase začínám zabydlovat.

7. listopadu 1926

Drahá maminko, (…) [Objevil se tu] čáp bílý (…) je úplně krotký, prochází se po verandě a přijde na zavolání. (…) Krmím ho žábami, které mi nosí děti, tři centy za kus. (…) Lullu (…) mu dělá společnost. S divokými zvířaty to podle mě umím. Vzpomínáš, jak rychle jsem si ochočila tu sovičku? Ze stejného důvodu si nejspíš tak dobře rozumím i s místními, (…) proto se mi příčí manželství, jestli chápeš, co tím myslím! Nechci ta zvířata uvěznit ani je zavřít do klece a ona to vycítí.

Karen se vrátila do Afriky v únoru roku 1926, po osmi měsících v Dánsku. Byla osamělá a skleslá a měla pocit, že se nikdy nevymaní ze spárů deprese, únavy a beznaděje tváří v tvář budoucnosti. Zkusila se vzpamatovat pomocí psaní nebo malování, ale nedovedla se soustředit. Nezmohla se na nic. Lidé v pohoří navíc trpěli hladem kvůli tlupě opic, které se usadily na farmě a zničily kukuřičná pole, i novou nemocí známou jako horečka černé vody. Ta zabila mimo jiné i Karenina milovaného sluhu Abdulla. Karen pacienty léčila u sebe na farmě, v naléhavých případech chodila i k nim domů a její pověst zázračné léčitelky se rychle šířila.

V březnu se vrátil Denys, ale jen na dva týdny; brzy plánoval odjet zpátky do Anglie. Karen se snažila užívat si společně strávený čas, ale neustále myslela na to, že už jim zbývá jen pět dní, z tohoto večera jenom dvě hodiny – pak bude Denys pryč a ona znovu spadne do černé jámy. Bratrovi napsala beznadějný telegram a dopis, které ale nakonec neposlala. V telegramu stálo: „Pomůžeš mi vrátit se do Evropy? Umřu, jestli tu zůstanu.“ A pak v dopise: „Musím ti napsat, nevím, na koho jiného se obrátit, když ne na tebe. (…) Být odsouzená k mlčení (…) je pocit, jako by mě pohřbili zaživa. Představ si, jak ležím ve tmě s váhou celého světa na prsou, a odpusť mi to fňukání.“ Karen psala, že přemýšlí, jestli by nebylo nejlepší se zabít. A pokud se nezabije, co bude potom dělat? „Myslíš, Tommy, že ze mě může ještě ‚něco být‘? Že jsem nezahodila všechny šance, které mi život nabídl?“

V květnu dostala tahle citová smršť další podobu: Karen si myslela, že je těhotná. Zoufale toužila po dítěti a Denysovi do Anglie okamžitě zaslala telegram, v němž o dítěti psala pod kódovým jménem Daniel. Denysova slova byla strohá: „Důrazně ti doporučuji zrušit Danielovu návštěvu.“ Na Kareninu odpověď zaslal ještě následující telegram: „S Danielem dělej, jak myslíš. Kdybych mu mohl nabídnout společnost, rád bych ho přivítal, ale něco takového je nemožné.“ V Karenině odpovědi stálo: „Díky za telegram, o pomoc jsem se tě ani neprosila, jen o souhlas, Táňa.“

Tohle bylo naposledy, co Karen otěhotněla. Podle všeho potratila, stejně jako několikrát předtím. Po zbytek léta Denysovi nenapsala ani slovo.

Karen bylo jedenačtyřicet a byla sama. Trpěla syfilidou a byla bez peněz. Milovala muže, který se nechtěl vázat, toužila po dítěti, které by jí do života přineslo trochu štěstí, ale ani to se nepodařilo. Ocitla se na úplném dně. Na podzim napsala bratrovi sedmnáctistránkový dopis, v němž mu po důkladné úvaze oznámila své rozhodnutí. Běžné „štěstí“ zjevně nebylo pro ni. Nezbývalo jí než přijmout svůj osud, žít „souběžně“ s životním stylem svého milého a nesnažit se přivlastnit si ho, i když samota byla těžká. Soustředila se na vzdělávání dětí na farmě, o Denysovi přemýšlela jako o starém, důvěrném příteli a o sobě jako o starší moudré ženě, která žije o samotě tak trochu jako jeptiška.

Možná se Karen smířila se situací, možná dostala rozum. Má ale jakákoliv neprovdaná, bezdětná čtyřicátnice jinou možnost než si postavit život z těch karet, které jí skončily v ruce? „Nejde o to, jaké dostaneš karty, ale jak s nimi hraješ,“ napsala Karen. Volby měla přesně dvě: dál lamentovat nad osudem – anebo to vzít tak, že ony karty jsou klíčem k něčemu výjimečnému, k úžasné příležitosti, kterou by jinak nedostala, a začít podle toho žít.

*

Dopis, neodeslán

Chtěla bych ti jen říct, Karen, že i já byla zamilovaná do jednoho takového Denyse, charismatického a okouzlujícího muže, který byl neustále pryč a přicházel a odcházel, jak se mu zlíbilo. Do muže, co při odchodu nikdy neřekl, kam jde nebo kdy se vrátí, ani „škoda že musím odjet, mnohem radši bych tu zůstal s tebou“. Jenom se zvedl, došel do předsíně, nasadil si kabát a prohlásil: „Tak já jdu.“ I tenhle Denys měl v sobě něco, co s každým jeho návratem jako by rozzářilo celou místnost. Tenkrát jsem měla vždycky pocit, jako bych byla přesně tam, kde mám být. Vždycky, přestože jsem věděla, že brzy znovu odejde.

Na takové Denyse může člověk čekat dlouho, Karen, ale když potom nejsou, když nadobro odejdou, musíme se pustit do něčeho jiného. Psát, cestovat, přemýšlet, jak strávit krátké chvíle našeho života.

A to, že se nakonec odpoutáme a na nikoho, dokonce ani na Denyse, už nečekáme, je dar.

*

A podívejte se – Kareniny následující roky byly šťastné.

KAREN PÍŠE:

13. července 1927

Drahá tetičko Bess, (…) Domnívám se, že mnozí lidé by byli (…) šťastnější, i kdyby měli putovat s cvičenou opičkou z jednoho jarmarku na druhý, jen kdyby v životě získali nové zkušenosti a zážitky a mohli cestovat, místo aby seděli se spoustou peněz v bezpečném domově, kde je každý den stejný jako ten předchozí. (…) Myslím, že hodně lidí podvědomě cítí, že nebezpečí, divoké sny a riziko nabízejí duši více potravy než poklidné, bezpečné bytí.

1. listopadu 1928

Milá maminko, (…) V sobotu po večeři jsem jela do Muthaigy tancovat (…) Denys jet nechtěl, proto jsem plánovala brzký návrat, jenže to se v případě Muthaigy nikdy nepoštěstí, takže jsem se vrátila až v půl šesté ráno. Lady Delamereová se ten večer chovala skandálně, házela velké krajíce chleba po princi z Walesu a jedním náhodou trefila mě – do oka, takže mám dnes monokl…

Během oněch let došlo i na Karenino nejvýznamnější setkání se lvy. Tyhle střety pro ni byly důležitými zkušenostmi a později spisovatelským materiálem, jenže já nevím, co si o nich myslet. Nečte se to snadno. Karen s Denysem narazili na „úžasného lva s černou hřívou“, nejkrásnějšího, jakého kdy viděli, a tak se rozhodli, že „ho musí dostat“. Když lva „jaksepatří hrdí a šťastní“ zastřelili a stáhli z kůže, nasnídali se a vypili lahev červeného. „Nemyslím, že jsem někdy zažila tak úžasný Nový rok,“ napsala okouzlená Karen matce.

Stejně těžko se mi čte i o další události, která byla pro Karen ještě významnější. V dubnu téhož roku za ní přišel správce farmy s tím, že dobytek místních napadají dva lvi. Žádal o svolení je otrávit, což ale Karen zakázala, protože to považovala za „nesportovní“. Místo toho vyvlekla s Denysem na kopec mrtvého býka, a když se pak obě zvířata v noci vrátila na místo, Karenina lucerna odhalila „nadpřirozeně velkého lva“, který stál jen pár desítek metrů od nich a upřeně na ně zíral. Brzy se k němu připojil i ten druhý. Karen s Denysem byli v přímém ohrožení života, ale Denysovi se podařilo šelmy zastřelit. Pak oba lvy stáhli z kůže, vrátili se domů z toho „nejdivočejšího dobrodružství, jaké si dovedete představit,“ a nadšeně si otevřeli lahev šampaňského. „Byli to dva mladí samci, s černou hřívou a obrovskými tlapami – i mrtví vypadají krásně. Nikdy nezapomenu na to, jak se plížili pod rouškou noci,“ psala Karen.

Místní jí začali přezdívat ctihodná lvice a celá epizoda třiačtyřicetileté Karen potvrdila, že volba mezi „lvy a rodinným životem“ byla správná: lvi byli její šálek čaje. Tetičce Bess napsala, že správce farmy chtěl na lvy nejprve vyrazit sám, ale potom si připomněl, že má těhotnou ženu a dítě a něco takového nemůže riskovat. „Úplně vás chápu,“ odpověděla Karen. „Já a Denys Finch Hatton se o ně postaráme.“ „Dobrá,“ řekla pak Denysovi. „Jdeme riskovat naše bezcenné životy.“ Tetě ještě napsala: „Usoudila jsem, že jde o volbu, a minimálně ti, kteří se chtějí vdát nebo oženit, by si měli vyjasnit, zda si vyberou lvy, nebo manželství. (…) Můj život, pokud má vůbec nějakou cenu, mě těší hlavně proto, že střílím lvy, můžu žít svobodně a dělat si, co se mi zlíbí. Takových lidí je spoustu a podle mě mají stejné právo na život a místo ve světě jako ti s rodinou.“

Ano, Karen, chápu, co tím myslíš. Jedno však tady, na překrásných pláních Manyary, pochopit nedokážu: jak může mít někdo ze zabíjení zvířat tak úžasný pocit, že má chuť vypít lahev šampaňského?

Ale možná to bylo před sto lety jiné. Lovecká safari byla v té době v módě – s lovem divoké zvěře začal tehdejší americký prezident Roosevelt, při jehož osmiměsíčním safari v roce 1909 zahynulo jedenáct tisíc zvířat. Až se vám z toho točí hlava. Do východní Afriky začali následně proudit bohatí turisté z vyšší společenské třídy a vystříleli tolik zvířat, že ve 20. letech 20. století hrozilo živočišným druhům žijícím v pohoří vyhynutí.

I Karen propadla kouzlu lovu, když v roce 1914 trávila s Brorem líbánky na safari. Dřív jí podobné věci nic neříkaly, ale teď byla nadšením bez sebe: zvířata se zastřelila, odvlekla, stáhla a naporcovala a lidé následně fascinovaně obdivovali kůže, parohy a kly. Čím mohutnější a krásnější úlovek byl, tím větší prestiž střelec získal. Roku 1914 Karen napsala, že „normální člověk“ podle ní „nemůže žít v zemi lvů, aniž se je pokusí zastřelit“. Zato fotografování divé zvěře pro ni bylo jen „příjemné platonické setkání“. Nešlo při něm o život, a proto nebylo tak zajímavé.

Když o Karen sním, v hlavě mi víří i obrazy, které mi nedají spát – pózuje na nich se zabitými lvy.

Na jedné fotografii jsou Karen a Bror s puškami v rukou. U nohou jim leží dvě lvice, které vypadají, jako by si za horkého poledne jen na chvíli zdřímly. Jenže jsou mrtvé. Karen se tváří spokojeně.

Na druhé fotografii je v safari stanu rozprostřených šest lvích a tři leopardí kůže. Před stanem sedí Karen s jedním dosud nestaženým leopardem.

Na dalším obrázku pózují Karen a Ingrid ze sousední farmy se skolenou zebrou. Obě ženy na sobě mají praktické šaty, klobouk s krempou a v rukou brokovnici. Vyrazily si na nedělní výlet se psy. Na pozadí se až k obzoru táhne nekonečná travnatá savana.

Na jednom snímku se Karen usmívá od ucha k uchu. Právě zastřelila leoparda.

*

DOPIS NAPSANÝ NA KUS PAPÍRU V HOTELU V MANYAŘE

Drahá Karen,

sice tě skutečně obdivuju, ale je pro mě těžké prohlížet si fotky, na kterých vítězoslavně pózuješ mezi těly lvů. Buď tak hodná a už mi je neposílej.

Tvoje M.

*

Na podzim roku 1928 východní Afriku navštívil princ z Walesu, budoucí král Eduard VIII. Denyse požádali, aby pro prince uspořádal safari, a princ se při jednom opulentním obědě pozval ke Karen na farmu, kde hodlal zhlédnout ngoma neboli tradiční kmenové taneční představení. Karen byla ve stresu: na přípravu měla jen pár dní, musela společnosti „sehnat ženy“ a přesvědčit kmenové náčelníky, aby své válečníky poslali tančit.

Večer však slavil mimořádný úspěch. Královská večeře podávaná 9. listopadu u Karen doma začala slavným čirým vývarem, po němž následoval mombaský platýs s holandskou omáčkou, křepelky od Masajů s fazolemi, krémová pasta z lanýžů, nakládaná cibule, rajčatový salát, dort savarin, jahody a granátová jablka. Karen s Denysem seděli v čele stolu (jak je zřejmé ze zasedacího pořádku, který Karen poslala v dopise matce) a po večeři odjeli zhlédnout tanec ngoma, mimořádně vzrušující představení, v němž Kikujové s těly pomalovanými rudými čarami, s pštrosími pery a náholeníky z opičích kůží tančili ve světle plamenů za divokého dunění bubnů.

Když o něco později sleduju dokument o safari prince z Walesu, na snímcích vedle něj stojí oba jeho průvodci, Bror a Denys. Denys je na fotografii vysoký, hubený, vypadá tak nějak obhrouble a na hlavě má zase jednou klobouk à la starý MacDonald, ale ihned si u mě polepší, když se dozvím, že se jako první zasadil o to, aby byla učiněna přítrž bezohlednému lovení zvířat ve východní Africe. S podporou prince Eduarda zahájil v Anglii kampaň za skončení lovu s auty (ten nenáviděl ze všeho nejvíc, protože i špatně střílející americký turista dokázal tímhle způsobem skolit dvacet lvů za den) a lov byl v Serengeti nakonec skutečně zakázán. Novou módou se staly fotografické safari, s nimiž začal právě princ Eduard.

A později povolila i Karen. Jako pětasedmdesátiletá ve své knize Stíny v trávě napsala: „Po příjezdu do Afriky jsem nejdřív považovala za nezbytné skolit exemplář každého afrického zvířete. Posledních deset let, které jsem v zemi strávila, jsem však nevypálila ani jedinkrát, leda abych svým domorodcům obstarala něco k jídlu. Začala jsem považovat za nerozumné, ba dokonce ohavné a ostudné, pro pár okamžiků vzrušení zničit život, jenž byl součástí toho velkého světa. (…) Lovu lvů jsem ale odolat nedokázala a posledního jsem zastřelila krátce předtím, než jsem odjela z Afriky.“

Ráno vyrazíme za lvy: před sebou máme celodenní jízdu z Manyary do Serengeti. V pohoří je mlhavo a chladno. Projedeme Karatu, což je poslední „město“ před koncem civilizace – shluk chatek u silnice pokrytých červeným pískem rozhodně nebudí touhu po bližším prozkoumání. Když zastavíme pro benzin, na okno nám přijde zaklepat malý chlapec a poprosí nás o dolar na školní uniformu, oběd nebo i čaj – tímhle místem projíždějí všichni bohatí turisté, proto tu vzniklo zdejší osídlení.

Jedeme po okraji kráteru Ngorongoro a na chvíli zastavíme na vyhlídce. Kráter, posvátné místo Masajů, vypadá jaksi nepatřičně, jako říše snů z nějakého filmu Hajaa Mijazakiho. Olli se zlobil, že má „celého zatraceného kráteru“ plné zuby – nic se tam prý neděje –, ale nahodilému turistovi musí připadat jako ráj na zemi. Z jeho okraje sjedeme do idylicky zeleného horského údolí. Všude rostou žluté květy, tu a tam vidím masajské manyatty a obří stáda dobytka.

Pak krajina náhle přejde ve vyprahlou, rovinatou poušť a teplota stoupne o dvacet stupňů; čeká nás přímá, zhruba stokilometrová cesta až do chaty v Serengeti. Právě v těchto místech se nachází Olduvajská rokle, kolébka lidstva, kterou před milionem let osídlili naši předci homo habilis a homo erectus, ale vlídně zdejší pustina rozhodně nepůsobí. Je tu kruté sucho, vedro k padnutí a vzduch je zešedlý prachem. Trnovníky u cesty halí bílý poprašek a každý vůz za sebou nechává několikametrový oblak prachu, který za chvíli pokrývá i všechno v našem autě. Štěrková silnice je plná děr a výmolů a Fazal supí stejně jako auto. Připadám si jako na nějakém ďábelském tankodromu a teď chápu, co tím myslel, když ráno říkal, že nás čeká drsná jízda. Přes nos a ústa si zavážu šátek, abych mohla alespoň trochu dýchat. Okénkem se dovnitř valí prach, ale musí zůstat otevřené, jinak bychom padli vedrem. Občas mineme Masajky sedící pod osamělým stromem a já přemýšlím, jak tady proboha může někdo žít: v okruhu deseti kilometrů pravděpodobně není žádná voda.

Před setměním konečně dojedeme do Seronery, centrální části Serengeti. Je mi špatně, jsem dehydrovaná a mám úžeh, i když jsem podle mě celou dobu pila. Panuje tu divné vedro: obvykle ze mě lije pot, ale tady mám kůži suchou a rozpálenou jako při horečce. Přijde mi, že ze mě žár, prašný vzduch a vyprahlá zem vysály všechnu životadárnou vláhu a spotřebovaly ji do poslední kapky. Ležím v pokoji v chatě Seronera Wildlife Lodge a připomínám trosku. Prolévám se litry tekutin, jím slané sušenky a v zoufalství si ve vodě rozmíchám dokonce i sáček prášku určený k opětovné hydrataci při zažívacích potížích. Nedokážu sledovat savanu, kterou mám za oknem, ani naslouchat temnotě, v níž začnou hyeny brzy vydávat své strohé hýkání. Serengeti je pro malého človíčka, jako jsem já, drsné místo.

Do rána se dám jakžtakž dohromady a v šest hodin, ještě za šera, vyrazíme na safari. Období dešťů tu prý letos skončilo dřív, než je běžné, a velká stáda pakoňů už jsou na cestě na sever. Migrace pakoňů je mimochodem jedním z nejpodivuhodnějších úkazů v oblasti; stáda čítající milion jedinců se vydávají na dlouhou okružní pouť za deštěm a zelenou trávou z jižního Serengeti až za keňskou hranici k Maasai Mara. Teď by měla být ještě v Kirawiře, severozápadní části Serengeti, jenže ta je daleko, aspoň dvě nebo tři hodiny jízdy. I tak se tam vypravíme a brzy narazíme na poměrně velké stádo pakoňů brodící se přes řeku Grumeti. Z lesíka na opačném břehu jich proudí nekonečné množství, desítky a stovky, a ve stejném rytmu řeku překračují také houfy zeber, a dokonce i paviánů – všichni odhodlaně kráčí za svým cílem, snad do Kirawiry. O něco dál ve vyschlém korytu řeky leží mrtvý pakůň a poblíž postává bezradné hříbě. Zastavíme uprostřed stáda a otevřeme si krabičku se snídaní, kterou jsme si přivezli z chaty. Pakoně rytmicky hýkají, jejich bručení kolem nás vytvoří komickou zvukovou clonu. Říkám si, jestli to nekonečné bučení někdy popuzuje tiché zebry, které putují spolu s nimi. Vůbec poprvé za celou cestu si odskočím za keř za autem. Čurám pod bedlivým dohledem stohlavého stáda pakoňů.

Po snídani na místo dorazí starší americký pár v landroveru. „Cože, vy jste v tom obřím autě úplně sama??!“ povykuje na mě muž z okna ve střeše. „Není sama, jsem tu i já,“ zamumlá Fazal otráveně a později bručí, že chlap nemohl vědět, jestli nejsme třeba manželé. Chápu ho; průvodci jako by byli nějací neviditelní sloužící, kterých si nemusíte všímat, a ten samý dojem zjevně pěstují i turistické chaty.

Zároveň zjistím, proč se vezu v tak obrovském terénním autě, když se i Američané vměstnali do dvakrát menšího. Podle Fazala sólo cestovatelky často vyžadují „soukromí“; nechtějí být na malém prostoru samy s řidičem, o předním sedadle ani nemluvě. Teď, když to vím, můžu taky využít nabízený odstup, ale nechápu, proč bych si měla sedat dozadu – připadala bych si hloupě a při rozhovorech bychom navíc museli křičet.

Setřeseme Amíky a po silnici lemované dlouhými, rozvlněnými travinami vyrazíme na sever, kde bychom prý mohli zahlédnout gepardy. Místo nich narazíme na leoparda odpočívajícího v koruně akácie, která svým tvarem připomíná deštník. Mžourá na nás žlutýma očima, ale neuteče, i když se vysokou trávou pomalu šineme blíž a blíž.

Krátce po poledni se vrátíme do chaty, kde nás čeká oběd. Na zbytek dne je naplánovaný odpočinek. Jsem unavená, zvedá se mi žaludek a mám dojem, že ani Fazal se necítí úplně dobře. Je to k smíchu – těšila jsem se, že se tu po šestidenní pauze konečně dostanu na internet, jenže se ukáže, že internetová místnost pro hosty s patnácti počítači je mimo sezonu zavřená. (Jak jinak.) Samou únavou se skoro hystericky rozpláču. Dostat se v Serengeti na internet by mělo patřit k základním lidským právům! Po řadě trapných dohadů, zařizování a technických problémů konečně vstoupím do virtuálního světa na notebooku přátelského indického kuchaře.

Navážu chvilkové, vrtošivé spojení s civilizací. Povede se mi přečíst pár e-mailů, načež se propadnu do nepříjemné melancholie, která připomíná stesk po domově, ale nejspíš jde jen o následek bolesti břicha a ztráty tekutin. S vypjetím všech sil napíšu na Facebook nadšený post a jdu si lehnout.

Přemýšlím, co na Serengeti je tak únavné. Horko, prach, nekonečné vyprahlé pláně, ochromující slunce, kterému nejde uniknout – vím naprosto jistě, že pokud by mě tu nechali čtyřiadvacet hodin samotnou, umřela bych. Kdyby mě nesežrali lvi, zabilo by mě vedro a žízeň a neštěkl by po mně ani pes. Pakoně by prošli kolem, mou mrtvolu by oklovali supi, zbyly by ze mě jen bílé kosti – bezvýznamná tečka na horizontu nekonečné pláně.

Serengeti vás přinutí uvažovat nad krátkostí života, nad jeho křehkostí a prostotou. Všechno, čím si zabezpečujeme existenci – práce, peníze, úspěch, oblečení, věci, technika, bezpečnostní zámky, pojištění, telekomunikační spoje, posty na Facebooku – tu nemá žádný význam. Serengeti je o prioritách a těmi jsou tady stín a voda. Poslední dny popravdě řečeno nemyslím na nic jiného.

Taky začínám rozumět africkému šílenství. Chápu, že se lidi zblázní ze slunce, z horka, ze zdejších podmínek, že ztratí kontrolu, vidí bludy a chovají se divně. Rozumím tomu, že má někdo pocit, že se odsud nikdy nedostane, že zbytek světa musel přestat existovat.

Myslím na prvního lva, kterého jsme včera spatřili. Byl to samec; prošel pod otevřeným okénkem auta a byl tak blízko, že jsem slyšela jeho těžké oddechování. Seděla jsem jako přikovaná a vzpomínala na Karenina slova o výjimečné účelnosti lvů, na jejichž pozoruhodném těle není vůbec nic nadbytečného. Možná teď trochu líp chápu i ty, kteří je před sto lety stříleli. Pokud stojím tváří v tvář lvu, musím si vybrat, protože jeden z nás zemře. Měli nakonec jinou možnost, pokud chtěli zůstat naživu?

KAREN PÍŠE:

23. října 1918

Moje milovaná maminko, (…) Mrzí mě, že jsem se dlouho neozvala, ale popravdě řečeno jsem byla nemocná. Jak jsem psala v telegramu, spadla jsem z muly a dostala otravu krve, (…) pak přišla vysoká horečka, (…) doktor mi podal chloroform, (…) nohu mi rozřízl od kolena až k pánvi a odstranil pořádný kus „mrtvého masa“. (…) Řádí tu španělská chřipka, (…) minulý týden zemřelo 22 lidí. Taky tu máme hodně případů neštovic…

14. ledna 1919

Milá maminko, (…) Noha se pořád ještě nezahojila, i když už je to pět měsíců. Jinak jsem úplně zdravá, (…) beru arzen, ten dokáže divy.

4. prosince 1920

Milá maminko, (…) Jsem nemocná, neustále zvracím a jsem malátná, nevím, jestli je to nějaká otrava…

6. května 1923

Milá maminko, (…) Už dlouho mi není úplně dobře. Před časem jsem byla v Nairobi u nového mladého doktora, jmenuje se Anderson (…) a ten si myslí, že mám malárii…

4. května 1926

Milá maminko, (…) Trápí mě, že musím zase ležet, vůbec mi není dobře. (…) Nejsem skutečně nemocná, ale tak hrozně unavená, že se nezmůžu na nic. Něco podobného jsem ještě nezažila, mám pocit, jako by žít bylo příliš těžké, a nevím, co z toho vzejde. V tomhle stavu jsem [celé jaro], když nepočítám dobu, co tu byl Denys.

K čertu s nekonečnou tělesnou slabostí – silnější a odolnější konstituce by se průzkumnici nepochybně hodila víc. Kéž by mi nové prostředí pokaždé úplně nerozhodilo zažívání a nemusela jsem si pravidelně chodit lehnout kvůli bolestem hlavy, nevolnosti, únavě, nespavosti, úzkosti, bolesti břicha, dehydrataci, úpalu nebo záhadnému kolísání krevního cukru. Večer jsem vždycky tak unavená, že stěží dokážu otevřít kufr a sotva se zmůžu na to, abych z něj vyhrabala nějaké (jakékoliv) čisté triko. Jsi slabota, ženská!

Pokud jsem si ale myslela, že Karen byla čilá, zdravá a silná, a záviděla jí, tak jsem se spletla. Karen byla v podstatě ustavičně nemocná. I ona jen s obtížemi snášela horko, trpěla malárií a úžehy, hnisaly jí rány, bylo jí špatně. Zvracela, byla malátná, trpěla příznaky otravy. Často skončila v nemocnici kvůli hrozným, nevysvětlitelným bolestem, které by se daly přirovnat k prudké bolesti zubů, ale zasáhly paty, ruce nebo uši. Stěžovala si, že jí v dlani zůstávají hrsti vlasů, a začala proto nosit turban.

Navíc trpěla depresemi, později se dostavily panické záchvaty. Těžko říct, zda za to mohla syfilis, Denys, vleklé finanční potíže, stres z toho, že farmě neustále hrozil bankrot, samota nebo jen kolísavá povaha, ale úzkost ji často upoutala na lůžko na celé týdny. Týdny, měsíce, roky. Karen ležela v posteli celé roky!

Nejdřív jsem se na ni skoro rozzlobila – takhle se chová noční žena? Když ale ležím uprostřed vyprahlého Serengeti s velkým kvantem léků a je mi zle, stěží si dokážu představit, jaké muselo být onemocnět v těch samých podmínkách před sto lety. Myslím na to, že Karen v Africe navzdory všemu vydržela skoro osmnáct let a někdy musela přežít třeba rok i víc, než se dostala do Evropy za doktorem.

Za velkou většinu Kareniných záhadných příznaků nejspíš skutečně mohla postupující syfilida, z níž se v roce 1925 možná přece jen nevyléčila. Anamnéza sedí: v období nákazy vyrážka a vysoká teplota snadno zaměnitelná s malárií (splněno), v druhé fázi nechuť k jídlu, nespavost, nevolnost, bolesti hlavy, náhlá palčivá bolest na neobvyklých místech, bolesti v kostech, kloubech, rukou a chodidlech, zažívací problémy, záněty očí, vypadávání vlasů, pocit jako po otravě (splněno). Nemoc občas ustoupí, ale tiše nahlodává vnitřní orgány, mozek, nervy, kosti a klouby… a pak se podivné příznaky znovu objeví, takže pacient je považován na hypochondra nebo neurotika (splněno).

Na konci 19. století byla syfilis v Evropě i Africe poměrně běžná, ale byla tabu stejně jako dnes HIV. Nemluvilo se o ní, lidé o ní nepsali, a to ani do deníků, nanejvýš pod tajným názvem. Prvních pár let byla nemoc mimořádně nakažlivá a pacienta odsoudila kromě samoty i k nekonečnému fyzickému utrpení, protože vedlejší účinky léčby rtutí nebo arzenem byly skoro horší než choroba samotná. Dobrou zprávou bylo, že po dvou letech začala nakažlivost klesat a zhruba po sedmi letech už jste ji nemohli přenést na druhého. Pokud jsem někdy přemýšlela o tom, jak je vůbec možné, že Karen s Denysem měli nějaký intimní život, tady mám vysvětlení.

Když čtu o téhle hrůzné nemoci, Karenina osamělá africká léta se mi náhle jeví v úplně jiném světle. Třeba za její beznaděj, deprese, divoce rozkolísané emoce, hystericky šťastné poryvy energie a depresivní pády skutečně mohla částečně syfilida, nejen Denys. Už jen pomyšlení na ni muselo být natolik zdrcující, že ji na celé dny sklátilo do postele.

Syfilis měla však paradoxně i svůj lesk. Byla to choroba hrdinů a umělců a onemocněly jí různé významné osobnosti od Kolumba, Beethovena, Nietzscheho a Baudelaira po Oscara Wildea a Vincenta van Gogha. V roce 1926 napsala Karen bratrovi: „Kdyby to neznělo tak hrozně, řekla bych, že se mi onemocnět syfilidou vyplatilo – vždyť jsem se stala baronkou.“ O něco později soudila, že se díky nákaze stala i spisovatelkou: „Upsala jsem svou duši ďáblu a ďábel mi na oplátku slíbil, že všechno, co po tomhle zažiju, se promění v příběh.“

Možné je však i to, že Kareniny neustálé obtíže nezpůsobila syfilis, ale permanentní otrava a skutečnost, že všechny nemoci, které se u ní během let projevily, léčila způsobem, jejž považovala za správný: malým douškem arzenu.

Ráno se vyhrabu z postele a připravím se na vyjížďku, ale recepční mi oznámí, že Fazal onemocněl a odvezli ho do nemocnice. Cože?! Včera si skutečně stěžoval na bolest břicha, ale nedošlo mi, že je to tak vážné. A do jaké vůbec nemocnice? Civilizace je odsud vzdálená celé kilometry. Na to mi recepční nedokáže odpovědět. Do parku mě prý vezme nějaký technik pracující pro chatu, ostatní se vyjasní později.

Na safari jsem naštěstí už sedmý den, takže se jen tak nezaleknu. Věci se nepochybně vyřeší, a jestli umřu na savaně, budiž. Zatímco Fazal marodí, mladý technik mě veze přes nekonečné pláně, které mají přesně tu samou barvu jako lvi. Je ticho, ve větru slyším šelestit trávu. Nekonečná řada zeber putuje k napajedlu ve zlatavém ranním světle, samec kráčící v čele ukazuje ostatním cestu. Vidíme páry šakalů, prasata bradavičnatá pasoucí se na kolenou, hyeny s krvavými úsměvy na cestě od mršiny, impaly běžící s ocasy vystrčenými vzhůru. Dalekohledem pozorujeme gepardy, kteří jsou tak daleko, že stěží rozeznáme jejich kulaté hlavy vykukující ze žluté trávy, a marně čekáme, až se vydají lovit gazely Thomsonovy skryté opodál. Objevíme leoparda, který se pokouší ulovit antilopy poskakující travinami, ale protože jeho samotného nahání desítka turistických aut s fotoaparáty, jeho snažení vyjde naprázdno.

Na oběd se vrátíme do hotelu. Po jídle se v prázdné jídelně stanu svědkem řádění paviána; opici se podaří ukrást čerstvě upečené housky. Příroda si tu vždycky najde cestu a nám lidem nezbývá než se smýkat a klopýtat spolu s ní.

Fazal se vrátí odpoledne. Prodělal otravu jídlem a celou noc prozvracel. Ráno ho odvezli na hotelovou kliniku, aby se ujistili, že nejde o nic vážnějšího. „Fungují tu mobily a je tu letecké spojení do města,“ říká mi. V odlehlém Lobu na severní hranici Serengeti, kam máme namířeno, můžeme na podobný luxus rovnou zapomenout.

Je období mimo hlavní sezonu a s výlety do lobožské pustiny se nikdo neobtěžuje: v místní chatě jsem znovu jedinou návštěvnicí. Z pokoje mám výhled přímo na širou savanu, ale sama chata je důmyslně postavená na takzvaném kopje, skalnatém pahorku. V oblasti kopje se odnepaměti páří leopardi, a proto je po setmění zakázáno vyrážet na procházky do skal: leopardi tam loví paviány a damany, někdy dokonce vylezou po schodech restaurace a před dvěma měsíci si v hotelovém bazénu hrála dvě leopardí mláďata. Ředitel hotelu mě zapřísahá, ať na vyhlídku nechodím sama, a žádá, aby mě směl doprovodit i na vrchol kopje. Nejsem si úplně jistá, jak by mi tenhle lehce zakulacený Ind v kostkovaném obleku se sklenicí piva v ruce pomohl, kdyby mě ohrožoval leopard.

Po západu slunce mám před večeří asi půl hodiny, kdy by měla téct teplá voda, a tak vlezu do sprchy a umyju si vlasy. Právě si je vysouším, když vypadne elektřina. Protože nejde o nic neobvyklého, chvíli stojím ve tmě s fénem v ruce a čekám, až zase rozsvítí. Jenže se nic neděje a mně dojde, že pojistka nejspíš shořela jen u mě v pokoji. Elektřina nenaskočí, protože nikdo ani neví, že vypadla.

Přemýšlím, co budu zatraceně dělat. Jsem nahá a v pokoji je tma jako v hrobě (když v Africe padne tma, je skutečně černočerná). Kam jsem dala čelovku, netuším. Uvažuju, že bych otevřela dveře na chodbu – dovnitř by proniklo dost světla na to, abych si našla něco na sebe –, ale důrazně mě varovali před drzými paviány, kteří se potloukají venku a při sebemenším závanu jídla vrazí do pokoje (někde tu mám pytlík se slanými sušenkami a ovocem). Poslední, po čem toužím, je útok paviánů; kdyby sem vtrhli, nezbylo by mi než s vřískotem (nahá) vyrazit ven. Černočerným pokojem (jak tu může být taková tma!) zoufale dotápu k pevné lince, ale ta mlčí (jak jinak) a kromě toho bych stejně neviděla na číslo recepce napsané vedle telefonu. Celou věčnost šátrám kolem, konečně najdu mobil a díky záři z displeje oblečení a nakonec i čelovku, kterou jsem si hned po příchodu pro případ pohotovosti položila na noční stolek. Panebože.

Nakonec se šťastně dostanu na večeři. Podává se v nádherné obrovské jídelně, která zeje prázdnotou. Kolem přecházejí číšníci v bílých rukavičkách a já a Fazal jsme jediní hosté.

*

KAREN PÍŠE:

5. února 1928

Drahá maminko, (…) Všechno na safari mi přijde nepopsatelně vzrušující, třeba i to, že na něj vyrážíš uprostřed chladné, jasné noci.

Na safari vyrazíme v šest hodin ráno. Už vím, že časné vyjížďky jsou vůbec nejúžasnější: je ještě chladno, na zem dopadá šikmé ranní světlo a my máme příležitost sledovat zvířata při jejich soukromých ranních rituálech. V šeru se plíží buclaté hyeny vracející se z noční výpravy za potravou, s přibývajícím světlem spatříme rodinku slonů uprostřed snídaně. V písku sledujeme lví stopy a pak sami snídáme na střeše auta a pozorujeme lvíčata skotačící v trávě. O něco dál narazíme na lví pár, který právě slaví líbánky. Ospale leží v trávě, potom se samice zvedne a jde si lehnout vedle samce, který se vzápětí postaví a dá se do díla. Ve vrcholném okamžiku zařve a kousne samici do krku, ta se svalí na bok a lehce ho pohladí tlapou. Vypadá to idylicky, ale ve skutečnosti je potřeba minimálně čtyř set páření, než samice zabřezne. Proto se lvi páří nepřetržitě celý týden, ve dne v noci, každou čtvrthodinu, nejedí, nepijí a s přicházejícím soumrakem jsou čím dál víc uondaní láskou.

Lvi končí čtvrté kolo a my se ještě nehnuli z místa. Je deset a na cestě už jsme čtyři hodiny. Nikam nespěcháme. Pokud bych si z téhle výpravy měla zapamatovat jedinou věc, pak následující výjev: žlutá tráva ohýbaná větrem, zelené vrcholky Loba na obzoru a dva lvi uprostřed předlouhého aktu, díky němuž přetrvá život. Já, terénní auto, palubní deska přikrytá kostkovanou masajskou shukou, na ní můj dalekohled, foťák, zápisník, lahev s vodou. Fazal na místě řidiče s knížkou v ruce. Lobo jsem si zamilovala. Je zelené, nádherně zvlněné, svěžejší a milosrdnější než vyprahlé pláně Seronery. A taky prostší: vůbec nikdo tu není. Zvednu se a protáhnu se oknem ve střeše. Fazal mě vyfotí. V terénní kšiltovce, slunečních brýlích a bílém šátku prý vypadám jako holky z Tálibánu, chybí mi jen puška.

Pokračujeme v jízdě a nakonec dorazíme do ráje. Na zvlněné travnaté pláni se pasou stovky zeber. Udělám milion fotek, ale všechny zachytí jen chabý odraz téhle úžasné atmosféry: nekonečný výhled jako z ráje. Myslím na totéž co finský malíř Akseli Gallen-Kallela, když v roce 1909 dorazil na savanu: Po příjezdu sem se zastavil čas.

Po sedmihodinové jízdě se vrátíme do chaty na jídlo. Jsem zpocená, ale na oběd se chci dát trochu do kupy, a tak použiju melounový lesk na rty.

„Co se ti stalo s pusou?“ ptá se Fazal ustaraně.

„Asi mě jen něco kouslo,“ odpovím.

V prázdné jídelně nám naservírují nepředstavitelných pět chodů a my odcházíme nacpaní jako hyeny z dnešního rána.

Odpoledne sedím na terase s výhledem. Pozoruju rozvlněnou zelenožlutou savanu. Vypadá, jako by po ní uháněl vítr – anebo tisíce zlatých hadů.

Myslím na Fazala i na to, jak zvláštní je být tu o samotě s cizím člověkem, třeba dnes na savaně, když jsme čekali, až lvi lenošící pod stromem vyrazí na lov blížících se zeber. Fazal si jako obvykle četl nějakou knihu, já hleděla do dálky, panovalo úplné ticho, atmosféra uprostřed širé pustiny byla zvláštně intimní. Říkám si, že Fazal naštěstí vůbec není můj typ, protože bych se nechtěla dostat do žádných dvojznačných situací. On sám je zase natolik profesionální a strávil tolik času s upocenými, spálenými turisty v hloupých čepicích proti slunci, že zjevně nepřemýšlí vůbec o ničem.

Ze zeleného Loba se mi nechce, ale nedá se nic dělat. Vyrazíme na celodenní cestu přes vyprahlé Serengeti směrem k Ndutu ležícím v jeho jižním cípu. Na oběd zastavíme v infocentru, kde Fazal klábosí s kamarádem, který tu pro turisty pořádá lety balonem. (Kamarád je skutečně pohledný a já děkuju bohu, že necestuju s ním). Na parkovišti jsou i mladí Američané; sedí na korbě pick-upu, a když slezou, kluk s dredy a slunečními brýlemi začne bubnovat o náhradní pneumatiku. Fazal prý slyšel, jak se nějaký kolemjdoucí pár zase jednou podivoval tomu, že cestuju sama, zatímco druhá dvojice, poté co zahlédla Fazala, zasyčela, ať mlčí: „Buďte zticha, tamhle jde manžel.“ Proboha živého! Pryč od lidí.

Když dorazíme do chaty Ndutu Safari Lodge, mám knedlík v krku. Dům s doškovou střechou stojí na konci dlážděné cesty a září ve zlatém večerním slunci. Okamžitě vím, že tohle místo vlastní Evropan: všechno je dokonalé (a přesně to odpovídá představám bílých o snové Africe à la Karen Blixenová), a k tomu ekologické – i pitná voda se sbírá během období dešťů, filtruje se a čistí. Majitelky chaty jsou navíc hotové noční ženy. Jedna z nich, Holanďanka Aadje Geertsemová, asi sedmdesátiletá veselá dáma, sem kdysi v 70. letech přijela zkoumat servaly z kráteru Ngorongoro. Zaslechnu, jak jen tak mezi řečí zmíní, že v kráteru sama strávila tři roky: žila v autě a celou dobu nezahlédla ani živáčka, pokud si zrovna nejela pro jídlo k Margaret Gibbiltové, s níž potom koupila a zrenovovala zdejší zchátralý dům.

Před večeří sedím chvíli u ohně a sleduju temnou hvězdnou oblohu. K ohni prý občas přijdou dikdikové, a tak trochu čekám, že se objeví Karenina antilopa Lullu.

Při ranní vyjížďce je ještě šero a uprostřed pláně náhle spatříme osamělého lvího samce. Aby si pojistil revír, započne dlouhou, složitou sérii řvaní. Zvuk začíná jako nízké, rozmanité vrčení, ale jakmile dosáhne absolutní výšky, v níž zaznívají jakoby kovové tóny, nemůžu si pomoct – chytím se za krk a celým tělem mi projede zachvění. Lev se na nás dívá žlutýma očima, a když ho sleduju dalekohledem, tuhne mi krev v žilách. Má obrovskou hlavu i tlamu, tmavě hnědou hřívu a šlachovité tělo, přesně jak psala Karen. Řve silou celého svého bytí, sled mrazivých zvuků se dere z jeho nitra jako zemětřesení v hlubinách země nebo jako třesk blesku. Všeprostupující zvuk, vytlačovaný celým jeho mocným tělem, se rozléhá savanou na vzdálenost kilometru.

Mám pocit, jako bych lví řev nikdy předtím neslyšela, i když bych čekala, že se mi po zhlédnutí milionu dokumentů o přírodě a poté, co jsem nesčetněkrát slyšela zařvat lva filmové a distribuční společnosti Metro-Goldwyn-Mayer, vryje do paměti. Myslím na Karenina slova o tom, že vzdálené lví řvaní není vůbec zvuk, ale hluboké vibrace vzduchu. Olli mi později řekne, že se šíří na jakési zvláštní, nízké frekvenci, kterou nezachytí jen tak ledajaké nahrávací zařízení. Sám se prý lví řvaní pokusil nahrát nesčetněkrát, ale zvuková stopa vždycky zachytila jenom zpěv ptáků.

Během jízdy kolem jezera Ndutu vidíme párek psů ušatých, kteří se v brzkých ranních hodinách činí poblíž své nory. Na břehu leží ostatky hříbat pakoňů – možná nevěděla, že zdejší slaná voda je ve velkém množství jedovatá. Spatříme rodinku slonů, kteří choboty trhají žluté květiny z trávy. Vidíme dlouhonohé žirafy pijící z tůňky – jedna po druhé se doširoka rozkračují, aby mohly natáhnout krk do neuvěřitelně modré vody v samém srdci vyprahlé planiny. Uprostřed travnaté pláně se bělají antilopí lebky, jejichž očními důlky prolézají skarabové. Je příjemně chladné, svěží ráno a fouká vítr.

Nakonec objevíme tři gepardy vyvalující se na ranním slunci a Fazal začne vybalovat snídani. Prý ji vybral sám, protože jsem včera zmínila, že je to moje nejoblíbenější jídlo. Za luxusní hostinu s čerstvě upečenými houstičkami, kvůli nimž kuchaři z Ndutu vstali ve čtyři ráno, zaplatím o celých šest dolarů navíc. „Snad se nezlobíš,“ strachuje se Fazal.

Nezlobím, právě naopak: samým štěstím nemám slov. Přes střechu rozprostřeme ubrus, na němž se objeví talíře, vidličky, nože, kovové hrnky na čaj, termoska, následně čerstvá slanina, vejce na tvrdo, koš s čerstvě upečeným banánovým chlebem a k tomu jogurty, ovocný salát, máslo, džem, med a ananasový džus – to všechno pořádáme obklopení gepardy v šikmém světle vycházejícího slunce a k tomu nám vyzpěvuje ptačí sbor. Hrdlo mám stažené dojetím. Fazal mě varuje, že gepardi občas kvůli lepšímu rozhledu po krajině vyskočí na střechy aut. Netuším, co bychom potom dělali, ale nestěžuju si.

Po Ndutu a Serengeti nás čeká dlouhá jízda do národního parku Tarangire. Během svízelné cesty po nerovných silnicích přes vyprahlou, pustou Olduvajskou rokli narazíme na několik výprav, kterým se rozbila auta – někdo mění pneumatiky, jinde se snaží opravit motor, další čekají na náhradní díly. Cesta se protáhne, protože Fazal několikrát zabrzdí, aby trosečníkům nabídl pomoc. Chápu to. Kdybych na téhle pekelné pláni uvízla já, taky bych úpěnlivě doufala, že někdo zastaví. K úspěšnému překonání Olduvaje je třeba image teroristy a kuráž veterána zimní války.

Znovu zastavíme u jedné skupiny s autem, abychom se zeptali, jak na tom jsou, když vtom k nám přispěchá mladá Masajka s dítětem na zádech. Chce nám prodat náramky z drátků a barevných korálků. Když vidí, že cestuju sama, má takovou radost, že mi chce jeden darovat. Křičí I love her! (tak mi to alespoň ze svahilštiny přeloží Fazal) a samou radostí hopsá na patách. Pak odběhne pryč.

Tarangire, poslední den safari. Moje ubytování vypadá napůl jako chatka, napůl jako stan a je z něj nádherný výhled k napajedlu v rokli. Kochám se krajinou a myslím na to, že jsem na konci cesty. Potom vjedeme doprostřed zdejší tiché zeleně a mně dojde, že dvanáct dní strávených na savaně je zároveň důležitou cestou do vlastního nitra. Nejdřív máte strach, ale v jednu chvíli se zklidníte a nakonec nevyhnutelně potkáte své nejniternější já.

Když míjíme prastaré baobaby, Fazal se znovu rozpovídá o tom, jak jsem skoupá na slovo. Už mi to leze na nervy, zvlášť když se posledních dvanáct dnů snažím být co nejupovídanější. Copak jsem tu od toho, abych mu dělala společnici?

Po cestě musel prý mnohokrát vysvětlovat, proč jsem tak „málomluvná“ a „divná“. Ticho je tu nezdvořilé, a pokud ustavičně nemelete pantem, všichni usoudí, že jste nespokojení. A když sedím a mlčky si píšu do notesu, lidé si myslí, že sepisuju stížnost! V Arushe prý Fazal místního správce dopředu varoval, ať se nediví, pokud toho při výpravě k vodopádu moc nenamluvím. Muž mu později poděkoval, byl by si myslel, že se výlet nezdařil, a byl celý překvapený, když jsem mu dala dýško. Krucinál! O čem jsem si s ním měla asi tak povídat? Sám neřekl ani slovo, jen dusal přede mnou s puškou v ruce!

Jsem neskutečně naštvaná. Vím, že nejsem zrovna ten nejspolečenštější člověk na světě, hlavně když se mám bavit s cizími lidmi, ale tohle už je trochu moc.

Jenže tím to nekončí. Pochvalovala jsem si, že všechno probíhá profesionálně a kamarádsky, ale Fazal to celé zkazí, když začne loudit. Stěží dokážu uvěřit svým uším.

O mezilidských vztazích už jsme se bavili dřív, podle mě celkem obecně; pokud s někým strávíte dvanáct dní v autě, hovor se nutně stočí i k něčemu jinému než ekotypu savany, na níž zrovna jste, tedy i k osobním věcem. Vím, že je Fazal rozvedený a žije sám se svou čtyřletou dcerkou. Vím, že by rád adoptoval alespoň dvě další děti. Vím, že se s mnohými ze svých klientů spřátelil a chce je letět navštívit do Švédska a Dánska. Na oplátku jsem mu řekla všechno možné o sobě – o své práci a cestování, o tom, že jsem svobodná. Jenže on mi teď klade úplně jiné otázky: Dokázala bys chodit s cizincem? Jaké vlastnosti by měl podle tebe mít ideální muž? Kdyby tě vzal na večeři, jaká restaurace by se ti zamlouvala nejvíc? Samozřejmě jen obecně, čistě teoreticky. Umíš si představit život v Africe? Jaká životní úroveň by ti stačila? A jen tak mimochodem, promiň, že to říkám, ale vypadáš aspoň o deset let mladší. Jak je to možné?

Stěží tomu dokážu uvěřit. Tak zaprvé: celé dva týdny se snažím vypadat přesně tak, jak vypadám, aby k podobnému loudění nedošlo: jako upocená, oplácaná běloška ve středních letech. Zadruhé se cítím, jako by mě bacil polenem do hlavy, a odteď budu mlčet až na věky věků. Poslední den ses rozhodl hrát vabank? Fáá-záá-léé, takhle ne!

Na teoretické otázky se snažím odpovídat co nejdiplomatičtěji.

„Poslyš, dvanáct dní v jednom autě je dlouhá doba. Doufám, že zůstaneme přáteli. Profesionálními přáteli.“

„Nemohla bys to první slovo vynechat?“

„Ne. Mám totiž podezření, že naše definice přátelství se liší.“

„Nenechalas mi moc místa k manévrování,“ stěžuje si Fazal.

Ale nevzdává se.

„Přemýšlím, kam bych tě ještě vzal. Do klubu ne, tam by se ti nelíbilo. Co třeba do Arushy? Je tam chata pro zaměstnance, odkud jsou nádherné výhledy na Kilimandžáro. Mohli bychom tam přespat.“

To určitě. Zatraceně.

Proč musí všechno pokazit, celý ten předobraz Karen a Faraha, příběh o důvěryhodných mužích, jejichž jméno začíná na F (Fazal o nějakém Farahovi samozřejmě nikdy neslyšel). To je vážně vždycky nutné to zkoušet? Proč s touhle absurdní hrou vůbec začínat?

Fazal mluví dál a dál, zatímco já zarytě mlčím, jak mám prý ostatně ve zvyku.

Bez obalu přizná, že si loudění – jeho slovy „rozhovor o přátelství“ – záměrně nechal na poslední den. Prý se často stane, že osamělé bílé cestovatelky v jednu chvíli propadnou jakési magické euforii; zážitek ze safari je tak silný a uchvacující, že obohatit zkušenost sexem začne ženě připadat jako dobrý nápad a mnozí průvodci se ve jménu služby zákazníkovi milerádi chopí příležitosti.

Zírám z okénka a ani slůvkem se nezmíním o svých pomýlených myšlenkách v Lobu, kde jsem jeden den na rajské savaně o sexu skutečně přemýšlela. Zjevně jde o vrchol klišé podmíněný biologií.

Fazal pokračuje. Říká, že tyhle pocity a představy jsou bohužel trochu podobné těm, které vás napadnou v tanečním klubu ve tři ráno, když jste vypili příliš mnoho drinků. Druhý den už vám tak úžasné nepřipadají. On sám prý situaci na safari nikdy nezneužil ve svůj prospěch, zato je podle něj zcela na místě zmapovat poslední den atmosféru. Člověk nikdy neví, kam by takové přátelství mohlo vést.

Neodvažuju se vyslovit, co už vím: není můj typ, nehledám společnost ani cokoliv jiného.

Když po setmění konečně vlezu k sobě do stanu, rozbrečím se. Brečím únavou ze všech dvanácti dnů, brečím, protože moje úžasná cesta končí a tahle hvězdná africká noc mi mohla nabídnout něco, po čem ve skutečnosti ani netoužím. Pláču, protože neumím žít tenhle život; nějakým nevysvětlitelným způsobem jsem svým vlastním vězněm, takže ze situace nikdy nedokážu vytěžit všechno. Brečím, protože mi teprve teď dojde, že to byl můj poslední večer na savaně, daleko od civilizace, na místě, o němž jsem vždycky snila. Mohla jsem zdejší čas využít líp? Možná ne. Nicméně vím, že dva týdny v divočině vás donutí čelit sobě samým a přimknout se k tomu jedinému člověku, v jehož společnosti se zrovna nacházíte.

Poslední ráno. Z postele přes moskytiéru pozoruju, jak zkosené sluneční světlo ozařuje zelenou tarangirskou savanu posetou akáciemi. Napadne mě, že vůbec nejsem ženou, kterou bych chtěla být, ale to nebyla ani Karen.

KAREN PÍŠE:

5. září 1926

Drahý Tommy, (…) Loni (…) jsem došla k závěru, že nejtěžší pro mě je, že jsem tak chudá. Zní to ostudně a trvalo dlouho, než jsem si to dokázala přiznat. (…) Klidně bych přišla o nohu, kdybych dostala pět tisíc liber ročně – věřím totiž, že s jednou nohou bych stále dokázala být sama sebou, ale bez peněz je to vážně těžké. (…) Je horší přiznat, že je člověk chudý, než že je osamělý nebo má strach?

13. září 1928

Drahá Ellen (…) Usoudila jsem, že štěstí nezávisí na vnějších okolnostech, ale jde o stav mysli. (…) S přibývajícími léty se člověk naučí rozeznávat ty drobné záležitosti v životě, v nichž je skutečně sám sebou. Já například nesmím přibrat. Raději bych trpěla hlady, protože nadváha mi kazí styl. Taky vím (…), že jsem snob, a pokud se nemůžu stýkat s aristokraty nebo intelektuály, nezbývá mi než trávit čas s proletariátem, kterému tady odpovídají místní, protože žít se střední třídou nesnesu.

Při čtení o Karen na mě od samého začátku dotírá nepříjemný pocit: byla to skutečně tak příkladná žena, jak jsem si myslela? Na stránkách jejích pamětí Vzpomínky na Afriku hovoří klidná, odvážná a moudrá dáma, ale její dopisy a životopisy odhalují někoho úplně jiného. Mnoho zdrojů mluví o tom, že Karen byla strojená a teatrální. Její vztah s Denysem byl beznadějný. A pak tu jsou dopisy, z nichž je patrné, že různé události vylíčila různými způsoby podle toho, komu psala. Často přímo lhala. A když se zeptáte třeba současných afrických spisovatelů, Karenin koloniální přístup nepřijímají nijak nadšeně. Tahle osoba mi nedá spát?

Čtenáři knih Karen Blixenové ji znají jako sebejistou, moudrou, schopnou a spravedlivou ženu, která bere všechno, co život přináší, s buddhistickou vyrovnaností a vřelým smyslem pro humor.

Jenže existují i další Karen.

Dopisy adresované bratru Thomasovi ji vybarvují bez příkras. Podle nich byla Karen nejistá, nemocná, depresivní žena s emocemi jako na horské dráze, která se bála úplně všeho: nedostatku peněz, ztráty farmy, milencova odchodu, cestování, osamělého života, vlastní slabosti. Tuhle ženu sužovaly panické záchvaty, chtěla umřít a její život zcela závisel na Denysovi: když byl přítomný, zaplavilo ji bezmezné štěstí, ale jakmile odjel, zhroutila se a ulehla do postele. V dopisech matce zase vystupuje jako veselá a lehkovážná Karen, jejíž problémy jsou nepodstatné a pomíjivé. Před matkou přikrášlovala své manželství a zlehčovala nemoci, dokonce o nich i lhala (je to jen lehký úžeh!). Dávala si záležet, aby působila čilá a dobře naladěná. Kdo z nás by se ale zachoval jinak?

Pak je ještě Karen známá ze životopisů: jde o vyloženě nepříjemnou ženu plnou protikladů, která je sebestředná, náladová a strojená. Téhle Karen na vrub připsali všech sedm smrtelných hříchů a ještě nějaké navíc:

1. Karen byla pyšná a ctižádostivá.

2. Karen byla nevyrovnaná – jednou plná beznaděje, podruhé nadšená – a snadno upadala do depresí. Přestupky a opomenutí sluhů si vykládala jako neposlušnost a považovala je za osobní urážku.

3. Karen si pokaždé prosadila svou, protože se jí nikdo neodvážil odporovat: „Působila dojmem, že by vás klidně zničehonic zastřelila.“

4. Karen vždycky hrála nějakou roli. S přáteli byla otevřená a uvolněná, ale jakmile se objevil někdo cizí, často začala mluvit afektovaně a podbízivým hlasem. Když chtěla udělat dojem, přeháněla a sebe samu vykreslila jako přitažlivou, sebevědomou světačku. Muže prý znervózňovala její „inteligence“ a „neženská síla“. Vůči lidem, které považovala za bezvýznamné, byla ledová a nijak zvlášť nemilovala ani děti; naopak si je „bedlivě prohlížela, jako cikánka, aby se podívala, jak je co nejsnáze využít“.

5. Karen lhala a bájila. Někdy o svém věku a postavení svých přátel, jindy si přivlastnila chrabré činy druhých a například tvrdila, že skolila lva, kterého zastřelil Denys. Ve svých knihách leccos přibarvila, aby se jevila v lepším světle. Ve Vzpomínkách na Afriku si třeba přečtete o tom, jak se statečná a stoicky klidná Karen sama se svými psy koňmo prohání po savaně, ale v potaz je třeba vzít i poznámku jejího bratra Thomase, že se ve skutečnosti sama ani nevyškrábala do sedla a vždycky dostala záchvat vzteku, pokud sloužící, které zavolali na pomoc, nedokázali udržet koně v klidu.

6. Karen byla sobecká. Když zemřela její sestra Ea, požadovala, aby matka přijela do Afriky, a vůbec nechápala, že ta považuje za důležitější postarat se o Einu malou dcerku. Podle Karen mohla její neteř s babičkou strávit celá léta, ale ona tolik času neměla.

7. Karen byla snob. Chtěla být jedinečná a dychtila po tom být bohatá. V jistých společenských kruzích proslula svým dramatickým stylem oblékání a tím, že zvířata, z nichž měla kožich, sama zastřelila.

8. Jeden zdroj dokonce tvrdí, že Karen syfilidou nenakazil Bror, ale že ji chytila sama už v Paříži.

Komplikovaná žena. Ďáblova společnice. Legendární spisovatelka. Anebo statečná, klidná Karen, kterou známe z knih? Přinejmenším se dokázala prodat.

Při čtení Karenina životopisu k ní pocítím vyloženě nenávist: takováhle rozpolcená mrcha to tedy byla? Když ale později znovu pročítám její dopisy, začnu mít pocit, že ji autorka životopisu Judith Thurmanová možná vylíčila horší, než ve skutečnosti byla. Chytila se každé věty napsané ve slabé chvilce, vytrhla ji z kontextu a Karen v jejím podání působí vyloženě odpudivě. Když pak ale čtu dopisy celé, věty jsou zase pochopitelné a ano, lidské. Zatraceně, Judith, odjeď si do Afriky a buď tam sama, bez peněz a nemocná osmnáct let, komunikuj jen pomocí dopisů, čekej týdny a měsíce, než ti někdo odpoví, a pak se podívej, jestli se dostaví chvilky slabosti, sobeckosti, deprese a beznaděje, kdy ti začne připadat, že jsi jediný člověk na celém světě a nikdo ti nepomůže. Ano, Karen byla nepopiratelně majetnická, sobecká a rozkolísaná. Nepochybně se všemožně snažila zakrýt své slabiny. Ale nepočínali bychom si tak všichni?

Když pak znovu pročítám její knihu Vzpomínky na Afriku, všechno působí úplně jiným dojmem. Jako motto v ní Karen použila Hérodotův citát jezdit na koni, střílet z luku a mluvit pravdu, ale teď vím, že kniha patří do krásné literatury, možná ji lze dokonce považovat za jakési fiktivní pojetí reality. Vím, že klid a vyrovnanost, které z ní čiší, jsou pouhý klam. Karen například jaksi mimochodem zmiňuje, že „na farmě panovaly těžké časy“, jako by obtíže byly jen malou odbočkou v jinak šťastném příběhu, i když ve skutečnosti se jednalo o osmnáctiletý marný boj s podnebím nevhodným pro pěstování kávy, nervy drásající období sucha, kobylky, nedostatek peněz, samotu, nemoci, vztahové krize, potraty a ustavičnou hrozbu smrti.

Afrika z Kareniných knih je jako ztracený ráj, dokonalý, ideální obraz toho, jaké věci mohly být a jaké možná občas i byly. Tahle Karen se nebojí, neproleží celé týdny uslzená v posteli, ale je moudrá a statečná. Tahle Karen se vzpamatuje ze svých ztrát a pozoruje život klidně, vyrovnaně a s odstupem jako z Denysova letadla – z takové dálky, že i utrpení vypadá najednou krásně. Právě tahle Karen mi nedá spát, za ní lidé cestují až do Afriky, aby ji mohli obdivovat.

Možná je to žena, o níž snila i samotná Karen. Její vytoužený vzor, ideál, o který celý život usilovala, ale nikdy ho nedosáhla. Ideální já každého z nás, kterým bychom se rádi stali.

Missing in action

Do Olliho a Floteina pokoje pro hosty se vrátím vyčerpaná a stižená nesnesitelnou melancholií. Všechno je tu při starém: na staveništi se nezměnilo vůbec nic, elektřinu stále ještě nepřipojili. Flotea si nechala upravit vlasy do nových červených copánků krásně zapletených těsně u hlavy. Já jsem však duchem jinde: vznáším se v úplně jiném světě a vůbec se nechci vrátit. Olli mi rozumí. Aby mě utěšil, ukáže mi svůj poklad, lví vývržek, který před lety koupil od Masajů. Je to podivuhodný, tmavě hnědý chomáč chlupů velikosti golfového míčku, který větry savany ohladily do dokonalé koule. Toužebně k němu přičichnu a ucítím prastarou vůni divoké přírody.

Olli se vyptává, jaká byla cesta a co se mi líbilo nejvíc. Snažím se odpovídat, ale všechno mi přijde jako sen. Klíčový moment a to, jak se mi vepsal do paměti, nedokážu ve skutečnosti ani vysvětlit: cestou z Ndutu do oblasti Ngorongoro jsme zastavili uprostřed nekonečné travnaté savany, vystoupili z auta a šli tak daleko, až z něj zbyla jen drobná tečka na obzoru. Ocitli jsme se v úplně novém světě; kam až oko dohlédlo, jsme byli jen my, tichý vítr, zebry, antilopy, šakali lenošící v křovinách a na obzoru hora Ngorongoro, kde se zastavil čas. Na fotce jsem se scvrkla na úplně malinké, bezvýznamné stvoření uprostřed nekonečného travnatého moře.

Ten okamžik jsem zažila tři dny před koncem cesty. Mrazivé pomyšlení, že jsem jen nepatrným bodem v krajině.

Přemýšlela jsem, že bych svůj poslední týden strávila v Keni, jenže tam pořád hrozí teroristické útoky, a tak mě výlet moc neláká. Ve zprávách se dočtu, že Spojené státy do země zakázaly cestovat, Britové evakuovali své turisty a zrušili lety a i finské velvyslanectví v Keni nabádá cestovatele k maximální opatrnosti, protože nebezpečí útoků a únosů je skutečně velké. Mám strach. Rozhodnu se, že cestu do Nairobi zkrátím na pár dní, a ještě chvíli zůstanu v Tanzanii.

Když si Olli vyslechne mé vyprávění o safari, dostane taky chuť vyrazit do divočiny a mě napadne, jestli by se mi ho přece jen nepovedlo zlákat k několikadennímu výletu, když mám teď nakonec čas. Den po mém návratu začne jen tak pro zábavu počítat, kolik by nás stálo vyrazit na pár dní do národního parku Mkomazi. S sebou bychom měli kuchaře a automechanika, stany, sto padesát litrů vody, jídlo a možná i malou stanovou sprchu. Tři noci a čtyři dny včetně benzinu, vstupu do parku, platů a jídla by vyšlo na osm set dolarů čili šest set euro. Vystačí mi peníze, které jsem si na cestu vyhradila? Prý mám pár hodin na rozmyšlenou, protože bychom případně vyrazili pozítří. Panebože! Že bych nakonec přece jen zakusila safari pod stanem jako Karen?

Po stanování sice toužím od samého začátku, ale když má teď dojít na lámání chleba, zaplaví mě strach. Nejsem žádná zálesačka a ani s nocováním pod stanem nemám bůhvíjaké zkušenosti. V Mkomazi prý nejsou divoká zvířata, těch se bát nemusím, ale bude tam horko, ještě větší než v Serengeti, kde jsem od rána do večera bojovala s dehydratací. A co záchody? Olliho seznam je nezmiňuje a já se na ně neodvažuju zeptat. Čurání v křoví už sice zvládám, ale na čtyřdenním výletě se musíte popasovat i s jinými věcmi. Vážně bych ráda věděla, zda měla Karen při těch svých slavných safari nějaký přenosný záchod, třeba nočník – štve mě, že ho v dopisech nezmiňuje. A životopisci, haló! Právě tyhle základní věci chce člověk vědět! Jak tam chodili na záchod?

Olli mi potvrdí moje podezření: záchod není. Dostanu rýč a půjdu do křoví. Nakonec se ukáže, že záchod je ten nejmenší problém. Olli prve zmínil, že v Mkomazi zvířata téměř nezahlédnete, a já usoudila, že tam prostě nežijí. Jenže chyba lávky – zvířata v parku samozřejmě jsou, ale ten je tak divoký a nedotčený, že se lidem neukazují. V Mkomazi na vás zaútočí slon vzdálený třeba i sto metrů, protože cítí ohrožení. V Serengeti jsou lvi zvyklí na auta turistů, ale v Mkomazi je Olli nikdy neviděl, přestože v noci je slyšet jejich řvaní. Tamní lvi jsou prý navíc stejní jako ti v Tsavu za keňskou hranicí. „Jsou to ti slavní lidožraví lvi z Tsava,“ hlásí Olli vesele. Právě o nich před sto lety psala i Karen, když si přečetla děsivou knihu The Man-Eaters of Tsavo (Lidožraví lvi z Tsava). „Samozřejmě slyšíš historky o tom, jak lvi vytáhli lidi ze stanu a sežrali je, ale to je úplný nesmysl,“ tvrdí Olli. „Ve všech těch případech nechali otevřený stanový zip nebo jim ven koukala hlava! My se nemáme čeho bát. Ano, i odskočit si v noci na záchod je celkem bezpečné.“ Panebože. Kde na tenhle výlet seberu odvahu? Sama před sebou si ho dovedu ospravedlnit jedině tím, že se tak přiblížím podmínkám, v nichž na savaně před sto lety nocovala Karen. Žádné chaty, žádná zvířata zvyklá na turisty, žádná ochrana kromě auta, které tenkrát nebylo samozřejmostí.

Řeknu Ollimu, že mám strach. Olli odpoví, že strach patří do přirozené škály lidských pocitů, ale Zápaďan často ani netuší, co znamená. Naproti tomu v afrických městech nebo ve stanu na savaně víte, co je to strachovat se o život. Jde jen o to, zda svůj strach dokážete ovládnout. Strach v přírodě prý sám nepoznal, ale v Arushe ano, protože už ho mnohokrát okradli.

Nevím, jestli se Karen na safari bála. Nevzpomínám si, že by o tom někdy psala. Ale možná, že strach nepřicházel s Brorem ani Denysem v úvahu. Když cestujete s mužem, kterého uctíváte a plně mu důvěřujete, třeba se zkrátka bát nemůžete.

Olli se pustí do příprav na cestu. S mechanikem rychle zkontrolují auto a s kuchařem plánují nákup jídla. Sbalí stany a jídelní přístřešek, karimatky, spací pytle, cestovní židle, nádobí, vybavení polní kuchyně, lavory na mytí, baterky, vodu na vaření a pití, náhradní pneumatiky, hever a nářadí. Já mezitím v kýblu peru prádlo a balím si osobní věci. Před pár dny mě začalo zlobit zažívání a pořád se to zhoršuje, takže si nakonec vezmu antibiotika, která mi nabídne Olli – situaci musím zvládnout před odjezdem. Z léků jsem unavená a malátná, ale usoudím, že ve zdejších podmínkách je úplně jedno, jaké pilulky zbaštíte, jen když nějak zůstanete naživu.

Flotea nás časně ráno vypraví na cestu poctivou snídaní. Popřeje nám hezký výlet a poznamená, že sama by se pod stan na savanu v životě neodvážila. Prý by umřela hrůzou ze lvů.

Já se snažím myslet jen na to, že všechno na safari je nepopsatelně vzrušující.

Tábor Dindera v národním parku Mkomazi se nachází na kopci s výhledem na jezírko pokryté lekníny a zelené savany rozkládající se pod ním. Obloha je zatažená, ale za jasného počasí prý mezi horami vykukuje špička Kilimandžára. U brány do parku se dozvíme, že jsme jediní návštěvníci v celé oblasti. Tohle místo skutečně není žádná mucholapka na turisty, ročně sem zavítá jen hrstka lidí. Oblast je divoká a nedotčená, možná trochu jako celá východní Afrika před sto lety. Spojení s vnějším světem tady neexistuje; všechno potřebné si musíte dovézt s sebou.

Když dorazíme do tábora, kuchař Alois, malý chlapík z kmene Pare, na kameny na kopci okamžitě rozloží kuchyňské náčiní. Pomocí dřevěného uhlí rozdělá oheň a začne vařit vodu na čaj, loupat zeleninu a marinovat kuře. Alois prý počítal s tím, že výlet bude trvat jen dvě noci, a tak místo na čtyři dny koupil jídlo jen na tři. Protože jsem posedlá vyváženou hladinou krevního cukru, začnu být skoro nervózní. V duchu už vidím poslední večeři skládající se z vajíčka a hrnku vody – anebo ulovíme antilopu tak jako Karen? Kuchař se na chvíli zamyslí a pak oznámí, že jídlo bude nakonec přece jen stačit. I tak si stěžuje na malý rozpočet; je zvyklý pracovat pro luxusní safari společnosti, kde se s jídlem nemusí šetřit. Výlet je podle něj navíc moc krátký: svému kuchařskému umu a repertoáru prý dokáže učinit zadost teprve po deseti dnech. Naší výpravě sestaví luxusní rozpočet, a když ochutnám jeho jídlo, pochopím, co to znamená.

Finům bude soukromý kuchař samozřejmě připadat přehnaný, ale tady je to zjevně nutnost. Hrachovou polévku z pytlíku si tu neohřejete a i Olli měl při výpravách během své šestnáctileté ka-riéry kuchaře vždycky sebou. Občas stráví až osm týdnů v divočině bez sprchy a záchodu, ale když jde o tříchodovou večeři, neškudlí. Moc dobře ho chápu: když hodláte pracovat, příprava jídla by vám zabrala moc času a energie. Pracovní síla je tu navíc celkem levná. Kuchaři s mechanikem platíme 20 000 šilinků čili méně než deset euro za den.

A pokud by chtěl nějaký severský skrblík přece jen ušetřit za kuchaře, budiž, ale automechanik je z hlediska přežití naprosto nezbytný. Ten náš se jmenuje Max a na sebemenší výlet mimo tábor nevyjedeme bez něj a minimálně pěti litrů vody v kanystrech. Pokud se vám rozbije auto, což je ve zdejších podmínkách časté, pomoci zvenčí se nedočkáte. Telefony nefungují a v okruhu desítek kilometrů nejsou žádní lidé. Teplota v Mkomazi přes den vystoupá hodně nad třicet stupňů, takže v porouchaném autě byste dlouho sedět nevydrželi a pěšky se nikam nedostanete.

Olli s Maxem vztyčí stany. Jíst budeme v jednoduchém přístřešku se stolem potaženým ubrusem, s židlemi a džbánky s džusem a vodou. Muži mají společný stan a Olli spí v podlouhlém stanu pro jednoho, z nějž může celou noc obdivovat hvězdnou oblohu – ta věcička je tak nechráněná, že by v ní prý žádný z jeho pomocníků nikdy nesložil hlavu. Olli se mě před odjezdem zeptal, jestli bych chtěla taky takový, ale řekla jsem, že chci co možná nejbytelnější přístřešek s co nejtlustší plachtou. Postaví mi stan značky Fjällräven pro čtyři osoby s oddělenou předsíní. Ani ten by samozřejmě nezastavil stádo slonů, kdyby se mě rozhodlo převálcovat, ale rozhodně se v něm cítím bezpečněji než v průhledné rouře.

A pak tu máme další vybavení. Na větvi visí ručník a pod ním je umyvadlo s trochou vody. Na kameni před mým stanem stojí toaletní papír, kdybych si potřebovala odskočit do křoví na malou. Olli mi ukáže i skutečný záchod. Ve vysokých travinách kousek od tábora je betonový sokl s dírou zakrytou balvanem. Kolem jsou kameny, z nichž si prý můžu postavit sedátko.

Před západem slunce vyrazíme na krátkou vyjížďku. Snažíme se dostat na místo, které je podle Olliho tou nejkrásnější vyhlídkou v celé Tanzanii, ale nakonec ji neuvidíme: řeka je rozbouřená a cesta rozbitá. Aloise necháme v táboře vařit večeři. Zjevně nemá moc velkou radost, že zůstane sám bez auta, které by mu poskytlo útočiště – kdyby se objevil lev, jeho jedinou, chabou nadějí by bylo vylézt na strom u polní kuchyně. Večeře, kterou nám připraví, je nicméně úžasná. Slunce zapadne kolem půl sedmé a potom je tma jako v pytli. Kolem se začne rozléhat ohlušující kvákání žab a křik cikád. Sedíme v jídelním stanu v matné záři polní svítilny. Jako předkrm nám Alois naservíruje pórkovou polévku s koriandrem a chleba. Hlavní chod je obří mísa se smaženou tilápií, brambory s koriandrem, naprosto božský salát kachumbari a fazole s mrkví osmahnuté na másle. Jako dezert se podávají sladké stroužky ananasu. Později se doslechnu, že právě v tomhle bodě mu plány zmařil úsporný rozpočet, na který si tak stěžoval: Olli mu z nákupního seznamu vyškrtal všechno „zbytečné a nesmyslné“ jako třeba čokoládovou pěnu. „V divočině se snad člověk bez čokoládové pěny obejde!“ bručel Olli. „Anebo bys ji chtěla?“ ptá se mě teď.

Je sotva osm, ale rozejdeme se do stanů a já se dám ve světle čelovky do psaní – v téhle tmě se stejně nic jiného dělat nedá. Natáhnu na sebe svůj noční úbor a pak se celá zpocená svalím na spacák. V noci se prý někdy natolik ochladí, že máte chuť vlézt si dovnitř. Ze sousedních stanů slyším Olliho zívání a tichý hovor kluků. Cítím se překvapivě bezpečně, jako bych byla v jakémsi lůně, v samém středu všech věcí a zároveň ve vlastní (domnělé) skrýši.

Asi kolem jedné uslyším lví řvaní – hluboké, kovové vrčení otřásající zemí, z něhož tuhne krev v žilách. Přichází poměrně zdaleka, odněkud z pláně pod námi. Lev ve svém revíru přechází celou noc a řvaní se ozývá zhruba každou čtvrt hodinu až do rána. Šelma postupuje z východu na západ a krouží kolem našeho vršku. Nezamhouřím oka, o tom, že bych se odvážila na malou, ani nemluvě. Navíc svádím nekonečnou bitvu s klíšťaty, kterých je plný stan.

Ráno se dozvím, že právě v Mkomazi je na klíšťata to nejhorší možné období. Cesta na záchod vysokou travou sahající až po pás udělala své; klíšťata mi ulpěla na oblečení a já si je donesla až do stanu. Olli říká, že už tu dvakrát dostal encefalitidu, a zmíní, že na ni ve Finsku existují jedna antibiotika, „ale už se nevyrábějí“. Mě utěšuje vědomí, že zdejší klíšťata se do vás evidentně hned nezakousnou; nejdřív asi den nebo dva zůstávají na kůži, takže pokud se mi je podaří včas sundat, nemělo by mi nic hrozit.

V pět hodin ráno rozdělá Alois oheň a začne připravovat snídani. Ani Olli kvůli lvu a klíšťatům nezamhouřil oka. Když v ranním šerosvitu vyrazí na vršek, kde máme záchod, křičí u toho a tleská rukama, protože prý v noci na svahu zaslechl leopardí řvaní. Taky bych ráda použila záchod, ale pomyšlení na leoparda mou touhu rychle zažene – stačí mi rychlé vyčurání uprostřed otevřené cesty.

Východ slunce je úžasný. Hory na východě se koupou v červenooranžové záři a na západních vrcholcích leží mlha, takže to vypadá, jako by hory pokrývala bílá srst nebo jemná plíseň. Od polní kuchyně je vidět vrchol Kilimandžára tyčící se v dálce. Posnídáme omeletu se zeleninou, smažené párky s rajčaty, opečený chleba, avokádo a krájené ovoce. Nevím, jestli to přežijeme, ale hlady rozhodně neumřeme.

Je částečně zataženo a už teď je horko a vlhko. Sbalíme tábor a v osm vyrazíme na cestu.

Zelená kvetoucí krajina Dindery se brzy promění v suchou červenou poušť s akáciemi a neprostupnými trnovými keři, které se skvějí šedými a stříbřitými barvami. Cestou vidíme kuduy, buvoly, úžasné přímorožce s rovnými rohy a antilopy žirafí, které mají dlouhý krk a spásají větve stromů tak, že se předníma nohama zapřou o kmen. Mnohé z těchto druhů jsou jedinečné a v Tanzanii je uvidíte výhradně v parku Mkomazi.

Míříme do oblasti Maore na hranici s Keňou vzdálené mnoho hodin, ale cestou se zastavíme v Kisimě, abychom doplnili kanystry s vodou a podívali se, jestli tu nezastihneme Olliho kamaráda Tonyho. Tony je doma – stráže ozbrojené kalašnikovy nám pokynou, abychom projeli branou, a pak pokračujeme vzhůru na kopec, kde stojí takřka neviditelný kamenný dům splývající s okolní krajinou. V okolí je dost možná jediný.

Téměř sedmdesátiletý Tony Fitzjohn je případ k pohledání. V mládí pracoval osmnáct let s Georgem Adamsonem v Keni, kde žili mezi divokými lvy v drsných podmínkách chráněné krajinné oblasti Kora. Adamson byl proslulý milovník lvů, který zasvětil život jejich ochraně a mimo jiné navracel jedince vychované v zoologických zahradách zpátky do přírody. Šestadvacetiletý Tony potloukající se po Africe, dostal v roce 1971 místo Georgeova asistenta poté, co jeho předchůdce zabil lev. Do půl těla svlečený, pohledný mladík na fotografiích, které snad ani nemohou být skutečné, naoko zápasí se lvy a vypadá jako Tarzan.

Když se politická situace v Keni vyhrotila a George Adamsona v roce 1989 zabili pytláci (jeho manželku Joy zavraždili téměř o deset let dřív), i z Tonyho se stala persona non grata a musel zemi opustit. Přestěhoval se do Tanzanie a parku Mkomazi, který byl tehdy v hrozném stavu, a začal oblast zvelebovat. Tony rozjel projekt s cílem zachránit zdejší téměř vyhynulé psy hyenovité a později se začal věnovat nosorožcům, pro něž vybudoval oplocenou chráněnou oblast. Ta je tak rozlehlá, že mimo jiné pojme celou horu. První ohrožené nosorožce sem dopravili letecky z Jižní Afriky a nyní tu vedou asi dvacet pět kusů. V oblasti je i vzdělávací centrum, kam se děti chodí seznamovat s ochrannou přírody a nosorožci, a vedle napajedla se nachází zákop, odkud lze zvířata sledovat. Fitzjohn díky své neuvěřitelné houževnatosti a železné vůli, navíc takřka bez cizí pomoci, odvedl obrovský kus práce. Vytrvalost je nepochybně třeba, pokud tu chcete propagovat ochranu přírody a bojovat s věčnými problémy jako korupce, pytláctví a ilegální pasení dobytka. Především Tonyho zásluhou obdrželo Mkomazi v roce 2008 konečně status národního parku. V současné době Tony zaměstnává kolem padesáti místních, s nimiž je i teď ve spojení vysílačkou – občas rozdává pokyny ve svahilštině hlubokým, tlumeným hlasem, kterému nemáte chuť odporovat.

Tony je ochránce zvířat tělem i duší, ale rozhodně není žádný dobrotivý, licoměrný usměváček. Naopak je známý pro svou popudlivou povahu a přímost a místní se ho prý buď bojí, nebo ho nenávidí. Když se Olli na jeho pozemku před lety objevil poprvé, Tony ho přivítal slovy „táhni do hajzlu – hned“, což ještě podtrhl strážce ozbrojený puškou. Ze všeho nejvíc prý Tony nesnáší vědce, kteří sem chodí se svými teoriemi, aniž skutečně chápou cokoliv o zdejších podmínkách. Kdyby bylo po jeho, žádné výzkumníky by sem nepouštěl. „V lidech nejedu,“ říká Tony, ale dodává, že dnes je klidnější a prý už „nepije, nekrade, nebere drogy a nebije ženu“. Čmuchaly a nadbytečné návštěvníky však stále nesnese, a tak musí Alois s Maxem během naší návštěvy počkat v autě. Tony ví, že ho místní nemají v lásce, a nechce, aby viděli, jak žije. Možná si s nimi užil nejednu šlamastyku: ochrana přírody není u místních vysídlených z chráněných oblastí vždycky populární, zvlášť pokud ji prosazuje bručounský mzungu. Snad právě proto považuje Tony za nejdůležitější úkol své organizace rozvíjet povědomí o ochraně přírody u dětí.

Tony je nicméně charismatický: humor má černý jako noc a skoro bych přísahala, že se mnou flirtuje.

„Kdo to je?“ vyhrkne, když dorazíme, aniž se na mě podívá, ale brokovnici na nás přece jen nenamíří. Když o mně Olli později neustále mluví jako o ní nebo o té dámě, Tony řekne, ať používá moje jméno, Mia.

„Musíme se k ní chovat hezky, aby se tu cítila jako doma a my ji mohli uvařit a sníst,“ prohlásí s poťouchlým úšklebkem ve tváři. Když se ho zeptám, jestli bych si od něj mohla koupit jeho životopis Život v divočině, který napsal před dvěma lety – Olli ho začal překládat do finštiny, ale ještě pro něj nenašel nakladatele –, zasyčí: „Vypadám snad jako knihkupec?“ Přesto však do vysílačky zabručí, aby mu výtisk přinesli, a napíše mi i věnování, For Mia (Missing in Action?).

„Jestli nezařídíte, aby mě ve Finsku vydali, chci to zpátky!“

A když Olli následně poznamená, že jsem dnes určitě získala materiál na „hezkou“ kapitolu do své knihy, Tony se skutečně namíchne. „Žádnou hezkou kapitolu nepotřebuju!“ durdí se.

Slíbím, že o něm nic hezkého nenapíšu.

Tony projeví neobvyklou pohostinnost a požádá nás, abychom zůstali na oběd. Předtím nás ale ještě zaveze do chráněné oblasti nosorožců. Má otevřený landrover a řídí jako šílenec; na zadní sedačce poskakuju tak, že jsem ráda, že nesletím po hlavě do trnitých akácií. Původně mě trochu mrzelo, že Tonyho letadlo je zrovna v servisu v Nairobi, protože bych se jinak dočkala malé letecké ochutnávky à la Karen Blixenová, ale když mi Olli poví, že Tonyho letecký styl je ještě šílenější než jeho řízení (je schopný stroj otočit vzhůru nohama deset metrů nad zemí), jsem ráda. Olli si myslí, že jestli Tonyho jednoho dne neodpraví místní, zabije se sám při leteckém neštěstí.

Tonyho nenápadný kamenný dům téměř splývá s okolím a stojí na kopci s dechberoucím výhledem. Bydlí v něm se svou ženou Lucy a jejich čtyřmi dětmi. Dospívající dívky jsou v Anglii na internátu, osmnáctiletý syn se chystá na univerzitu a manželka je právě za dětmi v Anglii. Tony nám proto místo rodiny představí dvouleté mládě nosorožce, které u nich žije od doby, co mu byl týden. Zemřela mu matka a jedné noci se prostě objevil u strážní budky, vzbudil hlídače a žadonil o pomoc. Nosorožec je díky červenému písku zbarvený dobronzova a ke mně a Ollimu se staví obezřetně, ale nechá se pohladit. Před lety bychom se mohli přivítat i s Tonyho lvem Jipem; potřást si tlapou s ním by bylo mnohem děsivější.

Poobědváme ve velkém jídelním stanu na terase s výhledem. „Jez rukama, Mio,“ nabádá mě Tony a pustí se do kuřecích křidýlek, která přinesli z kuchyně. Sem tam si olíže prsty dočista. Zbytky hází mangustám; ty chodí vyzvídat na terasu a hladově se vrhají na kosti, které jsou skoro stejně velké jako ony. „Až půjdete, můžete se skočit mrknout na psy hyenovité. A stavte se tu zas pozítří cestou zpátky.“

Potom zvedne vysílačku a zmizí nám z dohledu.

Večer se utáboříme na savaně ve stínu velkého stromu v samém srdci Maore. Před západem slunce s Ollim ještě vyrazíme na krátkou procházku k nedalekému jezeru. Olli na cestě zahlédne zvířecí stopy – tyhle patří zebře, tyhle buvolovi, tamhle je čerstvý otisk lví tlapy – snažím se dívat přímo před sebe a klidně dýchat. Bez ochrany, kterou poskytuje auto, mám najednou pocit, jako bych byla nahá.

Po večeři jdeme rovnou na kutě. Nad hlavou se nám prostírá jasná, hvězdná obloha s mlhovinou, Mléčnou dráhou a obráceným Velkým vozem. Je to zvláštní, ale už se vůbec nebojím. Usnu, hned jak ulehnu, a spím jako poleno. Žádná klíšťata, žádné lví řvaní, nic. Teď je sedm, mraky řídnou a vychází slunce. Olli předpovídá, že bude vedro.

Ráno jsem si jen opláchla obličej v lavoru, včera večer jsem si z rukou smyla červený prach. Zítra bych si měla umýt alespoň vlasy. Každé ráno si měním tričko, ponožky a kalhotky, ale i tak začínám zavánět, i když Olli tvrdí, že si toho tady, na větrné savaně, stejně nikdo nevšimne. Jednou za čas přijde řeč na to, jak jsou na tom členové výpravy se zažíváním; ve zdejších podmínkách jsou podobné hovory zjevně nutností a Olli mi v roli biologa a znalce medicíny neustále klade doplňující otázky ohledně stavu mých střev. Pokaždé když vyrazím s roličkou papíru do křoví, se mě ptá, jestli nepotřebuju rýč. Nepotřebuju. Břicho mi trýzní psychosomatická zácpa zaviněná leopardem.

Na ranní vyjížďku vyrazíme před osmou a jedeme až ke vzdálenému kopci Kamakota. Alois zůstane v táboře, Max řídí, já sedím pod otevřeným střešním okénkem a Olli si hoví na svém oblíbeném místě na střeše. Trnové keře a uschlé akácie se třpytí na slunci, jako by je postříbřil. Okolní krajinu tvoří lateritová půda v oranžových, rezavých, a dokonce i růžových tónech – obsahuje velké množství oxidů železa a leskne se tak, až bodá do očí. Všude kolem je pustina jako z hororu nebo nějakého postapokalyptického sci-fi. Už začínám chápat, proč tohle místo pojmenovali Mkomazi: žádná voda.

Občas zahlédneme velké ptáky, hadilovy, kolpíky bílé, perličky supí nebo zoborožce kaferské, jak mě informuje Olli. Zvířata před námi houfně prchají – antilopy losí, žirafy, zebry, prasata savanová, všechna červená a oranžová stejně jako tahle země. Pštros tu není černobílý, ale černooranžový, oranžové je i prase uhánějící se vztyčeným ocasem, zebry mají oranžové pruhy, žirafy vypadají jako odlité z bronzu. Naše auto se zbarvilo dooranžova stejně jako my i naše věci. Všechno pokrývá oranžový prach. V Kamakotě vyjedeme na velké kopje, odkud jsou úžasné výhledy do krajiny. Savanou se až k obzoru táhne jasně viditelná hranice; keře na pravé straně jsou stříbřitě šedé a suché, zatímco nalevo se zelenají a jsou porostlé listím. Přesně tam se zastavily deště.

Když dorazíme do tábora na oběd, udeří hrozné vedro. Po jídle Olli podřimuje v trávě ve stínu stromu, zatímco já sedím na skládací židli a listuju Tonyho paměťmi. Myslím na Joy Adamsonovou, o níž je v knize zmínka, a na to, jak si stejně jako Karen „vybrala lvy“. Kdysi jsem viděla dokument, kde říkali, že za její blízký vztah ke lvům mohla skutečnost, že neměla vlastní děti. Přemýšlím, proč se bezdětnost u žen vždycky považuje za tragédii a čím to je, že si lidé jejich počínání často vykládají jako kompenzaci. Nejde nutně o tragédii; pokud se vydáte určitou cestou, jinou nutně neprojdete, a jestli vám bezdětnost skutečně zavře nějaké dveře, jiné naopak otevře. A proč takhle nikdo nemluví o mužích? Osobně jsem se alespoň nikdy nesetkala s tvrzením, že by George Adamson zasvětil život lvům proto, že neměl děti.

Ráno jsem hltala úžasné výhledy a moc dlouho seděla na přímém slunci na střeše auta, protože tam hezky foukalo. Teď mě bolí hlava a je mi zle. I tak se přinutím vyrazit s ostatními na večerní vyjížďku, protože pozdní světlo je ze všeho nejkrásnější a barví krajinu dozlatova. Vidíme orla bojovného, jak loví mládě ptáka drop kori, a potom jedeme podél keňské hranice ležící jen pár set metrů od našeho tábora. Hranici označuje příkop přerušující cestu, která pak pokračuje přímo přes kopcovitou krajinu až k obzoru. Jestli jsem se někdy divila, proč jsou hranice afrických zemí rovné jako pravítko, teď je mi to jasné: když je v pohraničí jen savana nebo poušť, není důvod, aby se hranice klikatila.

Po návratu do tábora si umyjeme vlasy. Na sprchu není dost vody, ale jeden lavor zjevně stačí na to, aby se v něm opláchli dva lidé, a já se hned cítím o poznání svěžeji.

Protože mi bylo špatně, večer jsem vypila příliš vody a v noci jsem takříkajíc v háji. Držím to v sobě dlouho, ale marně: musím se vyčurat. Posadím se ve stanu, špicuju uši a naslouchám temnotě, ale nic neslyším. Zatáhnu za zip a s nasazenou čelovkou jako ostřílený partyzán zkoumám okolí, jestli nejdou lidožraví lvi z Tsava. Pak udělám miniaturní krůček ze stanu, stáhnu si kalhoty, co nejrychleji ukojím volání přírody, zacouvám zpátky, trhnu zipem vzhůru a prudce oddechuju. Srdce mi buší jako splašené.

Moc elegantně jsem nevypadala, to přiznávám, ale tohle je otázka života a smrti.

Přijde mlhavé a neuvěřitelně krásné ráno. Jsme tak blízko Indického oceánu, že vlhkost linoucí se od moře přes noc zhoustne a je z ní bohatý deštík a ranní mlha. Stany i všechny naše věci jsou promáčené jako po přívalovém dešti. Šikmé ranní světlo odhalí stovky pavučin vetkaných všude ve žluté trávě. Tiše se pohupují ve vánku jako drobné kulaté krajky, které někdo rozvěsil na stébla trávy, aby tam uschly.

Je to naše poslední ráno a mně už se po stanování stýská (leopardí zácpa povolila, takže bych mohla kempovat klidně týden). Všechno je prosté a šíleně těžké, ale zároveň jasně dané a bez stresu. Pod stanem máte z nějakého záhadného důvodu mnohem víc času než v turistické chatě, kde jsem se honila za večeří, elektřinou nebo západy slunce a jako ostříž neustále sledovala hodinky, abych se stihla osprchovat, vyfoukat si vlasy, namalovat se, obléct se na večeři a pak ještě za východu nebo západu slunce vyrazit někam na vyhlídku. Tady vás nic nesvazuje. Jenom sedíte na skládací židličce, kocháte se krajinou, čtete si nebo píšete, s mastnými vlasy a v oblečení, které máte zrovna na sobě. Necháte slunce plout po obloze, světlo sílit nebo slábnout, mlze dovolíte, ať stoupá nebo řídne, a potom, když přijde soumrak nebo svítání, se jdete ke stolu najíst. Všechno je neustále tady, kolem vás, nacházíte se přímo ve středu dění. Při safari, kde spíte v chatách, sice strávíte celý den na savaně, aniž zahlédnete živou duši, ale večer se vždycky vrátíte do civilizace. Tady se mezi mě a divočinu nikdo a nic nevklíní. Karen, chápu, jaké je to štěstí.

Po návratu domů ze sebe smyju prach v barvě zvířat z Mkomazi. Voda, která ze mě stéká, zbarví dno sprchy dooranžova.

KAREN PÍŠE:

21. září 1930

Drahá maminko, (…) zažila jsem pár úžasných dnů, protože minulý čtvrtek dorazil Denys a včera zase odjel. (…) Včera jsme se byli proletět. Asi neznám větší potěšení než se spolu s ním vznášet nad Ngongským pohořím. Afriku by měl člověk vidět ze vzduchu, (…) teprve potom spatří její rozlehlost, to, jak si na jejích pláních hraje světlo a stín. (…) Denys chtěl vyzkoušet pár triků a několikrát letadlo otočil vzhůru nohama, naštěstí jsem byla připoutaná…

V květnu roku 1930 Denys z Anglie napsal, že hledá letadlo, se kterým by mohl přistát na Karenině trávníku na úpatí Ngongského pohoří, a v září potom i se svým strojem přiletěl. Letadlo se jmenovalo Ngize, luční koník, a kolem Karenina domu vede dodnes cesta jménem Ngize Road, která kdysi sloužila jako přistávací dráha. Při prvním společném letu se Karen s Denysem vznášeli nad kopci, pozorovali sklízení kávy i chýše Afričanů, viděli uhánějící stáda zeber a antilop. Občas vzlétli jen na patnáct minut, takže čaj v konvici byl po přistání ještě teplý, jindy přeletěli jezero Natron, dolétli do Naivasha nebo až k Takaungu na pobřeží, kde strávili víkend. Denys tvrdil, že letadlo koupil jenom proto, aby Karen ukázal Afriku ze vzduchu. Karen zase připadalo, že za letu konečně všechno chápe. A v těch dobách, předtím než se začaly vysílat dokumenty o přírodě, vám létání muselo skutečně připadat jako zázrak: vůbec poprvé jste spatřili nekonečné africké pláně svrchu, v celé jejich nádheře.

KAREN PÍŠE:

12. října 1930

Drahá Ellen, (…) Každý den teď létám s Denysem. (…) Dovedu si představit, jaký pocit asi zažívají andělé.

Byly to jejich poslední šťastné chvíle.

Až dosud jsem Karen pozorovala jen z opačné strany hranice a Keňa mě popravdě řečeno vůbec neláká. S rostoucí panikou sleduju zprávy. Kvůli hrozbě teroristických útoků byste se v Nairobi měli vyhnout nákupním centrům, mezinárodním hotelům, slumům, národním shromážděním i provozu ve špičce a o víkendech – co tedy zbývá? Potíž je v tom, že mi odtamtud letí letadlo, takže se nedá nic dělat.

Proto teď sedím v autobuse do Nairobi a trčím na tříproudové dálnici v koloně náklaďáků. Kolem jsou obří továrny, které chrlí černý kouř, u silnice stojí kilometry zaparkovaných návěsů, autoservisy a skladiště, vzduch páchne výfukovými plyny a pochybnými chemikáliemi. Průmysl, doprava, vozidla, zplodiny, davy – všechno se na vás valí v úplně jiném měřítku než v Tanzanii. Je to ochromující.

K idyle to má daleko, ale pokud chci konečně najít Karen, nemám na vybranou.

Po návratu z Mkomazi strávím poslední dny u Olliho a Flotey přípravami na cestu. Máchám oblečení v kýblu; na šatech mi ulpělo tolik prachu ze savany, že i když vodu třikrát vyměním, pořád je sytě oranžová. Flotea mě vezme na nákupy, z nichž si odnesu několik bavlněných kikujských látek, i když za ně oproti místním zaplatím dvojnásobek. Floteina kamarádka Prisca mi přinese šaty, které jsem si vybrala u ní v obchodě. Básnila jsem o tom, že bych si přála jednoduchou kangu v zemitých barvách, ale Priscin vkus je o poznání živější, takže je ze mě vyjukaná majitelka obleku s křiklavými vzory ve stylu Mama Africa i se šátkem na hlavu. Flotea mě zavede do nedaleké uličky, kde mi šaty přešijí na míru. Švadlena za šlapacím šicím strojem je s tím hotová za hodinu a její práce stojí tisíc šilinků, tedy čtyřicet centů.

Ještě jednou vyrazíme na krátkou procházku, vychutnáme si supu v obležení much a já si do deníku zapíšu poslední výjevy, které se stydím vyfotit. U zdi hliněné chatky posedávají mladé i staré ženy v různobarevných kangách a červených čapkách. Ve večerním světle je na ně dechberoucí pohled. Jejich strohé, bronzově hnědé tváře si navždy uložím do své pomyslné galerie mezi bezpočet jiných obrazů.

Večer se povaluju na pohovce v kanze a tričku a s ostatními se dívám na dva dokumenty o Africe z Olliho rozsáhlé sbírky. Dobře naladěná Michell zběsile pobíhá kolem a finsky na mě volá moi moi. Flotea, ve flísové mikině a vlněných ponožkách, nám uvaří zázvorový čaj – prý abychom se zahřáli, protože zima klepe na dveře. Napadne mě, že kdybych neměla koupenou zpáteční letenku, snadno bych tu uvízla navěky. Olli prohodí, že bychom mohli zase vyrazit do Mkomazi, a mně přijde, že k téhle úžasné rodině patřím.

Navíc bych se ani nemusela rozhodovat mezi lvy a rodinným životem. Tady je rodina, tamhle lvi.

Poslední ráno vstávám v půl šesté. Flotea vstala už ve čtyři, aby mi na šestihodinovou cestu autobusem připravila kuře a hranolky – snažím se jí vysvětlit, že jedno stehýnko stačí a že si v žádném případě nevezmu celé kuře. Flotea můj odjezd oplakává už od včerejška a atmosféra je vážně dojemná. Naposledy se mě zeptá, jestli bych opravdu nemohla let zrušit a zůstat tu s nimi. Navždycky. Ujistím ji, že nic jiného si nepřeju víc.

Potom mě Olli odveze do Arushy k hotelu Impala, kde stojí můj minibus do Nairobi. Jsem jediná bílá cestující, ale jestli jsem čekala exotický zmatek a chaotickou cestu v přecpané plechovce od sardinek, mýlila jsem se. Celou dobu je absolutní ticho a autobus jede přesně na čas.

Po dvouhodinové jízdě zastavíme na keňské hranici. Desítky místních tu čekají na razítko do pomačkaného, odrbaného kusu papíru, který sotva drží pohromadě – zjevně jde o doklad totožnosti. Stojím ve frontě na pasovou kontrolu na tanzanské straně, když vtom mi zazvoní telefon. Linka praská, ale odněkud zdálky zaslechnu známý hlas: „Dostala jsi grant, gratuluju!“ křičí Olli vzrušeně do telefonu. Informaci prý našel na internetu. Pak překročím hranice Keni.

Moje ubytování v Nairobi je daleko od centra, ve čtvrti, která nese Karenino jméno a je jen několik kilometrů od jejího domu. Hotel je až na mě prázdný: ostatní kvůli teroristickým útokům a zákazům cestování pobyt zrušili. S recepčním se dohodnu, že mi na zítra sežene řidiče (využívat místní taxi prý není bezpečné a o tom, že bych chodila pěšky, nemůže být ani řeč), a pak vyvláčím zavazadlo do obřího pokoje, kde je šílená zima. V prázdné jídelně povečeřím tuhé jehněčí kotlety. Mám hrozný pocit, ale co jiného za tuhle cenu čekat – na další z karenovských snů, které by vyšly na tři sta nebo šest set euro za noc, mi už vážně nezbývají peníze. Navíc je chladno a lije a ta samá předpověď platí pro následující tři dny.

Chvíli trvá, než mi to dojde.

V Ngongském pohoří prší.

*

Telegram

KAREN jsem na miste stop pojmenovali po tobe celou ctvrt stop je tu Karen Road Karen Country Club Karen Blixen Coffee Garden Karen Shopping Center Karen Hospital Karen Police Station stop Ndzigeho pristavaci draha neni stop misto kavove plantaze golfove hriste stop prijedu zitra stop M.

*

Měla jsem farmu v Africe na úpatí Ngongského pohoří.

Drahá Karen, právě tak začínáš svůj příběh, a když konečně stojím před tvým domem, hlavou mi začínají proudit tvoje slova, jak ostatně sama vidíš. Tady ho máme, tvůj dům. Je menší a prostší, než jsem si představovala, ale je to on: Mbogani. Právě tudy, přes zdejší pláně, táhl ve zlatavém světle zapadajícího slunce dobytek, jak píšeš ve své knize. Ze zdejšího trávníku jsi s Denysem vzlétala do oblak, na hlavě leteckou čapku z ovčí kůže, letěla jsi přes modravé Ngongské pohoří. Odsud jsi v sedle vyrážela do panenského lesa, jako by[s] prostupovala starodávnou tapisérií se zelenými obrazci. Ranní vzduch byl čistý a jasný jako sklo, tak studený a čerstvý, že měl člověk pocit, jako by seděl na dně moře. Tam, někde opodál, stály oblé zašpičatělé chýše z trávy patřící rodinám místních Kikujů a na jihu začínal svět buvolů, antilop a lvů, ona velká zvířecí říše, která dala celé farmě nádech výjimečnosti, jako by měla za souseda velkého krále. Proto jsi měla se západem slunce pocit, jako by pach zvířat naplňoval vzduch: tvůj dech splynul s ševelením nočního větru v korunách stromů. A když kávovníky s příchodem dešťů nakonec přece jen rozkvetly, byl na ně dechberoucí pohled: jako by se nad územím šesti tisíc hektarů vznášel křídově bílý opar a padal jemný deštík.

Je tu obrovská, víc než stoletá spatodea zvonkovitá, tropický strom, jehož semenáček jsi zasadila vlastníma rukama. Právě na téhle kamenné lavici jsi sedávala, když jsi ráno jednala s lidmi na farmě, a večer jsi tu kouřila tabák a hleděla ke Ngongskému pohoří – tehdy odsud byl ještě výhled, ale nyní je zarostlý stromy. Občas tu sedával i náčelník Kikujů, Kinanjui, v opičích kůžích s čapkou z ovčí kůže na hlavě, i další kmenoví stařešinové. Mluvte zase, jako když prší – hovorní kikujští chlapci donekonečna škemrali, abys jim recitovala básně, protože jejich verše jim připomínaly déšť.

Tady sis užívala sobotní odpoledne, která jsi měla ze všeho nejradši: až do pondělního večera nedorazila žádná pošta, takže jste se nemuseli bát, že přijdou další upomínky od věřitelů. Sem mezi výlety do divočiny přijížděli Denys i tvůj přítel Berkeley Cole, kteří tě bohatě zásobili vínem a tabákem a psali domů do Anglie, aby [ti] odtamtud poslali knihy a gramofonové desky. Tady jsi za osamělých nocí hleděla k Nairobi, nekonečná bílá mlha, která se v noci vznášela nad městem, ti rozvířila myšlenky a jako kouzlem vyvolala obrazy evropských měst.

A když jsi potom za osamělých večerů sledovala, jak na velkých nástěnných hodinách ubíhá jedna minuta za druhou, měla jsi pocit, jako by [tvůj] život utíkal spolu s nimi. I tehdy jsi ale cítila tiché, tlumené bytí původních obyvatel, které ubíhalo bok po boku s tvým vlastním, i když na jiné úrovni.

Pomalu procházím domem. Dozvím se, že kuchyňská pec bývala roztopená celý rok, a kuchyně se proto kvůli horku a nebezpečí požáru nachází v oddělené budově na konci spojovací chodby. Je tu přes sto let starý mahagonový pult, pojízdná máselnice, mlýnek na maso značky Beatrice a Karenin sušák na ponožky. Zato chybí lednice – jídlo se skladovalo v běžných policích. Tady Kamante vařil pro členy královské rodiny a vaječné bílky šlehal tak, že byly načechrané jako letní mraky.

V Karenině pracovně jsou přes celou stěnu skleněné dveře, které se otevírají na terasu a dvorek za ní. Na konferenčním stole leží gramofon, dárek od Denyse, na zemi za ním je leopardí kůže. U zdi stojí knihovna: jeden z kovových štítků stále nese Denysovy iniciály. Na knihovně vidím červenou a zelenou signální lucernu, s jejichž pomocí Karen posílala vzkazy nejbližším přátelům, například Denysovi a Berkeleymu Coleovi. Na stole stojí Karenin psací stroj značky Corona. Je malý, trochu připomíná mininotebook, ale rovnou v sobě ukrývá i tiskárnu. Představuju si, jak tu Karen sedí zavalená horami papíru a mluví s Kamantem o psaní: Msabu, vy myslíte, že byste dokázala napsat knihu? ptá se Kamante a pochybovačně ukáže na těžké svazky vázané v kůži vyskládané na policích knihovny. To, co píšete, (…) vždyť je v tom hrozný nepořádek, kousek tady, kousek támhle. Když někdo vstoupí a zapomene zavřít dveře, papíry se vám rozletí na všechny strany, dokonce i na podlahu, a vy se pak zlobíte. Z toho žádná kloudná kniha nekouká.

Karen a Bror měli oddělené ložnice a Karen v té svojí trávila hodně času. To pro mě není žádná novinka: jednou stonala, podruhé psala dopisy, jindy si četla – tu hrstku pořádných knih v pevných vazbách, vzácné perly dovlečené z Evropy. Karenina ložnice je skoro celá bílá. Bílé jsou skříně lemující stěny, postel i toaletní stolek, na němž možná kdysi stávaly ještě bílé lilie ze zahrady. Představuju si, jak tu Karen leží v bílé noční košili: unavená, nemocná, v depresi a plná beznaděje, ale někdy i šťastná. Právě v tomhle soukromí, pokud vůbec někde, žila skutečná Karen, noční žena, kterou toužím poznat. Proto zkusím vycítit, jestli tu z ní zbylo ještě něco hmatatelného a uchopitelného, třeba vůně. Představuju si, jak ležím v její posteli – kdybych se otočila na pravý bok, viděla bych zahradu, na zádech zase střešní trámy. Na ty Karen zírala donekonečna.

Prohlídka končí v jídelně, kde 9. listopadu roku 1928 podávali Kamanteho delikatesy princi z Walesu, jak pyšně vykládá průvodce skupiny, kterou mám za patami. Ano, Kamanteho slavný čirý vývar, potom mombaský platýs, křepelka na fazolích, granátová jablka. Zaujatě přikyvuju a pozorně si dělám poznámky. Průvodce má zjevně dost mých nekonečných otázek o všech věcech v domě i dotazů, jestli tu byly už v Karenině době, protože považuje za nutné poznamenat, že „popel v krbu není původní“.

Pak v jídelně osamím. Je chladná a tmavá, jediné světlo vydává zářivý porcelán ležící na stole. Otevřenými okny je slyšet zpěv ptáků a křik cikád.

Přenesu se do doby před sto lety, představuju si, jak se tu žilo za nekonečných osamělých večerů, týdnů, měsíců a let. Teď už vím, že africké noci jsou černé jako hrob, že tma trvá dvanáct hodin každý den v roce, vím, jaký je to pocit, když nemáte elektřinu a večeři vám osvěcuje jen slabý, mihotavý plamen petrolejových lamp. Dotírá na vás tma i nesmírná rozlehlost Afriky a Dánsko je od vás vzdálené čtyřicet čtyři dní.

KAREN PÍŠE:

17. března 1931

Drahá maminko, (…) Nesmíš si myslet, že jsem tu „promarnila život“, když teď všechno končí porážkou, ani že bych si svůj úděl s někým vyměnila. Cítím, (…) že jsem dokázala hodně. (…) Možná že Afrika je k mnohým lidem přívětivější, ale i tak si chci myslet, že patřím k jejím nejoblíbenějším dětem. Otevřel se mi tu širý svět plný poezie (…) a já ho milovala. Pohlédla jsem lvům do očí, spala jsem pod souhvězdím Jižního kříže, viděla jsem, jak se traviny rozlehlých plání tetelí ve vzduchu a po dešti vypadají, jako by je potáhl zeleným závojem, byla jsem přítelkyní Somálců, Kikujů i Masajů, vznášela jsem se nad Ngongským pohořím. (…) Věřím, že můj dům byl bezpečným přístavem pro cestovatele a nemocné, že černý lid v něm našel přátelské místo. Poslední dobou to bylo trochu těžké. Ale tak je to všude na světě.

10. dubna 1931

Osamělá. Drahý Tommy, (…) Myslím, že všechny ty těžké časy mě doopravdy naučily, jak bezmezně bohatý a krásný je život a kolik věcí, s nimiž si člověk dělá starosti, je úplně bezvýznamných. (…) Mám třeba pocit, že by nebylo strašné ani smutné, kdybych teď nechala život za sebou, se vším, co jsem tu milovala. (…) Matku by to samozřejmě hrozně zasáhlo a tak dále, (…) ale (…) pro mě by to byla ta nejpřirozenější věc na světě, zmizet spolu se svým světem. (…) Pokud budu upřímná, je vážně těžké, ne-li nemožné představit si, co si počnu. (…) Je pro tebe například myslitelné (…), že bys šel na dva nebo tři roky do práce, abych se mezitím mohla něčím vyučit a měla trochu peněz do začátku? (…) Neber to jako hrozbu, (…) že mi máš pomoct a živit mě, nebo umřu. (…) Podle mě by nejsnazší a nejrozumnější bylo skutečně umřít. Ale pokud si myslíš, (…) že má smysl zkusit ještě žít, popřemýšlej o tom.

V prosinci roku 1930 přišel skutečně konec: akcionáři Kareniny kávové společnosti se rozhodli farmu prodat v aukci. Už několik let jim nebyly vypláceny fixní podíly a majitelé přišli o hodně peněz. Karen se ještě obrátila na Denyse a zkusila si půjčit peníze na záchranu domu a pozemků, ale nebylo to nic platné. Po sedmnáctiletém boji její sen skončil.

Kupcem se stal mladý nairobský makléř Remi Martin, který hodlal farmu přestavět na stylový předměstský areál, jehož lákadly mělo být golfové hřiště a country klub pro bílé. Celé místo hodlal pojmenovat „Karen“ na počest baronky Blixenové, a dokonce jí nabídl, že může v domě zůstat do doby, než se pozemek rozparceluje a prodá. „Raději bych žila na Sahaře než na osmdesátihektarovém Karenině předměstí,“ odpověděla Karen.

V dubnu roku 1931 začala balit ve velkém. Rozprodávala nábytek a porcelán, který pro zájemce vystavila na jídelním stole. V Nairobi se stalo módou jezdit na pozemek, kde si návštěvníci mohli prohlédnout a osahat nabízené předměty, a lady McMillanová nakonec skoupila většinu nábytku. Denys se přestěhoval k příteli v Nairobi, kde to prý bylo pohodlnější, protože tam „měli telefon a nebylo to daleko k zubaři“, takže událostí, jimiž končil Karenin sen, se vlastně skoro nezúčastnil. Sama Karen byla na pokraji zhroucení. Nespala, nejedla, nedokázala myslet jasně – podle svých slov chtěla zastřelit svého psa a koně a pak skoncovat i sama se sebou. Navíc trpěla strašlivými nočními můrami a bála se tak, že poprosila synka svého sluhy, aby spal v posteli spolu s ní.

Co si měla Karen počít? Přesně tak: co si může čtyřicetiletá ženská bez rodiny, která dala vale domovu i práci, počít se životem?

V květnu se Denys chystal odletět na pobřeží, aby si opravil dům, a Karen ve své knize podává idylický obraz jejich posledního setkání. Denys odchází, ale pak se ještě vrátí pro jednu básnickou sbírku a Karen z ní odrecituje báseň, která se má stát jeho posledními slovy.

Situace však zjevně nebyla ani zdaleka tak mírumilovná. Podle jistých zdrojů se Karen s Denysem nepohodli, pohádali se do krve a v podstatě se rozešli. Karen se v tu dobu dokonce pokusila o sebevraždu – našel se i dopis na rozloučenou, který ale potom zmizel.

Zpráva o neštěstí dorazila dřív do Nairobi než na farmu. Karen měla ve městě nějaké vyřizování a divila se, proč se od ní lidé odvracejí a nikdo s ní nechce mluvit. „V Nairobi jsem si připadala opuštěná jako na pustém ostrově,“ psala. Lady McMillanová ji nakonec při obědě odvedla do vedlejšího pokoje, kde jí novinu sdělila. „Stačilo, abych zaslechla Denysovo jméno, a okamžitě mi to bylo jasné. Všechno jsem pochopila,“ napsala Karen později.

Následující den Denyse pohřbili v Ngongském pohoří, poblíž místa, které si s Karen vybrali. Karen poslala bratrovi telegram: „Denys zemrel při padu letadla ctrnacteho dnes pohrben v Ngongu Tana.“

*

KAREN PÍŠE:

5. července 1931

Drahý Tommy, (…) Jsem hrozně unavená, poslední dobou toho mám tolik na práci.

Afričané celé léto chodili a posedávali před domem, protože nechtěli uvěřit tomu, že Karen skutečně odjede. Čekali i na zprávy o tom, co s nimi teď bude. Ač se to zdá neuvěřitelné, Karen svým pracovníkům dokázala vyjednat půdu v kikujské rezervaci, kam mohlo všech sto padesát tři rodin i se svými stády čítajícími tři tisíce krav přesídlit. Všichni se k ní chovali jako ke vdově a je možné, že svou si prosadila právě kvůli Denysově smrti, protože se jí novému guvernérovi zželelo.

V červenci roku 1932 doprovodila skupina novousedlíků a Afričanů Karen na nádraží v Nairobi, odkud naposledy vyrazila do Evropy. V Mombase se nalodila na parník jménem SS Mantola. Cestovala třetí třídou, protože na nic lepšího neměla peníze. Bylo jí čtyřicet šest let.

Trvalo pět let, než Karen dokázala psát o svém životě v Africe, a dalších sedm, než konečně otevřela dřevěné truhly, které si odtud přivezla – knihy a vzpomínky dovezené z jejího domu v Ngongu.

I mně se čas v Africe krátí, ale ještě bych ráda viděla ono slavné Ngongské pohoří, nad nímž se Karen s Denysem vznášeli během svých posledních společných let, i Denysův hrob, který tam leží. Ukáže se, že jakýsi Johnny, který pracuje v Karenině domě, by mě do hor mohl dovézt – pokud by mi nevadilo, že s sebou vezme svou čtyřletou dcerku Beyonce. Beyonce na zadním sedadle mlčí jako zařezaná, zatímco Johnny odváží bílou turistku do Ngongského pohoří.

Johnny toho o Karen zjevně hodně ví a prý na to téma provedl vlastní výzkum. Vypráví, jaký tu má její jméno vliv; lidé si váží toho, že svým zaměstnancům dobře platila a přes nesouhlas kmenových náčelníků tu založila školu. Kikujové i Masajové si prý dodnes pamatují její jméno. Johnny zná také děti Karenina sluhy Kamanteho, jimž je dnes přes šedesát, a sepsal jejich vyprávění o Karen. Nabídne mi své poznámky, které ještě nikdo nevydal. „Až přijedete do Nairobi příště,“ říká, „zavolejte a všechno vám donesu.“ Přemýšlím, zda mluví pravdu, nebo mi jen říká věci, které chci slyšet. Beyonce na zadní sedačce na to nemá žádný názor.

O Kamanteho vzpomínkách na Karen vyšla i kniha, dojemná obrazová publikace jménem Longing for Darkness: Kamante’s Tales from Out of Africa (Touha po temnotě: Kamanteho příběhy z Afriky), kterou sestavil Američan Peter Beard. Beard se na vlastní pěst vydal do Afriky, aby Kamanteho vyhledal; Karenin bývalý sluha žil tou dobou stále v kikujské rezervaci na okraji Nairobi. Z jeho vzpomínek je skutečně patrný vřelý vztah mezi Karen a Afričany. V kapitole „Dobrota paní Karen“ vypráví o tom, že byla oblíbená mezi všemi v okolí. Pokud někoho vyštvali z pozemku, Karen ho zaměstnala na zahradě a dala mu pozemek, kde si mohl postavit dům a obdělávat půdu. „Byla to skutečně výjimečná žena, protože nikdy nechovala nenávist k žádnému člověku ani jeho zvykům, i když to byl mohamedán.“

V příbězích se vyskytuje i jistý „pan Pinja-Hatern“ a název jedné kapitoly je „Pan Pinja-Hatern se nikdy nezalekl“. Když pan Pinja-Hatern posléze zemřel, Kamante napsal: „Paní Karen smrt toho muže velmi oplakala. Byli staří přátelé a měli se rádi. (…) Mnozí se pak modlili, aby si paní něco neudělala, protože smrt čeká na všechny.“

Čtrnáctikilometrová cesta ke Ngongskému pohoří a hrobu pana Pinja-Haterna není taková hračka, jak jsem si představovala, a trvá hodně přes hodinu. Hned u Karenina obchodního centra uvízneme v zácpě, protože u všech aut, která chtějí dovnitř, je třeba zkontrolovat, jestli nevezou bombu. To je prý zcela běžné a nejde nutně o důsledek nedávných teroristických útoků.

Projedeme kolem domu, kde se natáčely Vzpomínky na Afriku; okamžitě poznám onu úžasnou stinnou cestičku lemovanou žakarandami, na jejímž konci stojí dům. Mineme také domek Karenina sluhy Jumy – Karen ho postavila před svým odjezdem v roce 1931 a dům pořád stojí. Potom přejedeme řeku, která před sto lety tvořila hranici Blixenova pozemku: na druhém břehu začínala masajská rezervace. Když Karen s Denysem vyráželi na vyjížďky do Ngongu, byl tu hustý les, ale dnes se u silnice vrší hroudy hořících odpadků, jsou tu staveniště, chaty a boudy, skládky a napůl zřícené domy, u nichž je těžké poznat, jestli jsou napůl stržené, nebo rozestavěné. Krajnice tone pod nánosem smetí, mezi nímž chodí stáda koz; když projíždíme kolem, Johnny si pochvaluje, že zdejší kozí maso je nejlepší. Ngong Township, za nímž se tyčí vrcholky Ngongu, je obzvlášť hrozné místo. Zrovna jsou trhy, takže je tu spoustu lidí a z oken vytuněných soukromých minibusů matatu se line řvoucí hudba. Johnny mi doporučí neotvírat okénko. Pokud jsem čekala, že jízda do legendárního Ngongského pohoří bude idylická, šeredně jsem se spletla.

Cestou k našemu cíli ale pomalu stoupáme do hor a krajina postupně zkrásní. Projíždíme malými vesničkami a poslední rozbahněná kamenitá cestička je skoro nesjízdná. Nějaká žena, která má Denysův hrob na starosti, nám přijde otevřít železnou branku ztracenou v záplavě buganvílií. Za oplocením se nachází památník a pečlivě udržovaná zahrádka, ale stromy zakrývají výhled na Karenin dům, horu Mount Kenya i Kilimandžáro. Kolem hrobu se prý v minulosti často potulovali lvi, takže je celkem příhodné, když dovnitř vklouzne ženin okrový voříšek a uvelebí se u paty památníku.

Po pěti týdnech cestování jsem skoro stejně na mizině, jako byla Karen roku 1931 po osmnácti letech v Africe, a tak rozhodně nemám na to přenocovat v zařízení Karen Blixen Coffee Garden na Karenině původním pozemku. Po návratu z pohoří tam nicméně vyhladovělá k smrti stejně zajdu na oběd. Pokud je Nairobi doopravdy městem extrémů, tohle je jeden z nich: za přísně střeženou bránou (i tady kontrolují auta, jestli nevezou bomby) se nachází dokonalá oáza nairobských boháčů prahnoucích po přepychu. Kolem původního Swedo House, domu někdejšího správce pozemku, postavili luxusní restaurační a hotelový komplex, který je zosobněním blixenovského snu. Na zahradě jsou elegantní „chýše“, v nichž můžete strávit exotickou noc, a idylická zahradní restaurace je plná majetných bělochů, supertrendy Afričanů slavících narozeniny a podlézavých číšníků v bílých fracích, kteří procházejí kolem s pitím a nádherně naaranžovaným jídlem. Sednu si ke stolu v zahradě a objednám si oběd – tuňáka v krustě ze sezamových semínek s wasabi omáčkou –, ale jsem zvláštně podrážděná.  Všechno mi přijde směšné, přehnané a samolibé, včetně televizí vyřvávajících na baru. Dělá se mi špatně. Možná jsem byla příliš dlouho bez lidí, na savaně, která se táhne od obzoru k obzoru, nebo uprostřed absolutní chudoby. Anebo mám prostě jen příšerný hlad.

Třeba je to přesně tak, jak říkal Olli: že každý pocit, dobrý nebo špatný, který v Africe zakusíte, je tak nějak silnější. Všechno je přehnané: úžasná příroda, všudypřítomná chudoba, šílenství bílých.

To poslední dosvědčuje i klub Muthaiga, oáza přistěhovalců, kam Karen občas koňmo nebo autem zajela na oběd, ale do něj nechci. Dokonce ani dnes nemůžete do téhle Mekky nairobské mezinárodní smetánky jen tak vkráčet a skutečnost, že se o členství smíte ucházet jen na základě doporučení, mi přijde natolik zkostnatělá a snobská, že mi celé místo začne být proti srsti.

Do hotelu Norfolk otevřeného v roce 1904 se nicméně podívám. V Karenině době tu žili všichni významní britští generálové, majoři, urozené lady, hrabata a hraběnky a právě tady Karen strávila svou první noc, když v roce 1914 jako Brorova novomanželka dorazila do Nairobi. Místní noviny o Karenině příjezdu informovaly v rubrice společenských událostí – baron a baronka von Blixen-Finecke dorazili ve čtvrtek do Nairobi. O mém příjezdu nikdo nepíše, a tak tajně proklouznu kolem recepce, abych si budovu prohlédla. Hotel bohužel po bombovém útoku v roce 1980 zrenovovali tak důkladně, že už se tu vytoužené starodávné atmosféry nedočkám.

Když pak s jednou známou známého, Finkou Hilkkou, zajdeme na oběd do slavného hotelového baru lorda Delamera v koloniálním stylu, získám představu o tom, jak tu dnes bílí žijí. Hilkka v Nairobi pracuje pro finskou humanitární organizaci a pravidelně cestuje do extrémně nebezpečných oblastí – na výjezdy ji prý obvykle doprovázejí ozbrojení vojáci (dva na jednoho bílého) a podmínky v pouštích, kam nevedou žádné silnice, jsou drsné: jídlo je často nepoživatelné, občas musíte přežít na sucharech a fazolových konzervách, které jste si přivezli s sebou, takže po několikatýdenní misi jste zesláblí a podvyživení.

Pokud pro Karen zdejší život znamenal největší možnou svobodu, pro současné cizince se evidentně nese spíš v duchu extrémních omezení a bezpečnostních nařízení. V centru se nesmíte pohybovat pěšky. Nesmíte jezdit taxíkem. Nebezpečí loupežného přepadení je tak velké, že když si vyrazíte zaběhat, nesmíte s sebou mít hodinky, a dokonce ani brýle, a pokud chcete s přáteli na piknik, musíte do placených, oplocených a střežených parků.

Ptám se Hilkky, jestli se nebojí. Prý ne. „Nejsem bázlivý typ,“ tvrdí.

Poslední den zasvětím snu bílého turisty o Africe. Navštívím sloní sirotčinec a před odjezdem na letiště si zajdu na oběd do přepychového sídla v anglickém stylu, kde by mě jedna noc vyšla na osm set dolarů. Zdi panství pokrývá břečťan a po trávníku se procházejí vzácné žirafy Rothschildovy. Ráno hledají pamlsky na stolech hotelových hostů nebo natahují krky a otevřenými okny nakukují do pokojů. Přivítá mě vrchní číšník a zeptá se, jestli mi může donést něco k pití. Uvelebím se na zahradní lenošce, odkud mám výhled na žirafy. Dvoudenní déšť podle všeho skončil. Mezi černými mraky začíná prosvítat slunce a já trávím poslední opojné odpoledne na snovém žirafím panství, které dýchá historií.

Karen, přemýšlím o tom, že jsi možná nebyla úplně taková, jakou jsem si tě představovala. Možná jsi nebyla výjimečně statečná, soběstačná, moudrá a úžasná superžena, jak jsem si tě vymalovala. Byla jsi mnohem lidštější, slabší, nemocnější, depresivnější, přecitlivělejší, sobečtější, zoufalejší, majetničtější a marnivější – i lovení zvířat sis užívala víc, než by mi bylo milé.

To ale nevadí, Karen – takoví my lidé koneckonců jsme.

Kodaň, leden

KAREN PÍŠE:

22. ledna 1928

Drahá maminko, (…) Došla jsem k závěru, že každý strach je od nervů, protože člověk se v podstatě nemá čeho bát. Samozřejmě se můžeme obávat toho, že selžeme, utrpíme porážku, sjedeme s autem do příkopu (…) to riziko v životě zkrátka je (…), ale neměli bychom se ho děsit, protože v životě se není čeho bát. (…) Každý strach je vlastně jen strachem ze tmy: dones světlo a zmizí, protože poznáš, že není důvod k obavám.

O rok a půl později navštívím Karenin hrob v Rungstedlundu. Je sychravé lednové počasí a přímo od moře fouká prudký ledový vítr. Pod obrovským, tři sta let starým bukem se nachází velká plochá pamětní deska. Když se u ní zastavím, kolem zrovna prochází osamělý chodec se psem.

Pozdravy z Ngongského pohoří, Karen.

Mimořádně vzrostlý buk začne šumět ve větru, jakoby v odpověď.

Právě sem, do domu svého dětství, se Karen roku 1931 po příjezdu z Afriky vrátila. Byla bez peněz, v depresi, trpěla syfilidou a přišla o všechno: farma se prodala, Denys byl po smrti. A tady, v tomhle pokoji, za otcovým pracovním stolem, začala na svém malém psacím stroji konečně psát.

V tom okamžiku započal její třetí život spisovatelky.

Pro neznámou, skoro padesátiletou autorku nebylo zpočátku lehké najít vydavatele pro svých Sedm fantastických příběhů, ale když pak kniha pod pseudonymem Isak Dinesen v lednu roku 1934 konečně vyšla v Americe, slavila okamžitý úspěch. Za rok a půl knihu vydali i v dánštině v překladu samotné Karen. Projekt ji vyčerpal; nevěřila, že by ještě dokázala napsat něco tak dobrého, ale v jedenapadesáti se přesto znovu pustila do práce. Kniha Vzpomínky na Afriku vyšla v roce 1937 nejprve v angličtině a potom v dánštině.

Zbytek je historie. Z Kareniných knih se hlavně ve Spojených státech staly úspěšné bestsellery a Zimní pohádky z roku 1942 byly tak oblíbené, že vyšla zvláštní armádní edice natištěná na speciálně tenký papír, aby se knížka vešla do kapsy. Karen byla dvakrát nominována na Nobelovu cenu, ale v roce 1954 ji porazil Ernest Hemingway a o tři roky později Albert Camus. A po filmu Vzpomínky na Afriku z roku 1985 její příběh poznali i všichni ti, kteří knihy nečetli.

Posledních pětadvacet let Karenina života bylo legendárních. Stala se slavnou baronkou, velikou dámou a mytickou vypravěčkou příběhů, které bylo „tři tisíce let a obědvala se Sokratem“. Pořádala sofistikované večeře, při nichž se podávaly ústřice, lanýže, suflé a vynikající vývary, shromažďovala kolem sebe kruh sečtělých mladých mužů a měla dramatický milostný poměr s o třicet let mladším spisovatelem. Když roku 1959 jako uctívaná spisovatelská hvězda navštívila Ameriku, popíjela šampaňské a tančila na stole s Marilyn Monroe. Trpěla tolika obtížemi (nejspíš způsobenými syfilidou) a podstoupila tolik operací žaludku a páteře, že dokázala pozřít jenom ústřice, šťávy a kapsle gelée royale, a se svými osmatřiceti kily byla tak vychrtlá, že v sedmdesáti vypadala na sto. Přesto ale natolik žíznila po životě, že v Paříži, kde jednou celý den prozvracela a následně téměř upadla do kómatu, večer stejně vyrazila na „okouzlující party“, možná s pomocí amfetaminu. „Plnokrevníci uhánějí, dokud nepadnou,“ napsala o sobě.

Sedmasedmdesátiletá Karen zemřela u sebe doma v září roku 1962, pouhý měsíc po Marilyn. Myslím na to, jak na konci života nedokázala chodit ani stát, ale stejně dál psala. Ležela na podlaze nebo v posteli a své poslední dílo nadiktovala sekretářce. Ještě dva dny před svou smrtí podepsala novou nakladatelskou smlouvu.

Když stojím v Rungstedlundu u Karenina psacího stolu, odkud je vidět na rozbouřené moře, napadne mě, že Karen ve skutečnosti není vzorem kvůli svému životu v Africe, a už vůbec ne díky těm nepříliš zářným osobním rysům, které jsem u ní odhalila. Vzorem je doopravdy proto, že jako čtyřicátnice bez rodiny, která přišla o práci i domov, dokázala začít znovu a najít sebe samu.

Že se teprve v šestačtyřiceti letech pustila do toho, kvůli čemu ji dnes známe.

Že začala psát.

Že se z ní po tom všem stala spisovatelka, jedna z těch velkých.

*

Rady nočních žen:

Buď statečná. Pokud se bojíš, nevadí.

Hraj s kartami, které dostaneš.

I kdybys byla nemocná, můžeš žít naplno.

Pokud o všechno přijdeš, začni psát.

ČÁST II

Průzkumnice a cestovatelky

RUČNĚ PSANÝ DOPIS ZAZNAMENANÝ NA SKICOVACÍ PAPÍR

Drahá Isabello, Ido a Mary,

píšu vám z podkroví svých rodičů a samým vzrušením se snad zalknu. Jsem dvaačtyřicetiletá, svobodná ženská, která trpí nespavostí, migrénami, pocity marnosti a občasnou melancholií a přemýšlí, co si vlastně počít se životem. Mám žít skromně a nesobecky a nebudit pozornost? Zkrášlovat si byt a šetřit na důchod? Plnit svou občanskou povinnost daňové poplatnice? Starat se o nemocné příbuzné, věnovat se charitě? Trpět hysterickými záchvaty, protože jsem nedostála odvěkému poslání ženy být manželkou a matkou? Doufat, že si přezrálá stará panna jako já ještě najde manžela?

Samozřejmě přeháním, nežijeme v 19. století. Ale nevím – možná proto, že dnešní žena může „všechno“, je někdy překvapivě těžké uchopit opratě života pevně do svých rukou. Jak mám vědět, na co ten svůj jeden jediný život vlastně použít? Potřebuju inspiraci, vzory, praktické rady! Noční ženy, které mi ukážou cestu! Proto jsem od chvíle, co jsem se o vás doslechla, jako zmámená. Odpověď dvaačtyřicetileté ženské na všechny otázky zní: cestuj. CESTUJ!

(pokračování později)

IV. Kallio–Vihti, léto

Věci, které mi přijdou zvláštní:

Pít vodu přímo z kohoutku. Jít po ulici a nemuset si držet tašku. Slunce, které nepálí. Stav bezčasí.

Po návratu z Afriky se propadnu do prázdnoty. Přesun z Nairobi do Helsinek provází sténání a skřípění a já zůstávám viset v jakémsi podivném stavu bezčasí. Mám pocit, jako by můj organismus nesnesl tak rychlý přesun z jednoho světa do druhého – bolí mě hlava a samou sklíčeností se skoro rozpláču.

Mnoho dní ležím zhroucená v posteli. Všechno jako by mě dráždilo: světlo letních večerů, nápisy na plakátech, nadměrný výběr v supermarketech. Neumím tady žít, ale Afrika už mi na druhou stranu připadá jako sen. Prohlížím si fotky, na kterých jsem jen malou siluetou uprostřed nekonečné savany nebo si píšu deník před stanem v Mkomazi, zatímco kolem se valí ranní mlha. Jak může něco, co jsem prožívala s takovou vášní, tak rychle zmizet?

Většinu léta proležím v posteli v podkroví u rodičů ve Vihti. Svůj byt jsem pronajala, protože jsem na mizině. Rekordní vedra trvají celé týdny a já jsem úplně ochromená.

V noci dumám nad nočními ženami a črtám složité grafy. Rozličnými způsoby zanáším významné ženy na mapu světa, do různých časových pásem, v duchu je řadím podle povolání, století a místa, kde žily, rozděluju je na vdané a neprovdané, na bezdětné a matky, vypočítávám jejich zaměstnání, úspěchy, nemoci, smrtelné hříchy. Črtám úplné diagramy podle toho, kdo byl komu vzorem, a ženy jako by se pomalu propojovaly, utvářely jakýsi shluk propletených vláken, která se šíří napříč časem a prostorem a splývají v jediné klubko příliš složité na to, aby se dalo zobrazit. Ptám se kamarádek, které ženy jim nedají spát, a seznam se rozšiřuje. Dumám o ženách, které se mi vznáší při okraji vědomí, ale ještě nevím, co se mnou mají společného. Přemýšlím, kam bych se za nimi vypravila, ale z nějakého zvláštního důvodu se moje ženské ideály a místa, kam bych chtěla cestovat, míjí.

Všechny se ale vznášejí kolem mě v nekonečném časoprostoru nočních žen.

Pak můj pohled jednoho dne upoutá obří obrazová publikace pohřbená pod horou knih, kterou mi pro inspiraci kdysi dávno věnoval můj nakladatel. Kniha pojednává o cestovatelkách minulosti a na obálce je mladá žena sedící na osedlané zebře kdesi v Africe; podle stylu jde zjevně o 20. léta 20. století. Okamžitě se mi zrychlí tep. Kdo to je? Jak se tam, s mikádem, v safari kraťasech, podkolenkách a v módním klobouku, vůbec dostala? Dívá se přímo před sebe a v rukou svírá uzdu, jako by se chystala odcválat na savanu. Ale zebra se přece ani nedá zkrotit!

Je to Osa Johnsonová, úžasná a trochu šílená americká dobrodružka. A kniha je nočních žen plná.

Atmosféra v podkroví náhle zhoustne. Obracím jeden list za druhým a na notebooku ťukám poznámky, které přibývají stránku za stránkou. Pak začnu vyhledávat publikace zmíněné v rejstříku (brzy se totiž ukáže, že obrazová publikace není příliš důvěryhodný zdroj), dovleču je z univerzitní knihovny domů, na internetu si objednám životopisy nejzajímavějších žen a pak se brodím v zapomenutých cestopisech, které někdo zdigitalizoval a nahrál na web. Vyrazím po stopě jako ohař, ale uplynou celé dny a týdny, než mi konečně dojde, na co jsem vlastně narazila. Dokonalé téma. Skupinu výjimečných, příkladných žen, které skutečně žily, ale nikdy jsem o nich neslyšela. Objevila jsem průzkumnice a cestovatelky 19. století.

Anebo přesněji řečeno úplně obyčejné ženy ve středních letech, které se poté, co učinily zadost rodinným povinnostem, rozhodly následovat svůj sen bez ohledu na to, co bylo v jejich době považováno za vhodné. Samy, v korzetech a dlouhých sukních vyrazily na cestu kolem světa.

Vezměme si třeba Skotku Isabellu Birdovou. Při čtení o ní mám pocit, jako bych se dívala do zrcadla: čtyřicetiletá, depresivní stará panna trpící migrénami a nespavostí, co měla po krk škatulek, které jí podsouvala společnost. Když jí lékař v roce 1872 nařídil změnu podnebí – a předpokládal, že pacientka podnikne krátkou plavbu vhodnou pro ženu, třeba do Brightonu – Isabella si koupila lístek do Austrálie, uzdravila se jako mávnutím kouzelného proutku a rozhodla se procestovat svět. Během příštích téměř třiceti let navštívila ty nejdrsnější kouty země, napsala deset cestopisů a stala se první ženskou členkou Královské zeměpisné společnosti.

Nebo Rakušanka Ida Pfeifferová – ta se ve 40. letech 19. století jako čtyřiačtyřicetiletá, poté co děti vylétly z hnízda, rozhodla sama, v upjatém krajkovém čepci a s minimálním rozpočtem, podniknout cestu kolem světa a nakonec se stala autorkou veleúspěšných cestopisů.

Anebo Britka Mary Kingsleyová, která nejdřív svědomitě pečovala o matku až do její smrti a pak se samotná vypravila do západoafrické džungle, kde se spřátelila s lidojedy a evropskými obchodníky.

*

DOPIS POKRAČUJE:

Drahá Isabello, Ido a Mary,

jsem vzrušením bez sebe! Taková mimořádná odvaha! Deprese, migréna, smrt rodičů ani hrozná manželství vás nezastrašily; rozhodly jste se jednat po svém navzdory tomu, co si o vás pomyslí druzí! A že jste se toho zhostily se ctí! Neměly jste možnost vyhledat si na internetu ubytování v Himálaji ani si dopředu zjistit jízdní řád kánoí v konžské džungli. Nemohly jste se zásobit antibiotiky, proteinovými tyčinkami ani mobily s internetovým připojením. O spolucestující jste nestály. S sebou jste si přibalily dlouhé černé sukně, papír na psaní, pár konzerv s jídlem a spoustu kuráže a pak jste na parnících nebo povozech vyrazily na cestu, která trvala týdny, měsíce a občas i roky.

Po večerech jste bez ohledu na únavu při světle svíčky sepisovaly své zážitky do deníků nebo dopisů, které pak dlouze cestovaly přes moře a pevninu k těm doma, abych si já i všechny další ženy nyní a v budoucnu mohly přečíst o vašich cestách.

Isabello, Ido, Mary – daly jste vale nudnému životu zralé ženy o sto padesát let dřív, než to bylo v módě. To díky vám se pokusím co nejdřív zmizet z tohohle podkroví.

V srpnu, vaše M.

*

Rozhodnu se okamžitě uplatnit Isabelliny léčebné metody na potlačení deprese a koupím si dvě letenky: v září do Kjóta a v listopadu do Florencie. Ihned se mi uleví.

Při postupném pročítání hory knih se ukáže, že cestovat o samotě nebylo pro ženy vždycky samozřejmostí. Já si můžu prostě sbalit a odjet, pokud mi stav bankovního účtu, čas a odvaha dovolí, ale v minulosti ženy nemohly jen tak vyrazit na cestu bez mužského doprovodu nebo souhlasu. (Dějiny vyprávějí o ženách, které směly cestovat jedině v přestrojení za muže, třeba vojáka nebo námořníka.) V 19. století se situace zlepšila, protože v Evropě se z cestování stala móda, ale i tehdy bylo záhodno, aby s sebou žena měla gardedámu (například starší tetičku) nebo se účastnila skupinového zájezdu, což byla novinka, kterou nyní nabízel jistý Thomas Cook. Britky směly poměrně často samy cestovat i mimo Evropu, protože impérium se rozkládalo na všech kontinentech a i v tom nejzazším koutě světa se dalo předpokládat, že potkáte krajany a dočkáte se slušného zacházení, pokud budete mít dost peněz a řádná doporučení.

V 50. letech 19. století však začalo přibývat i žen, které lze považovat za skutečné průzkumnice a profesionální cestovatelky. Výzkumné cesty byly obecně v módě; na světě byla stále neprobádaná území a expedice v nich navíc mohly prosazovat koloniální aspirace své země. Navrátivší se průzkumníci (muži) se stali národními hrdiny a čtenáři nadšeně hltali jejich knihy i novinové články. Podobné cestování začalo lákat i ženy. Ale copak mohla spořádaná dáma zanevřít na své povinnosti a samotná vycestovat za hranice civilizace?

No ano, spořádanost. Spolu s neposkvrněnou pověstí šlo u žen 19. století o zcela zásadní vlastnost. Druhým nejdůležitějším úkolem ženy bylo dostát povinnostem; o ty rozhodně nebyla nouze, protože dokud měla dotyčná manžela, otce nebo bratra, musela vést domácnost, obstarat domácí práce, vychovávat děti, pečovat o nemocné a v případě svobodné ženy i vzdálenější příbuzné. Ale pokud žádné takové povinnosti neexistovaly – pokud jste byly staré panny a rodiče vám zemřeli – mohly jste přece jen začít přemýšlet o tom, jak si splnit své sny. Tedy za předpokladu, že jste dokázaly překonat jakýsi neurčitý pocit provinilosti.

Mám dojem, že tyhle zašmodrchané pocity viny a nesplněných povinností z myslí žen ještě tak úplně nevymizely. Já jsem nevychovala děti ani se nestarala o rodiče (zatím), a přesto mám pocit, že jsem celý život jednala podle jistých nevyslovených očekávání, pod vlivem jakési zakořeněné poslušnosti a svědomitosti. Způsobně jsem vystudovala, šla jsem do práce odpovídající mému vzdělání a mileráda ji vykonávala téměř patnáct let. Potom se ale dostavily pocity marnosti. Tohle má být ono? To už mi život nepřinese nic nového? (V tomhle bodě mnozí mí přátelé pravděpodobně založili rodinu.) Začala jsem mít dojem, že věcmi, které bych měla dělat, se zabývám už dost dlouho. Dost dlouho jsem byla svědomitá, řádná, poslušná a rozumná. Už nevydržím být rozumná! (Isabello, Ido, Mary – vy ten pocit dobře znáte!) A protože jsem rozumnosti měla až po krk, nejdřív jsem si vzala dovolenou, abych se zotavila. Pak už jsem se do práce nevrátila. Rozhodla jsem se, že zkusím cestovat a psát, a vymyslela jsem si pro sebe povolání, píšící průzkumnice a cestovatelka (vím, zní to pěkně přehnaně), které by mi umožnilo provádět výzkum, cestovat a psát, co mi jen moje duševní kapacita a bankovní konto dovolí. (Dobře, výzkumné cesty v pravém slova smyslu už samozřejmě nejsou možné, všechny kouty světa byly zmapovány, ale průzkumnictví považuju za jakési duševní rozpoložení – za osobní misi, při níž si zralá žena může rozšířit obzory.) A tak jsem prodala byt, koupila místo něj o polovinu menší, zbavila se nadbytečných věcí i výdajů, zažádala si o grant a začala se chystat na cestu.

A ano, cítím se kvůli tomu provinile. Když se mě známí ptají, jak to jde, vždycky zdůrazním ty špatné stránky (skromný rozpočet a ekonomická nejistota, život rovnající se projektu, neustálé balení a vybalování). Napadá mě, že takovou svobodu plnit si to, po čem člověk touží, snad ani nejde úplně schválit. Není to možné.

V 19. století to možné rozhodně nebylo. Pokud se žena rozhodla cestovat, musela k tomu mít nějaký společensky přijatelný důvod. Samotný zájem o cestování nestačil, protože nadměrná zvídavost se pro slabší pohlaví nehodila. To mě malinko znervózní, a když si koupím letenky do Kjóta a Florencie, ustaraně procházím Seznam přijatelných důvodů pro ženské cestování, který jsem sestavila na základě pečlivého studia hory knih ve svém pokoji:

1. Manželova práce. (Jednoznačně přijatelný důvod číslo 1, protože povinností dbalá žena horlivě následuje svého muže i do těch nejzaostalejších koutů světa.)

2. Zdravotní důvody. (Souhlasné mumlání.)

3. Misionářství nebo náboženská pouť. (Výrazně souhlasné mumlání.)

4. Krajinomalba. (Přijatelné jsou i květiny a hmyz.)

5. Sběr rostlinných vzorků.

6. Vědecký výzkum. (Pokud se usuzuje, že je žena něčeho takového schopná. Copak není zájem žen o zeměpis či přírodní vědy směšný, nebo přinejmenším nepřirozený? A jak taková žena potom vykonává práce, které jí skutečně náleží, třeba pletení?)

V tomhle bodě už začínám ztrácet naději, ale naštěstí mě zachrání důvod číslo sedm:

7. Sběr materiálu pro sepsání cestopisu a následnou osvětu čtenářů.

Osvěta čtenářů! Téhož stébla se chytily Isabella, Ida i Mary. Výhodou cestopisů bylo v té době navíc i to, že vynášely (sic!), a vydáním knihy a s ní spojenými přednáškami jste si tudíž mohli docela dobře vydělat na další cestu.

Jakmile ženy 19. století přišly s dostatečně přijatelným důvodem pro cestování, doma už je nic nedrželo. V podkroví ve Vihti, uprostřed rostoucí hory knih, mi dojde, že cestovatelek, cestujících spisovatelek, badatelek, nejrůznějších dobrodružek a žen rozličných profesí zahrnujících cestování po celém světě je nepočítaně. Jak to, že jsem o nich až doteď nic nevěděla?

Začne nemilosrdný vyřazovací proces. Z cestujících spisovatelek nelítostně vyškrtnu všechny bohaté urozené dědičky, misionářky, domácí učitelky, ženy cestující s manžely i ty narozené po roce 1900. Bez udání dalšího důvodu vyřadím lovkyně (název jedné knihy z roku 1893 je How I Shot my Bears, Jak jsem střílela své medvědy), horolezkyně, letkyně, námořnice, automobilové a motocyklové závodnice a pirátky (ano, i ty existovaly). Stranou jdou manželky cestovatelů a badatelů, přestože jejich zkušenosti by mě zajímaly. Některých se chladnokrevně zbavím jen kvůli místu, na němž se jejich knihy odehrávají, i když podobné čtení by mnou nepochybně otřáslo (Unprotected Females in Norway, Nechráněné ženy v Norsku, 1857), jiné odsunu neochotně, protože jména publikací ve mně vzbuzují lahodná očekávání (To Lake Tanganyika in a Bath Chair, K jezeru Tanganika v pojízdném křesle, 1886, nebo A Year’s Housekeeping in South Africa, Rok péče o domácnost v Jižní Africe, 1877). Pominu i nespokojená svědectví žen, které cestovaly proti své vůli, buď se svými manžely, nebo aby se zotavily z nemocí, byť je možné, že právě mezi těmihle ustrašenými cestovatelkami bych našla nejvíc spřízněných duší. (Přísně si připomenu, že hledám vzory.) Politicky aktivní cestovatelky, špionky a tajné agentky vyškrtnu bezpodmínečně nehledě na jejich zásluhy a můj zájem zchladí i přílišná zbožnost. Trochu zatínám zuby, když přes palubu házím i ženy se zájmem o hmyz a malířky květin – všechny ty rozkošné, potrhlé tetičky, jež cestovaly za svými zájmy a psaly knihy s veselými názvy jako třeba Time Well Spent a Recollections of a Happy Life (Dobře strávený čas a Vzpomínky na šťastný život). Pak je tu ještě skupinka viktoriánských pisatelek cestopisů, které samotné brázdily Afriku. U nich je potřeba skutečné odhodlání, ale nakonec je taky vyřadím. I ony totiž z nějakého důvodu postrádají rysy vlastní všem nejinspirativnějším nočním ženám: onu nezaměnitelnou záři a nadpozemskou sílu inspirace, kterou toužíte následovat, i když nevíte, kam vás zavede. Tu, kterou měly Isabella Birdová, Ida Pfeifferová, Mary Kingsleyová a pár dalších.

V případě průzkumnic a cestovatelek jako ony máte skutečně chuť vyrazit na cestu v jejich stopách. Nebyly bohaté ani fyzicky zdatné, neměly vědecké vzdělání ani podporu společnosti a často nebyly mladé ani zdravé.

A přesto se vydaly na cestu.

A právě proto jsem si je zamilovala.

ISABELLA

Rady nočních žen 2:

Pokud trpíš depresí, pocity marnosti nebo migrénou,

vydej se na cestu.

Noční žena č. 2: Isabella Birdová

Zaměstnání: Stará panna, později světoběžnice a autorka cestopisů. Trpěla depresemi, nespavostí a problémy se zády, dokud jí lékař nenaordinoval krátkou plavbu na zotavení. Rozhodla se podniknout cestu kolem světa, a jakmile jednou vyrazila, už nehodlala přestat.

„Jsem úplně poblázněná. Je to jako nový svět – svobodný, svěží, bezstarostný, plný života a prostý okovů. Je v něm tolik zajímavého, že by člověk nejraději nespal. (…) Žádné vyzvánění u dveří ani „prosím, dámy“, žádné služebnictvo, žádné účty, žádné povinnosti, žádné marné snahy stihnout všechno, co je třeba. A hlavně žádná nervozita ani konvence. (…) Slovy nedokážu vypovědět, jak moc miluji svůj život!“

– Isabella při plavbě přes rozbouřený Atlantik v roce 1871

Isabella Birdová (1831–1904) se narodila v britském Yorkshiru do světa, v němž se za nejdůležitější ženské vlastnosti považovaly ctnost, svědomitost a nesobeckost. Isabellin otec byl vikář, matka učila v nedělní škole a rodina se kvůli otcově práci často stěhovala z jedné obce do druhé. Matka Isabellu a její mladší sestru Henriettu naučila číst, psát, kreslit a vyšívat – Isabellu by sice zajímala i latina, řečtina a práce s mikroskopem, ale dívkám se žádné další vzdělání nenabízelo. Dívčí školy neexistovaly a univerzity ženy nepřijímaly.

Isabella v dětství často stonala, stěžovala si na neustálou únavu, bolesti zad a hlavy i celkovou slabost. Z páteře jí vyřízli nádor, ale ostatní potíže se tehdy léčily víceméně jen změnou klimatu. A tak jakmile lékaři pacientce naordinovali horský vzduch, otec odvezl rodinu na skotskou Vysočinu, a když jí doktor doporučil dlouhou plavbu, dvaadvacetiletá Isabella vyrazila se svými sestřenicemi do Ameriky. O cestě napsala dokonce i knihu – The Englishwoman in America (Angličanka v Americe) vyšla v roce 1856, ale protože Isabelle přišlo nevhodné vydělávat si peníze psaním, rozhodla se dát je na charitu a koupit čluny chudým rybářům. Později se do Ameriky na doporučení lékaře vydala ještě podruhé, ale když otec po jejím návratu onemocněl a zemřel, provinilá dívka se rozhodla, že něco tak sobeckého jako cestování už nikdy nepodnikne.

Po otcově smrti se matka a sestry přestěhovaly do Edinburghu. Život byl přinejlepším nudný a mdlý. Osmadvacetiletá Isabella ráno psala novinové články na duchovní a dobročinná témata a večer chodila do společnosti, jak se na spořádanou ženu slušelo. Nápadníci jí k nohám zrovna nepadali, a když matka potom o několik let později zemřela, příliš možností se jí nenabízelo. Isabelle bylo třicet čtyři let, Hennie třicet jedna. Samozřejmě mohly žít jako mnoho jiných starých panen – neustále se stěhovat, aniž by měly vlastní, trvalý domov, pečovat o nemocné příbuzné a pomáhat s výchovou dětí. To ale Isabella nechtěla. Pokud by se uskromnily, třeba by dokázaly vyžít z malého dědictví po rodičích, a ona by si mohla navíc přivydělávat psaním o církevních záležitostech.

Několik let šlo všechno dobře, ale pak toho osmatřicetiletá Isabella začala mít dost. Takhle má žít až do smrti? To neprovdaná žena skutečně nemůže dělat nic jiného? Sužovaná pocity marnosti napsala svému nakladateli z doby před třinácti lety, Johnu Murrayovi, který vydával populární průvodce. Požádala ho o náročnější spisovatelskou práci: „Budu velice šťastná za jakoukoliv nabídku.“ Murray jí doporučil vycestovat do ciziny za novým, zajímavým materiálem, ale Isabellu sužovaly pochybnosti. Toužila odjet, ale jakpak by mohla? Vždyť přece slíbila, že už nikdy cestovat nebude! Přemýšlela, že by podnikla náboženskou pouť do Jeruzaléma, ale i to jí připadalo moc sobecké.

Zatímco Isabella dumala nad pravidly slušného vychování, její tělo se rozhodlo převzít otěže: znovu začala trpět starými bolestmi zad a hlavy, nespavostí i celou řadou dalších problémů, například vyrážkou, horečkami, bolestmi na prsou, svalovými křečemi, nevolnostmi, padáním vlasů, nervozitou a depresí. Často strávila celé dny v posteli, aniž dokázala usnout, úzkostlivě sledovala každé píchnutí, byla přesvědčená, že jde o něco vážného, a běhala po doktorech, ale nikdo nedovedl její potíže vysvětlit. Jeden lékař jí doporučil, ať si k odlehčení páteře omotá hlavu ocelovým pletivem a stráví nějaký čas ve člunu, jehož pohupování jí uleví od bolesti. Podstoupila léčbu pijavicemi a pouštění žilou, aby se zbavila špatné krve, doktoři jí předepsali léky na zklidnění, třeba opiovou tinkturu, alkohol a tehdy módní chlorodynové kapky (směs opia, konopí a chloroformu), které kromě závislosti způsobovaly i všechny výše zmíněné potíže. Isabella se řídila doktorovými radami, a dokonce odjela na Vysočinu, aby se tam pohupovala ve člunu, ale nic nepomáhalo.

Mnohé z Isabelliných příznaků byly pravděpodobně psychosomatické. Jako řada dalších chytrých a nadaných žen nechtěla jenom sedět doma; přesně z toho důvodu byly mnohé nešťastnice dohnány do stavu, jemuž se tenkrát začalo říkat hysterie. Proboha živého, i já bych byla hysterická, kdybych měla s hlavou omotanou pletivem ležet někde ve člunu, když bych ve skutečnosti chtěla jen něco dělat! V Isabellině případě však nemoc nabízela i možnost úniku: zdravotní potíže byly pro osamělou ženu té doby přijatelným důvodem pro cestování. Hennie na sestru naléhala, aby na plavbu doporučenou lékařem skutečně vyrazila, a tak když se Isabella ve jménu slušných mravů nejdřív několik měsíců zdráhala, konečně si koupila palubní lístek do New Yorku a po návratu rovnou do Austrálie.

Zdravotní důvody – jak úžasná záminka! Isabella ji jako zástěrku pro své badatelské výpravy používala dalších dvacet let. Skoro slyším cvakat telegraf (v té době ho právě vynalezli) a vidím létat telegramy a dopisy: Bolesti zad vyžadují cestu kolem světa… kvůli migrénám musím zůstat půl roku na Havaji, kde je příznivé klima, jezdit na koni, plavat a lézt po sopkách… Abych si vyléčila depresi, zlezla jsem vrchol Longs Peak ve Skalnatých horách s nechvalně proslulým, obhroublým psancem, který je mimochodem velmi pohledný… Samou nespavostí jsem musela jako jediná žena v houfu dvaceti beduínů na hřbetě velblouda přejet Sinajskou poušť… Geniální, drahá Isabello.

Tak se podívejme: roku 1872 si Isabella koupí lístek do Austrálie. Během letní plavby přes Atlantik procitne (Jsem úplně poblázněná. Slovy nedokážu vypovědět, jak moc miluji svůj život!) a hned se – ze zdravotních důvodů – rozhodne procestovat svět: hodlá plout z Velké Británie do Austrálie, na Nový Zéland, do Kalifornie a nakonec přes americký kontinent a Atlantik zpátky domů. S sebou si zabalí vysoké boty, tvídový oblek, spodní prádlo, teplé ponožky a černé hedvábné šaty pro zvláštní příležitosti, léky, deníky, skicáře, tužky, uhly, papír a taky obálky, aby mohla psát dlouhé dopisy své milované sestře Hennie. V červenci roku 1872 nastoupí v Liverpoolu na loď.

Je jí čtyřicet let.

Její první cesta kolem světa potrvá půl roku.

Isabelle se nicméně neulevilo hned. Po tříměsíční cestě lodí ji Austrálie zklamala. Byla v depresi, stýskalo se jí po domově, trpěla úžehy a bolestmi hlavy, nemohla spát a sestře psala dlouhé dopisy plné stížností. Ležela v penzionu, třikrát denně polykala různé léky, moc pila (víno a pivo při obědě, odpoledne i večer) a byla stále unavená (není divu). V těch dobách noviny hodně psaly o tom, že v koloniích, především v Austrálii, je nadbytek mužů chtivých ženění, a tudíž tam doporučovaly cestu neprovdaným anglickým slečnám (kterých bylo v Anglii o milion víc než mužů). Jedna organizace dokonce „dámám v nesnázích“ pomáhala najít si v zámoří manžela. Existují spekulace, že také Isabellina cesta byla spojená s hledáním nápadníka, ale nezdá se, že by Isabella tenhle úkol brala nějak zvlášť vážně. Sestře napsala, že za celou dobu nespatřila jediného zajímavého člověka, který by stál za pohled.

Když byl i Nový Zéland stejně parný jako Austrálie, zoufalá Isabella se rozhodla pokračovat přímo do Ameriky a zamluvila si lístek na příští loď do San Francisca. Parník Nevada už měl své nejlepší dny za sebou, zatékalo do něj a stěží se udržel na hladině, ale vědomí nebezpečné cesty Isabellu konečně probudilo k životu. I když se to zdá neuvěřitelné, na lodi se jako zázrakem uzdravila. Její dopisy najednou sršely nadšením a byla plná energie, přestože se ocitli uprostřed cyklonu, jídlo na palubě bylo odporné (v chlebu byli mravenci a nosatci), lodní motor odešel do věčných lovišť, v tropických vodách teplota často stoupla nad čtyřicet stupňů, střechou salonku zatékalo tak, že jste v něm za deště museli sedět v pršiplášti a v holínkách, a kajuty se hemžily krysami a šváby.

V půli cesty syn jednoho z cestujících onemocněl a kapitán se rozhodl pro zastávku v Honolulu na Havaji, tehdy známé jako Sandwichovy ostrovy. Isabella vyrazila na pevninu, aby posádce pomohla s hledáním lékaře, a hned poznala, že objevila přesně ten ráj plný palmových pláží, korálových útesů a sopek, který hledala v Austrálii a na Zélandu. Na Havaji nakonec zůstala přes půl roku. V předmluvě ke své knize The Hawaiian Archipelago (Havajské souostroví) vydané o pár let později samozřejmě zdůrazňuje, že se zdržela kvůli prokazatelně „příznivému vlivu tamního podnebí na lidské zdraví“.

Havaj Isabellu zásadním způsobem probrala k životu. Začala žít tak, jak by se jí doma ani nesnilo. Zlezla nejvyšší sopku světa a po vzoru tamních žen začala jezdit obkročmo, což bylo v civilizovaném světě neslýchané. Žila s místními nebo na vlastní pěst prozkoumávala ostrov a užívala si bezstarostného života, který ji neustále něčím překvapoval. Ničeho se nebála. Koňmo a bez mapy jezdila po ostrově křížem krážem, nocovala ve slaměných chýších, jedla ovoce nebo kaši poi, kterou se stravovali místní, plavala a myla se v řekách, oblečení si sušila na slunci a hlásala, že v životě nic tak úžasného nezažila. Sestře se chlubila, že se naučila výborně vařit, spravovat šaty, prát a hospodařit s penězi, že si dokáže sama osedlat koně, dát mu uzdu a vypravit ho na cestu. „Odteď už mi žádný muž neřekne, že na něco nestačím!“ prohlásila. Při pohledu do zrcadla si připadala jako proměněná: místo strhané, nemocné čtyřicátnice viděla opálenou ženu s rozzářenýma očima, která omládla o deset let. Isabella tak zkrásněla, že se jí dokonce dvořil i jistý ctihodný pan Wilson. (Odmítla ho.)

Isabella napsala: „Dělám něco, co je ženě zapovězené – žiju život vhodný pro muže. Když vezmu koně a na hřbet mu naložím výstroj, nemusím nic plánovat. Můžu dělat, cokoliv se mi zachce, nic není nemožné. (…) Mám sílu na všechno kromě společenských pravidel a civilizovaného světa.“ Zcela opustit civilizovaný svět však přece jen nedokázala: pupeční šňůrou pro ni byla Hennie, která čekala doma, a ji Isabella odstřihnout nechtěla. Jednou ve výsostné náladě sestře napsala, že by bylo úžasné, kdyby i ona přijela na Havaj: mohly bychom tu začít nový život! Ale když sestra vzala nabídku vážně a chtěla začít s přípravami na cestu, Isabella rychle couvla a dlouze jí vyčetla všechny špatné stránky Havaje. Přece by nešlo, aby Hennie také cestovala. Musela zůstat doma – komu by Isabella jinak psala!

V srpnu roku 1873 Isabella proti své vůli opustila Havaj a vyrazila do San Francisca. Odtud pokračovala vlakem do Skalnatých hor v Coloradu, kde si pronajala koně a vyjela na průzkum okolí. Nejvíc si přála navštívit Estes Park proslulý nádhernou krajinou a jistý majitel penzionu požádal dva mladíky, kteří tam měli namířeno, aby ji vzali s sebou. Těm se moc nechtělo, neměli náladu dohlížet na ženskou, ale souhlasili v naději, že dotyčná bude alespoň „mladá, krásná a veselá“. (Jejich tužby vyšly naprázdno, když „ráno jako kovboj přicválala slečna Birdová oděná v pytlových kalhotách“.) Isabelle bylo jedno, co si o ní muži myslí, zato probděla celou noc samými obavami o to, zda zvládne denně ujet čtyřicet kilometrů.

Cesta pro ni nakonec byla zásadní. Při ústí rokle vedoucí k Estes Parku narazila skupina na srub, který podle Isabelly připomínal doupě divého zvířete: střechu pokrývaly rysí kůže vysušené na slunci, v jednom rohu visel mrtvý sob, kolem se povalovaly sobí rohy, staré podkovy a zbytky nedávno poražených zvířat a dvorek strážil výhrůžně vrčící pes. Ven vyšel hromotluk v roztrhaných kalhotách ze sobí kůže, s nožem za pasem a s revolverem v náprsní kapse. Tohle „šokující individuum“ byl nechvalně proslulý surovec a štvanec Jim Nugent známý jako Rocky Mountain Jim. Navzdory své hrozivé pověsti byl Mountain Jim mimořádně pohledný (alespoň půlkou obličeje, protože v té druhé mu chybělo oko, o něž přišel v boji s grizzlym) a k tomu překvapivě civilizovaný a zdvořilý. Navzdory všem předpokladům Isabellu okouzlil, stejně jako ona jeho.

Isabella chtěla v Estes Parku původně strávit jen krátkou dobu, ale ubíhaly týdny a měsíce a ona zůstávala. Ubytovala se na pozemku Evansovy rodiny a téměř denně se potkávala s Jimem; hodiny jezdili po úzkých stezkách a cválali jako o závod na chladném horském vzduchu. Isabella na farmě svého domácího občas po boku mužů pomáhala s dobytkem, a když se ochladilo, přes jezdecké šaty si navlékla vestu z medvědí kůže a sehnala si mužský vlněný kabát a rukavice. V zimě žila celé týdny v chatě spolu s honci dobytka („další žena žije čtyřicet kilometrů odsud“), kde s příchodem mrazu všechno zamrzlo: mléko, máslo, chleba, sirup, inkoust i Isabelliny čerstvě umyté vlasy. Psala, že jí a spí jako lovec, vlastní jen jedno oblečení, která má na sobě, a jedny vlněné ponožky, které používá šest týdnů v kuse. „Skoro jsem zapomněla, že ženy vůbec existují,“ napsala. „Jeden den jsem ujela osmdesát kilometrů a vůbec mě to neunavilo. Deset měsíců jsem prožila na čerstvém vzduchu a v koňském sedle.“

Když Isabella zatoužila vylézt na horu Longs Peak přezdívanou americký Matterhorn, Mountain Jim se ujal role jejího průvodce. Paní Evansová jim napekla chleba na tři dny, nakrájela maso z býka pověšeného v kuchyni a s sebou přibalila čaj, cukr a máslo. Spali pod širým nebem se sedlem pod hlavou („Nezamhouřila jsem oka, ale noc minula rychle.“), a když osaměli, Mountain Jim odhodil své hulvátské způsoby a civilizovaně s Isabellou rozprávěl. Samotný výstup na horu byl pro Isabellu skoro nemožný; zjistila, že v jezdeckých šatech a příliš velkých botách pana Evanse není na podobnou zkoušku vybavená. Přesto uspěla. „Škoda že nemůžeš vidět, jak stojím pevně na vlastních nohou. Jsem sama sebou a připravená úplně na všechno,“ napsala sestře.

S ubíhajícími měsíci se na farmě začalo šuškat o milostném románku a Isabella „Mr. Nugenta“ v dopisech Hennie skutečně zmiňuje s horlivým nadšením. Prý byl skvělý společník, charismatický, vtipný, bystrý a dobře vychovaný a dalo se s ním mluvit o čemkoliv. Mountain Jim se svými historkami samozřejmě trochu přeháněl, aby dělal dojem divokého vyvrhele, a někteří mají za to, že kolosálnost jeho výmyslů odráží i jeho pompézní přezdívka. Pod drsným zevnějškem se však skrývala živá, starostlivá mysl a Jim měl navíc značné znalosti literatury. Isabella o pocitech k jinému muži nikdy nepsala tak otevřeně. „Je to vážně pozoruhodný člověk. Jeho zevnějšek je strašlivý, ale chování má vybrané, (…) jeho hluboký hlas, (…) bezmezně hrdé vystupování. (…) Chvíli se zdálo, že by se mezi námi mohla zrodit láska, ale odsunula jsem tu představu stranou, protože od čtyřicetileté ženy by to byla neodpustitelná marnivost,“ psala Hennie.

Mountain Jim se Isabelle krátce před jejím odjezdem svěřil s nejtemnějším tajemstvím svého života a při dramatickém setkání jí vyznal lásku. Isabellu to rozrušilo a plakala, ale dala mu košem. Jim byl úžasný, jenže nemohla pominout jeho drsnou minulost, náhlé změny nálad a sklon k pití. „Je to muž, do něhož by se zamilovala každá žena, ale žádná, co má špetku rozumu, by si ho nevzala. (…) Bolí mě u srdce, když pomyslím na jeho temný a promrhaný život. Je tak úžasný a hodný lásky, ale tak hrozivý. (…) Strašlivě po něm toužím.“

Pak Isabella udělala to, co se podle ní na spořádanou dámu z edinburské společnosti slušelo: napsala Jimovi formální odpověď: „Milý pane, s ohledem na nestydatý tón, jakým jste ke mně v pondělí promlouval, mezi námi nemůže být nic jiného než zdrženlivost… Proto je mým přáním, abychom s okamžitou platností přerušili naši známost… Upřímně vaše…“

*

EXPRESNÍ DOPIS, ZASLANÝ TELEPATICKY

Pátek 21. března 1873

Milá, drahá Isabello,

stojím na vrcholku Longs Peaku a vysílám kouřové signály. Posílám ti zprávu morseovkou, házím dolů balvany a do tlampače křičím – n-e-p-o-s-í-l-e-j t-e-n d-o-p-i-s! Jenže ty ho samozřejmě pošleš, Mountain Jimovi ho předáš osobně, když se potkáte při vyjížďce, ačkoliv už předem uvidíš, jak je nešťastný a že mu není dobře.

Drahá Isabello, proč po všech těch zkušenostech a zážitcích posílat tak směšný dopis? Už na Havaji se z tebe stala zbrusu nová, soběstačná žena, která plavala v řekách a zlézala sopky, sama si sedlala koně a pramálo dbala toho, co se sluší a patří. Proč tedy tolik lpět na obrazu spořádané dámy? Proč se, proboha, tak zoufale držíme zajetých vzorců chování? Proč nedokážeme změnit pohled na sebe samé, přestože už nás všichni ostatní vidí v jiném světle?

Ano, ano, vím – v dopise sestře jsi zdůrazňovala, že by ses nikdy, v žádném případě, nezamilovala do muže, jistěže ne. Jenže ty jsi o něm mluvila neustále, nevynechala jsi jedinou příležitost zmínit jeho jméno. Jednou jsi dokonce snila o tom, že sedíš před krbem, když vtom dovnitř vrazí Jim s revolverem v ruce a zastřelí tě! Samozřejmě tě okouzlil hlavně tím, jak byl „nebezpečný“ – to ostatně uznáváš sama –, ale člověk nemusí být slavný psycholog, aby poznal, žes tajně doufala, že Jim přijde a… no… rozstřílí tvou spořádanost na kusy.

Přiznejme si to, Jim hodně pil a nejspíš trpěl depresemi nebo maniodepresivní psychózou, to chápu, ale přesto mezi vámi bylo pouto, které se mezi lidmi utvoří jen zřídkakdy. Pokud bys v sobě, Isabello, dokázala spatřit onu novou ženu, kterou jsi už byla, alespoň bys mu napsala jiný dopis.

Tvoje M.

P. S.: Ráda bych si myslela, že sis s Mountain Jimem užila trochu toho štěstí, i s jinými, pokud nějací byli. To samé přeju i sobě, kdybych někdy náhodou potkala nějakého hezkého, jednookého štvance. Na ty člověk moc často nenarazí.

*

Isabella a Mountain Jim se setkali ještě několikrát. Isabella myslela na dvoření slušného, nenáročného pana Wilsona a přemýšlela, proč jí tenhle chmurný vyvrhel přijde o tolik přitažlivější, ale své rozhodnutí nezměnila. Poslední večer strávil náš podivný pár v kuchyni, kde si povídal o psaní a básních.

Už se nikdy nesetkali. Sotva půl roku po Isabellině odjezdu Jima zastřelili.

Isabellina pouť kolem světa trvala půldruhého roku a naprosto ji změnila. Po vyplutí z New Yorku při zpáteční cestě přes Atlantik však jedné své přítelkyni napsala: „Civilizovaný svět považuji i nadále za obtížný, společnost za plnou přetvářky a konvenčnost za zločin, ale je možné, že se po návratu domů rychle vrátím ke svým starým způsobům.“ A přesně tak to i dopadlo. V Edinburghu se z Isabelly znovu stala spořádaná slečna Birdová, která žije se sestrou, věnuje se charitě a své dny zasvěcuje psaní. John Murray měl zájem vydat její zkušenosti z Havaje knižně, a tak Isabella přepsala svoje dopisy a v únoru roku 1875 vyšlo dílo The Hawaiian Archipelago spolu s předmluvou, v níž autorka hovoří o cestování z již zmíněných zdravotních důvodů. Kniha se dočkala nadšeného přijetí a Isabella pokračovala sérií novinových článků o svých dobrodružstvích ve Skalnatých horách. V té době se rovněž zalíbila jistému o deset let mladšímu lékaři Johnu Bishopovi – ten se jí chtěl dvořit, ale ona o něčem takovém nechtěla ani slyšet. Tížil ji i úspěch její knihy a článků: vydělávat na věcech, u nichž jste se tak královsky bavili, přece nebylo vhodné!

Isabella se téměř přes noc proměnila z drsné, svobodné ženy, jež nedbá pravidel, raduje se ze života a po kovbojsku se prohání po Havaji a Skalnatých horách, na spořádanou starou pannu, které až příliš záleží na tom, co se sluší a patří. To samé se opakovalo po každém jejím návratu následujících třicet let. Isabella žila dvojí život, skoro jako by měla rozdvojenou osobnost: na cestách byla jako vyměněná, ale domů si tutéž roli přivézt nedokázala. Nepomohlo ani to, že její výpravy byly stále drsnější, knihy oblíbenější a že se nakonec stala oficiálně uznávanou průzkumnicí a badatelkou.

Sice mě to dráždí, ale přece jen Isabellu tak trochu chápu. Vím, jak snadno se život i po zásadní cestě vrátí zpátky do zajetých kolejí. Jak těžké je udržet si prodělanou změnu, své nové já, ono radikální, zapálené nadšení, když je doma všechno při starém. Jak obtížné je nepřipadat si jako vyvrhel, když jste přehodnotili názor na to, které věci jsou v životě důležité. I kdybyste usoudili, že společnost je plná přetvářky, konvenčnost považovali za zločin a ideál o vlastní rodině, bytu a práci vedoucí k vyhoření za naprosto chorobnou normu, je těžké žít jinak. Je těžké si ten pocit udržet.

A tak Isabella pár let po svém návratu znovu onemocněla. Poradila se s několika lékaři, ale nikdo nechápal, proč je z ní doma ve Skotsku slabá mátoha, která sotva vstane z postele, zatímco na cestách se mění v kurážnou a neúnavnou ženu, jež se nedá ničím zastrašit. Protože lékaři nic jiného nevymysleli, znovu pacientce naordinovali plavbu po moři.

Isabella přemýšlela, kam vyrazit. Jaký kout světa byl dostatečně exotický a zároveň nabízel vhodný materiál ke psaní? Oficiálně stále cestovala ze zdravotních důvodů, ale její skutečnou motivací byl nyní sběr informací pro novou knihu. Napsala o radu Charlesi Darwinovi (komu taky jinému) a vyptávala se ho mimo jiné na horolezectví v Andách, ale Darwin ji příliš nepovzbudil: Jižní Amerika prý nebyla vhodným místem pro ženu. Následně se začala zajímat o Japonsko. Země se teprve nedávno otevřela světu a ještě se o ní skoro nic nevědělo.

Šestačtyřicetiletá Isabella vyplula z Anglie do New Yorku v dubnu roku 1878, vlakem pokračovala přes kontinent až do San Francisca a pak parníkem do Jokohamy, kam dorazila koncem května. Tentokrát cestovala jen s „minimem zavazadel“ a s sebou si kromě jezdeckého oblečku a sedla vezla i doporučující dopisy zodpovědným osobám v Japonsku.

Isabellu země zprvu neokouzlila. Jokohamu považovala za nevábné, šedé, nudné město a její popis Japonců je děsivě rasistický: lidé v přístavu byli prý malí, vysušení, měli ploché hrudníky a nohy do O, byli chudí a vůbec tak nějak oškliví, přestože vypadali přátelsky (ošklivost Japonců a další „národní vady“ Isabella ve své téměř pětisetstránkové knize zmiňuje hned několikrát). Ani podnebí na přelomu května a června se jí moc nelíbilo: bylo horko, vlhko a mžilo. Navíc byla poprvé v zemi, kde se nemluvilo anglicky (nemohla si přečíst noviny, knihy ani pouliční cedule), a ta jí tudíž připadala mimořádně cizí. Po slavném „lesku Východu“ tu nebylo ani stopy: domy byly z šedavého dřeva, lidé nosili nevýrazné hnědé, bleděmodré nebo šedé oblečení, nenosili šperky, všechno bylo chudé a jednolité a barvy a zlato jste našli jen v chrámech. Ženy cupitající ve vysokých dřevěných sandálech měly sice jasnou pleť a lesklé vlasy, ale kvůli vyholenému obočí a začerněným zubům vypadaly podivně. Také si červenily rty a měly ve zvyku pudrovat si obličej tlustým nánosem perleti, což bylo Isabelle proti mysli, ale stejně prohlásila, že je těžké kritizovat ženy, které jsou tak mimořádně příjemné. Místní krátce řečeno považovala za ty nejošklivější lidi, které kdy potkala, ale zároveň i za nejčistší a nejpřátelštější.

Následně strávila nějaký čas v Tokiu, kde se jí konečně zalíbilo. Rozplývala se třeba nad občany, kteří se procházeli v císařské zahradě v nádherných kimonech, ale zároveň toužila dostat se na venkov, do „skutečného Japonska“. Podle britského konzula byla výprava do vnitrozemí sice ambiciózní, ale ani samotné ženě prý při cestování nic nehrozilo: největší obtíž představovali blechy a vzpurní koně. Konzul dal Isabelle mapu, která byla plná bílých míst, a tudíž nedostatečná, ale další informace bylo možné získat cestou. „Alespoň to budete mít zajímavější,“ prohlásil konzul vesele. V mnoha zapadlých horských vesnicích byla Isabella vůbec první Evropankou, kterou místní spatřili.

Isabella potřebovala tlumočníka a sluhu a nakonec si ze zájemců vybrala osmnáctiletého Itóa, který uměl anglicky mluvit i psát, dovedl vařit, už dřív vnitrozemí navštívil a podle svých slov zvládl ujít třicet kilometrů za den. Sama Isabella cestovala částečně na koni a částečně v rikše, k jejímuž tažení najala skupinu místních běžců. S sebou si sbalila věci, které se vešly do dvou proutěných košů: trochu oblečení (na cestování měla tvídový oblek zemité barvy, těžké šněrovací boty a japonský obrácený bambusový klobouk připomínající mísu), nafukovací sedací polštářek pro cesty rikšou, skládací židli a polní lůžko (jediný způsob, jak při spaní uniknout blechám), gumovou vanu, povlečení, plsť, svíčky, psací potřeby, anglicko-japonský slovník, velkou mapu Japonska od Bruntona a vlastní mexické sedlo i udidlo. Názory na to, jaké si na neprobádaný venkov sbalit jídlo, se různily, ale Isabella se rozhodla vzít si sebou jen malé množství Liebigova masového extraktu, dvě kila rozinek, trochu čokolády k jídlu i pití a brandy pro potřeby nouze. (V poznámkách pod čarou se zmiňuje o tom, že v Japonsku se nemá cenu vláčet s žádným jídlem kromě Liebigova extraktu. Speciální zhuštěná masová pasta vyvinutá německým profesorem Justem von Liebigem, byla v 70. letech 19. století mimořádně oblíbená po celé Evropě, produkt se osvědčil v extrémních podmínkách jako třeba při přechodu egyptské pouště nebo pobytu mezi původními obyvateli a například badatel sir Henry Morton Stanley při své výpravě za nalezením doktora Livingstona s jeho pomocí procestoval Afriku. Liebigův masový extrakt se prodává dodnes, a tak přemýšlím, jestli bych si na další cestu taky neměla plechovku objednat.)

V den odjezdu byla Isabella rozrušená: měla nervy na pochodu a v duchu se neustále zaobírala vším, co by se mohlo pokazit. „Často jsem si přála, abych mohla od svého plánu upustit, a potom jsem se zastyděla za svou zbabělost – vždyť mi i nejpovolanější místní autority potvrdily, že je cesta bezpečná.“ Neměla se za co stydět. Chystala se sama a naslepo vyrazit na neprobádané území, k němuž ani neexistovala mapa!

První etapou byla 140 kilometrů dlouhá cesta do Nikkó trvající tři dny a Isabella cestovala v rikše tažené jedním běžcem. K odpočinku skupina zastavovala v čajovnách, kde kromě čaje nabízeli i sladké sušené ovoce jaki a ryby, nakládanou zeleninu, lepkavé rýžové koláčky mochi i klobouky proti dešti a náhradní slaměné sandály pro běžce. Isabelle se vzápětí naskytla příležitost zakusit „pravé Japonsko“. Domy na venkově byly pouhé chýše, všude to ohavně páchlo a lidé byli „ohyzdní, otrhaní a chudí“. A co teprve noclehárny – v první se Isabella zděsila, protože její pokoj byl až na tatami prolezlou blechami úplně prázdný. Všude navíc bzučeli komáři. Itó jí sestavil polní lůžko, k němuž patřila i síť z plachtoviny, připravil jí koupel a k večeři donesl čaj, rýži a vajíčka. Isabella zkusila napsat dopis o událostech uplynulého dne, ale kvůli neustálým útokům ovádů a zvědavcům, kteří ji špehovali zpoza posuvných dveří fusuma do sousedního pokoje, to bylo nemožné. V noci nezamhouřila oka a z cizích zvuků a pachů skoro zpanikařila: „Nedostatek soukromí je děsivý… Bez zámku, stěn a dveří se nedokážu uklidnit… Leží mi tu peníze a nic by nebylo snazší než protáhnout ruku škvírou v posuvných dveřích a sebrat je… Itó říká, že voda ve studni je otrávená… Zdejší pachy mě děsí… Člověk se tu bojí jak nemocí, tak toho, že ho okradou…“

Kouzlo deseti dnů se zjevně ještě nedostavilo.

Už následujícího dne se však Isabella sebrala a napsala sestře: „Svým strachům se teď můžu jen smát. (…) Cestovatel musí za své zážitky platit a úspěch závisí hlavně na tom, jak moc je od přírody citlivý. Mnohé věci srovná zkušenost, čím déle jsem na cestách, tím je to lepší, a pocit bezpečí nakonec přijde sám od sebe. Ze všeho nejvíc se bojím, že nebudu mít soukromí, a děsí mě i ten hrozný zápach a utrpení, které mi působí blechy a komáři.“ Po návratu do Anglie přidala následující poznámku: „Mé strachy, byť pro samotnou cestovatelku možná přirozené, se ukázaly jako zcela nepodložené. Ve vnitrozemí a na ostrově Hokkaidó jsem následně bez potíží urazila téměř 2000 kilometrů a myslím, že na světě není země, kde by žena mohla cestovat tak bezpečně jako v Japonsku.“ Amen.

Isabella samozřejmě věděla, že cesta bude drsná a na nepohodlí se připravila. V Nikkó dostala možnost devět dní odpočívat v naprosté japonské idyle: ubytovala se v nádherném domě jistého pana Kanaji; místo ji okouzlilo svými zahradami a výklenky tokonoma. „Skoro si přeji, aby pokoje nebyly tak krásné, protože se ustavičně strachuji, že rozliji inkoust, prosedím koberec nebo potrhám papírová okna,“ psala sestře. Isabella si Nikkó zamilovala natolik, že ho označila za jedno z nejkrásnějších míst na zemi a během svého pobytu zhotovila řadu črt úžasných chrámů, svatyní a pohřebních monumentů a uren s ostatky šóguna Iejasua Tokugawy. V Kanajově domě sledovala také život místních žen a postupně začala chápat estetiku holých, prázdných prostorů. Zamilovala si například umění ikebana, japonské aranžování květin, a posléze prohlásila skoro totéž co já o sto třicet let později: „Může být něco směšnějšího a barbarštějšího než kytice našich floristů, v nichž jsou větvičky, listy, a dokonce i okvětní lístky brutálně rozmačkány a elegance a jedinečnost jedné květiny systematicky zničena?“ Třeba japonské hudbě však nikdy nepropadla. Kanajovou prací bylo zajišťovat hudbu pro místní šintoistický chrám, což prý znělo, jako by „dirigoval hádky“. Především u písní měla pocit, jako „by se ocitla uprostřed tlupy divochů“.

Z Nikkó následovala drsná cesta vnitrozemím směrem do Niigaty na břehu Japonského moře a odtud přes hory na sever do Aomori. Pouť měla bezmála tisíc kilometrů a i se zastávkami trvala skoro dva měsíce. Isabella si po vzoru profesionálních badatelů vedla přesné záznamy o vesnicích i tamním počtu domů, zaznamenala překonané kilometry a vzdálenosti. (Podle jedné teorie cestovala přímo pod záštitou britského konzula a cílem cesty bylo zmapovat možnosti misionářské práce v Japonsku.) Isabella a Itó putovali na koních, překonávali nekonečné horské průsmyky, údolí, rýžová pole, lesy, vesnice a zřícené chrámy, byli svědky chudoby i špíny a viděli mlčenlivé skupiny lidí s vypoulenýma očima. Děti i dospělí na Isabellu nepokrytě civěli, protože nikdy neviděli ani vidličku nebo lžíci, natožpak cizinku. Mnozí ji považovali za muže, protože neměla oholené obočí ani začerněné zuby. V jednom údolí ji požádali, ať Itóvi veřejně udělí rozkaz, aby slyšeli, jak mluví cizinec. Extrémní chudoba horských oblastí Isabellu zaskočila, protože „taková bída a chudoba [bývá] běžně spojována s leností a opilectvím“, ale zdejší lidé dřeli od rána do večera. Obyvatelé byli mnohdy téměř nazí, ženy v jedné odlehlé vesnici na sobě měly jen bavlněné kalhoty, a jedna se dokonce potácela opilá. Itó byl studem bez sebe: netušil, že Japonsko může být tak primitivní, a bylo hrozné, že něco takového vidí cizinec. Noclehárny byly strašné, někdy šlo o napůl spadlé, hlučné chajdy plné blech, komárů a zápachu. Jindy byly zčernalé od krbového kouře a pokoj pro hosty byl šerý, zatuchlý koutek, který od zbytku stavení odděloval jen potrhaný papír. Často byly k jídlu pouze rýže a vajíčka, případně černé fazole a vařená okurka. Jeden den Itó slíbil, že Isabelle zabije slepici, kterou našel, jenže slípka utekla a Isabella byla zoufalá: už deset dní neměla sousto ryby ani červeného nebo drůbežího masa. (Liebigův masový extrakt zjevně došel.) Jednou dala lék jistému nemocnému chlapci a za chvíli za zástěnou čekal zástup rodičů s nahými dětmi, které všechny trpěly hrozivými nemocemi.

Když na Bruntonově mapě narazili na bílé místo, pokračovali naslepo.

Isabella byla často na pokraji vyčerpání. Cestovali uprostřed letního parna a těžkých dešťů a kvůli lijákům nezřídka uvízli na místě, protože voda zaplavila cesty a mosty. Sužovali je blechy a komáři, Isabelle se od štípanců vos a ovádů zanítilo předloktí, nohy měla pokousané od velkých mravenců, zatímco stohlavá hejna sršňů doháněla koně k šílenství. Občas ji tolik bolela záda, že se neudržela v sedle. „Cestování po severním Japonsku je jen pro silné nátury,“ shrnula situaci.

Čekaly je však i úžasné chvíle. Cestou spatřili mnoho dechberoucích krajů, často nejkrásnějších, jaké kdy viděla.

Isabella o všem podala důkladné a vědecky přesné hlášení. Když narazili na horké prameny, takzvané onseny, změřila jejich teplotu a do mapy zakreslila, kde se koupají místní, ale sama se smočit neodvážila (nebo alespoň nepovažovala za vhodné o tom vyprávět). Když se ocitla na japonské slavnosti matsuri, podrobně popsala kratochvíli i zdobené slavností vozy. Zaznamenala, jaké jsou v Niigatě obchody, dlouze vysvětlila výrobu papíru a hedvábí, podala hlášení o stavu křesťanské misie v Japonsku a pohoršila se nad pověrčivostí místních. Do knihy přidala i rozbor japonské kuchyně, přičemž prohlásila, že na sebelepší cizí jídlo si cestovatel musí zvyknout a například bílá ředkev daikon chutná a páchne tak strašlivě, že „nejeden chrabrý muž před ní vzal nohy na ramena“. Japonský způsob přípravy čaje se jí nicméně líbil, i když nešlo o černý čaj ani se nepodával s mlékem: průzračný nápoj barvy slámy prý lahodně voněl i chutnal a byl zázračně osvěžující.

V půlce srpna Isabella konečně dorazila do Aomori a odtud do Hakodate na ostrově Hokkaidó, kde se toužila setkat s „chlupatými Ainuy“, představiteli tajemného národa uctívajícího medvědy. Na místním konzulátu potkala cestovatele, kteří stejně jako ona vyráželi na badatelskou výpravu do ainuských vesnic. Muže doprovázela karavana poníků vezoucí obrovské množství jídla a výstroje. Isabella v dopise sestře předvídala, že „selžou, ale já jsem omezila zavazadla na dvacet kilo, a tak uspěji!“ A Isabella skutečně uspěla. V Hokkaidu strávila měsíc, zcela propadla tamní nádherné krajině a několik dní žila v ainuské vesnici, kde pozorovala místní způsob života.

Z Hakodate se přes rozbouřené moře vrátila do Jokohamy a Tokia a ještě tři měsíce cestovala po Kjótu a okolí. Valná většina dopisů z Kjóta byla z později vydané knihy vynechána – dílo ve svém názvu slibovalo čtení o „neznámých oblastech“, což město podle Isabelly nesplňovalo. Pár dopisů se však naštěstí dochovalo a je z nich cítit vřelost. Listopadové Kjóto Isabelle učarovalo stejně jako mně, když jsem v něm při psaní svého prvního románu strávila delší dobu. Isabella si zamilovala kjótskou atmosféru zasvěcenou kráse a umění, jasně barevná kimona a úchvatné pásky obi, překrásné čajovny, nádherné chrámy, paláce a zahrady rozkládající se až k úpatí purpurových hor okolo města… Isabella přiznala, že ve stovkách kjótských obchůdků plných krásně vystavených věcí dočista přišla o rozum. (Chápu.) Nejradši by nakoupila dárky pro všechny své přátele v Anglii, ale bála se, že by je buď nedocenili, nebo je nacpali mezi další věci, jenže sofistikovanost japonských pokladů vynikla jedině tehdy, když se postavily na černý lakovaný tácek do police s pouhými pár předměty. (Přesně tak.) Isabellin konečný verdikt po desetidenním pobytu byl následující: „Se svými školami, nemocnicemi, blázinci, věznicemi, lékárnami, chudobinci, rybníky, parky a zahradami, neuvěřitelně krásnými hřbitovy a mimořádně čistými uličkami je Kjóto nejlépe uspořádaným a udržovaným městem v celém Japonsku.“

Dne 19. prosince roku 1878 se Isabella po zhruba sedmiměsíčním japonském dobrodružství nalodila na parník Volga a z jokohamského přístavu vyplula směrem domů, tentokrát na západ přes Asii, čímž dokončila cestu kolem světa. Na ranním slunci se červenal zasněžený vrchol hory Fidži, zatímco loď s Isabellou – v tvídovém oblečku a s rozepsaným dopisem – na palubě vyplouvala na oceán.

Isabella však nemířila přímo domů – proč taky spěchat, když už jednou cestujete ze zdravotních důvodů? Zastavila se mimo jiné v Šanghaji, Saigonu a na Malajském poloostrově, překonala Suezský průliv a po souši cestovala do Káhiry. Jako malá milovala otcova vyprávění o Mojžíšovi, který na hoře Sinaj převzal od Boha desatero přikázání, a chtěla se tam vypravit. Cesta do Sinajské pouště byla dlouhá 430 kilometrů a trvala 18 dní a podle ředitele káhirského hotelu ji Isabella nikdy nemohla zvládnout. Přesto se uvolil, že jí sežene beduíny a velbloudy, a také jí obstaral sluhu a průvodce jménem Hassan. Isabella si sbalila trochu jídla (samozřejmě včetně Liebigova masového extraktu), léky, brandy a slunečník, s sebou měla i soukromý stan a jeden malý stan pro Hassana, matraci, povlečení, skládací židli, lavor a potřeby na vaření (beduíni v poušti rozdělávali oheň pomocí sesbíraného velbloudího trusu). Isabella ve své knize bohužel ani slůvkem nezmiňuje, jak se zvládla pravidelně mýt, chodit na záchod a obstarat další intimní věci; při cestě si nicméně uvědomila, že vlastní stan se v podobných oblastech hodí, a od té doby ho s sebou vozila všude. (Že jako jediná žena cestuje s dvacítkou Arabů, podle ní z hlediska slušných mravů problém zřejmě nebyl.)

Cesta byla právě tak hrozná, jak sliboval ředitel hotelu, a Isabella při ní navíc onemocněla. Už první ráno byla slabá a bylo jí zle, ale přesto se rozhodla do pouště vyrazit. Když se karavana ve dne zastavila k odpočinku, Hassan jí ukázal, jak se pro trochu stínu nasoukat pod balvan. Pokud žádný nebyl, sluha jí v zemi vyhloubil jámu, kam se Isabella schovala, přikryla se dekou, aby se chránila před sluncem, četla Bibli a zobala rozinky. Denní teplota přesahovala čtyřicet stupňů ve stínu a ani v noci neklesla pod třicet stupňů. Večer, po desetihodinové jízdě na velbloudu, Isabellu bolelo v krku, třeštila jí hlava, měla puchýře a vyrážku, a jak se ukázalo, i mořskou nemoc. Celou noc se na lůžku převalovala bolestí, ale ráno byla připravená pokračovat v cestě. „Tahle božská poušť (…) za to všechno stojí,“ napsala sestře.

Večer Hassan donesl špatné zprávy: jeden beduín ukradl veškerou vodu uchovávanou v měších z kozí kůže a skupině jí zůstal jediný hrnek. Tu noc Isabella umírala žízní a skoro blouznila; hlavou jí bez ladu a skladu vířily biblické verše a útržky básní, které mluvily o vodě, v jednu chvíli se jí zdálo, že slyší nějaký hlas, a tak vyrazila ze stanu, ale byl to jen pouštní vítr zmítající suchými zkroucenými stromy. Hassan jí poradil, aby si do úst vložila kamínky, a tak ulevila žízni, a druhý den karavana v nemilosrdném pouštním vedru pokračovala v cestě. Isabella, kterou sužovala migréna a svědivá vyrážka, se stěží udržela na velbloudu. Točila se jí hlava a chtěla Hassana poprosit, aby zastavili, ale nedokázala promluvit. Když konečně dorazili do oázy, vnímala už jen muže, který k ní běžel s nádobou vody v rukou.

Výpravu do Sinaje Isabella považovala za absolutní vrchol svých cest – ukojila svou touhu po cestování, a navíc mu vtiskla duchovní rozměr. Přechod pouště byl nicméně trýznivý a jednotvárný a cíl ji vyloženě zklamal. Po duchovní atmosféře nebylo na Sinaji ani stopy; mniši tamního kláštera nestydatě odírali turisty, vyráběli vlastní víno a ke všemu byli opilí.

V Alexandrii nasedla Isabella na loď do Liverpoolu a koncem května roku 1879 dorazila do Tobermory na ostrově Mull, kde jim Hennie pronajala malý domek. Na cestě kolem světa byla víc než rok. Žena, která úspěšně bojovala s mořskou nemocí a nezalekla se ani nesnesitelných podmínek v Sinajské poušti, se po návratu domů znovu zhroutila. „Jsem slabá jako pápěra, dokážu ujít jen tři sta metrů s holí v ruce,“ psala.

Isabella celé léto pracovala na sérii článků o Skalnatých horách, které si získaly takovou oblibu, že je chtěl John Murray vydat knižně. Blednu závistí nad tím, jak disciplinovaně dodržovala přesnou denní rutinu: ráno psala, v půl druhé obědvala, pak se sestrou vyrazila na dlouhou procházku a večer pokračovala v psaní. Hennie pečovala o dům a spolu s kuchařkou se starala o jídlo. (Nemůžu dostatečně zdůraznit ten přepych, když někdo uvaří, zatímco vy píšete.) Po dokončení rukopisu o Skalnatých horách začala psát o Japonsku, ale už předem se bála, aby kniha nebyla v porovnání s tou první nudná. Cestopis A Lady’s Life in the Rocky Mountains (Život dámy ve Skalnatých horách) vyšel v roce 1879 a vyprodali ho za týden. I ohlasy byly úžasné a John Murray na autorčinu počest uspořádal v Londýně oslavu. Isabella byla najednou ve středu dění, všichni ji vynášeli do nebes jako „lvici literatury“ a představovali ji spisovatelům, politikům a novinářům.

Kniha však způsobila i skandál, když kritik deníku The Times naznačil, že pisatelka ve Skalnatých horách jezdila v mužském oblečení. Napodobovat jakkoliv muže, zvláště pak v oblékání, bylo pro ženu vrcholem nemravnosti, a tak nařčení Isabellu hluboce zasáhlo. Nejvíc se bála, aby ji neoznačili za radikálku nebo nedejbůh feministku a nezačali o ní vydávat posměšné básničky a karikatury jako o jiných cestovatelkách. A tak, aby zdůraznila svou image spořádané ženy cestující výhradně ze zdravotních důvodů, k druhému vydání knihy přidala náležitou vysvětlivku. Její jezdecký oblek se, jen pro čtenářovu informaci, skládal z kabátku, sukně po kotníky a tureckých kalhot a podle Isabelly byl „zcela praktický a ženský, vhodný pro lezení v horách i jiné cestování v drsných podmínkách ve všech koutech světa“.

*

DOPIS DO TOBERMORY NA OSTROVĚ MULL

Drahá Isabello,

teď už ti prostě musím napsat. Zapomeň na ty zatracené konvence! Pokud si někdo myslí, že jsi nosila kalhoty, co z toho? I kdyby ano – co je na tom! Tvé chování si tak protiřečí, že mám chuť rvát si vlasy. Vždyť si to vezmi sama: proháníš se na koni po Skalnatých horách s jednookým psancem, stižená tyfem se vlečeš přes Sinajskou poušť, později si budeš čtyřicet dva dní razit cestu sněžnými bouřemi v perských horách, jsi neuvěřitelně odvážná, houževnatá, a k tomu ti je hodně přes čtyřicet (cestovala jsi ještě v šedesáti) – proč by ti mělo za mák sejít na tom, co si o tobě někdo myslí? Ať si ty své slušné mravy strčí za klobouk! Choď v kalhotách, jestli máš chuť! Budu ráda, když nad tím popřemýšlíš – snad chápeš, co tím chci říct.

Tvoje M.

Sama to ale nechápu. Nedokážu pochopit, jak důležité bylo pro tehdejší cestovatelky oblékání. Protože badatelství bylo výhradně mužskou záležitostí, dámy musely zvlášť dokazovat, že při svých průzkumných výpravách zůstaly jednak ženské, jednak spořádané. Ohledně ženského cestovního oblečení vyvstala seriózní, dokonce až politická diskuze s tím výsledkem, že žena by měla za všech okolností sáhnout po oblečku, který by nosila i doma: korzetu, dlouhé tmavé sukni, vysokých botách a klobouku nebo čepci, pod nímž by měla vlasy stažené do drdolu.

A tak skousnu tužku a do paměti si zapíšu rady nočních žen:

Pokud chceš jezdit na koni obkročmo, obleč si pod sukni turecké kalhoty neboli bloomerky (které v roce 1850 představila jistá feministka Amelia Bloomerová). A pak si počínej jako Isabella: když se třeba ve Skalnatých horách přiblížíš osídlení, i kdyby to mělo být jen pár ubohých chatek, přes kalhoty si natáhni dlouhou sukni, a než tam docváláš, posaď se na koně bokem.

V případě nutnosti se převleč za muže. To může být nezbytné hlavně při cestách lodí, protože kapitáni rybářských, válečných či pirátských plavidel se striktně řídí zásadou, že na palubě nesmí být osoba ženského pohlaví. (V 19. století jedna žena dvacet let sloužila u britského námořnictva, aniž ji odhalili.) Druhým důvodem pro cestování v převleku je bezpečí: vyhneš se obtěžování a neznásilní tě.

Nebo chceš kalhoty nosit jen tak? Popřemýšlej, zda si nepočínat jako lady Hester Stanhopeová, která v roce 1810 cestovala na Blízký východ převlečená za muže jenom proto, že jí kalhoty připadaly praktičtější. Brity z jejího chování málem ranila mrtvice. (Arabové si nejspíš pomysleli, že je to jen další pomatený cizinec.) Tak či onak, zmíněná lady zemřela ve svém domě v libanonských horách, opuštěná, šílená a zcela zbídačená. Dům byl prý plný odpadků, prošlých léků a arabských sedel prožraných od molů.

Následující léto Isabellina milovaná sestra Hennie onemocněla tyfem, a i když o ni Isabella a lékař John Bishop celé týdny pečovali dnem i nocí, Hennie ve věku šestačtyřiceti let zemřela. Isabella byla zdrcená. Snažila se redigovat téměř dokončený text o Japonsku, ale „všechna inspirace zmizela“. Kniha Unbeaten Tracks in Japan (Neprošlapané stezky Japonska) nakonec vyšla v říjnu roku 1880 ve dvou dílech (hned se stala bestsellerem), ale Isabella ani nedokázala otevřít zásilku s autorskými výtisky. Co si teď počne? Rozhodně nebude cestovat ani se těšit z úspěchu – nejlepší by bylo, kdyby se odteď věnovala výhradně charitě. (Zatraceně, Isabello, už zase!) Devětačtyřicetiletá Isabella neviděla jinou možnost než sňatek, a tak se rozhodla přijmout nabídku Johna Bishopa, který se jí v minulosti již mnohokrát dvořil. Svatba se konala v listopadu roku 1881, devět měsíců po sestřině smrti. Do kostela přišla jen hrstka příbuzných a nepořádala se žádná oslava ani recepce. (Myslím na Isabellu na fotografii pořízené v její svatební den: žena s prázdnýma očima oděná v černé nepřítomně zírá před sebe.)

Když pak John Bishop v roce 1886 pouhých pět let po sňatku zemřel, Isabella se odmítla znovu zhroutit. Dědictví po manželovi jí zajistilo pohodlný život a možnost libovolně cestovat, a když se jí John Murray zeptal na její plány, odpověděla už jako správná noční žena: „Myslím, že bych odhodila všechny úžasné vzpomínky, kdybych se nepokusila vést užitečný a zajímavý život. Spokojím se s málem, pro jednou mě nic neváže, a tak, pokud se mi vrátí síly, můžu zbytek života prožít dle libosti. S cestováním, které mi vyhovuje nejvíc, se pojí řada obtíží – nebezpečí, nedostatek pohodlí a často i naprosté odříznutí od civilizace. Proto za ně cíl cesty musí stát.“

A Isabella skutečně prožila zbytek života podle libosti. Nejdřív se rozhodla odjet do hor střední Asie a konečně podniknout vysněnou cestu do Himálaje. Tu sedmapadesátiletá badatelka procestovala na hřbetě jaka a následně s majorem Sawyerem pokračovala do Persie – při extrémně nebezpečné cestě dlouhé tisíc kilometrů v nesnesitelně mrazivých podmínkách zhubla čtrnáct kilo a zešedivěla. I tak ještě pokračovala přes Sýrii, Turecko a Arménii, přestože misionáře, které potkala cestou, její plán vyděsil: prý ji čekala strašlivá nebezpečí a střetnutí s nomádskými kmeny. Isabella se však z nějakého důvodu nebála.

Do Anglie se vrátila po necelých dvou letech v roce 1890. Cestou jí ukradli deník, a z konce poutě jí tak zůstal jen kapesní památníček se stručnými poznámkami, ale dopisy z Persie se naštěstí dochovaly. Isabella se opevnila v domě jisté slečny Claytonové (vlastní dům už neměla) a s pečlivostí sobě vlastní se pustila do psaní cestopisu. (Jsem tak zaneprázdněná, až je mi úzko, nechodím na návštěvy, nečtu a vycházím jen proto, abych se trochu hýbala.) Tvrdá práce se ale vyplatila: nový hit Journey in Persia and Kurdistan (Cesty Persií a Kurdistánem) vyšel v prosinci roku 1891 ve dvou objemných dílech.

Isabella už se tou dobou těšila velké oblibě, byla opěvována kritiky, večeřela s premiérem, představili ji královně Viktorii, a král Sandwichových ostrovů jí za cestopis o Havaji dokonce udělil čestné vyznamenání. Isabella promluvila v parlamentu a slavná Královská zeměpisná společnost ji pozvala, aby v jejích prostorách jako první žena v historii uspořádala přednášku. Tady však Isabella váhala, protože Společnost nepřijímala ženské členky. Místo toho se rozhodla promluvit na události Skotské zeměpisné společnosti, jejímiž členy se mohly stát i ženy. To bylo prvnímu spolku trapné, a tak Isabellu nakonec jako první ženu v dějinách přijal do svých řad a při oficiální schůzi v listopadu roku 1892 udělil členství ještě patnácti dalším ženám. Část starších členů však byla ostře proti, v The Times vycházely rozzuřené dopisy, pánové v klubech kouřili doutníky, horlivě diskutovali a stříhali kníry. Jeden člen, jenž nedávno vydal vlastní (méně úspěšnou) knihu o Persii, napsal: „Obecně rozporujeme schopnost žen přinést odborné zeměpisné informace. Kvůli svému pohlaví a vzdělání se pro badatelské výpravy nehodí a profesionální cestovatelky jsou jedním z nejhorších úkazů konce našeho století.“ Týdeník Punch se badatelkám vysmíval formou básně: „Ženská badatelka? Cestovatel v sukni? / To pomyšlení až příliš andělské zdá se. / Zůstat doma a starat o děti má se / nebo zašívat potrhané košile. / Nikdy však nebude, ať si klidně sní, nikdy se nestane zeměpiskyní.“ Odpůrci v dubnu roku 1893 uspořádali nové hlasování a členství žen bylo zrušeno. Ty, které už Společnost přijala, v ní však mohly zůstat.

Isabellu takové chování popudilo, nicméně se rozhodla pokračovat v cestování a tentokrát vyrazit do Číny. Dvaašedesátiletou badatelku sužovaly nejrůznější zdravotní problémy, lékaři jí doporučovali, aby tolik nepracovala, odpočívala a jela do lázní, a mnozí byli toho názoru, že už by mohla drsné expedice pověsit na hřebík a odejít do důchodu. Ale Isabella žila naplno až do konce: čekalo ji ještě téměř deset let aktivního cestování. V lednu roku 1894 vyplula z Liverpoolu do Číny s novým fotoaparátem se stativem, protože se naučila fotit. Příští tři roky strávila průzkumem Koreje, Číny a Japonska a na stovkách snímků, které v obtížných podmínkách sama pořídila a vyvolala, jsou vidět vesnice podél řeky Jang-c’-ťiang, chrámy a hory tvaru cukrové homole, ale i vodní buvoli, malomocní a poživači opia. Isabella se nejprve ve člunu plavila po Jang-c’-ťiang, posléze v nosítkách se zataženými závěsy (jinak by jí jako ženě hrozilo smrtelné nebezpečí) pokračovala horskými stezkami, onemocněla malárií, zlomila si zápěstí, snášela úšklebky místních, kteří po ní házeli kameny, protože Číňané cizince, zvlášť pak o samotě cestující ženy, nesnášeli. V noci někdy do stěn pokoje, v němž zrovna přebývala, vyvrtali díry, jimiž pak s chechotem civěli dovnitř, a v Liang-šanu se vesničané dokonce vzbouřili – Isabella se zabarikádovala v pokoji s revolverem v ruce a čekala, až jí na pomoc přijdou vojáci. Mnohé Evropanky se po útocích místních nervově zhroutily, nebo dokonce zemřely, ale Isabella nepovolila: tou dobou už byla neuvěřitelně zdatná a zkušená cestovatelka, se kterou jen tak něco nehnulo. Čína i její lid ji navíc nadchly. Kniha Korea and Her Neighbours (Korea a její sousedé) vyšla v zimě roku 1898, následovaná cestopisem Yangtse Valley and Beyond (Údolí řeky Jang-c’-ťiang a kraje za ním). Kritiky už Isabellu nenazývaly „cestovatelkou“, ale označovaly ji za znalkyni politické situace v Koreji, což byl na ženu bez patřičného vzdělání, která se ve čtyřiceti rozhodla cestovat ze zdravotních důvodů, celkem slušný výkon.

Poslední cestu Isabella podnikla do Maroka, kde sama v koňském sedle a se stanem projezdila Atlaské pohoří. Tahle neuvěřitelně energická žena zemřela jednoho říjnového rána roku 1904 ve vlastní posteli v Edinburghu. Odešla pokojně, ve věku 72 let. Isabella měla sbalené cestovní truhlice a chystala se na další pouť do Číny.

Při snění o Isabelle mě zachvátí rozporuplné pocity. Samozřejmě myslím na její mimořádnou odvahu a houževnatost, které nejde nemilovat, i na to, že navzdory nemocem přežila v drsných podmínkách. Přemýšlím ale i o tom, jak se po návratu domů pokaždé zhroutila. O její upjaté zbožnosti a občasném nepříjemném rasismu, o tom, jak z nějakého záhadného důvodu lpěla na dodržování dobrých mravů a vychování. Dumám nad hluboce zakořeněným syndromem hodné holčičky, nad rozporem, který se jí nikdy nepodařilo vyřešit – že na cestách byla někým úplně jiným, svobodnou, novou ženou, ale po návratu se vždycky přizpůsobila očekávání okolí. Cestování ji až do konce naplňovalo vinou.

Když si prohlížím její sépiové snímky z Číny konce 19. století, představuju si, jak šedesátiletá Isabella vláčí svůj fotoaparát po březích Modré řeky a po nocích vyvolává fotografie v proudící vodě – v temné komoře zprostředkované přírodou, jak sama tak krásně popsala. Snímky byly vždycky trochu hrubé, protože ať vodu k jejich finálnímu opláchnutí přefiltrovala sebelíp, vždycky v ní zůstalo trochu říčního písku. Rukama přejíždím po chladných stránkách obrazové knihy – jsou hladké, písek se cestou někam ztratil.

V mysli mi vytanou i další obrazy:

Isabella opojená svobodou cválá po Havaji. Vůbec poprvé zakouší své skutečné já a nemyslí na to, jak by se jako žena měla chovat.

Isabella sedí v mihotavé záři ohně ve Skalnatých horách a snaží se o rozhovor s mužem, jehož by se nikdy nenadála. Ve vzduchu se vznáší vědomí toho, že je všechno správné a zároveň úplně nemožné.

Nemocná Isabella blouzní v Sinajské poušti v jámě vyhloubené v písku a čte si Bibli. Je zároveň statečná, zbídačená i osamocená. (Protože přesně takové pocity s sebou statečnost někdy nese.)

Isabella píše dopisy na tenký průsvitný papír. Ruka se jí ani nezachvěje, rukopis má sevřený a úsporný. Psaní pak putují napříč desetiletími, abych si je konečně mohla přečíst i já.

Nakonec přemýšlím o sobě. Po vzoru Isabelly jsem si koupila letenku do Japonska, abych se zbavila deprese.

Pomyslím si, že Isabellu navzdory všemu miluju – protože se jako starší, nemocná, depresivní žena zase a znovu vydávala do míst, k nimž ani neexistovala mapa.

Že splnila, co si předsevzala: cestovat, a přesto být brána vážně.

*

Rady nočních žen:

Cestuj sama a pokud možno v co nejdrsnějších podmínkách.

Cestuj, i kdybys byla nemocná.

Cestuj, zvlášť pokud jsi v depresi, ztratila jsi naději nebo tě život omrzel.

Nevadí, že nejsi urozená, bohatá, krásná, výjimečně nadaná, mladá nebo třeba ani zdravá. Svou nejnáročnější cestu můžeš podniknout, i když ti bude přes šedesát.

Neboj se. Buď vytrvalá. Pusť se do práce. Napiš deset knih. Pokud bude třeba, nauč se fotit a používat vědecké přístroje.

Piš o tom, co tě zajímá, třeba o botanice nebo etnografii, i kdybys neměla odpovídající vzdělání.

Buď zatraceně odvážná.

IDA

Rady nočních žen 3:

K cestování nepotřebuješ důvod.

Cestuj s minimálním rozpočtem.

Pokud to jde, zařiď si ubytování zdarma.

Noční žena č. 3: Ida Pfeifferová, roz. Reyerová

Zaměstnání: Manželka a matka, později světoběžnice a autorka cestopisů. Spořádaně vychovala děti, následně opustila manžela, potají si nastudovala glóbus a ve čtyřiačtyřiceti letech vyrazila na svou první cestu kolem světa. Ten se skromným rozpočtem objela hned dvakrát. Peníze si vydělávala psaním knih, které byly přeloženy do sedmi jazyků.

„Drahý čtenáři, prosím tě, aby ses nezlobil, že píšu tolik o sobě. Touha po cestování, která je mi vrozená, se podle mnohých pro ženu nehodí, ale doufám, že mi odpustíš. Nesuď mě příliš přísně, ale dopřej mi tu radost, která nikomu neubližuje a mě činí šťastnou.“

– Ida v předmluvě ke knize o cestě na Island, vydané roku 1846

Když bylo Isabelle Birdové deset let, Rakušanka Ida Pfeifferová (1797–1858) už vyrážela na svou první cestu z Vídně. Na černobílém daguerrotypickém snímku, který jsem si připíchla na korkovou nástěnku, stojí upjatá tetička s čepcem s kanýry zavázaným pod bradou, oblečená do šatů v biedermeierovském stylu typickém pro první polovinu 19. století. Vedle sebe má poznávací znamení všech cestovatelů a badatelů: glóbus, nepopsaný arch papíru a knihu. Fotografie je absurdní a zároveň dráždivá, protože si v mnohém protiřečí. Je na ní Ida Pfeifferová, žena, která mi nedá spát.

Ida se narodila do bohaté rodiny majitele přádelny. Otec ji vychovával po boku jejích pěti bratrů, oblékal ji do chlapeckých šatů a žertoval, že z ní ještě udělají oficíra. Hlavními rysy Idiny sparťanské výchovy byly odvaha, rozhodnost, schopnost snášet drsné podmínky, chudou stravu a bolest, což jí později přišlo vhod. Otec však zemřel, když bylo Idě devět let, a matka začala její výchovu měnit směrem vhodnějším pro dívku. Zkusila v dceři roznítit zájem o panenky a přimět ji, aby nosila sukni, ale marně: Ida samým rozrušením onemocněla a nakonec jí na doporučení lékaře dovolili dál nosit chlapecké šaty. Třináctileté dívce však nezbylo než se s konečnou platností přesunout do ženského světa, naučit se ručním pracím, vaření, náboženství, cizím jazykům, tanci a hře na piano; to bylo neoddělitelnou součástí ženského vzdělání, ale Ida ho nesnášela natolik, že si pořezala prsty a spálila si je pečetním voskem, aby nemusela cvičit. O přírodních vědách a matematice samozřejmě nemohla být ani řeč – cílem přece bylo vychovat z děvčat svědomité manželky a matky –, ale Ida už tehdy snila o cizích krajích a hltala cestopisy, přestože ani nadbytečné čtení nebylo pro dívky vhodné. V téže době se také zamilovala do svého domácího učitele, který se jí i dvořil, ale podle matky byl podobný svazek vyloučený. Ida řekla, že si buď vezme svého milého, nebo se nevdá vůbec, a nějakou dobu se jí nápadníky skutečně dařilo odrážet. Ve třiadvaceti letech však vzdorovitou dívku provdali za doktora Antona Pfeiffera, dvakrát staršího vdovce a právníka. Ida se podvolila, nicméně manželovi oznámila, že bude navždy milovat jiného.

Ida třináct let plnila povinnosti svědomité manželky a milující matky, přestože okolnosti nebyly zdaleka ideální. Nemožný manžel byl na pokraji bankrotu a promrhal i ženino věno, rodina se musela vzdát služebnictva, prodat kočáry a koně a podle Idy žili celé roky o hladu, v zimě a nejistotě. Ida živila rodinu tím, že potají dávala lekce kreslení, hudby a hluboce nenáviděného piana. Když se pak manžel roku 1833 přestěhoval za prací do Lembergu, rozhodla se se dvěma syny zůstat ve Vídni, kde její bratr i nadále vedl rodinnou firmu a laskavě slíbil, že se o ni postará. Idě bylo třicet šest let a v podstatě opustila manžela. Tajně začala studovat zeměpis a zaobírat se myšlenkou na cestování.

Když chlapci vystudovali a odstěhovali se z domova, Ida začala plánovat doopravdy. Ano, chtěla se nadobro odtrhnout od svého starého života a provést zásadní změnu, ale pod jakou záminkou mohla sama vycestovat někam daleko, aniž se stala předmětem klepů a vyvolala pohoršení? Její řešení bylo geniální – vydá se na náboženskou pouť. Ta byla pro ženy po stovky let jedinou možností jak poznat svět a ani dnes by jistě nikdo nic nenamítal, kdyby zbožná, spořádaná, čtyřiačtyřicetiletá manželka a matka (jejíž muž byl na cestování moc starý) podlehla touze jednou za život vykonat pouť do Svaté země.

Rodině Ida podala zkrácenou verzi: oznámila, že jede navštívit známou do Konstantinopole, i když ve skutečnosti plánovala téměř roční cestu na politicky nestabilní Blízký východ a do severní Afriky. Její synové a přátelé považovali i tuhle výpravu za šílenou, ne-li směšnou: žena, navíc samotná, přece nemohla vydržet strázně cesty, náročné podnebí, chudou stravu a všudypřítomné nemoci a komáry! Takové počínání bylo neženské a kromě toho se nehodilo ani pro někoho Idina věku: v jejích letech už by se slušelo, aby se stáhla ze společenského života a užívala si klidného stáří. Ida však byla jiného názoru: „Z nedostatku jsem si nic nedělala, moje tělo bylo houževnaté a zdravé, smrti jsem se nebála, a protože jsem se narodila v minulém století, mohla jsem cestovat sama.“ Přesně tak: vyšší věk měl i své výhody – staré herky jako Ida už nepotřebovaly gardedámu, která by strážila jejich ctnost.

Před odjezdem Ida pečlivě uspořádala domácnost a sepsala závěť, aby její (dost pravděpodobná) smrt nezpůsobila nikomu potíže. Vyskytly se i další praktické problémy: v místech, kam chtěla cestovat, nebyly hotely ani železnice, a cestující si proto museli všechno potřebné dovézt s sebou. Thomas Cook se svými skupinovými zájezdy začal teprve před zhruba dvaceti lety a informací o cestovních podmínkách bylo poskrovnu – měděné lepty v knihách možná ukazovaly idealizované představy Evropanů o dálných krajích, ale jinak jste vyráželi naslepo. Ida neměla mnoho peněz; cestu si financovala z vlastních tenkých úspor. Protože byla praktická, před odjezdem se ještě ostříhala nakrátko, což byl jeden z jejích nejradikálnějších činů: krátké vlasy tehdy nosily jen vězeňkyně nebo pacientky ústavů pro choromyslné.

V březnu roku 1842 Ida nastoupila ve Vídni na parník, po Dunaji doplula k Černému moři a odtud pokračovala do Konstantinopole. První dny jí bylo špatně, bolela ji hlava a měla horečku (klasický poodjezdový šok organismu); sama Ida se domnívala, že za nevolnost může změna klimatu, stesk z odloučení od blízkých i pocuchané nervy. Dvoutýdenní plavbu nicméně využila k vyzpovídání ostatních cestujících a ještě před příjezdem do města získala všechny potřebné informace od vhodné výše spropitného po možnosti ubytování. V Konstantinopoli vůbec poprvé usedla do sedla, naučila se jezdit na koni a hned odhalila podstatu cestování: „Před očima se mi otevřel úplně nový svět. Všechno je jiné: příroda, umění, lidé, mravy i způsob života. Sem by měl člověk přijet, pokud chce vidět něco jiného než obyčejný život.“ V květnu pokračovala přes Kypr a Bejrút do Jeruzaléma. Její skromná svatá pouť nakonec trvala devět měsíců a kromě náboženských míst ji zavedla i do Sýrie, Libanonu, Egypta (kde vyšplhala na pyramidy a na velbloudovi dojela až k Rudému moři) a Itálie.

Když se Ida v prosinci 1842 vrátila do Rakouska, jistý vídeňský nakladatel ji začal přesvědčovat, aby své deníky z cest vydala knižně. Idu ta představa příliš nenadchla – deník si sice psala každý večer a svými svědomitými poznámkami zaplnila čtrnáct sešitů, ale zamýšlela je jen pro sebe, nejvýš pro rodinu, a neměla žádné spisovatelské ambice. Trápila ji však jedna věc a tou byl nedostatek financí. I nadále žila jen z bratrovy podpory a vydání knihy by jí pomohlo zaplatit příští cestu. (Ano, Ida měla v plánu znovu vycestovat.) Proto ze svých poznámek nakonec sestavila rukopis, k jehož vydání byl však potřeba souhlas manžela, s nímž Ida neměla léta co do činění. Doktora Pfeiffera tudíž dovlekli k podpisu nakladatelské smlouvy, a protože si to dotyčný přál, z textu vyškrtli ještě několik podezřelých odstavců. Kniha Reise einer Wienerin in das heilige Land (Cesta Vídeňanky do Svaté země) vyšla nakonec anonymně roku 1844. V předmluvě Ida úpěnlivě prosí své čtenáře o odpuštění – nejsem žádná spisovatelka, nikdy jsem nepsala nic jiného než dopisy, můj deník je jen prosté vyprávění, v němž podávám všechno tak, jak se to odehrálo –, ale z díla se stal bestseller a v rychlém sledu byly pořízeny čtyři dotisky. K rozhořčení Idiných příbuzných všichni ve Vídni samozřejmě věděli, kdo knihu napsal, což bylo trapné, protože pro ženu byl podobný úspěch zcela nevhodný. Ida si však nestěžovala: našla způsob, jak uniknout útlakům života vídeňské buržoazie.

Z honoráře za knihu si zaplatila další cestu, šestiměsíční expedici na Island a do Skandinávie (Finské velkoknížectví nenavštívila). V rámci příprav svědomitě navštěvovala muzea, učila se správně uchovávat rostlinné a zvířecí vzorky, studovala angličtinu, dánštinu a základy nové disciplíny, kterou byla daguerrotypická fotografie. Samotný odjezd byl tentokrát snazší, protože „již dokázala, že rozhodná žena si ve světě poradí stejně dobře jako muž a všude se najdou dobří lidé“. Právě na jejich pomoc se musela spolehnout i na odlehlém Islandu, kde nebyly žádné hotely. Když posléze vyšla její kniha Reise nach dem skandinavischen Norden und der Insel Island im Jahre 1845 (Cesta na skandinávský sever a ostrov Island v roce 1845), Ida byla slavnější než kdy dřív. Dílo se dočkalo příznivé kritiky, ale vzbudilo i pohoršení: Idina první výprava prezentovaná jako náboženská pouť se ještě setkala se souhlasem, ale tu druhou neměla jak ospravedlnit, přestože na konci knihy za důvod cesty označila sběr rostlinných vzorků. Ida podobnou reakci čekala, a tak už v předmluvě citovala své budoucí soudce: „,Zase další cesta,‘ slyšela je láteřit, ,a ještě do míst, jimž by se každý raději vyhnul, než aby se tam hrnul. Ta žena cestuje jen proto, aby vzbudila pozornost!‘“ A pak přidala ještě větu, díky které je pro mě nejradikálnější z cestujících nočních žen: Drahý čtenáři, nesuď mě příliš přísně, ale dopřej mi tu radost, která nikomu neubližuje a mě činí šťastnou. Ida nakonec pro cestování neměla žádnou záminku. Cestovala jen proto, že chtěla, a odvážila se to vyslovit nahlas.

V jedné věci se ale nezmýlila – pozornost skutečně vzbudila. Cestující ženy byly pro mnoho lidí zábavnými kuriozitami, kterým se posmívali, ale v Idině případě přišel na přetřes i její vyšší věk. Noviny se například podivovaly tomu, jak si navzdory „mužskému“ (rozuměj odvážnému a rozhodnému) chování dokázala uchovat tak ženský vzhled! A o ten Ida zjevně dbala: aby směla cestovat, z jejích šatů musela čišet spořádanost. Když si prohlížím její fotografie, vážně na nich nepózuje žádná emancipovaná amazonka, ale rozvážná vdaná žena. Na svém oficiálním snímku cestující badatelky je oděná v šatech oblíbených v buržoazních kruzích a na hlavě má čepec zavázaný pod bradou, jehož morální symboliku nejde dost zdůraznit. Pokrývka hlavy připomínající stínítko od lampy, známá také pod názvem „polib mě, když to dokážeš“ (úspěšně bránila pokusům o polibky), fungovala stejně jako koňské klapky na oči: zúžila vám zorné pole, takže jste viděli jen před sebe, čímž se zdůraznila ženská ctnost, křehkost a limitované pole působnosti. Žena s čepcem se spořádaně zdržovala v jí vymezené oblasti (domov), netěkala očima kolem sebe a kráčela přímo vpřed, cestou, na niž ji nasměroval otec nebo manžel (blaho rodiny). Idin čepec je navíc vycpaný a lemovaný bohatou krajkou, jako by hlásala: žádný strach, jsem tady, uprostřed své nicotné, pečlivě vystlané reality a žiji přesně podle vašich pravidel. Je snad jasné, že když pózujete na fotografii vedle glóbusu tak jako Ida, musíte se obléct výhradně do prošívaného stínítka na lampu, aby vás ctihodní občané přijali.

A čepec skutečně zafungoval. Podle dobových svědectví Ida svým zevnějškem dělala dojem natolik způsobné Hausfrau, že byla vyprávění o jejích dobrodružných cestách stěží uvěřitelná.

Nicméně byla pravdivá. Ida strávila zbytek života na cestách nebo jejich přípravou a dvakrát objela svět, pokaždé z jiné strany. Byla mimořádně odhodlaná, rozhodná, odvážná a houževnatá a vždycky se nadchla pro něco, co se ženě cestující o samotě v žádném případě nedoporučovalo. Také byla turistkou až na dřeň – chtěla vidět co nejvíc za co nejkratší dobu a nic ji neotrávilo tolik jako zpoždění. Nedržela se houpacích sítí na překrásných plážích, kde mohla v klidu odpočívat, protože měla pocit, že jí běží čas. „Kdybych byla jen o deset let mladší – hned bych cestovala mnohem víc!“ napsala.

Aby získala prostředky na cestování, prodala všechen svůj majetek a další peníze si vydělala psaním cestopisů, ale navzdory všemu šetření výdělky z prodeje na pokrytí mnohaletých cest nestačily. Kdyby byla muž, mohla by se podílet na oficiálním výzkumu nebo se účastnit badatelských výprav financovaných státem, ale pro ženu bylo něco takového nemožné. Ida dělala, co mohla. Během svých cest začala sbírat rostliny, brouky, motýly, mlže, ryby a etnologické předměty, které zkusila po vzoru svých mužských kolegů prodat přírodovědným muzeím ve Vídni, Berlíně a Londýně. Dvě poslední ze zmíněných od ní vzorky skutečně koupily (po Idě je pojmenovaný korýš Palaemon idae, hmyz připomínající pakobylku Myronides pfeifferae, mořský plž Vaginula idae a madagaskarská žába Rana idae), ale vídeňský akademický svět se k ní stavěl chladně – nejen proto, že jí chybělo vědecké vzdělání, ale i kvůli obecnému názoru, že ženy nemají pro vědu nadání. Dokonce i rakouský ministr pro ekonomiku na konferenci ministrů v roce 1852 prohlásil, že je „stěží uvěřitelné, aby žena bez patřičného vzdělání dokázala sesbírat cokoliv vědecky hodnotného“. A tak si Ida po své druhé cestě kolem světa ve Vídni otevřela soukromý kabinet, kam mohli lidé za poplatek přijít a obdivovat zvláštnosti dovezené z dálných krajů, třeba ozdobné pokrývky hlavy Dajáků žijících na Borneu, oblečení, opasky, zbraně, koše spletené z lidských vlasů, v nichž Dajákové přenášeli uřezané hlavy svých lidských obětí, a také knížky a kalendáře plné exotických písem. Ida se stejně jako její mužští kolegové ucházela o státní granty, ale bohužel téměř marně: jediná oficiální zakázka, kterou kdy získala, bylo těžce vydřených 150 tolarů přiznaných rakouskou vládou. (To moc dobře znám, zamítnuté granty umějí být pěkně depresivní.) Za hranicemi její země si však Idy vážili o to víc a hlavně v berlínských společenských kruzích byla oblíbená. Přední přírodovědec své doby Alexander von Humboldt byl jejím velkým obdivovatelem, a dokonce ji představil pruskému královskému páru, který jí v roce 1856 udělil medaili Za zásluhy na „poli vědy a umění.“ Berlínská zeměpisná společnost ji přijala za svou první členku a totéž se opakovalo v Paříži (Londýnská zeměpisná společnost začala uvažovat, že by otevřela dveře ženám, až ve spojení s Isabellou o čtyřicet let později). Doma ve Vídni jí lidé „mnoho uznání neprojevovali“, jak ve svém životopise diplomaticky píše její syn.

Nedostatek financí Idu trápil celý život. Nikdy nemohla cestovat pohodlně, natožpak bezstarostně. Drsnému životu naštěstí přivykla už v dětství, kdy absolvovala otcův vojenský výcvik, a pak v manželství – proč by tedy nedokázala cestovat téměř bez peněz i zavazadel? Ida vyrážela na cesty sama a bez sluhů, často s tak málo věcmi, že nepotřebovala nosiče. Z fyzických těžkostí ani nemocí si nic nedělala – nezastavila ji ani malárie, kterou se nakazila v Indonésii, a i když se vlastními slovy polomrtvá potácela po Madagaskaru, zároveň už plánovala další výpravu. Žila úsporně, až puritánsky, cestovala s minimálním rozpočtem třetí třídou skromných plachetnic a parníků, na mulách a v těžkém terénu i pěšky. Žila jako místní, jedla, co se jí namanulo (k jídlu byla často jen voda a rýže), spala v levných ubytovnách, ve stanech a někdy i na slaměné rohoži pod širým nebem. Při takových cestách se nutně přiblížila obyčejným lidem a jejich kultuře – od moderních cestovatelů ji dost možná dělily jen biedermeierovské šaty a čepec. Navíc měla v rukávu i spoustu triků: na každé cestě ji provázel doporučující dopis, s nímž nejdřív nakráčela na evropské konzuláty s žádostí o pomoc a informace a pak jen tak mimochodem požádala i o převoz a nocleh. Žena cestující o samotě byla v exotických krajích natolik vzácným úkazem, že se jí od místních dostalo královského zacházení a často ji vybavili i na další část cesty. Vůbec nejvýhodnější pro Idu bylo, když se jen přesunula z péče jedné ochotné osoby ke druhé, což ovšem nijak neumenšilo její image neohrožené cestovatelky. Často se plavila na lodích, které jí nabídly cestu zdarma, a občas pořadatele plavby nebo jednoho z gentlemanů na palubě požádala, aby dámě cestující o samotě ve jménu slušných mravů uhradil stravu i náklady. Jednou se v dopise vychloubala, jak urazila tisíc kilometrů, aniž utratila jediný zlaťák: „Pokud to tak půjde dál, domů se vůbec nevrátím. Rozhodla jsem se cestovat, dokud mi vystačí peníze a samozřejmě i léta (padesát čtyři let)…“ Na svou šetrnost byla jaksepatří pyšná („cestovatelé jako kníže Pückler-Muskau nebo Chateaubriand či Lamartine by na čtrnáctidenní cestě do lázní utratili stejně peněz, které mně, skromné boží poutnici, vystačí na dva nebo tři roky“) a moc ráda si dobírala „typické Evropany“, kteří s sebou vláčí veškerý svůj majetek (stejně jako si dnešní cestovatelé dělají legraci z turistů s kufry na kolečkách). Poté co se Ida proslavila, skutečně očekávala služby zdarma, a když je nedostala, urazila se. Po návratu domů ve svých knihách děkovala lidem, kteří jí pomohli, a zároveň jmenovitě zmínila i ty, od nichž se dočkala špatného zacházení. Lodní společnosti jí možná právě od této chvíle začaly nabízet cesty zdarma.

Po návratu z Islandu byly Idiny cesty ještě dobrodružnější; pouštěla se stále dál od turistických cest, někdy dokonce narazila na dosud neobjevená osídlení, kde Evropana ještě nikdy neviděli. V roce 1846 vyrazila na svou první cestu kolem světa, která nakonec trvala dva a půl roku. Rakouská veřejnost měla možnost sledovat Idina vyprávění v „reálném čase“ v novinách a její cestopis Eine Frauenfahrt um die Welt, tedy Cesta ženy kolem světa, obsahoval zevrubné popisy exotických koutů světa, kultur, lidí, náboženství, přírodních jevů, rostlin, zvířat, místních pokrmů, zvyků, oblékání, cen a vzdáleností, ale třeba i informace o stavu místních nemocnic a vězení.

Listuju horami stránek a hledám rady nočních žen, ony vzácné věty, jako by šlo o zlatá zrnka.

*

ČTENÁŘSKÁ ODEZVA ZASLANÁ DO NAKLADATELSTVÍ CARL GEROLD UND SOHN, VÍDEŇ

Drahá Ido,

optimální podmínky růstu pepřovníku je nepochybně fascinující téma, ale mě by zajímaly trochu jinačí tipy. Co sis sbalila s sebou? Co jsi dělala, když jsi onemocněla? Bála ses někdy, stýskalo se ti po domově? Zajímalo by mě hlavně následující: stravování, spaní, zavazadla, dopravní prostředky, cestovní oblečení, hygiena, zdraví, nemoci, obecná výdrž a duševní rozpoložení, intimní věci, třeba chození na záchod a měsíčky (těch ses pravděpodobně zanedlouho zbavila), útrapy a nebezpečné situace, možné vztahy s muži a další úkoly nepřímo spojené s prací autorky cestopisů, jako jsou psaní, peníze a pokrytí životních nákladů. A nezapomeň na tipy o tom, jak šetřit!

Snad ti tahle témata nebudou připadat příliš malicherná.

Se srdečným pozdravem

M.

Tak se na to podívejme. V květnu roku 1846 osmačtyřicetiletá Ida odcestovala z Hamburku na desetitýdenní plavbu do Ria de Janeira s cílem objet svět směrem na západ. Vezměme v potaz, že cestovala na plachetnici, protože parník byl příliš drahou alternativou. V deníku vypsala tipy ohledně toho, jaké potřeby si na mimořádně nepříjemnou plavbu sbalit s sebou: matraci, polštář, deku, zásobu vajec, rýže, brambor a cukru a – rodiny s ratolestmi, pozor – pro cestující s dětmi bylo záhodno vzít si s sebou kozu.

Po strastiplné plavbě Ida několik měsíců cestovala po Brazílii v okolí Ria de Janeira. Tam se téměř stala obětí násilného přepadení. Napadl ji „domorodec“, ale Idě se pomocí slunečníku a kapesního nože podařilo útok odrazit. Brazílie nevyhovovala ani jejímu zažívání – z vlhkého horka jí bylo nevolno, přestože jindy zdůrazňovala své mimořádně pevné zdraví. Z Brazílie vyrazila na tříměsíční děsivou plavbu přes rozbouřené vody v okolí mysu Horn až do chilského Valparaísa a odtud na téměř čtyřměsíční cestu přes Tahiti do Číny. Při vyplutí z Valparaísa trpěla těžkým střevním onemocněním, cholerou, ale vyplout musela, jinak by přišla o zaplacený lístek (viz rozpočet). Na příští loď by navíc čekala dost možná celé měsíce a Ida neměla ráda zdržení. Několik dní držela půst a nakonec se úplně zotavila tak, že na lodi podstoupila šest čtvrthodinových koupelí ve slané vodě – zde je tedy rada pro nemocné trpící cholerou.

Návštěvou Číny si Ida splnila sen a byla velmi hrdá na to, že jako jedna z mála Evropanů dostala možnost seznámit se s touto „pozoruhodnou zemí“. Z Číny hodlala pokračovat do Singapuru, ale urazila se, když jí lodní společnost odmítla prodat palubní lístek do třetí třídy, který si chtěla koupit z úsporných důvodů. Cestující třetí třídy nebyly podle zástupců britské společnosti „počestní“, Ida by musela spát na palubě, kde by byla vystavená „nebezpečně intenzivnímu měsíčnímu svitu“, a podobná cesta navíc nebyla pro evropskou dámu vhodná. A tak Ida proti své vůli cestovala dražší druhou třídou a ve své knize potom v jedné žlučovité kapitole za druhou psala o cestovních podmínkách a chování posádky, které byly na lodi Pekin pod velením kapitána Fronsona vzhledem k ceně podprůměrné. „V životě jsem nebyla tak zklamaná!“ hubovala.

Ze Singapuru pokračovala Ida na Cejlon a do Indie, kde cestovala několik měsíců. V Kalkatě ji pozvali na slavnost do vyšší společnosti, jíž se ke své lítosti musela zúčastnit v prostých mušelínových šatech, zatímco ostatní dámy byly oděné v hedvábí, saténu, krajce a špercích, ale naštěstí si toho zjevně nikdo nevšiml (viz skromná zavazadla). Po odjezdu z Kalkaty Ida zakusila i skutečně drsné podmínky. Celé týdny strávila sama v oblastech, kde nebyly cesty ani silnice, kodrcala se na nepohodlných povozech tažených voly (byly levnější než nosítka nebo velbloudi), nocovala v nuzných hliněných chatkách stejně jako místní (chatky byli překvapivě čistě vymetené), jedla jako vrabec (často jen rýži s vodou, v nejlepším případě rýži vařenou v mléce a vajíčka).

Za své strasti došla odměny, když po několikatýdenním cestování doputovala do cíle v Kottahu a místní král, kterého zpravili o jejím příjezdu, jí poslal koše s ovocem a sladkostmi, krásně vyzdobeného slona, aby nemusela pěšky, a také důstojníka a dva vojáky. Z Kottahu kvůli nedostatku jiných možností cestovala i na hřbetu velblouda (cestování na velbloudu je vždy nepříjemné a obtížné) a jednou nocovala v táboře jistého kapitána Burdona, kde se setkala s paní Burdonovou, která už čtyři roky neviděla Evropanku. V odlehlých vesnicích bez penzionů a ubytoven si rozvinula rohož na něčí verandě a spala venku – ve vsi jménem Rumtscha si musela místo na spaní zařídit pod stříškou uprostřed tržiště, kde se kolem ní následně shromáždila polovina místních, aby se podívala, co bude dělat. Vesničané měli také „možnost spatřit, jak vypadá popuzená Evropanka“, protože řádně vyčinila velbloudářům, kteří nechali zvířata, aby se loudala – za den neurazili víc než třicet kilometrů, což odpovídalo rychlosti povozu taženého voly. Naproti tomu v Indori, kde žili i Evropané, Idu přizvali, aby přihlížela první operaci jednoho chirurga, který sem právě dorazil z Evropy (z pacientova krku bylo nutné vyříznout nádor, ale uspání éterem se nezdařilo, pacient příšerně řval a Ida raději odešla). Jednou se účastnila lovu tygrů na sloním hřbetě, a když se zraněná šelma zuřivě vrhla na slony, hrdinně zachovala tvář: „Zůstala jsem natolik klidná, že žádný z přítomných gentlemanů neuhádl, co se mi honilo hlavou.“ V tomhle bodě si připomeňme, že všechno výše zmíněné se odehrálo v dlouhých biedermeierských šatech a krajkovém čepci.

Při následné cestě z Bombaje na Arabský poloostrov a do Mezopotámie se Idě podařilo sehnat vůbec nejlevnější palubní lístek. Vynalézavá Vídeňanka se chopila příležitosti a ukořistila skvělé místo pod kapitánovým stolem, kde se na noc vždycky zabalila do svého kabátu. Cestou však bohužel dostala vysokou horečku a prý bylo nevýslovně trýznivé, když se musela v době jídla zpod stolu pokaždé vyplížit a udělat místo nohám strávníků. Ještě horší bylo, že na lodi se o pár dní později rozšířily neštovice a tři cestující zemřeli.

Po příjezdu do Bagdádu Ida podnikala výlety do okolí, ale odmítala brát si s sebou zásoby jídla, které jí nabídla její domácí: „Mým pravidlem je vyhnout se při cestování všemu nadbytečnému. Když vím, že narazím na osídlení, neberu si s sebou jídlo, protože se najím toho, čím se živí místní. A pokud mi jejich strava nechutná, znamená to, že nemám opravdový hlad.“ Později cestovatelům radila, že by neměli sledovat přípravu pokrmů, pokud je mají v úmyslu jíst.

Ida se posléze připojila k jedné z karavan a z Bagdádu cestovala na hřbetu muly do Mosulu, i když ji varovali, že cesta dlouhá téměř pět set kilometrů bude pro samotnou ženu příliš nebezpečná. „Kvůli omezeným rezervám“ neměla peníze ani na sluhu a dvoutýdenní cestu přes pustinu absolvovala jako ten nejchudší Arab, vydaná napospas horoucímu slunci, přičemž k jídlu byla jen voda, chléb, hrst datlí a pár okurek. (Sama jsem posedlá strachem z nedostatku jídla, a tak si podobné střípky informací pečlivě ukládám do paměti.) Podle Idy karavana putovala v noci bez zastávky deset hodin a ve dne odpočívala, ale i tak bylo často nemožné najít úkryt před sluncem. Ida psala, že závidí misionářům a badatelům, kteří cestují na koni, se stany, sluhy a dostatkem jídla. Sama se mohla osvěžit jen „teplou vodou, chlebem, který byl tak tvrdý, že se musel máčet, aby se dal vůbec jíst, a okurkou bez soli nebo octa. Nicméně jsem neztratila odvahu ani odhodlání a ani na chvilku jsem nezalitovala toho, že jsem samu sebe vystavila podobným strázním. Ida byla skutečně mimořádně houževnatá: po příjezdu do Mosulu psala, že je „veselá a plná energie“, i když za posledních patnáct dní měla jen dvakrát teplé jídlo, ve dne v noci nosila to samé oblečení, vydržela strašné horko, nepřetržitou jízdu na velbloudu a obecně vyčerpávající podmínky.

Z Mosulu vyrazila s karavanou na ještě nebezpečnější cestu přes nepřátelský Kurdistán, kde nežili žádní Evropané. Nejdřív poslala své dokumenty a deník do Vídně (pisatelé cestopisů, pozor) pro případ, že by ji okradli nebo zabili, aby si zápisky přečetli alespoň její synové. Z vesnice Sauh-Bulak už nevyrážely žádné karavany, k nimž by se mohla připojit, a tak pokračovala sama na koni, navzdory varování, že ji pravděpodobně zastřelí, pokud ji tedy nepodříznou – průvodci musela zaplatit čtyřnásobek běžné ceny, protože se nedalo počítat s ochranou karavany. „Večer jsem si chystala pistoli a rozhodla jsem se, že svůj život nedám lacino,“ napsala Ida před odjezdem. Nakonec musela bojovat jen s hejny kobylek a nedostatkem jídla. Jednou ji skutečně chtěli okrást, ale když její průvodce vysvětlil, že je jen chudá poutnice, a její oblečení, minimum zavazadel a skutečnost, že cestuje bez doprovodu, dokazovala totéž, bandité ji nechali na pokoji, a dokonce jí nabídli pitnou vodu. Když konečně dorazila do cíle, jímž bylo město Tabríz, přiznala, že se mileráda zbavila svíravého strachu. Tamní evropský lékař nemohl uvěřit tomu, že by se nějaká žena bez znalosti jazyka vydala sama napříč podobnou oblastí, a ihned usoudil, že Idinu „družinu“ okradli a zabili a ona přežila jedině proto, že se od ní oddělila.

Ale kdepak – tohle byla Ida!

Když Ida po návratu ze své první cesty kolem světa v listopadu roku 1848 konečně dorazila domů do Vídně, Evropa byla vzhůru nohama a i Rakousko zažilo revoluci. Ida by nejraději hned začala pracovat na svém cestopisu, protože naléhavě potřebovala peníze z prodeje, ale – úplná katastrofa – zaslaný balíček s jejím deníkem nedorazil! (Tohle je největší noční můra všech autorů cestopisů: že se materiál, který s takovými těžkostmi nashromáždili, ztratí.) Zoufalá Ida si dokonce podala oznámení do novin a dopisy se po roce a půl bloudění po celém světě nakonec zničehonic objevily. Ida se hned pustila do práce a dílo Eine Frauenfahrt um die Welt vyšlo v roce 1850 ve třech svazcích. Ida se díky němu skutečně proslavila a její veleúspěšné knihy se překládaly a četly po celém světě. Sama i nadále tvrdila, že jde jen o „prostá vyprávění“ a sebe považovala za „nenáročnou, obyčejnou ženu, která náhodou podlehla neukojitelné touze po cestování“. Což byla svým způsobem vlastně i pravda.

Idě bylo padesát tři let, sužovala ji malárie a jakási infekce, kterou chytila v Mezopotámii, ale v prudérní Vídni jí začalo být brzy znovu úzko. A tak v březnu roku 1851 vyrazila na druhou cestu kolem světa, tentokrát opačným směrem. Pouť měla trvat čtyři roky a ideálně ji zavést do ještě divočejších krajů. Ida za půldruhého roku důkladně prozkoumala mimo jiné Borneo, Jávu, Sumatru i další indonéská souostroví a mnoho oblastí navštívila jako vůbec první Evropan. Na Borneu se nehledě na odpor místních plavila do nebezpečných, neprozkoumaných oblastí ve vnitrozemí a rozhodla se seznámit s tamními Dajáky, kteří byli známí jako lovci lebek. (Dajákové byli prý dobromyslní, čestní a nenároční, Ida si s nimi výborně rozuměla a se zájmem si prohlédla například vysušené hlavy nepřátel, které jí ukázali.) Noci trávila v džungli pod širým nebem, spala na velkém kameni místo rohože nebo ve vydlabané dajácké kánoi, pokud byla k dispozici. Podnikala dlouhé cesty džunglí, buď pěšky, anebo po řece v kánoi. Narazila na divou zvěř, sužovaly ji pijavice, paraziti a malárie, jedla pokrmy místních („Hlad je nejlepší kuchař!“) a žila v jejich vesnicích, kde jste si o něčem jako hygiena mohli nechat jen zdát. Později napsala, že občas sama nemohla uvěřit tomu, že v žádné situaci neztratila odvahu ani vytrvalost, ale krok za krokem postupovala vpřed k vysněnému cíli. „To jen potvrzuje, že člověk silné vůle dokáže téměř nemožné,“ prohlásila.

Do deníku si pro budoucí užití zapíšu Idiny praktické tipy:

1. Vyhni se africkému vnitrozemí. Cestování tam vyjde příšerně draho, protože na cestu si je nutné pronajmout mimo jiné povozy, šest párů volů, vybavit povoz tak, aby se v něm dalo spát, zaplatit si průvodce, chlapce, který se postará o voly, a také zajistit dostatek jídla a vody na celou cestu (splněno).

2. Ceny ve městech jsou šílené. Pokud to jde, nech si zařídit ubytování od hamburského konzula.

3. Na záchvaty horečky způsobené malárií funguje následující recept: do půlky sklenice kvalitní brandy vmícháme čajovou lžičku kajenského pepře a pět lžiček cukru.

4. Pokud narazíš na nepřátelské kanibaly, začni tropit šašky.

Na Sumatře se Ida chtěla konkrétně dostat do oblasti lidožravých Bataků, od čehož ji všichni zrazovali, protože domorodci v roce 1835 zabili a snědli dva misionáře. Ida varování nedbala, protože chtěla jako první Evropan spatřit jezero Toba ležící v tektonické kotlině, k němuž byl pod trestem smrti zakázán přístup. Den před odjezdem vyzpovídala místní – zajímalo ji, zda Batakové své oběti opravdu hned nezabijí, ale nejdřív je připoutají ke kůlu a pak z nich zaživa odřezávají kusy masa (ta představa ji přece jen trochu děsila), ale dozvěděla se, že tomu tak není: podobného zacházení se prý dostalo pouze těm nejtěžším zločincům. Všem ostatním rovnou podřízli krk, krev zachytili, aby se dala později vypít, nebo z ní udělali pudink podávaný s rýží. Tělo pak rozřezali na kusy (dlaně, chodila, maso na hlavě, srdce a játra se považovaly za obzvlášť velkou pochoutku), načež maso usmažili, posolili a snědli.

Cesta k jezeru Toba byla drsná. Ida ušla skoro třicet kilometrů za den, husté trnité keře jí drásaly kůži do krve, bosé nohy měla plné trnů (v mokřadu nešlo nosit boty), odpoledne pršelo, oblečení měla vlhké a zablácené, ale nemohla se převléknout, jídla bylo málo a bylo nepravidelné, v noci Ida ze strachu z obcházejících tygrů nezamhouřila oka a ráno myslela, že v žádném případě nedokáže pokračovat dál. Ale stejně pokaždé znovu vyrazila.

Ida měla i plán, jak se vypořádat s nepřátelskými místními: věřila, že vyvázne se zdravou kůží, pokud domorodce dokáže rozesmát. Když ji potom jednou obklíčilo osmdesát domorodých válečníků a posunky jí hrozilo, že ji podřízne a sní, jestli neudělá čelem vzad, Ida vyrukovala se svou tajnou zbraní. Napůl malajštinou, napůl jazykem Bataků a pomocí gest bojovníkům vesele vysvětlila, že by ji, ženu, a navíc tak starou, určitě nechtěli zabít a sníst – její maso by bylo tuhé a tvrdé! A opravdu – komické představení téhle šílené ženské muže rozesmálo a oni ji nechali jít. Za pár dní se však Ida musela vzdát jen deset kilometrů od cíle. Do jedné vesnice se totiž shromáždily stovky nenávistně pokřikujících válečníků, kteří jí zablokovali cestu, a Ida zhodnotila, že její život nyní skutečně visí na vlásku. Vzala nohy na ramena, přesně jak jí doporučil průvodce. (Nezapomínejme, že i v tuhle chvíli byla v dlouhé sukni.)

Rada nočních žen pro extrémní situace zní: Pokud se ti nepodaří nepřítele rozesmát, vezmi nohy na ramena.

Když projela ještě Střední Ameriku, Peru, Ekvádor a mnoho koutů Spojených států, sedmapadesátiletá Ida nasedla v létě roku 1855 v New Yorku na loď a vrátila se do Evropy. Palubní lístek obdržela slavná cestovatelka zdarma. Příští rok vyšlo rozsáhlé dílo Meine zweite Weltreise (Má druhá cesta kolem světa) rozdělené do čtyř svazků. (Čtyři svazky! Musím tiše závidět, jak shovívavě se tehdy přistupovalo k délce knih, zvlášť když jsem sama strávila měsíce, dokonce roky tím, abych na žádost nakladatele, který mi dýchal za krk, zkrátila ohromné množství materiálu pod pět set stran.) Vydání knihy bylo významné i proto, že teprve nyní na obálku otiskli Idino jméno. Ida se zařadila mezi nejoblíbenější autory cestopisů 19. století a její publikace byly přeloženy mimo jiné do angličtiny, francouzštiny, nizozemštiny, ruštiny a malajštiny. Čtenáři módního časopisu Die Wiener Elegante žádali, aby se na obálce objevil Idin obrázek, a noviny skutečně vydaly kresbu Idy ve vybájených cestovních šatech se síťkou na motýly v ruce. V tisku se však objevily i satiry a karikatury – zjevně není nic směšnějšího než žena cestující o samotě. Karikatura otištěná v novinách Wiener Telegraf v roce 1855 zobrazuje Idu na průzkumné výpravě mezi indiány: v ruce drží dalekohled, na hlavě má klobouk se závojem a v koši konvici s kávou, jako by vyrážela na piknik. „Neutíkej, já se divochů nebojím,“ volá Ida v popisku kresby za prchajícím indiánem. „Ale já ano!“ křičí indián.

Devětapadesátiletá Ida snila ještě o výpravě do Austrálie a plánovaná cesta měla vést přes Madagaskar, onen tajuplný ostrov v Indickém oceánu. Idu sužovala řada nemocí, a navíc už nebyla nejmladší, ale přesto se rozhodla vyrazit a nejdřív podnikla menší pouť po Evropě, aby od svých obdivovatelů sehnala finance na cestu. Výprava na Madagaskar však nedopadla dobře; Ida se ocitla uprostřed politických sporů, které tou dobou ostrovem zmítaly, a skončila ve vězení. Spolu s několika dalšími evropskými cestovateli ji obvinili ze špionáže a téměř dva měsíce ji drželi v bambusových chatkách, kde panovaly drsné podmínky a vojáci střežili každý jejich krok. Ida se nemyla ani nesvlékla celých padesát tři dní, a když dostala horečku, nepustili k ní lékaře. Když vězně z ostrova nakonec přece jen propustili, stále snila o plavbě do Austrálie, kde by se zotavila, ale po prodělané malárii byla tak slabá, že nedokázala cestovat. Nakonec ji lodí dopravili do Evropy a pak do Vídně, kde v říjnu roku 1858 ve věku jedenašedesáti let zemřela, pravděpodobně na rakovinu jater. Upoutaná na lůžko pracovala do posledního dechu a její kniha o Madagaskaru vyšla posmrtně.

Třicet let po své smrti se Ida dočkala pamětní desky na vídeňském hřbitově, ale potom se na ni na dalších sto let zapomnělo. Její podobizna se v 90. letech 20. století objevila na rakouském šilinku a v roce 2008 po ní pojmenovali ulici ve Vídni, ale dokonce ani mí němečtí nebo rakouští přátelé o téhle mimořádné, zralé ženě, která překračovala hranice, napsala několik mezinárodních bestsellerů, obdržela královské vyznamenání a je po ní pojmenovaný mořský plž a madagaskarská žába, nikdy neslyšeli.

Když sním o Idě, v duchu vidím její portrét – ten, na němž v čepci s krajkou sedí vedle glóbusu. Jako by říkala: Tady je žena dbalá dobrých mravů. Ano, nehledě na to, jak dlouho se na obrázek díváte, nic jiného na něm nenajdete. Ale na druhou stranu mi patřil svět. Verdammt noch mal, viděla jsem každý jeho kout a vy jste mi v tom nemohli zabránit.

*

Rady nočních žen:

Pokud chceš cestovat, jeď. Nepotřebuješ k tomu žádný důvod.

Pokud nemáš peníze, nevadí. Žebrej (dopravu, ubytování, jídlo). Skrbli (peníze). (Můžeš skrblit i jinak, jestli chceš.)

Piš knihy, sbírej kameny, spi třeba pod stolem – udělej cokoliv, abys mohla dělat to, co chceš.

Pokud se dostaneš na místo s jinými stravovacími zvyky než ty, na které jsi zvyklá (místní jedí zvířata nebo lidi), nenech se vyvést z míry. Jez, co ti nabídnou.

Nestarej se o názory druhých.

Buď zatraceně odvážná.

MARY

Rady nočních žen 4:

Pokud jsi sama a nikdo tě nepotřebuje,

můžeš klidně vyrazit umřít do západní Afriky –

a celou cestu se smát.

Noční žena č. 4: Mary Kingsleyová

Zaměstnání: Stará panna, později cestovatelka, badatelka a pisatelka cestopisů. Spořádaně pečovala o rodiče až do jejich smrti a pak samotná odcestovala do západoafrické džungle, kde se nakonec v dlouhé černé sukni plavila po řekách a přátelila se s lidojedy a evropskými obchodníky. O svých cestách napsala dvě mimořádně úspěšné knihy, ve kterých si neustále dělá legraci sama ze sebe.

„Vlastně jsou jen dvě věci, na něž jsem hrdá: první je ta, že doktoru Güntherovi se líbily ryby, které jsem nasbírala, a druhá, že se dokážu plavit v kánoi po řece Ogooué. Rytmus, styl, kormidlování, zkrátka všechno… jako bych byla místní Afričankou. (…) Často přemýšlím, na co jsou asi ze všeho nejvíc pyšní jiní lidé.“

– Mary po návratu z druhé cesty do západní Afriky v roce 1897

A jaká tedy byla Mary? Úžasná, sebeironická Mary se smyslem pro humor – je vůbec možné ji nemilovat? Když šedesátiletá Isabella v lednu roku 1894 vyrážela naposledy do Číny, třicetiletá Mary se právě vracela ze své první cesty do západní Afriky. Představuju si, jak se možná minuly v Liverpoolu – jedné z nich teprve vyšlo slunce, zatímco ta druhá už kráčela ve slábnoucím večerním svitu.

Nic na dětství Britky Mary Kingsleyové (1862–1900) neukazovalo na budoucí cestovatelskou a badatelskou dráhu, protože bylo mimořádně osamělé a bezútěšné. Maryin otec byl lékař, který si na poslední chvíli rozhodl vzít svou služebnou, s níž čekal dítě, a Mary se narodila jen čtyři dny po svatbě. Z Maryina pohledu byl tenhle nevyvážený svazek bezpochyby zásahem štěstěny, ale u její matky si tím nejsem tak jistá. George Kingsley rozhodně nebyl ideální manžel; celé Maryino dětství i mládí strávil cestováním po světě v roli lékaře toho či onoho šlechtice – navštívil mimo jiné Asii, Ameriku a Pacifik – a svou ženu a dceru nechával samotné, aby celé měsíce, někdy dokonce roky, vyžily s minimem peněz. Maryina matka jako bývalá služebná do vyšší společnosti nezapadla a nakonec ulehla sužovaná slabými nervy, depresí a mnoha dalšími „ženskými“ potížemi, z nichž už se nevzpamatovala.

A tak Mary trávila dětství ve zdech svého rodného domu na okraji Londýna. Do školy ji neposlali, dokonce za ní nechodil ani domácí učitel, dívka neměla přátele a nevedla žádný společenský život. Otec byl na cestách, matka ležela v ložnici jako tělo bez duše a Mary dělal společnost jen o dva roky mladší bratr Charles, chůva a kuchařka. Mary svůj domov popsala jako údolí smrti, kde žili odříznutí a odloučení od společnosti druhých lidí. Běžně by se dcera z vyšší střední třídy jako Mary od matky naučila alespoň číst, kreslit a hrát na klavír, ale Maryina matka tyto dovednosti neměla – stěží dovedla číst. A tak se Mary od dětství starala nejen o domácnost, ale pečovala i o chorou matku. Jejím údělem mělo být do konce života pečovat o nemohoucího rodiče a sloužit ostatním členům rodiny.

Mary však měla jednu pro ženu zcela nevhodnou vlastnost: zvídavost. Nevíme, jak se naučila číst – možná od mladšího bratra, který chodil do školy –, ale když jí po splnění všech povinností zbylo trochu času, trávila ho v otcově knihovně. V Georgeově rodině byli známí spisovatelé, rozsáhlá knihovna obsahovala díla ze všech oborů a Mary se díky nim během let podařilo naučit mimo jiné latinu, fyziku, chemii, matematiku, techniku, biologii a společenské vědy – tedy předměty, které nesměla studovat žádná viktoriánská dívka. A pokud byly Maryinými vzory slabá, závislá matka ležící v posteli a cestující otec badatel, není těžké uhádnout, se kterým z nich se ztotožnila. Mary nepřítomného otce a jeho vzrušující život nade všechno zbožňovala, hltala dopisy, které posílal z exotických krajů, i cestopisy průzkumníků a badatelů, které našla v knihovně. Třeba měl George Kingsley i knihy Isabelly Birdové; Mary o tom neměla tušení, ale její otec jednou ve Skalnatých horách narazil na Rocky Mountain Jima, Isabellina jednookého přítele. Jim, kterého postřelili, byl na prahu smrti a George mu zachránil život.

Jenže Mary byla připoutaná k matčinu lůžku. Ve svých dvaceti letech o ni pečovala dnem i nocí: matka odmítala pozřít jídlo připravené kýmkoliv jiným a jedině Mary ji směla vozit v kolečkovém křesle po nedalekém parku. Ve volných chvílích dívka studovala matematiku, četla Darwina, a když byl otec doma, dělala mu sekretářku, protože George si z cest vozil deníky a poznámky, z nichž hodlal sepsat vědecké články. Mary neměla nápadníky, milostné románky ani společenský život. Domov poprvé opustila až ve třiadvaceti letech, kdy vyrazila s rodinou své přítelkyně na malý výlet do Walesu, ale už po dvou dnech obdržela telegram se zprávou, že se matčin stav prudce zhoršil, a musela se rychle vrátit. Na jaře roku 1888 odjela s jinou přítelkyní na týden do Paříže, což byla její první dovolená, ale po návratu na tom byla matka stále hůř a Mary mohla opustit dům maximálně na hodinu nebo dvě v kuse. V roce 1890 dostala matka mrtvici, po níž skoro nedokázala mluvit a téměř úplně ochrnula: od téhle chvíle ji Mary krmila, myla a dělala za ni i všechno ostatní. Potom v únoru roku 1892 nečekaně zemřel Maryin otec a v dubnu zesnula i matka. Mary bylo devětadvacet let. Byla bez sebe zármutkem a svobodná.

Po pohřbu rodičů se Mary na zotavenou rozhodla odjet. Známý rodiny jí doporučil Madeiru, ale ta jí přišla moc civilizovaná – o místech, která se rozuměla sama sebou, třeba jižní Francii nebo italských lázních, ani neuvažovala. Postupně si začala uvědomovat, jaké možnosti jí náhle nabytá svoboda nabízí, a rozhodla se pro cestu na Kanárské ostrovy, které byly tehdy skutečně dobrodružným místem. Plavba z Liverpoolu do Tenerife trvala v roce 1892 sedm dní. Mary na souostroví strávila týdny, prozkoumávala ostrovy a zlezla sopečný kráter (na cestě musela přenocovat, protože špatně odhadla délku výpravy). Na výletu však pro ni byla nejdůležitější skutečnost, že na Kanárských ostrovech zastavovaly všechny lodě plující z Evropy do Afriky. Mary se seznámila s obchodníky ze západoafrického pobřeží, s misionáři a úředníky i s těmi, kteří trpěli malárií, žlutou zimnicí a takzvanou horečkou černé vody a na ostrovy je poslali, aby se zotavili, anebo tu zemřeli.

Mary se po návratu do Anglie rozhodla vyrazit do západní Afriky.

Západní Afrika byla v 19. století destinací podnikavých nadšenců – její nezmapované oblasti a bohaté přírodní zdroje zajímaly mnohé. Druhá polovina 19. století byla zlatým věkem objevných výprav na černý kontinent; hledaly se odpovědi na geografické záhady, například poloha pramene Nilu. Do srdce Afriky se lidé vydávali z pobřeží proti proudu řek a podobné cesty byly smrtelně nebezpečné: členy expedic sužovala malárie, různí parazité a tropické choroby, jedna horší než druhá. Ti, kteří onemocněli, se museli nést na polních nosítkách napříč džunglí a mnozí při tom zemřeli. V roce 1858 objevili Richard Burdon a John Speke jezero Tanganika a Speke potom i Viktoriino jezero. Roku 1864 našli Samuel Baker a jeho budoucí žena Albertovo jezero. Když pak misionář, lékař a badatel David Livingstone zmizel při hledání pramene Nilu a řeky Kongo, list New York Herald pověřil mladého novináře Henryho Mortona Stanleyho, aby se ho vydal hledat. Devítiletá Mary se tak v novinách možná dočetla o tom, jak Stanley Livingstona v roce 1871 našel na břehu jezera Tanganika („Doktor Livingstone, předpokládám?“), o Livingstonově smrti v odlehlé středoafrické vesnici o dva roky později i o tom, jak dva doktorovi věrní afričtí sluhové nejprve pohřbili jeho srdce do země a pak pěšky odnesli jeho nabalzamované tělo na pobřeží vzdálené osm měsíců trvající cesty, odkud bylo převezeno do Anglie a uloženo v londýnském Westminsteru.

Imperialistické tužby západních mocností dostoupily vrcholu v roce 1885 na konferenci v Berlíně, kdy došlo k rozdělení Afriky mezi evropské země. Na tento absurdní sjezd nebyl pozván jediný Afričan a diplomaté, kteří do Afriky v životě nevkročili, ji rozkouskovali, jak se jim zlíbilo. Ekonomické vyhlídky západní Afriky byly obzvlášť lákavé, a tak do oblasti začali kromě badatelů, vládních úředníků a misionářů proudit i obchodníci, kteří kupovali sloní kly, palmový olej, gumu a kakao a měnili je za alkohol, rybářské háčky a skleněné kuličky. „Z Liverpoolu do západní Afriky – Lagos Express – ob týden“ hlásaly plakáty lodních společností a reklamy ukazovaly afrického „domorodce“, který si potřásá rukou s Evropanem v dobyvatelské přilbici v římském stylu. Kolem nich se to hemžilo lvy, slony a také dřevěnými krabicemi plnými žádaných předmětů na prodej.

A právě tam se toužila vypravit i Mary.

Maryiny rodinné povinnosti však smrtí rodičů neskončily: jako neprovdaná sestra musela pečovat o svého náročného a vybíravého mladšího bratra Charlese – prát mu, vařit a starat se o domácnost. Bratr však naštěstí taky rád cestoval, a tak jakmile vyrazil na cestu, Mary si koupila lodní lístek i pro sebe. Tentokrát však musela na bratrův odjezd čekat skoro rok. V té době se také přestěhovali do Londýna a Mary si udělala ošetřovatelský kurz, kde se naučila poskytnout první pomoc při hadím uštknutí a onemocnění tropickými chorobami.

Rozhodla se vyrazit na západoafrické pobřeží a cestovat sama, což bylo tehdy neslýchané – pokud se nějaká žena do podobné oblasti vůbec vypravila, byla manželkou misionáře nebo koloniálního úředníka. Sama Mary pro svou cestu uvedla několik různých důvodů; třeba tvrdila, že hodlá pokračovat v otcově antropologickém výzkumu a dokončit jím zamýšlenou knihu, takže se zdálo, že ji k podobnému počínání ponouká čistě povinnost způsobné dcery. Na druhou stranu prohlásila, že se poprvé v životě nachází v situaci, kdy má několik měsíců volna, a chce ho využít ke „studiu tropů“. Přátelům pak o svých pohnutkách napsala ještě třetí verzi zcela ve stylu nočních žen, který jí byl tak vlastní: „Byla jsem unavená k smrti, a když matka a otec v devadesátém druhém jen šest týdnů po sobě zemřeli, měla jsem pocit, že už mě nikdo nepotřebuje. A tak když bratr odcestoval na východ, vyrazila jsem zemřít do západní Afriky. Jenže západní Afrika byla nádherná, přátelská a vědecky zajímavá a zrovna v tu chvíli mě nechtěla zahubit – a sama nikam nespěchám.“

Možná chtěla Mary skutečně zemřít, anebo jí alespoň nezáleželo na tom, jestli bude žít, nebo zemře – třeba si řekla, že vsadí všechno na jednu kartu, protože nemá co ztratit.

Já bych se rozhodně bála. Západní Africe se tehdy přezdívalo bělochův hrob a odjet do tamních končin byla ruská ruleta. „To nejvíc smrtící místo na zemi,“ hlásili lékaři vesele a na mapě Mary ukazovali oblasti s výskytem tropických nemocí. Maryin deník je stejně jako ten můj o sto dvacet let později plný seznamů s výčtem nebezpečí, nemocí, katastrofických scénářů i věcí, které je absolutně nezbytné mít s sebou. Později Mary uvedla, že osmdesát pět procent lidí, kteří vyrazili do západní Afriky, zahynulo nebo se vrátilo domů s trvale podlomeným zdravím. Mnozí zemřeli na horečku, žlutou zimnici či malárii ani ne měsíc po příjezdu na pobřeží, další stižení horečkou vydrželi déle a pak jednoho dne náhle zemřeli. Osud mužů – a žen – závisel výhradně na jejich schopnosti vzdorovat malárii, protože na pobřežní podnebí se nedalo zvyknout.

Mary se však v srpnu roku 1893 přece jen vydala na cestu. (Jako realistka i ona před odjezdem sepsala závěť.) V Liverpoolu vstoupila na nákladní loď Lagos, která zlověstně prodávala jen jednosměrné palubní lístky. S sebou si vezla fotografickou výstroj včetně těžkého stativu a destiček s negativy, lahvičky s formaldehydem na uchování ryb a hmyzu a další nástroje pro sběr přírodopisných vzorků. Dále s sebou měla černou lékařskou brašnu a nepromokavý uzavíratelný vak se šaty, přikrývkami a dalšími věcmi. Přibalila si i dva deníky (jeden na zapisování vědeckých poznatků, druhý soukromý), dvě knihy (Study of Fishes, Studie ryb, od Alberta Günthera a sbírku Horatiových básní) a lovecký nůž s revolverem – dva poslední předměty prý proto, aby je mohla v případě nouze obrátit proti sobě. Pokud šlo o jídlo, Mary si vezla několik konzerv uzených slanečků, suchary a dostatečné zásoby poctivého anglického čaje. Zato měla málo sponek i zubních kartáčků, které, jak se později ukázalo, byly oblíbeným směnným zbožím. Její cestovní úbor byl navlas stejný jako ten, který nosila doma v Anglii. Podle Mary bylo totiž neslýchané, aby v Africe pobíhala v šatech, za něž by se musela stydět v Londýně. A protože se po smrti rodičů až do konce života odívala jako truchlící vdova, měla s sebou několik dlouhých černých sukní, široký opasek, tucet bílých blůz, černé kožené boty a samozřejmě korzety – neviděla jediný důvod, proč je nenosit i v tropech. Někteří jízlivě tvrdili, že si s sebou přibalila i bratrovy staré kalhoty, které si oblékla pod sukni – když musela například přebrodit řeku nebo bažinu a chtěla se vyhnout pijavicím, stáhla si nohavice u kotníků a sukni si vykasala do pasu –, ale Mary podobné klepy jednoznačně popřela.

Mary s sebou měla jen tři sta liber v hotovosti a na cestu si hodlala vydělat obchodováním. Také se chtěla živit stravou místních, cestovat pěšky nebo v kánoi a nocovat v domorodých vesnicích v hliněných a rákosových chatrčích nebo pod širým nebem – na rozdíl od mnoha dalších tehdejších cestovatelů, kteří se do džungle neodvážili bez nosítek a početných karavan vezoucích konzervované potraviny, stany, polní lůžka, gumové vany a přenosné záchody. Mary na něco takového jednak neměla peníze a jednak věřila, že při směňování skleněnek, drátů, látek, rumu a džinu za gumu a sloní kly se sblíží s místními a dozví se od nich zajímavé informace. Její cesta totiž měla i dva vědecké cíle: sběr vzorků ryb (o jejichž užitku jí pověděl ředitel přírodovědeckého muzea Günther) a výzkum místních náboženství.

Když Lagos dorazil na Kanárské ostrovy, jediné dvě další cestovatelky vystoupily na pevninu a Mary na palubě osaměla s obchodníky a vládními úředníky. Muži byli podle všeho skutečně přátelští, ale všechny hovory prý končily depresivním vyprávěním o tom, jak ten a ten ubožák onemocněl a zemřel. Mary se dozvěděla, že cestující do Afriky má vždycky důvod vozit si s sebou jeden lepší oblek – ne na slavnostní večeři, ale na (vlastní) pohřeb. Muži jí zároveň oznámili, že v Africe kromě horečky a malárie číhá také svrab, vředy, mokvající rány, nemoci způsobené parazity, spavá nemoc, žlutá zimnice, cholera, neštovice a záhadná choroba se zlověstným názvem kru-kru. Mary však plavbu shrnula vesele: „Nevěřím, že bych se někdy tak těšila ze života,“ a navzdory všem předpokladům se s obchodníky spřátelila. Mnozí z těchto mužů, jimž se přezdívalo „trhani od palmového oleje“, byli bývalí otrokáři, a tím pádem nebyli moc vybraní a nutně ani vzdělaní, zato však jednali přímo a čestně – na rozdíl od misionářů a úředníků, alespoň podle Mary. Právě mezi nimi našla tu největší oporu.

Lagos dorazil k pobřeží západní Afriky v období největších dešťů. Loď zakotvila před Sierrou Leone, kde ji zastihla hustá mlha, a pak pokračovala dál přes Pobřeží slonoviny, Zlatonosné pobřeží a Pobřeží otroků, jak byly oblasti v té době známé. Začátkem září Lagos konečně dosáhl svého nejjižnějšího přístavu, jímž byl Saint Paul de Loanda. Odtud Mary další čtyři měsíce cestovala na sever do Calabaru, kde posléze nastoupila na loď a vrátila se domů.

Během cesty se měla možnost přesvědčit, že kupci na lodi nemluvili jen tak do větru. V Bonny řádila epidemie žluté zimnice, která za týden zabila devět z jedenácti bělochů žijících ve městě. Kakongo sužovaly neštovice a spavá nemoc, na něž zemřely celé vesnice, všude byli malomocní a při dolním toku Konga se vyskytly i případy těžké melancholie a sebevražd. Slovy místních bylo příčinou všech chorob čarodějnictví a zlí duchové, což bylo podle Evropanů k smíchu. Ti naopak věřili, že malárií se člověk nakazí ze vzduchu; i její jméno, mal’aria, znamená špatný vzduch. Ale Mary byla jako ze železa: když nepočítáme lehkou malárii, nikdy ničím neonemocněla.

Francouzské Kongo, tedy oblast dnešního Gabonu, se stala středem Maryiných cest a už při své první výpravě tu strávila celé týdny. Vydala se do vnitrozemí, nejprve na nosítkách a později v kánoi nebo pěšky. S sebou měla jen několik nosičů, průvodce, který jí tlumočil, a kuchaře a bylo jí jedno, že takové počínání se u samotné bílé ženy považuje za šílenství. Černí i bílí se k Mary všude stavěli nedůvěřivě, ale když se dost nadivili, většinou jí nabídli tu nejlepší rákosovou chýši, jídlo i palmové víno. Mnozí Afričané bělocha ještě nikdy neviděli, o bělošce ani nemluvě, a jako by nechtěli věřit svým očím, Mary zatvrzele nazývali sir, pane. Neprovdané ženy se v tamních krajích opravdu nevyskytovaly: v 19. století se samostatné cestovatelky po západní Africe daly spočítat na prstech jedné ruky a svobodné Afričanky byly ještě vzácnější, protože v polygamní společnosti žena vždycky někomu patřila, a pokud ovdověla, zdědil ji bratr mrtvého. Když tedy Mary samotná dorazila do domorodé vesnice, vesničané nedokázali pochopit, že skutečně nemá manžela. Později v Anglii dala sólo cestovatelkám užitečnou radu: „Každé staré panně, která má v plánu vyrazit na expedici do Afriky, můžu říct, že na ni budou neustále dotírat s dotazy na manžela. Nezeptají se vás, jestli nějakého máte (…), ale kde je. Varuji vás, abyste neříkaly, že muže vůbec nemáte; zkusila jsem to a jenom to vedlo k ještě hroznějším otázkám. Moudřejší je prostě odpovědět, že ho hledáte, a ukázat směrem, kterým stejně jdete; tím v tazatelích probudíte nápomocnost a sympatie.“

Zapisuju si radu noční ženy: Při cestování po Africe vždycky hledej manžela.

Když Mary jednoho lednového večera roku 1894 připlula zpátky do šedého, deštivého Liverpoolu, přišla si, jako by ji uvrhli do vyhnanství. Starý život jí připadal nesnesitelně nudný. „Pokud podlehnete jejímu kouzlu, západní Afrika připraví každý jiný způsob života o všechny barvy,“ psala Mary v rukopisu, který začala sestavovat ze svých poznámek.

Afrika ji zásadním způsobem změnila. Při odjezdu to byla stydlivá, nezkušená, neohrabaná stará panna vedoucí uzavřený život, na kterou už nic nečekalo. Ano, Mary stále trpěla chronickou skromností a byla přesvědčená o vlastní bezvýznamnosti, ale zároveň se z ní stala samostatná, nebojácná žena, která rozhodovala o vlastních záležitostech. Jejím cílem bylo vrátit se co nejdřív do Afriky ke zkoumání ryb a náboženských systémů (jejími slovy ryby a fetiš). Proto se zcela ponořila do studia antropologie, nového oboru, který se zrodil díky Darwinovým teoriím, a pod vedením ředitele zoologického oddělení Britského muzea, Alberta Günthera, začala studovat ichtyologii. Když mu předvedla vzorky, které během cest nasbírala, Günthera velmi zaujaly, ale byl trochu zklamaný jejich amatérskou preparací. Proto Mary zajistil řádné sběratelské vybavení a zaplatil jí za to, že prozkoumá sladkovodní ryby v oblasti mezi Nilem a řekou Kongo. Mary zašla i za nakladatelem svého otce a strýce, který byl spisovatelem, jestli by neměl zájem o její cestovní deník, a pan Macmillan slíbil, že vydá všechno, co napíše. Na svou druhou expedici amatérské badatelky a spisovatelky tedy Mary v podstatě vyrážela s nakladatelskou smlouvou v kapse, ale přestože teď byla finančně zajištěná, nehodlala cestovat o nic přepychověji než předtím, pouze dál.

Dvanáct měsíců po návratu ze své první výpravy byla Mary konečně připravená vyrazit na další cestu a na Štědrý večer roku 1894 vstoupila v Liverpoolu na loď jménem Batanga. Bylo jí třicet dva let. Kromě vlastních zavazadel vezla i všemožné další věci (mimo jiné náhrobní kámen a pár vyšívaných pantoflů) – řada lidí ji totiž požádala, aby doručila zásilky jejich přátelům a příbuzným na africkém pobřeží. Mary tentokrát do Afriky dorazila v období sucha, takže obloha byla jasně modrá a bez mráčku.

Po cestě slíbila společnost jisté lady MacDonaldové, která se do západní Afriky stěhovala za manželem, a když loď zakotvila v přístavu Cape Coast a Akkře, musela se po boku své nové známé nedobrovolně účastnit nepříjemně snobských společenských událostí pořádaných pro přistěhovalce, k nimž patřily i dostihy a čajové dýchánky. V Akkře ženy jako hosté guvernéra navštívily hrad Christiansborg a guvernér jim pověděl, že tu mají pro Evropany vždycky předem vykopané dva hroby, jinak se pohřeb nestihne zaonačit dost rychle. Lady MacDonaldová mířila do Calabaru, kde se dvojice žen ocitla uprostřed epidemie břišního tyfu a chtě nechtě se zhostila role ošetřovatelek. Mary přiznala, že postarat se o nemocné a posléze jim podvázat bradu, když zemřeli, ji stálo veškeré fyzické a psychické síly. (Já zase přiznávám, že moje síly by na něco podobného pravděpodobně nestačily.)

Poté, co epidemie ustoupila, Mary v řekách kolem Calabaru sbírala ryby a hmyz. V džungli potkala Mary Slessorovou, skotskou misionářku, která na pobřeží žila už dvacet let a většinu času trávila sama v malé domorodé vesničce severně od Calabaru. Pětačtyřicetiletá Mary S. byla vřelá žena, která vždycky řekla, co měla na srdci, a se svými krátce střiženými vlasy a obyčejnými bavlněnými šaty (žádné korzety ani sponky!) vypadala jako zálesačka. Žila v prosté hliněné chýši, jedla pouze stravu místních (z Anglie si ale vozila vlastní čaj) a bělochy občas neviděla celé měsíce, dokonce i roky. Když ji čas od času přinutili, aby si zajela do Skotska na dovolenou, Mary S. měla trauma už jen z pohybu po městě. Mary K. neměla misionáře v lásce, protože podle ní ničili africkou kulturu ještě víc než koloniální úřady, ale Mary S. byla výjimkou. Ženy se spřátelily a tyhle dvě podivínky posedlé čajem a Afrikou trávily večery v hliněné chatce a povídaly si nad hrnkem vroucího čaje.

Když potom Mary v květnu roku 1895 dorazila do přístavu Glass ve francouzském Kongu, který ležel téměř na rovníku v samém srdci Afriky, měla pocit, že konečně doputovala domů. Právě tady začala vykonávat svou roli badatelky a průzkumnice. Ale pokud sira Mary považovali za raritu, totéž platilo i o její roli badatelky. Mezi badateli panoval agresivní maskulinní přístup, imperialistické dobyvatelské snahy s cílem využití přírodních zdrojů, ale Maryiny motivy byly zcela jiného ražení. Chtěla vidět a pochopit. Zajímaly ji domorodé kultury jako takové, toužila žít po způsobu místních a sama se začala považovat tak trochu za Afričanku.

Mary si najala průvodce a dva nosiče a na kánoi vyrazila po řece Ogooué směrem do vnitrozemí. Následující dva měsíce pěšky nebo v kánoi, v dlouhé černé sukni, korzetu a bílé haleně, postupovala džunglí, žila s domorodci v primitivních podmínkách, spala pod širým nebem a někdy, v případě nutnosti, na misionářských stanicích, jedla, co bylo k mání (manioky, kokosové ořechy, okru, rybu zabalenou a osmaženou v listech, šneky, larvy nosorožíků, pokrmy podušené s kůrou plus samozřejmě anglický čaj), bojovala s pavouky, hady, krokodýly, nemocemi a hrozným vedrem, komunikovala posunky (neuměla ani francouzsky, což byl jazyk místních úředníků), prováděla směnný obchod, kupovala zlaté předměty, chytala a preparovala ryby a hmyz a večer si zapisovala všechno, co ten den viděla. „To jsem jen já!“ volala vesele, když se náhodou zjevila na nějaké zapadlé stanici uprostřed džungle, takže jí Afričané začali říkat kromě „sir“ také „Jenjá“. Pravidelně ji vybízeli, aby se ihned vrátila, nebo alespoň vybavená tabletami s chininem pokračovala na stanici metodistických misionářů, kteří byli „jediní lidé na pobřeží schopní uspořádat řádný pohřeb“, ale Mary si z varování nic nedělala. Od svých přátel obchodníků žijících na okraji civilizace se kromě cestování v drsných podmínkách naučila i drsné mluvě: klela jako pohan a sebe samu považovala za kovanou námořnici.

Mary se také naučila ovládat kánoi, a to tak dobře, že se později pyšnila tím, že pádluje jako Afričanka. Jednou její skupinu zastavil jistý francouzský úředník a zakázal jí pokračovat dál, protože nechtěl být zodpovědný za to, že bude riskovat život v nedalekých peřejích. Také ji huboval, že na podobnou cestu vyrazila bez ochrany manžela. Mary suše opáčila, že seznam cestovního vybavení Královské zeměpisné společnosti nic o manželovi nezmiňuje, a pak i se svou igalwažskou posádkou pokračovala k peřejím.

Od Ogooué k řece Remboué putovala přes deštný prales, bažiny a skalnaté vršky a jednou, když se brodila přes mokřad, se na ni přisálo tolik pijavic, že skoro omdlela ze ztráty krve. Poměrně často také spadla do nastražené pasti. „V takové chvíli člověku dojde, jak požehnaná věc je dlouhá tlustá sukně,“ je jedna z Maryiných nejslavnějších vět. Jednou uvízla s kánoí uprostřed skupiny krokodýlů, které musela odehnat deštníkem: „Tu trochu času, která vám v podobné situaci zbývá, nutně strávíte přemýšlením, proč jste proboha jeli do západní Afriky. Hned vzápětí se ptáte, jaká slaboduchost vás ponoukla k tomu, že jste se chtěli za každou cenu seznámit s přírodní krásou mangrovů…“

Pokud Mary cítila zoufalství nebo měla špatnou náladu, vyrážela na ryby. Rybaření jí přinášelo útěchu a někdy strávila celé hodiny tím, že zadumaně seděla v kánoi s prutem v ruce. Když nocovala na misionářských stanicích, vyrážela na pěší výlety do džungle. Cestu si klestila mačetou, jednou narazila na kobry a hroznýše, jindy na modrozelené plazy pokryté různými výrůstky. „Žádná výprava se neobešla bez toho, aby mě nějaký tvor vyděsil k smrti a já si pak jednoho nebo dva z oněch viníků odnesla s sebou a naložila je do lihu.“

Jednou doktoru Güntherovi v dopise poslala lilii, kterou utrhla na břehu řeky Ogooué (dodnes je k vidění v londýnském přírodovědném muzeu).

Po večerech si Mary četla v provlhlém a potrhaném Horatiovi, aby trýzněná komáry a blechami dokázala usnout. Jedné noci, kdy nemohla zamhouřit oka, dopádlovala na malý ostrůvek, svlékla se a vykoupala se v řece pod hvězdnou oblohou. („Osušit se širokým opaskem není žádná slast, ale jde to, pokud se skutečně soustředíte.“)

Na řece sem tam narazila na nahé divochy v kánoích a nocovala v jejich vesnicích. Vesničanům někdy ošetřovala zranění a záněty a léčila je z nemocí způsobených parazity: uměla rozeznávat tropické choroby a také se naučila místním léčebným způsobům. Věděla, že například vlasovci se dostanou do oka a vlasovce medinského, který žije v noze a dorůstá délky až jednoho metru, se lze zbavit tak, že se v průběhu několika dní kousek po kousku navíjí na bambusovou tyčku. (Cestovatelům doporučovala, aby na plavbu kánoí nebrali nosiče s tímhle problémem; červ se musel každé ráno vytahovat, což nepříjemně prodloužilo cestu.)

Mary s sebou měla i truhlu s předměty na směnný obchod (tvrdé valuty) a místním prodávala kapesníky, rybářské háčky a tabák, které měnila za gumu, slonovinu, jídlo, nocleh, doprovod nebo neznámé druhy ryb. Jindy s manželkou náčelníka směnila náhrdelníky ze sloních štětin za červenou hedvábnou stuhu. Když jí směnné předměty došly, nabízela osobní věci, třeba ponožky a kartáčky. „Prodala jsem tucet bílých dámských halenek, i když nové majitelce nijak zvlášť neslušely – koneckonců na sobě měla jen trs leopardích ocasů a byla potřená červenou barvou.“ Při setkání s novými kmeny občas lhala, že patří k obchodní společnosti Hatton & Cookson: „Všechno je snazší, když někam patříte.“

Ukázalo se, že někteří Maryini nosiči jsou ve vyhnanství kvůli dluhům, potížím se ženami, křivdám spáchaným jejich předky, nebo dokonce vraždám, a Mary se tak v mnoha vesnicích nedobrovolně zhostila role jejich obhájkyně. „Hodinu za hodinou, k smrti unavená celodenním putováním po řekách a mokřadech, promočená až na kost, v obležení komárů a písečných much, jsem se jim svými slovy snažila zachránit život.“ I tak byli nosiči zjevně zábavnými společníky. Maryiným nejoblíbenějším průvodcem byl Obanjo, o němž prohlásila: „I kdybychom se spolu vypravili do té nejhlubší džungle, vím, že alespoň jeden z nás by se vrátil živý…“

V jednu chvíli se Mary rozhodla vypravit do míst, kde žili Fangové, známí jako kanibalové; území se vyhýbali jak misionáři, tak kupci a na mapě byla v dané oblasti jen bílá skvrna. Když Mary se svými čluny vyrazila na cestu, napsala: „Ježí se mi vlasy, když pomyslím na příběhy o Fanzích… proč jsem jen neposlechla pana Hudsona, který mě od tak nezodpovědného cestování zrazoval!“ Ve vesnici Fangů se jí dostalo chladného přijetí – muži seděli potichu s noži v rukou a děti při pohledu na bělošku v černé sukni v hrůze prchly. Potom se situace trochu uvolnila, protože jeden z Maryiných mužů znal jistého Fanga. Vesnice prý byla neuvěřitelně špinavá, všude se povalovaly páchnoucí zbytky krokodýla snězeného před dvěma týdny, rybí vnitřnosti a kusy hrocha, z nichž se linul odporný puch, ale Mary dostala tu nejlepší chýši a jedna žena jí jako dar na uvítanou nabídla drceného měkkýše. Celou noc bojovala s vešmi a komáry, takže nezamhouřila oka, a nakonec se rozhodla ulevit si noční procházkou, při které ji téměř sežrali hroši.

Mezi Mary a Fangy se nicméně zrodilo jakési uctivé přátelství, a Mary si je dokonce najala jako průvodce. Někdy měla problém držet s nimi krok, putování džunglí bylo skutečně drsné, ale Fangové naštěstí zastavovali každé dvě hodiny, aby pojedli trochu masa a vykouřili si fajfku tabáku, a tehdy je vždycky dohnala. „K obědu jsme měli hada, tedy alespoň Fangové a já,“ zapsala si do deníku. „Ostatní se ho nedotkli, i když dobře připravený had je jedno z nejlepších jídel, která tu jsou k dostání.“ Bělochům od lidožravých Fangů prý nic nehrozilo, ale problém byl s tím, že „se jim muselo zabránit v tom, aby snědli své černé druhy“.

Mary jednou nocovala v jejich vesnici, ale nemohla usnout, protože v chýši to odporně páchlo. Hledala zdroj zápachu, až našla pytle zavěšené u stropu a v nich lidskou ruku, dva palce od nohy, čtyři oči, dvě uši a další části lidského těla. Klidně si ostatky prohlédla, pečlivě je vrátila na místo, otevřela dveře z kůry a vyšla ven na čerstvý vzduch.

Mary někdy psala, že se neodvažovala bát. Všem, kdo se vypravili do západní Afriky, doporučovala, aby zaujali co možná nejveselejší a nejšťastnější postoj, ať už se střetnou s čímkoliv, protože to byl podle ní jediný způsob, jak udržet strach číhající v koutku mysli na uzdě.

Zapisuju si radu noční ženy: Při cestování v Africe se neustále směj.

*

VZKAZ V LAHVI POSLANÝ K ŘECE OGOOUÉ

Drahá Mary,

když o tobě sním, přemýšlím o všech těch základních lidských potřebách, s nimiž sis jako osamělá cestovatelka uprostřed džungle musela poradit: hygiena, jídlo, spánek, vlhké horko, bolest hlavy, slabost, strach.

Přemýšlím, jak bych se asi cítila, kdybych trpěla pekelnou migrénou způsobenou malárií a k jídlu měla jen larvy brouků a převařenou říční vodu. A co kdybych dorazila do vesnice Fangů neblaze proslulých svou krvelačností zrovna ve chvíli, kdy bych měla měsíčky? (Co jsi vůbec používala jako vložky? Listy stromů, anebo sis v nočních hodinách pokaždé vyprala špinavé hadry v řece, v níž se to hemžilo hrochy?) Bylo by mi v korzetu těsno, kdyby se v mé chýši vznášel puch napůl shnilých lidských rukou a očních bulev? Zmocnila by se mě panika, kdybych dojedla poslední konzervu uzených slanečků? Nebo kdyby mi došel čaj, moje milovaná japonská genmaiča, bez níž nevytáhnu paty z domu, protože mi její známá vůně v cizím prostředí vytvoří pocit bezpečného domova a útěšnou, ochrannou bublinu?

Skutečně bych si zvládla uchovat nezdolné, šťastné a veselé rozpoložení tak jako ty? Nezapomínat v každé situaci na sebeironii a černý humor? Sepisovat jednu chytrou deníkovou stránku za druhou? Sledovat své počínání jakoby zvenčí, a navíc ho přetvořit v grotesku?

Kéž by!

Tvoje M.

*

Na závěr cesty Mary ještě zlezla sopku jménem Kamerunská hora, i když podotkla, že tam „nebyly téměř žádné ryby a kvalitních fetišů jen poskrovnu“. Mary neměla zkušenosti s lezením, a dokonce ani mapu, počasí bylo mrazivé a deštivé, na zdolání sopky padlo sedm drsných dní, vyskytly se potíže s jídlem i vodou, a navíc – hrůza hrůz – se nedal ani uvařit čaj! Mary přemýšlela, zda může za takových podmínek riskovat životy svých nosičů. „Na tom, co bude se mnou, ani za mák nezáleží. Pokud budu za hodinu mrtvá, nikdo po mně nevzdechne.“ Když se pak na samém pokraji sil vyškrábala na vrchol ve výšce 4000 metrů, nebylo vidět ani na deset metrů: počasí ji připravilo o výhled, kvůli němuž na onu proklatou sopku vůbec lezla. Byla skromná, a tak nepovažovala za důležité zmínit, že Kamerunskou horu zdolala jako první (bílá) žena na světě.

Po návratu Mary v matném světle hvězd a v obležení světlušek seděla na verandě domu, v němž se ubytovala. V dáli zářila světla Victorie, bylo slyšet šumění vln bijících o pobřeží, domorodé bubny a zpěv a všechny zvuky se vzájemně mísily a souzněly jeden s druhým.

„Proč jsem vůbec přijela do Afriky?“ přemýšlela znovu Mary. „Proč! Který člověk by se nevydal třeba do samotného pekla, kdyby bylo tak kouzelné a čarokrásné?“

Přesně tak, Mary.

V půlce listopadu vyplula Mary z Calabaru zpátky do Anglie. Sesbírané ryby, ještěrky a hmyz poslala napřed v přepravkách, ale i tak měla spoustu zavazadel: desítky lahví plných lihu, ve kterých plavala nejrůznější exotická stvoření, hromady fetišů, figurek vyřezaných ze dřeva, hudební nástroje, masky, látky, talismany, košíky, do nichž se chytaly zbloudilé duše, a také velkou ještěrku pro zoologickou zahradu v Londýně a malou opičku. (Představuju si, jak Mary kontroluje zavazadla – Tak tedy: v lahvích s etanolem jsou krysy bahenní, stonožky mám v uzavíratelných sáčcích, rypoši afričtí už odešli poštou. Předtím živočichy sama ulovila, zabila a vypreparovala.) Na lodi se dozvěděla, že v anglických novinách už vyšly informace o její cestě, a několik nakladatelů se nabídlo, že vydá její knihu. To se Mary hodilo: chtěla napsat bestseller a vydělat peníze, aby se mohla co nejdřív vrátit do Afriky.

Do liverpoolského přístavu dorazila večer posledního listopadového dne roku 1895 po téměř roční cestě. Když vystoupila z lodě s opičkou na rameni, na nábřeží ozářeném plynovými lampami už čekal novinář s poznámkovým blokem v ruce. O Maryině návratu psaly The Times i Daily Telegraph, ale články měly skandální nádech a Mary se při jejich čtení zhrozila: texty byly plné historek o lidojedech, zveličovaly její odvahu při střetu s gorilou a vůbec nejhorší bylo, že ji označily za „novou ženu“. Podle nich zosobňovala poslední výstřelek ženské emancipace, v rámci které chtěly ženy napodobit úspěchy nejodvážnějších badatelů a věnovat se činnostem, které byly do té doby výhradně doménou mužů. To bylo na Mary příliš, a ještě než si stačila vybalit, napsala do novin odpověď: „Nechci být označována za novou ženu, protože jí nejsem v žádném slova smyslu.“

Sakra, Mary, co to má krucinál znamenat?! Totéž co Isabella, copak nevidíte, jak je to trapné? Nicméně přiznávám, že pokud se nad tím opravdu zamyslím, nezbývá mi než vás pochopit. Ženská hnutí a „nové ženy“ měly tehdy hroznou pověst a nebylo moc lidí, kteří by chtěli být spojováni s halekajícími mužatkami, které s pěnou u úst a divoce vypoulenýma očima bojují za ženská práva. Svobodná, bezdětná žena byla už tak dost podivná, a pokud se Mary chtěla věnovat profesionálnímu badatelství, bylo lepší na sebe moc neupozorňovat, oblékat se co možná nejtradičnějším způsobem a zdůrazňovat, že se samozřejmě zabýváte především vařením, zašíváním a péčí o příbuzné. Když si prohlížím Maryinu dobovou fotografii, jednu ze dvou, které jsou k mání, pomyslím si: mise splněna. Mary skutečně nepůsobí jako nová žena; upřímně řečeno vypadá jako ten poslední člověk, u něhož byste pojali podezření, že bude pádlovat v kánoi po africké džungli. Zatímco Henry Morton Stanley na své oficiální fotografii pózuje v cestovatelském klobouku a khaki kalhotách vedle vycpaných lvů, Mary vypadá jako úplně obyčejná viktoriánská stará panna. Je oblečená do černých šatů s balonovými rukávy, korzetem a stojacím límečkem převázaným mašlí. Na hlavě má klobouček s umělými květinami, z jehož středu jako makadla nějakého obřího hmyzu trčí ozdoby. V ruce drží rukavičky a deštník, za sebou má park a na tváři nepatrný, krotký úsměv.

Doma se Mary rychle vrátila do zajetých kolejí, znovu začala pečovat o bratrovu domácnost a brzy měla pocit, jako by její cesta byla jen nějakou úžasnou halucinací. Sice se pokusila uchovat africkou atmosféru tím, že v domě udržovala tropickou teplotu, police naplnila domorodými maskami a amulety, na podlaze rozvinula mapy Afriky a začala psát knihu, ale z nějakého důvodu ji stejně přepadly chmury. Stejně jako Isabella a Karen – nebo já po příjezdu z Afriky a popravdě řečeno z kterékoliv cesty – se i Mary po návratu domů pokaždé zhroutila. V džungli svou lékařskou brašnu stěží využila pro vlastní potřebu a nenechala se zpomalit ani malárií, ale hned po připlutí do Anglie začala trpět všemožnými neduhy: chřipkou, migrénami, bušením srdce, revmatem, osamělostí a depresemi. Jako by ji na cestě Afrikou provázely otcovy geny, ale doma se proměnila ve svou matku a jen polehávala v posteli.

Navíc začala žít dvojím životem. Stala se z ní slavná osobnost, kterou politici, intelektuálové a urozené dámy z celého světa zaplavovali pozvánkami na večeři nebo čaj. Mary se nikam nechtělo; podle vlastního názoru byla plachá, nemotorná a ve společnosti „úplně nemožná“, ale na druhou stranu chápala důležitost marketingu a věděla, že pokud si chce budoucí knihou vydělat na další cestu, musí udržovat zájem veřejnosti až do doby jejího vydání. A tak se přiměla vyjít ze svého horkého afrického bytu, chodila na návštěvy, dávala rozhovory a pořádala přednášky. A přednášení se Mary kupodivu zalíbilo! Byla skvělou řečnicí, jakousi okouzlující směsicí komediantky, univerzitní profesorky a misionářky a její přednáškové turné po Británii bylo mimořádně oblíbené. Mary si spočítala, že každá vydělaná libra znamená osm kilometrů cesty v západní Africe, a tak se činila o to víc. Koncem roku jí nezbylo než si najmout agenta, který by vyřizoval žádosti o přednášky a honoráře, a protože někdy mezi tím vším musela ještě psát knihu, ocitla se v začarovaném kruhu: dostavily se stres, úzkost, bolesti hlavy, nespavost, bála se, že nebude mít dost dobré oblečení na vystoupení ani dostatek pinetek do vlasů.

Mary na knize pracovala celý rok. Ano, Mary, něco mi to připomíná. Měla hory materiálu (splněno) a občas propadala beznaději, protože chtěla, aby byl text obsahově zajímavý jak pro širokou veřejnost, tak pro odborníky, jenže skloubit osobní cestopis a informace z výzkumu se někdy zdálo nemožné (splněno). Mary trpěla ustavičnou nejistotou (splněno), protože neměla etnologické – nebo jakékoliv jiné – vzdělání, a tak se bála, že ji přistihnou při nepřesnostech, které dílu uberou na přesvědčivosti. Neměla by knihu raději vydat anonymně pod iniciálami M. K.? (Splněno.) Noviny třeba úplně ignorovaly výpravu ke Kilimandžáru, kterou o několik let dříve podnikla Američanka May French Sheldonová, protože cesta nepřinesla vědecké poznatky, ale jejím motivem byla pouhá „ženská zvídavost“ (splněno). Podpis iniciálami by tudíž mnohé vyřešil: Maryina pozorování by nešlo znevážit na základě jejího pohlaví, a navíc by ji nemohli obvinit z neženského počínání. Mary se zároveň strachovala, zda z chaotických deníků naškrábaných uprostřed džungle vůbec dokáže sepsat uspořádané a poutavé vyprávění; zápisky obsahovaly změť nejrůznějších údajů včetně ceny za kilo cibule, velikosti a počtu ulovených ryb, receptů, informací o soudcovském právu, rodokmenů a místních nadávek (splněno). Jednou se bála, že bude kniha příliš humorná, podruhé jí zase přišla moc nudná a v každém případě se děsila, že půjde o slátaninu, která se nebude dát číst (splněno). Pro knihu navrhovala titul Deník pošetilé cestovatelky, což hovoří za všechno. (Protože zůstal nevyužitý, možná bych ho mohla použít pro vlastní román.) Nakonec se dostala do absurdní situace, kdy redaktor natolik upravil styl i text knihy, že už se pod ni Mary nemohla podepsat. Následovala náročná korespondence s nakladatelstvím s cílem vrátit dílo do původního stavu: „V sázce je má pověst dobré námořnice a upřímné pozorovatelky.“ Jak se psaní knihy chýlilo ke konci, Mary byla stále depresivnější, trpěla migrénami, nespavostí a vyčerpáním (splněno!). V předmluvě se pak na celé straně omlouvá za vlastní neschopnost i za to, jak je kniha špatná, a to způsobem, který dává sebeponižování úplně nový rozměr.

Pochyby však byly zbytečné, protože dílo slavilo úspěch. Vyšlo v roce 1897 pod racionálním názvem Travels in West Africa (Cesty západní Afrikou) a okamžitě se stalo bestsellerem a klasikou ve svém žánru. Kniha je i dnes neuvěřitelně vtipná a informativní a přetéká chytrými vtípky, které si máte chuť někam vypsat. Jistý kritik si sice stěžoval, že se „slečna Kingsleyová bohužel nepokusila psát stylem vhodnějším pro ženu“, ale desítky pochvalných recenzí stvrzovaly, že styl se lidem líbil. A pokud by se někdo divil, proč v knize není plán, který by zobrazoval autorčiny cesty, budiž řečeno, že k oblastem, kam Mary cestovala, tehdy neexistovaly dostatečně podrobné mapy a sama neměla čas nějakou vypracovat.

Rada nočních žen, drahá Mary: Neznevažuj se.

Ještě víc než po oblibě čtenářů Mary prahla po akademickém uznání, a tak bylo štěstí, že o většinu z pětašedesáti druhů ryb a osmnácti druhů plazů, které sesbírala, byl zájem. Ve sbírce bylo několik velmi cenných nálezů, například ještěr, po němž Britské muzeum toužilo deset let, a po Mary pojmenovali přinejmenším tři nové druhy ryb: Ctenopoma kingsleyae, Pollimyrus kingsleyae a Alestes kingsleyae.

Těmi rybami jsem možná trochu posedlá. Jen tak pro zábavu si vygooglím jejich jména, a ač se to zdá neuvěřitelné, najdu fotografie několika vzorků, které Mary zaslala Güntherovi – jinými slovy přesně těch samých tvorů, které vlastnoručně sesbírala. V přívalu nadšení si snímky nepatrných rybek stáhnu do počítače a strávím hodiny jejich pozorováním, jako bych se jejich pomocí mohla přenést do konkrétního okamžiku kdesi na západoafrické řece roku 1895. (To si ještě nikdo nevšiml, že jsou hotovým oknem do minulosti?) Průsvitné, pergamentově zbarvené rybky s vypoulenýma, prázdnýma očima leží vyskládané na milimetrovém papíru; u jedné je štítek s popiskem psaným na stroji: „Pollimyrus kingsleyae (Günther, 1896) Holotypus BMNH 1896.5.5:100.“ K ocasu ryby je přichycená o poznání starší, zažloutlá cedulka s ručně psaným textem – možná (možná!) jde dokonce o Maryin rukopis. Večer strávím tím, že si rybku přibližuju a oddaluju, přemýšlím, jestli jsem se náhodou nezbláznila (tohle má být vrchol mého bádání? Mrtvá ryba?), a zároveň si trochu dojatě pomyslím, že právě tohle stvoření plující kdesi v ohybu řeky Ogooué Mary jednoho horkého rovníkového odpoledne skutečně vlastníma rukama ulovila. Tuhle rybku se rozhodla uchovat pomocí preparační soupravy, kterou si vezla v kánoi, pronesla ji džunglí a nakonec na parníku dopravila přes Atlantik až do dalekého Liverpoolu, odkud se nyní, o sto dvacet let později, dostala na obrazovku mého počítače v garsonce v Kalliu. Možná k rybce promlouvala (tak jsem tě přece jen dostala, tvorečku), možná si tlumeně broukala, když ji snímala z háčku, ale kdoví, zda se tak malá rybka dá vůbec chytit na udici; třeba jich Mary za tichého prozpěvování chytala celá hejna do nějaké nádoby vydlabané ze dřeva. (V mých představách měla každopádně neustále dobrou náladu.) Možná si jednu rybku nechala jako mazlíčka – alespoň by si měla s kým povídat – a dala jí jméno, třeba Polly nebo Myrtle, a vozila ji s sebou v nádobě s vodou na dně kánoe… Vzpomenu si, že jsem před pár dny dostala e-mail od Olliho z Afriky; byly v něm fotky pavího očka habrového, které se mu podařilo vyfotit na noční výpravě za motýly. „Může být na světě něco krásnějšího?“ psal Olli. Na oplátku mu zašlu snímek Maryiny průsvitné rybky. Podivuju se nad tím, pro jaké zvláštnosti se lidé dokážou nadchnout: západoafrické rybky, motýly z pohoří Kilimandžáro, všemožné noční ženy. Věci, které jsou jednomu lhostejné, přijdou mu zvláštní a podřadné, jsou pro druhého otázkou života a smrti a je pro ně ochotný obětovat všechno.

Mary se o návrat do západní Afriky neúspěšně snažila další tři roky. Peníze na cestu měla, jenže byla závislá na plánech svého bratra, které se neustále měnily, což bylo k nesnesení. Z Mary se stala slavná cestovatelka, lektorka a spisovatelka se zaměřením na Afriku, ale přesto musela zastávat povinnosti neprovdané ženy: péct bratrovi masové páje, prát mu spodky a přispěchat na pomoc chorým příbuzným, kdykoliv to vyžadovali. (Ráda bych věděla, zda nějakého badatele někdy zastavili děti, bratranci nebo stárnoucí rodiče. Dovedete si představit, že by třeba James Cook odložil vyplutí své posádky proto, že ho potřebovali v kuchyni?) Mary plánovala návrat do Afriky už v dubnu roku 1897, několik měsíců po vydání své knihy, ale kvůli bratrově nemoci musela cestu zrušit. Sám bratr od skončení univerzity nedosáhl ničeho, co by stálo za zmínku, a tak si jeden říká, jestli nedělal problémy záměrně, čistě ze závisti. (Tohohle mizerného, nemožného bratra nesnáším už proto, že po Maryině smrti zničil její deníky i korespondenci.)

Když nemohla odjet, Mary začala psát knihu West African Studies (Východoafrické studie) určenou akademické obci a dál čile pořádala přednášky. Jejím cílem bylo přednášet o afrických záležitostech a postupem času se stala významnou osobností v oblasti koloniální politiky. Podle některých byla nebezpečná, protože se svými názory radikálně lišila od pohledu misionářů a kolonialistů. Pro Mary Afričané nebyli „nevinné děti“ ani „krutí divoši“, které bylo potřeba „zcivilizovat“, ale bystří lidé, jejichž kultury by si měli lidé vážit a ctít ji.

Mary Africe podřídila všechno ostatní, včetně ženské emancipace, a já se s tím snažím nějak smířit. Pokouším se strávit, že úžasná Mary, která v džungli sjížděla peřeje, byla proti tomu, aby ženy směly volit nebo se mohly stát členkami Královské zeměpisné společnosti, a stejně tak odmítala i jízdní kola (prý byla nebezpečná) a autobusy (vadila jí těsná blízkost vzájemně cizích lidí).

Když mě zahltí představy, jak Mary v oblečku viktoriánské staré panny káže svá moudra, snažím se vybavit si střípek informace, který jsem někde četla – totiž že progresivní ženy libovolné doby navenek často vystupovaly spořádaně, aby získaly co možná nejvíc příznivců pro věc, kterou považovaly za nejdůležitější.

Ano, Afrika byla důležitá, ale mám dojem, že Mary v jednom rozhovoru skoro omylem vyzradila tu vůbec nejzásadnější věc, o kterou možná nakonec přece jen skrytě usilovala. Konkrétně označila za zvláštní, že se cestování u ženy považuje za nějaký mimořádný úspěch, a že kdyby se až do smrti dřela v domácnosti, nikdo by ji neobdivoval. „Toho, že se žena obětuje u domácího krbu, si nikdo nevšímá, ale všichni považují za zázrak, když se vydá ve stopách muže – cestou, která je často mnohem snazší.“

Mary podle svých vlastních slov věřila tomu, že ženy jsou na hlubší úrovni v podstatě mnohem odolnější než muži. Tvrdila, že by se raději po krk brodila bažinou nebo vylezla na vrchol Kamerunské hory, než aby musela dostát povinnostem ženy londýnské společnosti. Něco takového by ji prý zabilo.

Maryina druhá kniha West African Studies vyšla v lednu roku 1899 a vyprodali ji za týden. Ve stejném roce se zamilovala – zjevně jedinkrát v životě a ještě ke všemu nešťastně – do muže, jenž se zanedlouho stal guvernérem Sierry Leone.

V témže roce se Mary konečně setkala také s Isabellou Birdovou, úctyhodnou průzkumnicí, cestovatelkou a členkou Královské zeměpisné společnosti. Jejich cesty se téměř zkřížily již mnohokrát předtím. Dne 16. února roku 1899 se Mary a Isabella setkaly na jedné večeři v Londýně – Mary stála dost blízko a slyšela, jak někdo ve společnosti paní Birdové vyjadřuje lítost nad tím, že „populární knihy nejsou v otázce faktů nikdy tak úplně přesné“. Dotyčná osoba tím samozřejmě poukazovala na Mary a Isabella měla na věc stejný názor.

Mary, mrzí mě, že tvé setkání s mou noční ženou nebylo příjemnější. Zároveň ale vím, že jste se za pár týdnů potkaly ještě jednou. Mohla bys mi říct, o čem jste mluvily?

V lednu roku 1900 se hlavním tématem v Británii staly boje zuřící v západní Africe. Britové v konfliktu známém jako búrská válka zápolili s holandskými Búry o nadvládu nad velkými ložisky zlata. Mary přišlo, že za Afričany ve svých knihách a přednáškách bojovala nadarmo, a tak se rozhodla vyrazit do Jižní Afriky jako zdravotní sestra, kterou se koneckonců vyučila. Navíc mohla sbírat vzorky ryb pro Britské muzeum a možná i podávat hlášení o válečné situaci anglickým novinám. Později chtěla cestovat na západoafrické pobřeží, kam se snažila vrátit poslední čtyři roky.

Mary si nechala vyrobit sesterskou khaki uniformu a v březnu roku 1900 nastoupila na loď do Kapského města. Po příjezdu ji přidělili na to nejhorší možné místo – do lazaretu pro nemocné a zraněné búrské vězně, který nedávno otevřeli v někdejších kasárnách Palace Barracks v Simonstownu. Ve svém posledním dopise domů Mary hlásila, že v nemocnici řádí tyfus a na starost má přes sto pacientů. „Zase je kolem mě rušno,“ psala. „Vyváznu odsud živá?“ Můžu si jen představovat, v jakém pekle plném vší, krve, výkalů, podložních misek a klystýrů Mary ošetřovala, myla a krmila své pacienty. Na ochranu před nákazou začala kouřit a po večerech pila víno; tabák a alkohol jí nepochybně přišly vhod i z jiných důvodů.

V polovině května Mary dostala horečku a nedokázala jíst, ale tvrdila, že jde jen o lehkou slabost typickou pro západoafrické pobřeží. Ve skutečnosti vykazovala všechny příznaky tyfu: bolest hlavy i celého těla, horečku, malátnost, později krvácení z nosu, bolesti břicha, průjem a blouznění ze ztráty tekutin. Trpěla o samotě, na lůžku ve svém malinkém pokojíku.

Večer 2. června Mary požádala doktora Carrého, aby jí slíbil, že bude pohřbena do moře u mysu Dobré naděje na nejjižnějším cípu Afriky, v bodě, kde se sbíhají dva oceány. Pak poprosila, aby směla zemřít o samotě: nechtěla, aby někdo viděl její poslední útrapy. Když ztratila vědomí, kolegové se vrátili k jejímu loži a Mary naposledy vydechla 3. června roku 1900 v časných ranních hodinách. Bylo jí třicet sedm let.

Maryinu rakev spustili do moře u pobřeží Kapského města. Myslím na její závěrečný žertík: rakev navzdory očekávání hned neklesla do svého vodního hrobu, ale zůstala plavat na vlnách. Představuju si, jak by obecenstvo burácelo smíchy, kdyby jim Mary o svém posledním kousku pověděla při jedné ze svých přednášek.

Zatímco truchlím, v duchu slyším Maryino veselé hlášení o afrických nemocech:

1. Nic člověka neotráví ani z poloviny tolik jako smrt.

2. Hned po nemocech samotných je nejnebezpečnější jejich léčení.

3. Vodu na pití je vždycky nutné převařit, pouhé přefiltrování nestačí. Dobrý filtr se hodí, pokud chcete ve vodě najít hrochy, krokodýly, vodní hady nebo vlkouše, a řekla bych, že odstraní asi tak 60 % živých či mrtvých domorodců, ale pokud si někdo představuje, že ji zbaví bakterie způsobující bahenní zimnici, tak se pořádně spletl.

4. Jako prevence před malárií by se měl prý člověk vyhnout pití vody, nočnímu vzduchu, prochladnutí, nadbytku fyzické i duševní námahy, neměl by být nervózní, rozčilovat se ani ztrácet trpělivost. Z výše zmíněných se dá vyvarovat jedině pití vody. Ráda bych věděla, jak je možné být bez vzduchu od půl sedmé večer do půl sedmé ráno? Jaký jiný vzduch je v noci k dostání než noční?

Jednoho dne o pár měsíců později čtu Maryinu knihu a na otevřené stránce ulpí červený prach z kusu dřeva, které jsem sebrala v Mkomazi a používám ho jako těžítko. Přemýšlím, jestli smím o Mary vůbec psát, když jsem procestovala jen východoafrickou vrchovinu, anebo zda bych měla sebrat odvahu a vypravit se za ní do západní Afriky na horké, vlhké pobřeží, které vám okamžitě způsobí bolehlav. Ve Finsku je zrovna možnost podat si žádost o místo na spisovatelské rezidenci u Finsko-afrického kulturního centra. Představuju si, jak stojím na bílé písečné pláži v Beninu a sleduju Maryinu loď plující kolem.

Na místo, kde Mary zemřela, ale cestovat nemusím, protože tam už jsem byla. Když jsem před deseti lety trávila několik nocí v jihoafrickém Simonstownu, o Mary ani hrůzách vězeňského lazaretu jsem zhola nic netušila – věděla jsem jen to, že místo se proslavilo svými třemi tisíci tučňáky africkými, na které jsem se přijela podívat. Vstala jsem brzy ráno a tiše seděla mezi stovkami černobílých ptáků. Zvědavě na mě civěli, vyluzovali falešné kejhání, důležitě se kolébali sem a tam nebo plaše prosvištěli kolem. Někteří se nořili do vln, zatímco jiní seděli na vejcích. O něco později jste mohli zahlédnout osamělé tučňáky, jak se cachtají na břehu laguny spolu s turisty nebo rychle proklouzávají mezi lidmi na pláži, jako by jim doručovali důležité zprávy. Tučňáci byli svou překvapivou lidskostí a nevinností jedním z nejdojemnějších úkazů, jaké jsem kdy viděla, a při jejich sledování mi vhrkly slzy do očí. Měla jsem pocit, jako by pláž halená ranním šerem byla ráj.

Myslím na slova, která Mary – drahá Mary – napsala roku 1899 v dopise přítelkyni:

Jsem spíš poryv větru než lidská bytost. Nikdy jsem neměla osobní život. Vždycky mě vázaly jen nejrůznější povinnosti a žila jsem mezi radostmi, starostmi a smutky druhých lidí. Ani teď nedokážu pochopit, že bych mohla mít právo dělat i něco jiného než se jen občas ohřát u kamínek lidských bytostí. (…) Nepatřím do lidského světa. Mým národem jsou mangrovy, mokřady a řeky, moře – s těmi si dobře rozumím. Jejich chování mě nemate tak jako lidé se vším svým počínáním.

*

Rady nočních žen:

Přestaň vinit své dětství nebo matku. Odjeď.

Při cestování po Africe se neustále směj.

Nemít rodinu není tragédie, ale příležitost. Tvoje smrt nikoho nezasáhne.

I kdybys měla jen osm aktivních let, i tak stihneš zakusit víc než mnozí lidé za celý svůj život.

Pokud máš nějakou vášeň, rozvíjej ji. Formální vzdělání nepotřebuješ.

Vždycky se oblékej do dlouhé černé sukně.

Buď zatraceně odvážná.

V. KJÓTO, ZÁŘÍ

„Protože mi bylo v dubnu roku 1878 za účelem zlepšení zdravotního stavu doporučeno cestovat – což je způsob, který na mé problémy zafungoval již dříve –, rozhodla jsem se vypravit se do Japonska, ani ne tak kvůli jeho slavnému podnebí, jako spíš proto, že nepochybně skýtalo hojně jak doposud nespatřených, tak i známých, zajímavých míst, které by o samotě cestující pacientce přinesly potěšení a zároveň se zasadily o brzký návrat jejích sil.“

– Isabella Birdová v předmluvě ke svému cestopisu o Japonsku

Balím si kufry do Kjóta. Isabellin návod na vyléčení deprese zjevně funguje: pokud jsem v jednu chvíli byla skutečně sklíčená, už jen koupě letenek mi přinesla zázračné uzdravení. Přemýšlím, jestli mi teď, když cestuju ze zdravotních důvodů, letenky proplatí pojišťovna.

Na dobu, co budu na cestách, chci pronajmout byt, a dostanu odpověď od jisté známé spisovatelky, která na totéž období hledá místo na práci. Dnes jsem své tajemné nájemnici předala klíče; speciálně mě požádala, abych o tom nikomu neříkala: chce u mě usilovně pracovat, což se jí nikdy nepodaří, pokud její přátelé zjistí, že je ve městě. Poslední týdny se jí chaos každodenního života dařilo překonat jen díky myšlence na tuhle tajnou pracovnu, jejíž adresu nehodlá prozradit ani svému manželovi. Každé ráno zmizí, odejde na neznámé místo, jehož polohu nikdo nezná. Hotové požehnání!

Moc dobře ji chápu, protože jeden z nejdůležitějších předpokladů pro napsání knihy je mít vhodnou skrýš. Pokud chcete pokročit s prací, potřebujete naprosté osamění a nadlidskou sebekázeň spočívající v tom, že měsíc za měsícem odmítáte schůzky na oběd, prolézání bleších trhů i pozvání na sklenku vína, krátce řečeno život. V intenzivní fázi psaní je nutné vyprázdnit kalendář na mnoho dní, než má vůbec cenu začínat, a následně nesmíte celé dny s nikým mluvit, aby křehké, sotva utvořené myšlenkové obrazy, rytmické věty, struktury a kauzality, která vám víří hlavou, nevzaly do zaječích. Těchto vágních střípků myšlenek je třeba se držet při bdění, práci, jedení i spaní a hlavně musíte být o samotě. Někdy vám nezbude než se stáhnout do podkroví ve Vihti (legitimní důvod pro to zůstat stranou společenského dění) a ještě lepší skrýší je dům v Normandii, pokud poustevnický pobyt omezíte na dobu nejvýš šesti týdnů, což je absolutní maximum, než se člověk zblázní.

Takže ano, chápu, jak je tajná pracovna lákavá. Ideální by v podstatě bylo, kdybyste potají mohli pracovat víceméně neustále. Není totiž nic hrůzostrašnějšího než dobře míněné otázky typu: „Tak co kniha?“ Nebo: „Postupuje psaní dobře?“ (Jak to vůbec vypočítat? Podle počtu stránek nebo nápadů, které se dostavily po dlouhém období záseku?) „V jaké fázi je kniha?“ (Je ve fázi.) „Jsi už alespoň v polovině?“ (Netuším, protože nepíšu od začátku do konce.) „Pořád máš ještě ten samý nápad?“ (Chce snad tazatel naznačit, že bych ho měla změnit?) „Každopádně ale postupuješ, ne?“ (Tenhle dotaz je obzvlášť hrozný, pokud jste zrovna na mrtvém bodě a trpíte kvůli tomu existenciální hrůzou.)

Občas mě napadne, jak úžasné by bylo psát donekonečna svou první knihu, o jejíž existenci neměl nikdo ani tušení.

Po týdnech strávených v podkroví ve Vihti ve společnosti nočních žen se snažím zase sebrat a přeměnit se v mimořádně společenskou osobu – nebo alespoň takovou, která smí lidem na oči. Věnuju se povinnostem spojeným s prací spisovatelky; navštěvuju čtenářské kroužky (v jednom se podává suši a účastnice na sobě mají kimona), předčítám ze svého románu na slavnosti chryzantémy pořádané jednou čtenářkou – jde o opojně přepychový večer zasvěcený květinám, estetice a vlivným ženám. Chci si vydělat peníze na cestu, stejně jako Mary. Vypočítám, že vlastnoručně prodaná kniha v pevné vazbě znamená jeden kjótský oběd sestávající z malinkých mističek. (Taky spočítám, že deset brožovaných výtisků prodaných v obchodě mi zaplatí levný oběd ve vývařovně pro staré mládence na okraji Jošidajamy, takže tímhle způsobem rozhodně nezbohatnu.)

Potom mám pár dní na to připravit se na cestu do Kjóta, dojít si ke kadeřnici, potkat se s přáteli a uklidit byt. A aby toho nebylo málo, na den před odjezdem mám domluvené focení pro jistý ženský časopis, se kterým jsem dělala rozhovor.

Čeká mě absurdní zážitek. Redaktorka mi slíbila, že na fotkách budu smět zůstat „úplně sama sebou“, ale moc to tak nevypadá. Když ráno dorazím do ateliéru, na místě jsou kromě fotografky i její asistent, maskérka a kadeřnice v jednom, stylista a skript, všichni připravení mě od základů proměnit. Jsem bez sebe hrůzou, protože stylistův šatník je očividně plný hadříků vlivných podnikatelek, které odpovídají stylu časopisu: velkých zimních kabátů, kožešinových šál, blůz, úzkých rovných kalhot, pletených šatů, plstěných plášťů a lodiček na vysokém podpatku s flitry – jinými slovy dospěláckého oblečení, které v mém šatníku rozhodně nenajdete. Do tohohle se mám obléct? Vždyť já nevlastním jediný pár bot s vysokým podpatkem, o kostýmku šitém na míru ani nemluvě! Snažím se pípnout něco o tom, že jsem jen chudá autorka cestopisů, ale samotné mi dochází, jak směšně zním.

Při focení jako bych se pohybovala mimo tělo. Přejíždíme po nábřeží Eiry a hledáme potenciální placy neboli vhodná místa k focení. Maskérka mi na obličej ustavičně nanáší další vrstvy očních stínů a řasenky, zatímco stylista mi upravuje kožešinu kolem krku. Připadám si jako v nějakém seriálu o supermodelkách; chápu, že tihle superprofesionálové dělají svou superprofesionální práci, zato už netuším, co tu dělám já. Fotografka je naštěstí upovídaná a zatraceně vtipná. Přikáže mi, ať si v deseticentimetrových podpatcích vykračuju po štěrkovém industriálním nábřeží a tvářím se, jako bych sem „spadla z jiné planety“; zároveň musím dbát na to, abych měla volnou čelist, bradu divně vystrčenou vpřed a s výrazem intenzivního překvapení hleděla přímo před sebe, což je mimochodem pekelně těžké. Když se na jehlách a v neonově žlutém kožichu potácím po skalnatém nábřeží, fňukám, jak už nikdy nedostanu žádný grant, pokud si všichni pomyslí, že při cestování kolem světa žiju kouzelný, přepychový život. Fotografka poznamená, že právě ona kdysi oblékla Lindu Lampeniusovou do kožených kalhot a podívejte se – nezměnilo to celou Lindinu kariéru? A ať si vzpomenu na Jense Lapiduse; kde by byl ten bez svého tmavého obleku? Ty jehly vypadají magicky! Vystrčit bradu! Uvolnit čelist!

Jednu chvíli pózuju v oblečku, k němuž patří boty na podpatku, punčochy, blůza a zimní kabát, ale žádný spodek. V dnešní podzimní den je dvacet stupňů a ze mě lije pot. Když potom změníme místo focení, stylista mi vezme kabát a já sedím v autě jenom v punčochách, blůze a lodičkách. Na dalším placu vylezu ven, i nadále bez spodního oblečení, postavím se před balvan a znovu vystrčím bradu. Kolem sviští turistické autobusy, lidé zírají.

Když je konečně nafoceno – na celou operaci padlo šest hodin práce pěti lidí plus té mojí – fotografka nás chce všechny pozvat na pozdní oběd u stánku se zmrzlinou. Protože na sobě mám jen punčocháče a blůzu (kabát mezitím odjel se stylistou), čekám v autě. Celý zbytek večera se pak strachuju, jak se tyhle fotky budou hodit k článku pojednávajícímu o autorce cestopisů, co odešla z práce, žije s minimálním rozpočtem a oblečení si z drtivé většiny vybírá z vlastních zásob z druhé ruky uložených ve skladu.

Následující den vyrážím do Kjóta. Na letišti si začnu palčivě uvědomovat, jak hrozný je můj cestovní oblek. Legíny, cestovní ponožky, obnošené sportovní sandály, proboha! Zkroušeně sleduju dokonale nalíčené ženy, které hodlají vstoupit na palubu v pohodlných bílých oblečcích z plyše se štrasovými ozdobami a v botách na podpatku.

V hlavě slyším Maryin hlas: Je neslýchané pobíhat na cestách v šatech, ve kterých byste se styděli ukázat doma! Také Isabellino cestovní oblečení bylo nepochybně stylové: 1) tvídový obleček do chladného počasí, 2) pytlové kalhoty pro jízdu na koni, 3) hedvábné šaty pro zvláštní příležitosti.

Měla bych přece jen trochu obnovit šatník?

*

VZKAZ PSANÝ NA LETIŠTNÍ LAVIČCE

Mary!

Vzpomínám si, jak láskyplně jsi mluvila o dlouhé černé sukni jako o praktickém cestovním oblečku, a přemýšlela jsem, že bych ji taky vyzkoušela. Sukně po kotníky ušitá z pevné látky a k tomu klobouk z jelenice, bílá halenka s vysokým límcem, šněrovací boty a možná i červená hedvábná mašle, tak nějak to bylo? Kde můžu takový oblek koupit? Klidně i obnošený, pokud bude za dobrou cenu. Mám velikost 40 a měřím 172 centimetrů. Odpověz, prosím, co nejdřív. Právě nastupuju do letadla.

Tvoje M.

*

Kjóto. Můj starý známý penzion na okraji Jošidajamy je stejný jako dřív; Kim mi připraví pokoj s rohožemi tatami, ten, v němž jsem celkem strávila už víc než rok života. Pozdravím spolubydlící (Rakušanku Iris jsem potkala už vloni), jdu si dát do pořádku kolo, hned v obchodě narazím na Reiho, který je poloviční Fin a provozuje tu bar (ne, dnes na skleničku nezaskočím), a v levném, „stojenovém“ obchodě utratím 1000 jenů za věci, jimiž si hodlám zútulnit pokojík.

Kjóto je úžasné, ale je horko a hrozné vlhko. Pomyslím si, že za léčebným podnebím sem minimálně v září nemá cenu jezdit.

A za čím tedy? Mám pocit, že si cestu do Kjóta musím pokaždé něčím obhájit: sobě samé, svým přátelům, rodičům. Když tu ležím, zmožená pásmovou nemocí a migrénou, přemýšlím, jestli to má celé nějaký smysl. Co jsem sem vůbec přijela dělat? Nic zvláštního. Pracovat. Mnoho dní nejspíš jen zůstanu sedět doma a budu psát, občas vyrazím na projížďky na kole podél řeky, zaskočím do bio kaváren na oběd sestávající z řady malých mističek a do tichých čajoven. Možná vyrazím do knihovny centra Nichibunken, abych se probrala knihami. Budu pročítat Isabellin cestopis, neskutečně krásné vydání z roku 1900, které jsem objevila v univerzitní knihovně – do modré plátěné obálky je vyražená hora Fidži koupající se ve světle vycházejícího slunce a kadeřavá písmena jsou vyvedená zlatem. Pokud se naskytne příležitost navštívit představení buto, kabuki nebo taiko, půjdu. Doplním zásoby čaje – došla mi genmaiča, takže jsem do Kjóta přece jen musela přijet – a skočím si do Reiho baru na japonské ovocné víno umešu. Potkám se se svými starými spolubydlícími a přáteli a se Sebem a Reinou možná vyrazíme na výlet do hor k nějakému onsenu (japonskému horkému prameni). Pokud mi vystačí peníze, zajedu si do Tokia podívat se, jak je na tom současné umění. Potom se zúčastním Nicolina semináře jógy a při nocování v chrámu si zase na chvíli připomenu, jak se člověk stane horou.

V Kjótu se cítíte jako v jiném světě. Je tu možné úplně všechno. Všechno je krásné, vzrušující a podivné: kavárny, zahrady, tiché uličky a chrámy. Chci pokaždé o něco víc pochopit život za dveřními závěsy a mřížkovanými okny. Chci mít postupně jméno pro všechny potraviny nabízené v uličce Nišiki.

Občas si říkám, jestli bezbřehá tajuplnost Kjóta nepramení z toho, že neumím číst. Vypadalo by všechno náhle úplně obyčejně, kdybych věděla, co se píše na tabulích s reklamou a na závěsech noren pověšených ve dveřích starých dřevěných domů mačija?

V poledne se na trzích u chrámu Tódži sejdu s kamarádkou Beatrice. Je parný den – deštník jsem nechala doma, protože jsem usoudila, že ho dnes nebudu potřebovat, ale hned jak vyrazím, mi dojde, proč by právě dnes našel využití: jako ochrana před sluncem.

Němka Beatrice, která studuje dějiny umění a před třemi lety tu byla mou spolubydlící, strávila poslední tři roky v kjótském Mezinárodním centru pro japonská studia Nichibunken, kde píše dizertační práci na téma textů schraňovaných v Japonských lakovaných předmětech z období Muromači. Beatrice zjevně jen seděla v knihovně a jedla tofu, ořechy a avokádo, protože je pozoruhodně neobeznámená s kjótskými památkami; třeba o Pontočó, jedné z nejslavnějších uliček, v nichž lze potkat gejši, nikdy ani neslyšela. Za týden se vrací do Berlína, takže je nejvyšší čas na rychlou turistickou prohlídku. Protože jsme zaplatily celodenní lístek na autobus (Beatrice je mimořádně praktická), rozhodneme se, že z chrámového tržiště zajedeme ještě do kjótského národního muzea, kde nás okouzlí lakované předměty, pestrobarevná kimona a další historické poklady – mým favoritem je lakovaná truhlička, jejíž povrch je zdobený zlatými valouny tak, aby připomínala srnčí srst. V muzejním obchůdku si jako vždycky koupím igelitové tašky, a to z následujícího důvodu: nikde na světě neprodávají tak poetické igelitky jako v Japonsku. Vyberu si ty s inkoustovou kresbou ze 17. století, na níž jeřábi v letu nesou na křídlech krásně vypsané básnické strofy.

Povečeříme šabušabu a pak sedíme v Pontočó na malinké terase baru Atlantis na břehu řeky Kamo. Večer je teplý, umešu příjemně stoupá do hlavy, je úžasné být tu s kamarádkou.

Věci, které miluju:

Kjótské bio kavárny. Jejich úžasné, malinko nadceněné obědy, porce v zemitých barvách naaranžované v malinkatých mističkách na dřevěných táccích.

Čajovny. Můstek přes úzký kanál, zešedlé bambusové dveře, lavice podél zdí, z nichž je výhled do tiché zahrady. Je to jako časová bublina, cesta velikosti šálku mačy, někam do daleka.

Poslední letní dny na jezeře Biwa slibované v předpovědi počasí.

Řeku Kamo. Když vyrazíte na kole severně kolem svatyně Šimogamo podél východního ramene řeky, ocitnete se v jiném světě: řečiště je široké a tiché, ozývá se jen šum proudící vody, vidíte žluté a červené květy zářící uprostřed zeleně, ozdobnici čínskou, travinu jemnou jako ptačí peří. Na hladinu řeky jemně dosedají volavky a bílé kachny, po obloze krouží jestřábi, někde pod hladinou se skrývají obrovští mloci kappa, v dlouhém rákosí zase želvy, hadi a možná i srny. Naobědvám se v bio kavárně a pak se natáhnu na stinnou lavičku na břehu řeky Kamo. Pozoruju jestřáby, mraky a modrou oblohu. Čtu si knihu Jak žít chudě s grácií, kterou jsem před časem dostala od své profesorky Anny. Přemýšlím, že takovéhle štěstí snad musí být nezákonné.

Věci, které nenávidím:

Trýznivé vedro. Neutuchající únavu a bolest hlavy v důsledku pásmové nemoci.

Práci na úpravách rozhovoru pro ženský časopis. Jak to, že ve mně podobné úkony vždycky rozdmýchají tak strašnou sebenená-vist? Proč mi mé vlastní věty zní, jako bych byla idiot s vadou řeči?

Věci, které jsem provedla z únavy a bolesti hlavy způsobené pásmovou nemocí:

Zapomněla jsem kufr v autobuse. Kufr, ve kterém jsem měla počítač, fotoaparát, kalendář, peněženku, všechno. Zachvátila mě panika, hruď mi naplnila známá, ledová prázdnota. Následovalo horečné přemýšlení, kam můžu po šesté večer bez znalosti jazyka zavolat, zoufalý e-mail Kim a Reině s žádostí, aby se spojily s autobusovým nádražím, a poté návštěva policejní stanice s Iris (Iris se před cestou naučila užitečné japonské fráze). Druhý den ráno přišla informace: kufr nalezen na autobusovém terminálu v severní části města. Vyrazím na dané místo vyzbrojená papírovou cedulkou s japonským textem jako neschopné dítě. V navráceném zavazadle je všechno na svém místě. Jen slupky od banánu, která ležela na kufru, se pracovníci zdvořile zbavili.

Dnes mám narozeniny. Jsem tu už něco přes týden, ale pořád jsem podivně unavená, bolí mě hlava a mám špatnou náladu. Teoreticky je všechno úžasné, ale zdejší vlhké vedro se mnou učinilo krátký proces. Nezmůžu se na nic. Kňourám stejně jako Isabella v Austrálii.

Odpoledne volá máma a potom mi bratrovy dcerky přes Skype zazpívají k narozeninám. Máma vypráví, jak naše sedmadevadesátiletá babička odešla v noci na záchod a nechala puštěnou ruční sprchu. Pak si lehla pod postel, protože „lilo jako z konve“, a tam ji ráno našla pečovatelka. Protože sprcha tekla celou noc, je vytopený byt, parkety jsou zničené a dá se čekat velká přestavba. Babičku bude třeba umístit do domova důchodců a zpátky domů už se nejspíš nevrátí.

Večer jdu s Beatrice do restaurace, kterou jsme náhodou objevily; podávají tam smažené kuřecí špízy, takzvané jakitori. Beatrice mluví o svém minulém milostném vztahu, v němž se to hemží zvraty jako v řeckém dramatu, celé to zní skoro jako sen a já si nejsem úplně jistá, jak k tomu všemu vůbec mohlo dojít. Ale na druhou stranu – proč mám poslední dobou podezření, že jde o výplod fantazie, když se dva lidé zamilují, nebo to považuju za psychotický stav vyžadující léčení?

Léčbu bych možná potřebovala sama. Začnu totiž přemýšlet, zda dokážu zjistit, co Isabella, Ida, Mary a Karen v tenhle konkrétní den, tedy na moje narozeniny, dělaly. Probírám se deníky, dopisy a cestopisy, jestli najdu nějaký zápisek spadající pod dnešní datum.

28. září 1848. Ida se právě přes Rusko vracela domů do Vídně ze své první cesty kolem světa. Den předtím se nalodila na parník, který ji převezl přes Černé moře, a nyní loď zakotvila na Jaltě v malé vesničce o pěti stech obyvatelích. Ida zanedlouho oslavila jedenapadesáté narozeniny.

28. září 1873. Isabella dorazila do Estes Parku ve Skalnatých horách a vzápětí odtamtud poslala svůj první dopis sestře. Stojí v něm: Estes Park!!! 28. září. Isabella se právě setkala s Jimem, dost možná jediným objektem milostného zájmu ve svém životě. Po deseti hodinách strávených v sedle není snadné se posadit a začít psát, hlásila z malého srubu pro novousedlíky, zatímco dýchala čerstvý podzimní vzduch. Mary mělo být zanedlouho jedenáct, Ida už byla po smrti.

28. září 1895. Mary se na západoafrickém pobřeží zotavovala ze zteče Kamerunské hory, kterou zdolala jako první běloška na světě. Večer třiatřicetiletá Angličanka seděla na verandě domu, v němž byla ubytovaná, a dumala nad tím, proč do Afriky vůbec přijela. Isabelle bylo tehdy už přes šedesát a zrovna byla na cestě do Číny nebo Koreje, anebo možná přebývala v Japonsku tak jako teď já. Karen bylo deset a žila doma v Dánsku.

28. září 2014. Jsem v Kjótu, sedím na rohožích v domě na okraji Jošidajamy, myslím na Idu, Isabellu a Mary a píšu. Slyším šumět břízy. Jen mi čtyřicet tři let.

Potom se zaměřím na jejich data narození.

Mary se narodila 13. října.

Ida se narodila 14. října.

Isabella se narodila 15. října.

Narozeniny oněch tří cestovatelek jsou od sebe vzdálené pouhé tři dny. Všechny jsou to Váhy, tak jako já. Co znamená zase tohle?

V hlavě mi začnou vířit neviditelná vlákna a tajuplná schémata.

Strávím poslední den s Beatrice, která se zítra vrací do Německa. Večer vyrazíme na procházku do Gionu a jeho uliček plných gejš, v jejichž tradičních čajovnách tyhle představitelky pomalu zanikající profese, znalkyně umění, společenského družení, tance a zpěvu i nadále baví své zákazníky. Zjevně tu jsou úplně všichni: v ulici Hanamikodži je v šest večer překvapivý ruch a turisté nahánějí nebohé gejši jako paparazzi. Dvě z nich vyjdou ze slavné staré čajovny, a když nastoupí do taxi, aby počkaly na svůj doprovod, jako hyeny je obklíčí turisté s blýskajícími fotoaparáty. Japonský průvodce zatím přivede svou skupinu před jinou čajovnu, a když z ní nakonec vyjde maiko, mladá dívka, která se učí, jak být gejšou, průvodce začne povykovat a ukazovat prstem: „Vidíte? Teenager!“ Je to strašné, zvedá se mi žaludek. Říkám si, jak můžou gejši den co den pracovat v takových podmínkách, jak dokážou zůstat vyrovnané, když s nimi jednají jako s cvičenou opicí? Osobně si nedovedu představit větší protiklad než davovou hysterii téhle ulice a sofistikovanou, vznešenou krásu, jíž se práce gejš vyznačuje.

Jenže nemám co říkat – sama se tu procházím právě proto, abych je zahlédla třeba jen na vteřinu.

Japonsku hrozí silný tajfun a Kim nám e-mailem připomene, abychom nechali pootevřená okna a dveře, jinak hrozí, že se v nějakém koutě nashromáždí tlak, který dům roztrhne. Při čekání na tajfun bojuju s obrovskými šváby, kteří vpadli do kuchyně.

Večer si čtu knihu o nindžích, kterou mi k narozeninám dala Beatrice, a jdu brzy spát. Už prší, otevřenými posuvnými dveřmi dovnitř proudí vlhký, zemitý pach. Vlhkost se proplížila až k mému futonu. Snažím se nemyslet na nebezpečí zemětřesení, které tady, na strmém okraji Jošidajamy, nepochybně hrozí.

Ráno se ukáže, že Kjótu se tajfun vyhnul, ale na Tokio udeřil plnou silou. Lety a vlakové spoje byly zrušeny, některé stanice metra po zemětřesení zatopila voda, školy jsou zavřené a lidem je doporučováno, aby se přemístili do bezpečných oblastí určených autoritami.

Zcela nevhodně se mi vybaví Hirošigeho dřevořezba číslo 58 ze série Sto slavných pohledů na Edo. Občany na mostě Ohaši zaskočil liják: výjev halí rovné proudy dešťové vody, za nimiž se choulí lidé a pohřbení pod deštníky klopýtají vpřed.

Snažím se vést si pravidelně deník, ale po všech událostech a informacích, které denně vstřebávám, jsem úplně otupělá a upřímně je zatraceně těžké sednout každý večer ke psaní. Navíc je mi většinou špatně z vedra a bolí mě hlava.

Je hrozně obtížné psát – úplně jsem ztratila schopnost vylíčit cokoliv tak, aby si to druzí dokázali představit, stěžovala si Isabella sestře v dopise z Havaje v březnu roku 1873.

Ale potom: „Chatka u kráteru Kilauea!!! Středa 5. června. Děje se toho tolik, že se úplně třesu nadšením. Padám únavou, netuším, jak tenhle dopis vůbec dopíši – z nedostatku spánku jsem jako opilá.“ (Isabella na Havaji 5. července 1873)

„Nechápu, jak má člověk zvládnout psát dopisy. Po dlouhém dni v sedle jsem tak ospalá a rozlámaná, že ani neudržím pero.“ (Isabella ve Skalnatých horách 23. října 1873)

„O Kantonu nedokážu napsat ani slovo, k vylíčení je toho příliš… Taky jsem neustále venku, a pak únavou nedokážu psát, nebo se někam chystám… Kéž bych tak byla silnější!“ (Isabella v Číně 5. ledna 1879)

A přesto to Isabella dokázala, každý večer, stejně jako Ida i Mary. Představuju si, jak bdí při světle svíčky a píšou, zatímco všichni ostatní už spí. Neochvějnou silou vůle dokončí stránku a pak ještě jednu… a ještě jednu.

Právě v tom podle mě spočívá význam celého cestování: vidět a viděné si zapsat do paměti. Když o něm píšete, svět se nějakým záhadným způsobem náhle promění v zázračnější a smysluplnější. Teprve při psaní ho začnete skutečně chápat.

*

Rady nočních žen:

Piš každý večer.

Já vím, já vím. Přinuť se.

Rozhodnu se podniknout alespoň něco užitečného a několik dní po sobě cestuju únavnou hodinu a půl do knihovny centra Nichibunken na opačné straně města, abych si přečetla o noční ženě jménem Ema Saikó. Ema Saikó (1787–1861) byla japonská básnířka, kaligrafička a umělkyně z období Edo. Celý život prožila neprovdaná v domě svého otce na břehu jezera Biwa a občas cestovala do Kjóta na setkání se svými mužskými kolegy básníky, s nimiž chodila do hor, kde obdivovali kvetoucí třešně, pili víno a psali básně. Nebyla žádnou průlomovou cestovatelkou, spíš tichou radikálkou, která si nestěžovala na to, co období Edo považovalo pro ženu za vhodné, ale jednoduše žila tak, jak chtěla. Často sním o jejím konejšivém hlase, klidu a tichosti, o oddanosti malířskému štětci a osamělých cestách do Kjóta, o jejím rozhodnutí zůstat neprovdaná, o její lásce k vínu, o životu v ústraní a o úplňku, o celé její existenci ženy, která v jejích básních ubíhá od mládí a střední věk až po stáří. Přemýšlím o jejích moudrých slovech, že po období nepokoje přijde vždycky mír – a že žádný pocit není konečný.

Jednoho dne listuju knihou pojednávající o ženských cestopisech, kterou jsem objevila v regálech knihovny v Nichibunkenu, když vtom mi do klína spadne poklad, jenž se tváří jako bezvýznamný detail.

Čtu, že v období Edo Japonky potřebovaly k cestě z jednoho města do druhého cestovní povolení.

Hlavní důvod tohoto opatření byl prý následující: aby si zajistila věrnost svých leníků, samurajská vláda držela jejich ženy a děti jako rukojmí v Edu, dnešním Tokiu, a ženy bylo třeba strážit, aby neutekly zpátky domů. Z cestopisů sepsaných ženami vyplývá, že vůbec nejhorší na cestování bylo právě získání povolení a pak oficiální prohlídka na jedné ze zvláštních kontrolních stanic sekišo. Získat povolení bylo mimořádně složité a v žádosti se mimo jiné musela zmínit ženina totožnost, počet spolucestujících a cestovních prostředků (koní, volů, kárek), místo odjezdu, cíl, jméno žadatele (na venkově mohl o povolení zažádat například hlavní chrámový kněz), ženin status, čí je matkou nebo dcerou, případné těhotenství i to, zda má začerněné zuby, nebo ne. Na kontrolních stanovištích pak ženám pročesali vlasy, podrobili je tělesné prohlídce a výslechu, a pokud nějaká podrobnost neseděla, dotyčná se musela vrátit a žádost podat znovu. Pokud zkusila hranici překročit bez povolení, za trest mohla být kupříkladu „na místě ukřižována“. Mnoho žen si v cestovních denících stěžovalo, že kvůli povolení nemohou zpětně měnit trasu ani plány, pokud by například onemocněly nebo se jim zastesklo po domově. Ke konci období Edo se počet kontrol nicméně snížil a zároveň přibylo vyprávění o vzdorných ženách cestujících bez povolení; pokud se třeba rozhodly vyrazit na místo, o němž se dokument nezmiňoval, musely obejít kontrolní stanici po strmých horských stezkách, kde se dalo zachytit jen kamenů a kořenů, a zaplatit průvodci, který je převedl na druhou stranu hranice. Výše zmíněné sekišo tegata bylo povolení udělované ženám z vyšší společenské třídy, ale i obyčejná žena s sebou musela mít o něco jednodušší povolení se svým jménem, bydlištěm a informací o tom, čí je matkou nebo dcerou. Papíry obsahovaly i větu žádající o nocleh, pokud by dotyčná nestihla dorazit do cíle před západem slunce, a o pohřeb v případě, že by zemřela. Občas byla v dokumentu zvláštní zmínka o tom, že o případné smrti cestovatelky není třeba vyrozumívat rodinu.

Skutečnou perlou je nicméně bod, který se dotazuje na ženin status. V povolení totiž muselo být uvedeno, jestli jste byli například zenová mniška (vdova), sestra samuraje či šlechtice, nebo ko-onna – mladá dívka nosící kimono, jehož rukávy sahají až k zemi. Anebo zda jde o duševně chorou ženu, vězeňkyni nebo mrtvolu.

Mrtvolu!

Poslední týdny v Kjótu jsem zvláštně sklíčená, aniž tuším proč. Samozřejmě jsem unavená, roztěkaná a neschopná cokoliv začít a kvůli vedru i špatně naložená. Zároveň jsem ale nevysvětlitelně frustrovaná a nenávistná. Z denního režimu se snažím vyřadit všechny věci, které by mě mohly otrávit, jenže těch jako by přibývalo. Dokonce začnu litovat, že jsem do Kjóta vůbec přijela – mám dojem, že mi cesta přetrhla spisovatelskou nit a nemá žádný význam. Co tady vůbec dělám? Na podobné výlety nemám přece čas ani peníze! A není nic horšího než být na prázdninách, kde se ani nebavíte!

Cestovní povolení pro ženy období Edo dá však celé cestě okamžitě význam. Takovou informaci nejde vyhledat, nevíte jak, protože ani netušíte, že existuje. Najdete ji náhodou právě proto, že jste se přijeli bezcílně toulat do Kjóta a v následné depresi zkusili cestě přiřknout nějaký význam. Abyste na něj narazili, nejdřív se musíte probrat nekonečným množstvím akademických textů, v nichž na první pohled není nic zajímavého (Jak se můžete nadchnout pro něco, kde se vyskytuje slovo diskurs?), a několikrát si pomyslet, že z toho nic nebude.

Pak se ale zmocníte takové perličky jako já a všechno zase dává smysl. Máte pocit, že sledujete cíl, který pomalu vychází najevo, i když nemáte tušení, kam vás zavede. Že sbíráte anekdoty a příběhy, z nichž upředete síť; podhoubí, které se rozprostírá mezi jednotlivými nočními ženami, vlákno vedoucí napříč historií i kontinenty. Jako v záblesku zahlédnete Karen na parníku cestou do Afriky, Isabellu bdící na zablešených rohožích v japonské horské vesnici, Mary, jak se myje v řece uprostřed džungle, Idu blouznící v horečce pod kapitánovým stolem, Emu Saikó, jak s povolením, inkoustovým kamenem a štětcem zabalenými v šátku furošiki kráčí do Kjóta a na hranici kontrolují její status: zenová mniška, vdova po šlechtici, duševně chorá, mrtvola.

A konečný význam tohoto pokladu je následující:

Já můžu cestovat do Kjóta jen proto, že se mi zachtělo.

Nepotřebuju žádné povolení ani mě nikde nedrží jako rukojmí. Nemusím dokládat, kdo jsem. Můj duševní stav je možná nejasný, ale nemusím obcházet hraniční stanoviště oklikou ani se sápat po horských stezkách; stačí projít pasovou kontrolou a nastoupit do letadla oblečená podle toho, jakou mám zrovna náladu.

Japonky období Edo – stejně jako mnohé další ženy v jiných koutech světa – tohle právo neměly a ani dnes není všude samozřejmostí.

Já ale můžu právě teď svobodně pobývat v tomhle městě plném štěstí a požehnání a dělat, nebo nedělat, přesně to, co se mi zamane.

A právě tak si i počínám.

Jednoho dne si jen tak vyrazím na projížďku na kole a najdu opuštěnou uličku lemovanou krásnými dřevěnými domy mačija, kam jsem nikdy dřív nezabloudila. Ve dveřích čajoven se houpají červeno-bílé papírové lampiony se třemi červenými kruhy, což je znak gejš ze čtvrti Mijagawačó. Mezi čajovnami jsou obchůdky se zeleninou, kiosky s tofu a kadeřnictví, vidím stařenky zametající před domy, které už jsou čisté jako klícka. Je tu ticho, jen za jedněmi pootevřenými dveřmi slyším drnkání loutny šamisen a zpěv; možná tu cvičí nějaká maiko. Pomyslím si, že tohle je Kjóto ve vší své nádheře: v náhodné uličce najdete podobnou idylu, která je jako tajemství, o němž víte jen vy.

Večer sedím před divadlem Kaburendžó, kde vystupují gejši z Mijagawačó. Podařilo se mi sehnat lístek. Ulice je plná nastrojených lidí, ctihodných pánů a dam s tradičními účesy, v kimonech a sandálech geta, všude jsou gejši, v Kjótu známé jako geiko, a maiko, které přišly na představení se svými zákazníky. Po turistech není ani stopy; když to srovnám s peklem nedalekého Hanamikodži plného hyen se zářícími fotoaparáty, je to vážně dokonalé. Postávám na schodech divadla a tajně pozoruju dvě krásné maiko, ona zázračná ztělesnění vybranosti. Samozřejmě se neodvažuju upřeně zírat, ale nejspíš na nich přece jen příliš dlouho ulpím pohledem, protože jedna z nich se mi zadívá přímo do očí a pomalu kývne na pozdrav. Jsem tak v šoku – jako neobratný slon nebo špinavý barbar, kterému ukázali krásu – že se nezmůžu na odpověď. Odkašlu si a podivně trhnu hlavou (proč mi nikdo neřekl, jak se mám chovat, když mě pozdraví cizí maiko!) a pak se skoro rozpláču samým štěstím, že mě tahle pohádková bytost vzala na vědomí.

Představení je úžasné. V noci přemýšlím o těch snových nočních ženách, které pomalu mizí ze světa.

A tím blaho nekončí: čeká mě Nicolin třídenní seminář jógy. Hned jak vejdu do chrámu Daišin-in, mysl mi zaplaví mír a okolní svět zmizí. Dostanu krásný pokoj plný tatami s výhledem do kamenné zahrady. Cvičíme a meditujeme na rohožích v hlavní chrámové síni – i odtud je posuvnými dveřmi vidět do zahrady – a pak venku na dřevěné terase kolem síně. Vzduch je čerstvý, na kůži nás šimrá lehký deštík, hladké dřevo nás hřeje do chodidel. K obědu se podává úžasný vegetariánský pokrm buddhistických mnichů šódžin rjóri: na rohože jsou vyrovnány řady červených nízkých tácků s mnoha malinkými porcemi v jasně červených lakovaných mističkách. Manželka chrámového kněze nám nabídne oblíbený mnišský nápoj: „čaj“, tedy vodu, v níž je namočená rýže záměrně spálená na dně pánve – nápoj má stejné rýžové aroma jako genmaiča. Večer se postupně umyjeme v japonské lázni ofuro, a než jdu spát, ještě chvíli obdivuju měsíc nad temnou kamennou zahradou.

Vstaneme v šest hodin ráno a meditujeme. Chrámový kněz udeří do gongu, gummm gummm, pak chvíli cvičíme jógu, jsme tiše, pomalu chodíme kolem chrámu, ponožkami šustíme o tatami jako nemocniční pacienti, mlčky sníme oběd podávaný v lakovaných táccích, rozvážně, důkladně a s prázdnými pohledy žvýkáme jídlo, beze slova sedíme v čajové místnosti, tiše pozorujeme uhrabaný písek v zahradě, myslíme si: jsem hora, jsem klidný jako kámen v proudu, ommm, jsem poryv větru, ale okolní svět se dere za zdi chrámu; dunění hudby, křik tlampačů, venku se nejspíš koná nějaká sportovní událost, houkání pohotovostních vozidel, pískání semaforů – snažím se soustředit na zpěv větru a ptáků, ale je to těžké – venkovní svět se svými zvuky mi připadá úplně šílený. A právě o to tu jde: nedat se zbrzdit otravnými věcmi, které mi svět hází po nohy, ale nechat je jít.

Do deníku si zapíšu:

− soucit k sobě a k druhým,

− zkus vidět pravdu sama o sobě, i kdyby ti nebyla po chuti,

− energii používej s rozvahou,

− nenech se zadržet věcmi, fyzickými ani duševními,

− a co je vůbec nejdůležitější: nenech se zabrzdit tím, kým jsi, nemysli si, že se nemůžeš změnit, protože ke změně dochází neustále.

Ta úvaha je plná úlevy: vystoupit z ulity, v níž se ve svých představách vězníme, shodit ji jako masku v divadelním představení nó, být svěží, čerství, noví – takoví, jací si zamaneme.

Po návratu do skutečného světa strávím ještě jeden dokonalý den ve společnosti přátel. Navštívím Seba a Reinu v jejich starém dřevěném domku na kraji Kjóta. Dům stojí na břehu jezera Biwa. Seb mě vyzvedne na nádraží, cestou se stavíme v malém parku při úpatí hor a Seb mi zahraje na flétnu šakuhači – melodie se jmenuje Troubení jelena a přesně tak i zní. Seb začal nosit tradiční mnišské šaty, modrý bavlněný kabát a kalhoty, a mluví směsicí angličtiny a francouzštiny, ve které šumí japonská slova a zvuky. Vypadá unaveně – sotva roční dcerka Luna je prý nenechá spát. Povím mu o svém chrámovém semináři a Seb se mi svěří, že sní o pobytu v ústraní, kde by celý měsíc meditoval a s nikým se nestýkal – jen jednou denně by mu někdo donesl jídlo. Směju se, ale myslí to vážně. Asketický pobyt v horách je prý jeho největší sen.

Se Sebem a Reinou zajedeme do nedaleké chrámové vesnice, v níž jako by se zastavil čas. Panuje tu starodávná atmosféra. V malé restauraci si dáme kamameši, rýži s masem, které připravují u stolu ve speciálních malých hrncích. Z okna je výhled do tradiční zahrady se zurčícím potůčkem a roztomilá malá Luna si hraje na podlaze. Dřív tu žil duchovní ze sousedního chrámu, ale v domě jako tento už dnes nikdo bydlet nechce: v zimě je tu nesnesitelně chladno, protože vrchní část posuvných dveří zabírajících celou stěnu je z pouhého papíru.

Po jídle vystoupáme do nedaleké svatyně. Je to mystické a na první pohled zapomenuté místo, které odedávna chrání Kjóto před zlými silami ze severovýchodu. Kvůli obřím stromům a hoře Hiei, která se tyčí za chrámem, si přijdete úplně nicotní. V kanálech a říčkách klokotá ledová horská voda, za svatyní bouří vodopád, ve stínu stromů se rýsuje opuštěná čajovna a zchátralý penzion – panuje tu snová atmosféra. Místo kypí energií, která vibruje v korunách závratně vysokých cedrů, v horských žlebech a silových polích země, a já ji zhluboka nasávám do plic.

Pak nás čeká ještě koupel v onsenu v samém lůně hor a pozdní večeře, kterou uvařila Reina. Přátelé, hra na bambusovou flétnu, jídlo v mnoha mističkách, odlehlé horské svatyně, vodopády, koupele v horkých pramenech – cíl cesty je naplněn. Po příjezdu na stanici šťastná a příjemně malátná nasednu na kolo a ve světle srpku měsíce šlapu domů.

Poslední den zabalím k odeslání poštou všechny přírodopisné vzorky, které jsem během pobytu nasbírala: horu voňavých čajových lístků, barevné šátky furošiki, knihy, čajové nádoby, kabátky haori kjótských babiček, dřevěné tácky, které jsem objevila na chrámových trzích, igelitové tašky s krásnými obrázky, mušle ze břehu jezera Biwa, dlouhé borovicové jehličí a listy jinanu dvoulaločného opatrně vložené mezi stránky deníku. Představuju si, jak by se balík označený mým jménem řadu měsíců drkotal v přívěsech po hedvábné stezce napříč celým asijským kontinentem až do helsinského Kallia. Napadne mě, že i přes všechno mé nadšení žádný z mých nálezů nepojmenují po mně.

Je teplo, obloha je bez mráčku. Ještě chvíli ležím na břehu řeky Kamo, pozoruju volavky a naslouchám šumění vody. Nasávám do sebe štěstí zhuštěné v kjótském vzduchu. Kéž bych tu tak mohla zůstat navěky.

V letadle cestou do Helsinek vyhlédnu z okénka a vidím horu Fidži zdvíhající se z koruny mraků. Doma ve Finsku mě čeká říjnový chlad, sychravá mlha a pásmová nemoc.

Pár dní po příletu vyjde obávaný článek, v němž se potácím na jehlách a s výrazem intenzivního překvapení zírám na štěrk na nábřeží.

Ráno si při čtení novin všimnu celostránkové reklamy na nové číslo zmíněného časopisu. Na obálce je text: Módní návrhářka Mia Kankimäki: „Spřízněni s vášní.“ Samým šokem se málem udusím genmaičou. To snad není pravda!

Ukáže se, že v časopise měli zrovna výpovědní týden a v nastalém chaosu v reklamě zůstal předběžný návrh obálky, kam grafik jednoduše dosadil svůj text. Šéfredaktorka mi pošle omluvný e-mail; ptá se, jestli jsem doma, že by mi na odškodněnou donesla šampaňské. Odpovím kladně a při čekání na šampus odepisuju na zmatené zprávy přátel, kteří se dotazují na můj poslední, celkem překvapivý kariérní zvrat.

DOPIS DO HIMÁLAJE PŘICHYCENÝ MAGNETEM KE DVEŘÍM LEDNIČKY

Drahá madam Alexandro,

chtěla bych vaše trávicí ústrojí. Případně vaši výkonnou slinivku a kontrolní mechanismus glukózy v krvi (nebo jak se tomu říká). Pak bych možná vydržela čtyři měsíce putovat po Himálaji skoro bez jídla. Ne jako teď, kdy si i v pohodlí helsinské garsonky musím minimálně každé čtyři hodiny připravit svačinu, aby mě příšerně nerozbolela hlava nebo abych se zcela nepoužitelná nezhroutila do postele. Možná by mi přišla k duhu i špetka strychninu, který člověka nabudí tak, že se mu rozzáří oči – třeba bych pak zvládla dopsat tuhle knihu.

Buďte tak hodná a své trávicí ústrojí zašlete co možná nejdřív, anebo pokud vám to okolnosti nedovolí, požádejte monsieur Philippa, aby mi ho obratem poslal z Tuniska. Bylo by výborné, kdyby k balíku přiložil i větší sumu peněz – ideálně takovou, abych s ní vyšla do konce roku. Vím, že mi psaní trvá déle, než jsem předpokládala, ale musím za každou cenu vytrvat. Právě to totiž začíná vypadat, že se mi podaří dospět ke zdárnému konci.

S úctou

M. K.

DOPIS ADRESÁTCE NELLIE BLY, VLAK NELLIE BLY, K DORUČENÍ SPOLU S KYTICÍ RUDÝCH PIVONĚK

Drahá Nellie,

píšu ti ve spěchu; zrovna se chystám na cestu a brzy mě čeká chvíle, které se hrozím ze všeho nejvíc – balení. Neustále myslím na tvoje příruční zavazadlo. Jak je možné, že se ti do té brašničky povedlo vměstnat věci na sedmdesátidenní cestu kolem světa? Nemohla bys uspořádat kurz balení pro náruživé cestovatelky? Klidně přijedu třeba i do New Yorku, pokud mi v kurzu podržíš místo a cena bude rozumná. (A pokud se mi povede nacpat věci do kufru.)

Tvoje M.

P. S.: Kde leží New York?

ALEXANDRA

Rady nočních žen 5:

Následuj cestu, která se ti otevře.

Zpáteční jízdenku nech propadnout.

Noční žena č. 5: Alexandra David-Néelová

Zaměstnání: Zarytá feministka, později buddhistická mniška, cestovatelka a spisovatelka. V roce 1924 se jí v převleku za žebračku jako první bělošce podařilo proniknout do zakázaného města Lhasy.

„Pro lidi, kteří nemají chrabré srdce a nervy jako ze železa, je moudřejší se podobných cest vyvarovat.“

– Alexandra během putování přes Himálaj do Lhasy

v zimě roku 1923–24

„Nevěřím ve svobodnou vůli. Pouze následuji cestu, která se mi otevře.“

– Alexandra v dopise z roku 1914 zaslaném z Indie manželovi, kterého popudilo, že se ještě nevrátila domů

Po návratu z Kjóta sním o Alexandře David-Néelové. Závistivě myslím na to, jak neuvěřitelným způsobem se jí podařilo naplnit mou odvěkou touhu – nechat propadnout zpáteční lístek. Navíc splnila i můj další sen: žít v chrámu, meditovat a dosáhnout osvícení. Přemýšlím o tom, jak výjimečně a mimořádně zrealizovala touhu nejednoho cestovatele úplně se cestou proměnit a ukázala, že silou vůle (nebo pomocí strychninu) člověk nahradí téměř jakýkoliv nedostatek, včetně pořádného jídla.

Některé noci jí zkouším nařídit, ať kouká zmizet – pokud chci pohnout s vyprávěním, ctihodnou madame David-Néelovou bych měla z knihy okamžitě odstranit. Nepokoušej mě, říkám jí. Jenže Alexandra odmítá odejít a já netuším, jak noční ženu jejího kalibru vymazat.

Alexandra David-Néelová (1868–1969), která vyrůstala v Belgii, je na první pohled energická, houževnatá a tvrdohlavá žena. Už během dospívání snila o horách a neproniknutelných ledovcích a jako náctiletá utekla z domova do ciziny. Ve dvaceti se začala zajímat o buddhismus, odcestovala do Paříže studovat teozofii, sanskrt a hudbu a v roce 1891 podnikla svou první cestu do Indie. Domů se vrátila za dva roky, poté co do poslední pence utratila dědictví po babičce. Pak se rozhodla, že se zkusí uživit zpíváním (což bylo zjevně jedno z mála alespoň trochu ctihodných povolání, jimiž si mohla pětadvacetiletá svobodná žena vydělat na živobytí), a jako operní pěvkyně se s kočovnou společností dostala až do Indočíny. Kromě zpívání také cestovala, přednášela, psala zapálené feministické články do novin a žila podnikavý a zcela nezávislý život. Manželem se nechtěla zatěžovat, o dítěti ani nemluvě.

Během vystupování v Tunisku potkala Philippa Néela, spořádaného železničního inženýra, za kterého se nakonec přece jen provdala. Stěží šlo o romantické vzplanutí, jenže Alexandře bylo pětatřicet a žena, která se blížila střednímu věku, si živobytí nějak zajistit musela. Alexandra se několik let snažila zvyknout na roli buržoazní manželky, ale s chabým výsledkem: upadla do deprese, začala trpět nevolností, migrénami a potížemi s nervy. Svému muži napsala: „Jsi jediný člověk na světě, s nímž se cítím být spjatá, ale pro manželství se nehodím.“

Zato hořela touhou proniknout hlouběji do tibetské filozofie a mystického učení a manžel jí nakonec na zotavenou nabídl cestu do Asie. Philippe velkoryse slíbil, že jí zaplatí roční výlet do Indie – zjevně si myslel, že si jeho žena dosyta užije východních náboženství, kvůli nimž je tak neklidná, a pak se vrátí domů a stane se spořádanou manželkou. Alexandra se nabídky dychtivě chopila a oznámila, že vyrazí okamžitě – jednoho srpnového dne roku 1911 nasedla na parník, aniž se s manželem rozloučila.

Cestovala Indií, až nakonec dorazila do jejího severovýchodního cípu v Sikkimu poblíž hranice s Tibetem, kde hodlala studovat buddhismus. Když pak strávila první noc ve stanu v Himálaji a přes hranici pozorovala obrovské tibetské ledovce a hory se zasněženými vrcholky strmící na obzoru, cítila, že dosáhla svého cíle. „Byl to pocit, jako bych po dlouhé, neradostné pouti konečně dorazila domů,“ napsala. Bylo jí čtyřicet čtyři let.

Navzdory očekávání trpělivého manžela se Alexandra po roce domů nevrátila, ale udělala něco, o čem lidé většinou jen sní: zpáteční jízdenku nechala propadnout, zrušila všechny závazky a zůstala. A teď nemluvíme jen o několika týdnech nebo měsících: Alexandra si svou cestu prodloužila na čtrnáct let. A pokud si někdo tak jako já říká, jak je něco takového z finančního hlediska vůbec možné, píšu sem radu noční ženy: Pokud si chceš prodloužit cestu na čtrnáct let, drž se manžela.

Přestože manželé už nikdy nežili pod jednou střechou, Philippe cesty své ženy financoval až do smrti. Kromě role Alexandřiny pokladničky byl i její životně důležitou spojkou s Evropou. Alexandra mu během let psala téměř denně (z jejích dopisů se zachovaly tři tisíce stránek, přestože později dala většinu spálit) a z nejrůznějších koutů Asie neustále posílala objemné balíky plné hlášení, rukopisů a článků, které chtěla nabídnout novinám. Přestože chudák Philippe svou ženu zase a znovu prosil, aby se vrátila domů – občas se zdá, že jeho trpělivost byla skutečně u konce –, stejně jí nakonec vždycky zaslal požadované peníze i všechno, o co si Alexandra zrovna řekla: jednou potřebovala své oblíbené kimono, jindy šest párů hnědých podkolenek, dlouhou vlněnou vestu (ideálně červenou), knihu praktického lékařství, knihy o anatomii a gymnastice, své korálové a jantarové náhrdelníky a další drahé kameny (v případě nouze se s nimi dalo obchodovat). Philippe v dopisech naopak dostával nekonečné instrukce ohledně zdraví, stravování a obchodu. Je vyloženě neuvěřitelné, že Alexandra dokázala tohle (pro ni) výhodné epistolární manželství udržovat celých čtrnáct let a zase a znovu vysvětlovat, proč musí právě teď pokračovat ve studiu, jak je jen vlásek od objevení skutečného klidu a řešení všech svých zdravotních obtíží, jak si skutečně splnila svůj velký sen. Můj drahý, rozvod nepřipadá v úvahu, miluji tě víc než kdy dřív. Geniální, drahá Alexandro.

V oněch dobách byly mezi evropskými cestovateli v módě pokusy o proniknutí do Tibetu, kam chtěla i Alexandra. Na konci 19. století došlo k uzavření hranic a horské průsmyky byly střežené tak přísně, že mnozí poutníci skončili ve vězení, nebo byli při pokusu o přechod zabiti. I Alexandra několikrát zkusila do země proklouznout z Indie, ale vždycky ji poslali zpátky. To jí nedalo spát a naše rozhodná noční hrdinka přísahala, že bude první běloškou, která pronikne do zakázaného města Lhasy. Však ona už lidem ukáže, čeho je žena schopná!

Trvalo celých třináct let, než se jí to skutečně podařilo, a během té doby se zcela ponořila do studia východního způsobu života. Učila se tibetštinu a sanskrt, shromažďovala a překládala svaté texty a rukopisy. Dva roky strávila v klášteře v Himálaji, kde studovala buddhismus a metody tibetských jogínů, a dlouhá období žila o samotě v jeskyni, kde se cvičila v přísné meditaci, takže si nakonec vysloužila buddhistické jméno „Svítilna moudrosti“. Poustevnictví milovala – nic prý nebylo tak úžasné jako žít asketicky, oděná v mnišském hábitu, pryč od všeho a v nekonečném horském tichu. (Ano, Alexandro, chápu, jak moc je to lákavé.) V horském klášteře Svítilna moudrosti potkala patnáctiletého mnicha Jongdena, z něhož se stal její průvodce, celoživotní druh a později i adoptivní syn.

Pokud Alexandra někdy přemýšlela, že by se přece jen vrátila do Evropy, nyní to kvůli první světové válce nebylo možné. Roku 1916 se s Jongdenem rozhodli vyrazit na východ: cestovali přes Kalkatu do Burmy, francouzské Indočíny, Japonska, Koreje a pak do Číny – s sebou měli sedmadvacet truhlic výstroje, knih, rukopisů, poznámek a negativů, takže je zjevné, že ani Alexandra se od všeho pozemského odtrhnout nedokázala. Celou dobu psala, že se jí stýská po Tibetu, „zemi, která ani není moje“. V Číně se na dva a půl roku usadili v tibetském klášteře Kumbum, kde studovali a překládali buddhistické texty a Alexandra se naučila plynně tibetsky. (I to jí závidím: klid na práci v klášteře.) V zimě roku 1923 se v přestrojení za tibetské žebráky konečně rozhodli vyrazit za svým tajným cílem, Lhasou.

Alexandra s Jongdenem měli spoustu času na to vymyslet příhodnou strategii a nakonec se rozhodli vydávat se za matku se synem: Alexandra měla vystupovat jako arjopa, tradiční žebravá poustevnice, a její „syn“ Jongden se hodlal vydávat za lámu, buddhistického učence, kterým vlastně i byl. Jejich neuvěřitelně drsná a nebezpečná pouť z čínské provincie Jün-nan do Lhasy přes zimní Himálaj měla skoro tisíc kilometrů a trvala čtyři a půl měsíce. A nezapomeňme zmínit, že Alexandře bylo tehdy padesát pět let.

Aby jako žebračka působila přesvědčivě, cestovala jen s minimem věcí a všechno podezřelé musela skrývat pod hábitem. K vybavení patřily rendlík, dvě lžíce, nůž, jídelní hůlky, vlastní miska pro každého, křesadlo, revolver schovaný pod oblečením, zlaté šperky a stříbrné mince připevněné k opasku, kdyby bylo potřeba výkupné, teploměr, hodinky, maličký kompas a tibetské modlitební korále vyrobené ze sto devíti úlomků lidské lebky. Mapy a poznámky o stezkách museli cestovatelé ukrývat v botách z jačí kůže. Mapy se brzy ukázaly jako nedostatečné, protože do tamních končin nevstoupil ještě žádný běloch. Zato Alexandřin převlek tibetské žebračky byl přímo geniální; maskérskému umění se naučila v dobách, kdy vystupovala jako operní pěvkyně. Vlasy si obarvila tuší, prodloužila je o copy spletené z černých jačích štětin, obličej si ztmavila pudrem smíchaným z kakaa a uhlu a ruce si začernila tak, že jimi třela o dno hrnce. Každý cestovatel touží splynout s místními obyvateli a Alexandra uspěla bezezbytku. Během cesty se především snažila vyhnout odhalení, a tak zpočátku neputovali ve dne a na noční pochod vyráželi až se západem slunce. Spali většinou venku, občas pod stromem, někdy v jeskyni nebo ve stanu, jehož bílá plachta splynula se sněhem a byla téměř neviditelná. Jídla bylo málo nebo žádné a dvojice se stravovala jednoduše: jeden pokrm denně, a to buď tibetský čaj, do nějž se přidalo máslo a sůl, nebo polévka, v níž byl kromě vody možná kousek slaniny a naběračka campy, pražené mouky z ječmene, která se míchá s máslem nebo se uhněte do hmoty připomínající kaši. Klobouk dolů, Alexandro, můžu tě jen obdivovat. Rovnou přiznávám, že jsem natolik změkčilá, že bych v žádném případě nedokázala putovat čtyři měsíce Himálají a jíst jenom máslo, ječmennou mouku a polévku, v níž vlastně vůbec nic není – do půl dne bych se zhroutila.

Alexandra a Jongden však neúnavně postupovali vpřed, týden za týdnem, měsíc za měsícem. Alexandra si zamilovala drsné tibetské háje a svahy, závratné vrcholky hor, věčný sníh, širé nebe, jasné světlo na obzoru, pusté holé pláně, chaotické shluky kamenů fantaskních tvarů a ticho, v němž zpíval jen vítr. Dvojice kráčela přes zasněžená pohoří a zářící ledovce, až po prsa se brodila v ledových řekách, překonávala rokle po provazových mostech, putovala přes kvetoucí údolí, z jejichž krásy se tajil dech, a občas musela přestát nesnesitelnou zimu. Jednou jim ve sněhu navlhlo křesadlo a za mrazivé noci se ocitli v ohrožení života, ale Alexandra nástroje usušila dechovou technikou jogínských poustevníků zvanou tummo, s jejíž pomocí lze skrze meditaci zvýšit tělesnou teplotu. Jindy se ztratili ve sněhové bouři a Jongden si zvrtnul kotník, takže museli přenocovat v jeskyni, kterou do rána úplně zavál sníh. Při hledání správné cesty se po kolena brodili závějí a po třech dnech měli takový hlad, že se rozhodli uvařit a sníst kožené vložky do bot. (Další rada nočních žen: Ve stavu pohotovosti sněz svoje boty.)

Místní je k jejich nelibosti občas pozvali k sobě domů a tehdy často jen o vlásek unikli odhalení. Jongden musel vykonávat povinnosti lámy, třeba předvídat budoucnost, provádět obřady nebo žehnat umírajícím. Na oplátku lámovi a jeho staré matce nabídli jídlo a nocleh, což bylo těžké odmítnout. Nesměli se divit, děsit ani o ničem pochybovat: museli jednat tak, jako by se do toho světa narodili. Všechny činnosti včetně těch intimních se vykonávaly veřejně: pokud se mladí rozhodli, že lámovu matku přidrží za ruku, když si přidřepla k okraji střechy plnící roli záchodu, nemohla stát jako opařená ani trpět náhlou zácpou. Spali jste ve stejné míst-nosti jako členové domácnosti a dumali nad tím, jak si poradíte s ranní rutinou – ztmavením obličeje a schováním nástrojů. Celé hodiny jste museli mumlat modlitby a podle potřeby plynně mluvit různými tibetskými nářečími. Nezbylo vám než sedět s ostatními ženami na holé kuchyňské podlaze ušpiněné tukem, máslem a slinami a vděčně přijmout nabízený kus masa, který vám nakrájeli v klíně na šatech, které roky používali jako kapesník i utěrku, aniž je jedinkrát vyprali. Po vzoru chudiny jste se museli vysmrkat do prstů a ty potom s úsměvem ponořit do polévky a čaje. Museli jste si zvyknout na to, že jídelní misky se dle tibetského zvyku nikdy nemyjí, jen se vylízají dočista, a pokud vaše lízací technika stejně jako ta Alexandřina nestála za nic, následující ráno jste si čaj nalili na zaschlé zbytky jídla z předchozího večera. Přitom všem jste se neustále báli odhalení, jako například tehdy, když Alexandra pila čaj s mlékem, který si tak jako místní musela zamíchat prstem, a do nápoje jí z ruky začala stékat černá barva. Jednoho rána zase ztratila kompas a panicky ho hledala: kdyby u sebe lidé, byť v odlehlé horské vesnici, nalezli cizí předmět, za chvíli by se to rozkřiklo a po nelegálních cizincích by začaly pátrat autority.

Cestovatelé ale neztratili nervy. Žárlivě si vypisuju Alexandřiny komentáře tváří v tvář svízelným situacím a přemýšlím, že v mých poznámkách z cest podobné věty nenajdete, ani kdybyste hledali lupou:

„Události následujících dní by slabšímu člověku, než jsem já, přivodily nervové zhroucení.“

„Na zbytečnou přecitlivělost nebyl čas.“

„Jsem připravená ukázat, čeho je žena schopná.“

„Nepřišli jsme si sem užívat vybraného kuchařského umění.“

„Výbuchy citů jsou možná únavné, ale ještě nikdy mi nezabránily v jídle a spánku.“

„Pochodovali jsme devatenáct hodin bez zastávky i jídla. Byť je to zvláštní, necítila jsem únavu.“

U posledního bodu nevyhnutelně přemýšlím, nakolik v celé situaci sehrály roli drogy. Podle některých zdrojů Alexandra a Jongden pochod zvládli díky homeopatické dávce strychninu, stimulantu ovlivňujícímu centrální nervový systém. I minimální předávkování působí mámení smyslů, větší pak smrt.

V únoru roku 1924, více než čtyři měsíce od chvíle, co vyšli z Jün-nanu, odraní a hladoví cestovatelé konečně dorazili do zapovězené Lhasy – Alexandra jako první Evropanka na světě. Hned psala manželovi: „Drahý příteli, ona ‚procházka‘, kterou jsem zmínila v posledním dopise, dopadla zcela úspěšně, i když cesta, která by přišla drsná i čilému mladíkovi, byla pro ženu mého věku hotové šílenství.“ Alexandra prohlásila, že na takovou pouť už by nevyrazila ani za milion. Navíc vyhubla na kost. „Když si rukou přejedu po těle, cítím jen kosti potažené tenkou kůží.“

Philippovi také napsala, že ji město zklamalo. Samozřejmě, Alexandro, to se přece stává často, že na konci podobné cesty nečeká splněný sen. Ve stavu absolutního vyčerpání si člověk snadno postěžuje manželovi, že Lhasa je nudné místo a že sem původně vyrazil jen v žertu – aby ukázal všem těm, kteří se ho snažili zastavit. Ale později, když byly útrapy zapomenuty, Alexandra právě ony čtyři měsíce, kdy putovala Himálajem jako svobodná arjopa, považovala za nejšťastnější období svého života.

Když se následující rok po čtrnácti letech konečně vrátila do Francie, Jongden odešel s ní a Alexandra ho adoptovala za svého legitimního syna. Manželu Philippovi se však čekání nejspíš trochu přejedlo, protože oznámil, že dům je na všechny ženiny suvenýry a zvláště pak nějakého mladíka příliš malý. Celý západní svět však cestovatele přijal s otevřenou náručí. Alexandra se stala celebritou. Do indické Bombaje dorazily telegramy z francouzských a amerických novin žebrající o cestopisné články na pokračování a v Paříži na nádraží Alexandru čekali reportéři. Její kniha Voyage d’une Parisienne à Lhassa (My Journey to Lhasa, Má cesta do Lhasy) vyšla v roce 1927 ve Francii, Londýně a New Yorku a rovněž kniha Magic and Mystery in Tibet (Zázraky a záhady v Tibetu) vydaná o dva roky později se na celá desetiletí stala kultovním dílem. Alexandra napsala celkem třicet knih o východních náboženstvích, filozofii a cestování. Ještě ve sto letech si obnovila pas, protože plánovala cestu do Asie, nebo alespoň do Berlína za doktory, kteří by ji vyléčili z revmatismu. Cestu už ale nestihla: zemřela roku 1969, krátce před svými stoprvními narozeninami.

Alexandra obdržela zlatou medaili Francouzské zeměpisné společnosti a také Řád čestné legie. Její slavnou cestu do Lhasy však stále halil zvláštní stín a někteří o jejím vyprávění pochybovali až do samého konce. Jako by bylo nemožné uvěřit, že by žena zvládla něco podobného. Proč Alexandra cestou nevyhotovila mapu nebo přesně nevypsala všechny stezky, zastávky a data? (Možná měla jiné starosti, třeba jak přežít jen za pomoci drog a másla.) A co nějaké snímky? Alexandra s sebou pochopitelně neměla fotoaparát, jehož přenášení by ji mohlo odhalit, ale v jejím cestopise jsou fotografie, u nichž se označuje za autorku. Zvlášť u jednoho snímku panuje podezření, že jde o falzifikát: na pozadí se tyčí Potala, palác dalajlámy ve Lhase, a na trávě před ním stojí tři lidé, dle popisku madame Alexandra, Jongden a malá místní dívka. Alexandru je nemožné rozpoznat, protože má „po vzoru Tibeťanek“ začerněnou tvář a Jongden má místo očí jen bílé skvrny, jako by si dal na oči kolečka okurky nebo je z fotografie vytrhli. Nevím, co si mám myslet. Pokud jde skutečně o falzifikát, pak je mimořádně povedený. A pokud je snímek pravý, kdo ho vyfotil?

Pochyby byly natolik silné, že dokonce ještě v autorčině biografii vydané roku 1987 a pak znovu roku 1997 odborníci pomocí dokumentů, map, dopisů, dosud přehlížených poznámek pod čarou a tajného archivu britské Indie doložili, že Alexandra Lhasu skutečně navštívila. Ano, zápisky britských úředníků zmiňují Alexandřin příchod na hraniční stanici po odchodu z Tibetu a v archivu tajné služby je mnoho zmínek o ženě s kódovým jménem „francouzská jeptiška“, jejíž pohyb autority dlouho sledovaly. Snímek z Potaly pravděpodobně pořídil tibetský fotograf (v těch dobách jich pár bylo). Jistě víme jen to, že Alexandra fotografii poslala manželovi z Indie v roce 1924 jako vánoční dárek.

Když o Alexandře přemýšlím, sklíčeně dumám nad tím, jak výjimečně protichůdné informace o ní existují. Jak těžké je přesně určit i ty nejzákladnější věci jejího života a jak obyčejně Alexandra, i mnohé další noční ženy, působí. Třeba problém není jen v tom, že je dějiny odsunuly stranou, ani v nedostatku faktů. Ženy kolem sebe mnohdy samy rozšířily jakýsi mlžný závoj a s vědomím svého nejistého postavení ze svých příběhů vyškrtly všechno, co je mohlo vybarvit jako nekompetentní: nemoci, pochyby, slabé chvíle, manžely, kteří je sponzorovali, fotografie druhých – všechno to běžné a lidské, co by mě zajímalo.

Uprostřed té změti informací nicméně přemýšlím i o nepředstavitelné síle vůle a dravé energii, která je zjevně základním rysem nejen Alexandry, ale i dalších nočních žen. Tahle záviděníhodná síla září skrz veškeré nesrovnalosti okolo roků i dat, skrz nedorozumění, chyby v překladech, přibarvené výklady a fantastické komentáře a je nemožné ji zfalzifikovat.

A na internetu nakonec objevím jednu konkrétní a jasně hmatatelnou věc: čaj pojmenovaný po Alexandře. Směs připravovaná ctihodnou pařížskou čajovnou Mariage Frères, Alexandra David-Néel – Adventurers black tea (Dobrodružný černý čaj), je k dostání ve stylové černé plechovce za čtrnáct euro plus poplatek za doručení sedmnáct euro. Čaj kromě květinového aroma obsahuje pepř, hřebíček, zázvor, skořici a kardamom, a i když podobné kořeněné směsi obvykle nesnáším, stejně si ho objednám. Třeba si do něj za nějaké bezesné noci přidám máslo a sůl, přihodím naběračku campy a budu snít o tom, že jsem s Alexandrou v Himálaji. A když budu pořád hladová, otevřu si konzervu Liebigova masového extraktu.

*

Rady nočních žen:

Pokud chceš něco udělat, udělej to.

Chytni příležitost za pačesy.

Následuj svou vášeň, i kdyby to znamenalo protáhnout roční projekt na čtrnáct let. Záleží jen na výsledku a na cestě.

Pokud chceš dosáhnout osvícení, přestěhuj se do jeskyně.

Řiď se intuicí. Spokoj se s málem. Když bude třeba, přestroj se.

I když bude cesta trochu drsná nebo ti bude zima a budeš mít hlad, vydržíš to.

Nedumej, běž. „Je obecně platným pravidlem, že se věci zdají mnohem těžší a děsivější, když o nich dopředu přemýšlíme, než když nakonec přijde čas jednat.“ (Alexandra na nebezpečném mostě vedoucím do Lhasy.)

NELLIE

Rady nočních žen 6:

Investuj energii do dobrých nápadů.

Při cestování se řiď pravidlem jednoho zavazadla.

Noční žena č. 6: Nellie Bly

Zaměstnání: Novinářka, feministka, světoběžnice, později průmyslová magnátka, která zdědila manželovo podnikání, a vynálezkyně. Samotná objela svět za sedmdesát dva dní jen s jedním příručním zavazadlem.

„Pokud chceš něco udělat, můžeš. Otázkou je, zda skutečně chceš.“

– Nellie roku 1889, kdy ji vyslali na cestu kolem světa.

Na přípravy měla jeden den.

Přiznám se bez mučení: do Nellie Bly, americké pionýrky investigativního novinářství, která se před více než sto lety vášnivě bila za ženská práva a mimo jiné objela svět za sedmdesát dva dní, jsem se bláznivě zamilovala. Zaprvé měla geniální nápady: Deset dní v blázinci, Kolem světa za sedmdesát dva dní, Pokus stát se posluhovačkou, Nellie Bly jako bílá otrokyně – už z pouhých názvů jejích počinů se vám rozbuší srdce. Tady je žena připravená vydat samu sebe všanc, a ještě ke všemu je nadanou spisovatelkou – píše jasně, vtipně a k věci. Kéž bych tak byla Nellie Bly!

Druhý důvod, proč jsem si Nellie zamilovala, je balení zavazadel, protože v tomhle ohledu představovala ideál. Některé noci, zvlášť pokud mě zrovna čeká let, o ní sním se skutečnou horlivostí.

Nellie Bly (1864–1922), pravým jménem Elizabeth Cochraneová, se narodila do chudé dělnické rodiny a do školy nechodila; měla však nepopiratelnou schopnost kousavě a zajímavě psát. Náměty, které jí předložili zaměstnavatelé, například péče o zahradu, vaření, móda a novinky z vyšší společnosti, ji nezajímaly. Dychtila psát o společenských tématech, zvlášť o strastech ženského života, třeba pracovních podmínkách služebných a dělnic v továrnách, o postavení neprovdaných žen a osudu nechtěných dětí.

Její pravděpodobně nejslavnější nápad se zrodil následovně. Roku 1888 se v New Yorku jedné noci z neděle na pondělí převalovala v posteli, protože nemohla spát: ráno musela svému nadřízenému, šéfredaktorovi novin New York World, jímž byl Joseph Pulitzer, předložit námět na článek. (Kdyby byl mým šéfem Pulitzer, nejspíš bych skončila v pracovní neschopnosti). Ve tři ráno Nellie zoufale zakňučela, že potřebuje dovolenou. Kéž bych tak byla na druhém konci světa, pomyslela si. Heuréka. To byl nápad! Vyrazí na cestu kolem světa! Dokázala by ho objet rychleji než Phileas Fogg ve slavném románu Julese Vernea Cesta kolem světa za osmdesát dní? Nellie si pomyslela, že se to musí zkusit, a klidně usnula.

Ráno ze všeho nejdřív skočila na internet… vlastně do kanceláře parolodní společnosti pro horu jízdních řádů, a když je prostudovala, zjistila, že objet svět za méně než osmdesát dní je alespoň teoreticky možné. Byla celá rozechvělá, kručelo jí v břiše, hruď se jí dmula napětím – takovou moc mají geniální myšlenky. Pak vpochodovala na schůzku s šéfredaktorem.

„Máš nějaké nápady?“ ptal se Pulitzer.

„Mám jeden,“ oznámila mu Nellie. „Chci vyrazit na cestu kolem světa. Věřím, že dokážu překonat rekord Philease Fogga. Můžu to zkusit?“

Ukázalo se, že v redakci o něčem podobném přemýšleli už dřív, ale cestovatel by samozřejmě musel být muž – pro ženu byl podobný úkol vyloučený, protože potřebovala ochranu a také horu zavazadel, s nimiž by rychlé přestupy nebyly možné.

„Tak dobře, pošlete muže,“ prskala Nellie popuzeně. „Nechám se najmout jinými novinami, vyrazím v ten samý den a porazím ho.“

Noviny World se nakonec rozhodly, že Nellie na cestu vypraví. O rok později, jednoho chladného, deštivého večera v listopadu roku 1889 ji zavolali do šéfredaktorovy kanceláře.

„Můžeš vyrazit pozítří?“ zeptal se Pulitzer.

„Třeba hned,“ zvolala Nellie.

Na přípravy měla den. Někdo by za podobné situace zpanikařil, ale Nellie nikoliv. Hned ráno vpochodovala do módního krejčovství Ghormley pro cestovní šaty. „Ráda bych si objednala oblek na dnešní večer. Musí vydržet ustavičné nošení po dobu tří měsíců.“ Za čtyři hodiny bylo hotovo. V jiném obchodu si pořídila kabát a lehký obleček do teplých krajů. Nakonec si koupila kožené příruční zavazadlo podobné lékařské brašně, kam musela vměstnat všechno potřebné. Večer napsala přátelům krátké vzkazy na rozloučenou a sbalila si kabelu. „Tohle balení bylo to nejtěžší, co jsem kdy v životě udělala,“ psala Nellie. Lehký oblek se jí dovnitř nakonec nevešel, a tak svět projela v jedněch šatech.

Nellie vyrazila z New Yorku ve čtvrtek 14. 11. 1889 v 9.40.30 na lodi Augusta Victoria. Od novin dostala cestovné ve výši 200 anglických liber a na zkoušku i trochu americké měny – nikdo netušil, zda jí ve světě půjde platit. Zlaté mince si uložila do kufru a bankovky do semišového váčku, který nosila kolem krku. Nellie čekala pouť čítající 40 071 kilometrů a většinou měla cestovat o samotě. Po vstupu na palubu ji přepadla sklíčenost: „Vrátím se ještě někdy zpátky?“ přemýšlela tesklivě. „Horoucí vedro, kousavá zima, hrozivé bouře, nebezpečí ztroskotání, horečky – hlavou se mi honily samé nepříjemné myšlenky.“ Vzápětí dostala mořskou nemoc. Odjezdy jsou vždycky těžké, i pro noční ženu.

Po týdnu plavby se však Nellie vzpamatovala a pak v rychlém sledu následovala jedna zastávka za druhou: New York – Londýn – Calais (Francie) – Brindisi (Itálie) – Búr Saíd (Egypt) – Ismailia – Suez – Aden (Somálsko) – Kolombo (Srí Lanka) – Penang (Malajsie) – Singapur – Hongkong – Jokohama (Japonsko) – San Francisco – New York. V Londýně si od společnosti Peninsular and Oriental Steamship Company koupila lístky na polovinu cesty. (Kabelu měla tak plnou, že se nedala zavřít.) Čekala ji rychlá cesta vlakem napříč Francií – jedinou výjimkou byla malá zastávka v Amiensu, protože pan Jules Verne a madame Verneová ji v dopise požádali o setkání (Nellie mrzelo, že byla po cestě unavená a neměla se do čeho převléknout, ale všechno proběhlo dobře; se svými hostiteli se dorozumívala znakovou řečí, úsměvy a pokyvováním a madame Verneová prý byla tak hodná a laskavá, že se musela ovládat, aby ji nepolíbila na ústa). Pak pokračovala vlakem do Calais. („Z cesty napříč Francií bych měla mnohem víc, kdyby byla okna v kupé čistá.“) Z Itálie chtěla Nellie poslat telegram do New Yorku, což bylo ale těžké, protože telegrafista nevěděl, kde město leží. Loď společnosti India Express ji nenadchla: „Cestující, kteří chtějí zdvořilou obsluhu a poživatelné jídlo, by v žádném případě neměli cestovat na Victorii.“ Na palubě nevyhovujícího plavidla Nellie potkala i nadšeného mladého cestovatele, jehož největším snem prý bylo najít si manželku, která by zvládla cestovat bez zavazadel. A samozřejmě: mladík měl s sebou celkem devatenáct kufrů.

Búr Saíd – Suez – Aden – Srí Lanka… V Singapuru museli čekat čtyřiadvacet hodin v přístavu a Nellie byla zoufalá: už teď měla zpoždění, a pokud by nestihla příští loď do Hongkongu, cesta by se tím prodloužila o celé dny! Možná si jen chtěla spravit náladu, a tak zákaz nakupování, který na sebe uvalila, vzal v Singapuru za své: „V Búr Saídu jsem odolala pokušení koupit si chlapce [!] a v Kolombu sinhálskou dívku [!], ale když jsem [ve dveřích domu] spatřila opičku, moje vůle se rozplynula a hned jsem začala smlouvat o koupi. Dostala jsem ji.“ Opici alespoň nemusela cpát do příručního zavazadla.

V Hongkongu si Nellie hleděla toho, aby se co nejdřív dostala do kanceláře lodní společnosti Oriental and Occidental Steamship Company (Orientální a západní parolodní společnost) a zjistila, jak se co nejrychleji dostane do Japonska. Tamní úředník jí věcně oznámil, že závod prohraje. Jak to, „prohraje“? Ukázalo se, že časopis Cosmopolitan v den Nelliina odjezdu vyslal na cestu kolem světa další ženu, jen opačným směrem, a teď všichni napjatě sledovali, která z nich dorazí do cíle jako první. „Vy jste to nevěděla?“ ptal se úředník. „Odjela odsud před třemi dny. Nejspíš jste se minuly někde v Malackém průlivu. Může si dovolit zaplatit jakoukoliv částku, a tak lodě vyrazily předčasně. (…) Cestu chce dokončit za sedmdesát dní. Má doporučující dopisy pro kapitány parníků s žádostí, aby jí pomohli jakýmkoliv způsobem.“

To snad nemohla být pravda! Nellie svištěla kolem světa ve stylu Amazing Race: O milion kolem světa už dobrých třicet devět dní a teď měla najednou soupeřku, aniž jí cokoliv řekli! Do redakce Worldu posílala ustavičně hlášení formou telegramů a dopisů (ty putovaly celé týdny, takže úplně online nebyla), které vydávali v novinách po celém světě – vyprávění z cest Nellie Bly hltali desítky tisíc, ne-li miliony čtenářů. A teď se ukázalo, že všichni celou dobu věděli o závodě mezi ní a tou druhou ženou – všichni kromě Nellie!

Nellie v Hongkongu uvízla na mnoho dní. Protože měla jen jeden oblek, v němž cestovala už víc než měsíc, odmítala pozvání na večeře a recepce, které chtěli uspořádat na její počest. Divila se, že je všude kolem tolik pohledných svobodných mužů s dobrým jménem a všem dívkám doporučovala cestu na východ. I kapitán další lodi byl mladý a pohledný a setkání s Nellie ho zaskočilo: prý si představoval, že půjde o nějakou „starou ženskou s hroznou náturou“. Pche!

Moje nejoblíbenější kapitola z Nelliiných vyprávění nese název Sto deset hodin v Japonsku. Jokohamu, Tokio a Kamakuru v ní posoudila následovně: „Kdybych se zamilovala a vdala, manželovi bych řekla: ,Pojď, vím, kde leží ráj.‘“ Mrzelo ji jen to, že si s sebou nepřibalila Kodak – všichni ostatní je měli a pořizovali s nimi nádherné fotografie.

Poslední námořní etapu přes Tichý oceán Nellie absolvovala na palubě lodi Oceanic. Plavba byla těžká a bouřlivá; námořníci kupříkladu chtěli hodit její opičku přes palubu, protože usoudili, že za špatné počasí může právě ona. Strojníci však udělali všechno pro to, aby do cíle dorazili včas. Na lodní motory napsali: Pro Nellie Bly, vyhrajeme, nebo zemřeme.

Loď dorazila do San Francisca s dvoudenním zpožděním, ale na Nellie čekal zvláštní soukromý vlak, který jí zařídil Pulitzer, a ten ji rychle převezl přes kontinent. Tou dobou už byla Nellie slavná po celé zemi: na stanicích se shromáždily davy lidí ve svátečních šatech, jen aby ji zahlédli a podpořili. Někdy jich bylo přes deset tisíc – proběhla rychlá potřesení rukou a provolání slávy, lidé jí do vlaku podávali kytice, tácky s ovocem a sladkostmi i gratulace z celého světa, na nichž bylo místo adresy jen Nellie Bly, vlak Nellie Bly.

Nellie dorazila do Jersey 25. ledna roku 1890 jako národní hrdinka a vzor všech žen. Zeměkouli objela za sedmdesát dva dní, šest hodin a jedenáct minut, čímž svůj zamýšlený čas překonala o celé tři dny a nastolila nový světový rekord. (Její sokyně uvízla uprostřed Atlantiku na příliš pomalé lodi a do New Yorku doplula až o čtyři dny později.)

Ze všeho nejhrdinnější však bylo, že Nellie objela svět v jediných šatech pouze s věcmi, které se vešly do jednoho příručního zavazadla. Jak je něco takového vůbec možné?

„Po návratu se mě často ptali, kolik oblečení jsem si do svého jediného zavazadla doopravdy zabalila. Někteří si mysleli, že jsem měla jen jedny šaty, jiní mě podezřívali, že jsem si vezla hedvábné oblečení, které by se do tak malého kufru vešlo, další se ptali, zda jsem si všechno potřebné kupovala v jednotlivých přístavech. Kapacita příručního zavazadla se projeví až tehdy, kdy vás nejvyšší nouze donutí použít veškerou vynalézavost a každý předmět zredukovat na co možná nejmenší velikost. Do kabely se mi podařilo vměstnat dvoje (…) jedny (…) kompletní výběr (…) malou (…) několik (…) velkou zásobu (…) a konečně ze všeho nejneskladnější, ale nejnezbytnější dózu pleťového krému, aby mi v rozličných podnebích, která mě čekala, nepopraskal obličej. Ten krém byl hotové prokletí. Měla jsem pocit, že mi v brašně zabírá víc místa než všechno ostatní a vždycky se připlete do cesty, takže je nemožné ji zavřít. (…) Zpětně můžu říct, že jsem s sebou měla příliš mnoho věcí, ne příliš málo. (…) Jen jednou, když mě v Hongkongu pozvali na slavnostní večeři, mě mrzelo, že nemám večerní šaty, ale zmeškání podobné příležitosti bylo holé nic v porovnání s povinnostmi a starostmi, jimž jsem se vyhnula tím, že jsem s sebou nevláčela horu cestovních truhlic a beden, které bych musela neustále hlídat.“

Nejspíš je jasné, co se mi při snění o Nellie honí hlavou.

NEJHORŠÍ PŘÍPADY, POKUD JDE O BALENÍ ZAVAZADEL (TOP 3)

1. Alexine Tinnéová

Pohádkově bohatá holandská aristokratka stižená nezkrotnou touhou po cestování. Roku 1862 se jako šestadvacetiletá vydala hledat pramen Nilu. S sebou vzala šedesátiletou matku, tetu, dvě osobní služebné a nadměrné množství zavazadel: třicet šest cestovních truhlic plných přepychových předmětů, naložených na tři lodě. Byl mezi nimi nábytek, krabice na klobouky, čajový servis (čínský porcelán), stříbrný servis, slunečníky, kožešiny, večerní šaty, celá knihovna, zrcadla, měděné lepty, pět psů, klavír, stany, stanová lůžka, deky, matrace, povlečení, fotoaparát, náčiní na vyvolávání fotografií, potřeby ke sběru rostlinných vzorků, malířský stojan, malířské potřeby, sbírka pěti revolverů a jedné pistole, zásoby jídla na pět let – slípky v klecích, velbloudi na mléko, ovce, kilo soli, bedna vína, koňak, káva, sto padesát kilo skleněnek, osm set měděných prutů a dvanáct tisíc mušlí na směnný obchod, později osiřelé panteří mládě nalezené na břehu Nilu, dikobraz a opička, vycpaný krokodýl a čas od času otroci, které Alexine koupila, aby je v budoucnu osvobodila, dále sto padesát sluhů, nosičů, kuchařů, průvodců, tlumočníků a vojáků plus soumaři: velbloudi, osli a koně.

Ženy měly tolik zavazadel, že tím celou družinu odsoudily k smrti. Nejdřív parník vezoucí část jejich věcí zabředl ve spletitých bažinách kolem Bahr al-Ghazálu, kde vysoký porost šáchoru a plovoucí ostrůvky vodního hyacintu znemožnily postup na celé dny. Blížilo se období dešťů a družina se měla vydat do vnitrozemí, jenže v oblasti bylo nemožné najít pro tolik zavazadel dost nosičů (bylo by jich třeba alespoň pět set). Když pak skupina konečně vyrazila, lilo jako z konve, bažinaté oblasti zaplavila voda, cestující sužovala tropická horečka a další strašné nemoci, obrovská družina měla potíž najít vhodné cesty, místa na nocování, o jídle ani nemluvě, všechna soumarská zvířata postupně zemřela a životně důležité věci se v dešti zkazily. I přesto se zabedněné aristokratky v krásných šatech nechaly dál vláčet v nosítkách po kluzkých, úzkých pěšinkách, se čtyřmi sty nosiči a sto padesáti vojáky a sluhy za patami. Všichni byli ve špatném stavu, nemocní a vyhladovělí.

Cestou zemřela celá Alexinina družina: matka, obě služebné, jeden vědec, který s ní cestoval, a později i teta. Ženy v konečném důsledku zemřely proto, že se sebou měly příliš mnoho zavazadel.

Když sním o Alexine, vidím, jak se houževnatě plahočí na nekonečné cestě podél Nilu, nejdřív při horním toku, potom při dolním, s sebou má matku, tetu a služebné – nejprve živé, pak mrtvé. Když se v prosinci roku 1864 konečně vrátila do Káhiry, těla (a jejich zavazadla) za sebou měla cestu lodí či na hřbetech velbloudů dlouhou tři tisíce kilometrů. Výprava trvala půldruhého roku. Objevení pramene Nilu Alexine uniklo jen o vlásek.

Sama Alexine zemřela za nejasných okolností na Sahaře o pár let později – padesátičlenná velbloudí karavana a zavazadla, která převážela, byly pro saharské nomády zjevně příliš lákavou kořistí.

2. May French Sheldonová

Překladatelka francouzské literatury, podnikatelka a feministka, později cestovatelka, badatelka a členka Královské zeměpisné společnosti. Roku 1891 ve třiačtyřiceti letech zdolala Kilimandžáro, protože chtěla dokázat, že žena svede totéž co muž a navíc lépe. Proslavila se i pod jmény „Bláznivá May“ a „Bébé Bwana“. V Zanzibaru najala sto padesát nosičů, nakázala jim, aby si na sebe ve jménu spořádanosti něco oblékli, a vše důkladně zorganizovala tak, aby ani jediný člen její družiny netrpěl hladem ani zimou. Vezla obrovské množství jídla, zbraní, stanů, povlečení, nejrůznějších lékařských potřeb, mimo jiné i nástroje k trhání zubů, hedvábné šaty na slavnostní večeře, doporučující dopisy od sultána, hromadu prstenů vyrobených na míru, do nichž bylo vyryté její jméno a které na potkání rozdávala domorodcům. V šatech vybrané lady se nechala nést v nosítkách ve stylu ratanového křesla vystlaného polštáři, které sama navrhla, za pasem měla dvě pistole a na sobě opasek – legendární French-Sheldon medicine belt – ukrývající lékárničku. Aby působila vznešeně, nosila erbovní vlaječku s latinským nápisem noli me tangere (nedotýkej se mě). Před každou domorodou vesnicí se oblékla do bílých tanečních šatů zdobených stříbrem a umělými drahokamy, nasadila si bílou paruku a ozdobila se klenoty ze své šperkovnice. Jako první bělošce se jí podařilo spatřit jezero Chala ležící v sopečném kráteru.

3. Já

Nemůžu dost zdůraznit důležitost vlastních čajových zásob. Proto si s sebou vždycky vozím dřevěnou čajovou konvičku a výběr čajů balených v malých plastových sáčcích: ráno genmaiča, odpoledne puerh nebo kvalitní japonská senča, večer si dám heřmánek a pro případ nachlazení si vezu i německý bylinný čaj Husten und Bronchial. Přibalím ovesné vločky a žitný chleba – množství počítám podle dní strávených na cestě (ne že bych neměla ráda místní jídlo, naopak, ale nechci přibrat sto kilo tím, že se budu už od rána cpát bílou moukou) – proteinové tyčinky a ořechy (dobrá, možná jsem lehce posedlá obavou ze smrti hladem). Pokaždé si vezu i čelovku (je to neuvěřitelné, ale vždycky je potřeba), prací sáček, lešticí kartáč na boty (nezbytný!), tanzanskou bavlněnou látku kikoi (hodí se jako šátek, ručník, pikniková deka i sukně), nepřeberné množství kosmetických taštiček (abych si mohla všechno uspořádat), malou kabelku (kdybych šla na návštěvu) a ruličku lepicí pásky (kterou spravíte rozbitou kabelku nebo jí zalepíte napůl vypitou lahev Pommeau, pokud si ho chcete z Normandie odvézt s sebou domů). Vozím i pás na peníze, náhradní brýle, nafukovací polštářek do letadla, špunty do uší, klapky na oči, kapesníčky (v Japonsku se cestovatel naučí, že místním kapesníkům se nedá věřit) i neurotický výběr léků, z nichž kromě vitamínů nikdy nic neupotřebím, snad kromě tablet na podporu imunity, s jejichž pomocí, alespoň podle mé zkušenosti, můžete odsouvat chřipku donekonečna. Dále knihy, deníky, poznámkové lístečky, tužky, USB disk, notebook, fotoaparát, telefon, všechny nabíječky, adaptér, cestovní fén, pochopitelně oblečení (slavnostní šaty, oblečení na doma a na spaní, sportovní oblečení, boty) a konečně kosmetiku v cestovním balení, kterou uzavřu do igelitových sáčků. Celkem dvacet tři kilo plus osmikilové příruční zavazadlo – a to si ani nevezu vlastní sedlo. Zoufale potřebuju kurz balení Nellie Bly.

KURZ BALENÍ NELLIE BLY

Jedny šaty (používané půldruhého měsíce).

Pas a valuty (v semišovém váčku nošeném kolem krku).

Hedvábný deštník (nošený v ruce).

Příruční zavazadlo (a v něm následující věci):

dva cestovní klobouky,

tři šátky,

sáčko,

župan,

spodní prádlo,

pantofle,

volánky,*

kapesníky,

toaletní potřeby,

vlásenky,

jehlice a příze,

podstavec na kalamář, inkoustová pera, tužky, kopírovací papír,

malá lahev a hrnek na pití,

pleťový krém,**

nic dalšího.

* Volánky jsou zásadní součástí dámských šatů a v závislosti na situaci se pomocí knoflíčků přišijí nebo přichytí k výstřihu nebo rukávům.

** Nikdy se nevejde do zavazadla, takže je možné ho vynechat.

ROZLIČNÉ RADY NOČNÍCH ŽEN

Cestovní povolení

Zeptej se sama sebe, jestli chceš cestovat. Pokud ano, uděl si povolení.

Cestovní zavazadla

Neber s sebou nic, kvůli čemu bys musela najmout od deseti do pěti set nosičů.

Nesnáze a strasti

Nepřízně osudu ber jako dar. Všechno je svým způsobem materiál.

Online/offline

Isabellina sestra Hennie v roce 1873 cestovala na Shetlandy: „Cesta trvala pět týdnů a já si jí dosyta užívala. Všechno bylo nové a nedalo se zařídit, aby mi chodily dopisy, takže jsem hodila starosti za hlavu, odsunula jsem všechny obavy, ničím se nezabývala a žila jen v přítomném okamžiku!“

Pokud můžeš, nezařizuj si, aby ti chodily dopisy.

ČÁST III

Umělkyně

DOPORUČUJÍCÍ DOPIS

Drahý adresáte,

potvrzuji, že pisatelka tohoto dopisu, slečna M. K., je ve všech ohledech slušná a spořádaná žena. Žádám, abyste jí laskavě pomohl zařídit nocleh – stačí i nenáročný, ale vyšší standard samozřejmě neurazí… All inclusive by bylo u osamělé ženy vůbec nejpříjemnější… Vezměte prosím na vědomí, že navzdory svým sklonům k cestování a uzavřenosti je slečna M. K. zcela ctihodná a důvěryhodná osoba…

Upřímně vaše

[podpis nečitelný]

VI. Florencie, listopad

Po návratu z Kjóta do Finska mě čeká rychlá změna. Mám dva týdny na to, abych se vzpamatovala z pásmové nemoci, vyprala si, potkala se s kamarády a zaběhla na helsinský knižní veletrh a pak se musím dát znovu do balení. V listopadu totiž vyrážím do Florencie. Za tamními uměleckými poklady se chystám už sedmadvacet let, od doby, kdy jsem ve městě jako šestnáctiletá strávila jediný parný den. Teď je konečně načase splnit si sen. Udělila jsem si cestovní povolení.

A kromě toho jedu do Florencie hledat noční ženy.

Popravdě řečeno jsem trochu nervózní z ubytování: znovu budu bydlet u cizího muže, o němž nevím nic kromě jména. Nino, můj někdejší spolubydlící z Kjóta, mi sehnal nocleh v bytě bratra přítelkyně svého kamaráda z dětství; dotyčný Stefano slíbil, že mi přenechá větší ložnici a nájem zaplatím tak, že uhradím polovinu nákladů za vodu a elektřinu. Zní to až příliš dobře na to, aby to mohla být pravda. O Stefanovi nevím vůbec nic – může mu být dvacet nebo taky šedesát, netuším, ani jsem se neodvážila zeptat. V duchu už vidím nemytého starého mládence, který se stáhl ze světa a na můj příjezd čeká ve své zaneřáděné sluji jako pavouk na kořist. Měla jsem nakonec přece jen vysolit přes tisíc euro za byt někde v centru města? Ne, Ida by takovou příležitost taky popadla za pačesy.

Při balení čtu knihu Anny Kortelainenové Hurmio (Extáze) a dozvím se, že francouzský spisovatel Stendhal kdysi dostal svůj slavný záchvat právě ve Florencii. Před dvěma sty lety, v září roku 1811, tenhle svérázný osmadvacetiletý mladík dorazil do města kočárem. V jeho deníku si přečtu o zvláštní zkušenosti, kterou zažil v bazilice Santa Croce: Dojal jsem se skoro až k slzám, píše. Ještě nikdy jsem neviděl něco tak krásného. Když jsem vyšel ven, bušilo mi srdce, v Berlíně to svádějí na „nervy“. Byl jsem úplně vyčerpaný a bál jsem se, že při chůzi upadnu. (…) Dvě hodiny jsem se jenom třásl. Zakusil mámení smyslů, jemuž se později začalo říkat Stendhalův syndrom – stav provázený různorodými příznaky způsobený intenzivním uměleckým zážitkem.

Cizí město, neznámý muž, renesanční poklady, nejistý program. Už jen čekám na příznaky.

Florencie, ach Florencie! Na letišti nasednu do taxíku, který mě doveze do bytu, kde už mě čeká uvítací výbor: mladíček Stefano působící jako elegantní intelektuál, jeho starší sestra Angela, která bydlí ve stejném domě, a její přítel Benedetto, Ninův dávný kamarád. Všichni vypadají skutečně přátelsky a úplně neškodně. Stefano vytáhne můj kufr do spoře vybaveného bytu, v jehož patře, navrchu úzkých točitých schodů, jsou dvě ložnice. Anebo přesněji řečeno jedna velká ložnice s dvojitou postelí, koupelnou a střešními okny na dálkové ovládání a pak předsíň s uzoučkou postýlkou, kde prý Stefano bude spát. Oba si počínáme trochu neobratně a já netuším, jak se k takové pohostinnosti postavit.

O něco později přijde Benedetto na kontrolní návštěvu a ptá se mě, jestli jsem spokojená s ubytováním. Jsem! Až na to, že mám hrozný pocit, protože bydlím v obrovské ložnici, zatímco Stefano bude nocovat v přístěnku u schodů. Ale vy jste že-ena, protáhne Benedetto po italsku a mávne rukou, jako by to všechno vysvětlovalo.

Stefano začne vařit uvítací večeři, těstoviny s rajčatovou omáčkou jako od maminky – jsou dobré a dokonale al dente. Na starém gramofonu pustí klasickou hudbu; v poličce vidím Pink Floydy, Franka Sinatru, Edith Piaf a vážnou hudbu, samí oblíbenci. Začnu mít pocit, že jsem nakonec přece jen na správném místě: může to být vůbec pravda? I mezi knihami jsou klasiky od Boccacciova Dekameronu po Marcela Prousta a na stole leží Danteho La Divina Commedia (samozřejmě v originále) – Stefano se ji prý učí nazpaměť, aby ji mohl recitovat dětem a starým lidem ve svém rodném městečku. Na skříni si hoví stařičký fotoaparát z 19. století, zatímco na zdi visí staré kapesní hodinky a Kandinského plakáty. Mám rád staré věci kombinované s novými, říká tenhle dvaadvacetiletý stydlivý kluk a rozhodně tím nenaráží na mě.

Ještě nechci říkat, že Florencie, galerie Uffizi a Pink Floydi podle mě tvoří opojnou Svatou trojici. Že když jsem se tenkrát jako šestnáctiletá po své největší italské cestě vrátila domů, byla jsem natolik okouzlená cihlově červenými městy a Leonardem da Vincim, že jsem probděla celou bílou letní noc, donekonečna si přehrávala Pink Floydy a zírala na Leonardovy sépiové ženy v nástěnném kalendáři z galerijního knihkupectví. Jeho obrazy mi na stěnách visely ještě roky. A teď jsem tady. Jsem jako na trní.

Hned ráno vyrazím autobusem do starého města a celý den se toulám bludištěm florentských uliček. Obědvám v Trattoria Nella a přemýšlím, jestli vás Stendhalův syndrom může stihnout i v restauraci, protože sogliola, mořský jazyk osmažený na másle, a špenát jsou tak božské, až mi do očí vhrknou slzy.

Odpoledne si najdu cestu do baziliky Santa Croce. U Michelangelova hrobu mě začne trochu škrábat v krku (jeho výraz na bustě od Giorgia Vasariho je neuvěřitelně moudrý a laskavý), ale to ještě nesplňuje kritéria žádného syndromu, ať už se ze sebe snažím vymámit jakékoliv pocity. Michelangelův syndrom, obtíže se zrakem a krční páteří způsobené špatným držením těla při práci, s nimiž umělec bojoval při malování stropu Sixtinské kaple, mi naopak hrozí už při obdivování sousedních fresek: motá se mi hlava a je mi špatně. S vypjetím všech sil se dám dohromady. Vždyť jsem sotva začala!

Po návratu domů na mě Stendhal přece jen udeří – zpětně, jako obvykle. Mám pocit, že se zalknu, chce se mi plakat a zároveň smát a cítím, jak mě něco velkého táhne ven.

Zrovna jsem se vrátila z obchodu, když Stefano dorazí domů ze školy. Nezasedne k počítači ani nezačne projíždět telefon tak jako všichni mladí v roce 2014; na gramofonu pustí Pink Floydy a usadí se na pohovku s Dantem. Jím v kuchyni salát s kuřecím masem, když vtom se z reproduktorů vyline skladba Wish you were here spolu s nejkrásnějším a nejdelším intrem na světě. Remember when you were young, you shone like the sun… Shine on you crazy diamond… Ponořím se do časové skuliny stejně jistě, jako Proust v Hledání ztraceného času, a znovu se ocitnu v okamžiku, kdy se mi dojetím svíralo hrdlo a všechno bylo možné. Chvějícím se hlasem Stefanovi vypovím celý svůj příběh šestnáctileté holky, ale on se jenom zasměje. S opojným úsměvem ve tváři se vrátím ke svému salátu/madlence.

Varovali mě, že ve Florencii celý listopad proprší, a je to pravda: celý měsíc je skutečně deštivo. I přesto si počínám jako svědomitá a houževnatá turistka a chodím po kostelech, klášterech, muzeích i palácích, div mi neupadnou nohy. Účastním se prohlídek s průvodcem a přemýšlím, o kolik by bylo snazší, kdyby mě někdo mohl provést i životem, děkuju pěkně.

Měla jsem za to, že jsem do Florencie přijela obdivovat renesanční krásu, město, z jehož nádhery se tají dech, úžasné fresky a překrásné ženy na mimořádných obrazech, ale brzy si všimnu, že florentský půvab je hlavně u architektury nečekaně drsný. Nejsou tu žádné hravé a přepychové křivky, ale strohé, holé fasády, poněkud děsivé středověké paláce dělající dojem neprostupných pevností (ale stejně si je zamiluju ze všeho nejvíc) a závratně vysoké strážní věže, odkud bdělá posádka ostřelovala vetřelce a lila na ně vroucí olej. Není tu nic hravého ani zábavného, budovy nepřipomínají krémový dort tak jako domy v jiných městech a nepůsobí ani nijak zvlášť pohostinně. Fasády kostelů zdobí přinejlepším různobarevný mramor (bílý v případě Carrara, růžový u Maremma, zelený u Prata), ale i ony jsou často úplně strohé. Duomo, tyčící se nad okolními stavbami jako obr, je pochopitelně impozantní, ale má v sobě něco primitivního až zvířecího: připomíná mi Mijazakiho Totora osaměle bloumajícího temnotou.

Jsou tu ale i krásné fresky a malby, z nichž se tají dech. Nasávám jejich fotografickou ostrost, jejich tlumené nebo vybledlé barvy, význam, který je v nich ukrytý. Prý jde o drahocennou místní raritu (k jejich tvorbě je potřeba velmi specifické klima) a technika je složitá (zvládnou ji jen mistři). Dozvím se, že i u madon byl pokaždé předobrazem konkrétní člověk z dané doby (tedy i prostitutky) a že když se na obraz zadíváte zblízka, mezi osobami na pozadí či na okraji pravděpodobně najdete umělce samotného. Nejvíc se mi líbí fresky z baziliky Santa Trinita – pokaždé když jdu kolem, se podívám, jestli je kostel otevřený. Skončím v Sassettiho kapli, na jejíž stěny dal bankéř Francesco Sassetti v 80. letech 15. století vymalovat celou svou rodinu; jde o zbožné vyobrazení líčící bohatství a postavení jeho rodu. Významný zdroj příjmů renesančních kostelů byly právě soukromé pohřební kaple financované zámožnými rodinami a to samé zjevně platí i nadále: do kovové kasičky na stěně musíte hodit minci, aby se rozsvítilo světlo ozařující fresku – vždycky zhasne přesně ve chvíli, kdy mám pocit, že mi dochází něco důležitého.

Čím déle pozoruju florentské obrazy a začínám chápat příběhy, které zobrazují, tím víc k nim lnu a jsem na nich čím dál závislejší. Mám pocit, že když budu díla sledovat dostatečně dlouho, tak dlouho, že skutečně spatřím každý jejich milimetr a vryju si ho do paměti, získám něco nedocenitelného. Mám dojem, jako bych téměř nahlédla za závěs a skoro porozuměla tomu, o co tu (i v celém životě) jde – jako spáč, kterému je náhle všechno jasné, ale ještě se neprobudil, aby tu myšlenku pevně uchopil.

Anebo jde jen o to, že něco na téhle dokonalé harmonii vyvolává jakési souznění? Že se něco z ní otiskne i do pozorovatele?

Hlavním cílem mojí svaté poutě je galerie Uffizi, nejstarší muzeum výtvarného umění na světě a Mekka renesance. Florencie patřila k nejbohatším evropským městům už ve 14. století, kdy jí vládly různé cechy, například obchodníci s vlnou a hedvábím, bankéři, soudci a lékárníci a v případě kultury třeba pionýr renesančního umění Giotto i Dante Alighieri a Giovanni Boccaccio. V 15. století začalo období vlády mocného rodu Medicejů, které pokračovalo dalších tři sta let, a rozkvět renesanční Florencie i celé severní Itálie je spjat právě s jejich jménem. Medicejové byli bezohlední bankéři, kteří si pověst vylepšovali tím, že stavěli kostely a kaple a od umělců objednávali díla s náboženskou tematikou. Zajišťovali si tak místo v nebi a zároveň nepřímo způsobili zrod renesančního umění. Pod patronátem Medicejů byla v 15. a 16. století veškerá renesanční umělecká i architektonická smetánka od Masaccia po Fra Angelica, od Brunelleschia po Donatella a od Leonarda da Vinciho po Botticelliho a Raffaela.

Koncem 15. století pak nejobdivovanější muž Florencie Lorenzo Medicejský, charismatický vládce, básník a mecenáš umění, proměnil město v zázrak. Lorenzo pořádal nádherné slavnosti, hony a turnaje, věnoval se filozofii a ve své zahradě provozoval sochařskou školu, jejímž žákem byl mimo jiné i mladý Michelangelo. Aristokraté studovali antické ideály a četli Platona, zatímco v uměleckých dílnách vznikaly malby, mramorové sochy, architektonické nákresy a náčrty fresek, z nichž měla vzniknout ta nejkrásnější díla, jaká kdy svět viděl. Na železných kováních na zdech palácových stěn (takzvaných ferrech) visely kromě slavnostních vlajek i klece s ptáky, které na chvíli vynesli na vzduch, ale také kočky a opičky opatřené obojky. V roce 1490 byli v Lorenzově zahradě k vidění zlatí bažanti ze Sicílie, gazely z Tuniska, opice, papoušci, a dokonce i žirafa, kterou dostal darem od babylonského sultána.

Život však samozřejmě nebyl jen idylický. Do úvah o listopadové Florencii Lorenzovy vlády je třeba zahrnout i chlad, bláto, zápach a mor. Nesmíme zapomínat na vlhké noci ozářené jen pochodněmi na zdech opevnění, na umělce, kteří pracovali v ledových, tmavých kamrlících v mimořádně drsných podmínkách a neustále jim hrozily souchotě. Po dešti byly ulice rozblácené a na tržišti bylo tolik bahna, že ženy musely na nákupy chodit v botách s vysokou podrážkou. V ulicích se vznášel odporný puch, protože kanalizace neexistovala a kromě výkalů v nich v závislosti na konkrétní části města páchl i odpad z dílen barvířů, koželuhů, řezníků, výrobců svící a tkalců hedvábí. Na Ponte Vecchio nestáli obchodníci se zlatem a šperky jako dnes, ale obchody s rybami a dílny zpracovatelů kůže. Ani uvnitř to nebylo právě idylické: v listopadu začínalo být v palácích chladno, a tak se na zdi zevnitř věšely kožené tapiserie a do oken se pro udržení tepla napínaly lněné látky máčené v oleji nebo vosku, pokud nebyly peníze na sklo. A když už je řeč o florentském zápachu, je třeba pamatovat i na to, že hygiena šlechticů v ledových palácích byla víceméně nulová. Voda se k mytí nepoužívala nikdy, protože se vědělo, že se v ní šíří bakterie, v nejhorším případě mor, a dotýkat se vlastního těla mohlo navíc způsobit nečisté myšlenky – jen opláchnutí obličeje prý zhoršovalo zrak a způsobovalo bolest zubů… Ani krásné šaty se nikdy nepraly, nejvýš se vyvětraly. Zato se šlechtici rádi polévali voňavkami, kolem rozvěšovali vonné pytlíčky a venku si zakrývali ústa kapesníkem namočeným v parfému, protože se věřilo, že parfém chrání i před epidemiemi…

Mocný Lorenzo bohužel zemřel už ve dvaačtyřiceti letech a po jeho smrti se Florencie na nějaký čas ocitla bez vládnoucího Mediceje. Za oněch let měl ve městě vliv také Girolamo Savonarola, strohý dominikánský mnich, který fanaticky kázal proti zhýralosti a bohatství šlechty. Do ulic vysílal houfy dětí s kříži, které v domech občanů pátraly po známkách marnivosti a nabádaly je k půstu i k vzájemnému donášení. Mnozí poslechli: elegantní ženy se začaly oblékat do fádních šatů a z kostelů a klášterů zmizely stříbrné svícny a knihy s iluminacemi. Roku 1497 na náměstí Piazza della Signoria vzplála velká hranice marnivosti, na níž shořely kromě jiného lahvičky s parfémy, příčesky, vějíře, náhrdelníky, hedvábné šaty, šachovnice, Botticelliho obrazy, Platonova díla a rukopisy o magii, stejně jako portréty krásných žen, které nebyly vyobrazeny jako madony. Savonarolovo řádění však nemělo dlouhého trvání – sám byl na témže náměstí jen o rok později upálen.

Roku 1783 rod Medicejů vymřel smrtí Anny Marie Luisy Medicejské, která neměla děti. Tou dobou už se však obří umělecké sbírky rodu naštěstí shromáždily v Uffizi – to dal v roce 1560 postavit tehdejší velkovévoda Cosimo I. Medicejský. Budova nejprve sloužila jako úřad, ale jeho syn František I. v ní později otevřel galerii. Anně Marii Luise budiž přičteno k dobru, že umělecké poklady své rodiny věnovala obyvatelům Florencie a nařídila, že sbírka musí být navěky veřejně přístupná a nikdy se z ní nesmí nic odstranit.

A zmíněné poklady jsou tu i nadále – obdivované všemi těmi, kteří houževnatě vystáli několikahodinovou frontu klikatící se před galerií, nebo sem, tak jako já, přijeli v deštivém listopadu a vkráčeli přímo dovnitř.

Uffizi skrývá Giottovy madony koupající se ve zlatém moři, madony Filippa Lippiho vyvedené jasným pastelem, vévodský pár od Piera della Franceska Urbina a – nejúžasnější ze všech – Leonardovo Zvěstování s anděly, jejichž křídla dvacetiletý umělec namaloval s vědeckou přesností a jako vzor použil ptačí pera. Právě tady najdete skandální obrazy původně určené pro soukromé ložnice, třeba Botticelliho Zrození Venuše a La Primavera, na nichž prý autor zachytil nejkrásnější ženu renesanční Florencie Simonettu Vespucci, i Tizianovu nahou, polehávající Urbinskou Venuši; netrpělivý zákazník, který si obraz objednal, doufal, že poslouží za vzor jeho třináctileté nevěstě. Je tu i Michelangelova kruhová malba svaté rodiny – prý jde o jediný umělcův obraz v podobném stylu. Michelangelo totiž malování ze srdce nenáviděl; ve srovnání se sochařstvím ho považoval za naprosté plýtvání časem a za život dokončil jen dvě díla: zmíněnou malbu a fresky v Sixtinské kapli, k jejichž vytvoření se uvolil jedině proto, že dostal dobře zaplaceno. No dobrá, tak ať to máme za sebou, skřípal Michelangelo zuby a Sixtinskou kapli vymaloval tak rychle, že budoucí pokolení nikdy nepochopila, jak je něco takového možné.

Pokud jsem chtěla ve Florencii hledat ženy, na stěnách Uffizi jich je nepřeberně: madony, Máří Magdalény, Evy, ženy, matky, sestry a dcery Medicejů, neznámé jeptišky, bohaté šlechtičny, posluhovačky přebírající se v truhlách s věnem, přítelkyně toho či onoho umělce, zbožné manželky a svůdné Venuše – většina z vyobrazených žen je bezejmenná a na obraze vystupuje jako někdo jiný.

Při pátrání po ženských umělkyních si naopak připadám, jako bych hledala jehlu v kupce sena.

Existují vůbec?

Stefano odjede na pár dní do Londýna a já začnu s lovem. Obklopená knihami o florentské renesanci se usadím na postel v jeho (někdejší) ložnici a dám se do listování. Na jazyku si jako lahodné karamelky přemílám jména umělců, malířů fresek a architektů (při čtení si je opakuju nahlas s přehnaným italským přízvukem, protože mi to činí zvláštní potěšení). Jsou nezpochybnitelně krásná (Michelangelo), některá s sebou nesou vůni květin (Fra Angelico), křehká a břitká jako kousky mozaiky (Brunelleschi) nebo si u nich představím opojný tanec (Ghirlandaio). Naproti tomu ze jmen mocných, bohatých rodů – Sforza, Strozzi, Pazzi, Pitti – čiší moc a skrytý přepych. (Později se dozvím, že znamenají donucování, škrcení, vymahačství a šílenství.)

Jenže jsou to samí muži.

Čtu o ženách z rodu Medicejů – o matkách, dcerách a manželkách, z nichž se některé, třeba Kateřina a Marie, staly francouzskými královnami. Čtu o ženách z obrazů v Uffizi, o chotích šlechticů, které na obrazech připomínají éterické bytosti s bílými tvářeni.

Čtu o módních ikonách, autorkách tipů pro krásu a pionýrkách módních trendů jako Kateřina Sforza nebo Isabella d’Este (později Gonzago), která byla v oblasti módy takovou průkopnicí, že francouzský král Ludvík XII. nabádal svou manželku, aby se vyhnula cestám do Itálie, protože elegance oněch „estenských žen“ by ji zastínila. Isabella byla zároveň horlivou sběratelkou umění a kulturních pokladů – do svého studiola v Mantově shromáždila kresby, sochy, kameje a knihy s nádhernými iluminacemi od nejlepších umělců své doby, ale také kuriozity, od zubů prapodivných ryb po roh jednorožce, který byl nezbytnou součástí každé sbírky, protože ho mohli získat jedině panna nebo panic.

Jenže mě teď nezajímají ideály krásy, vlivné šlechtičny ani zbožné světice. Hledám něco jiného.

Při pohledu na ženy z Uffizi – úžasné madony, Venuše vystupující z vln, aristokratky v zářivých šatech – je snadné nabýt dojmu, že něžné pohlaví bylo v renesanci velmi vážené, ale mně pomalu dochází, že za vší tou krásou se skrývá nezměrné utrpení. Florencie byla městem mužů a ženy byly jejich vlastnictvím. Jako dívky patřily otcům, po svatbě manželům, a když ovdověly, synům, a celou dobu se od nich vyžadovalo, aby dbaly přísných mravů, byly pokorné, zbožné a poslušné.

Když to trochu přeženu, ženy měly zhruba tři možnosti: a) vdát se, b) stát se jeptiškou, nebo c) prostitutkou. Sňatek byl nezbytností především pro dívky z dobrých rodin, ale věno bylo drahé a rodina měla často prostředky jen na provdání jedné nebo dvou dcer, ostatním bylo souzeno odejít do kláštera. Z chudých dívek se mnohdy staly služebné, jejichž údělem bylo kromě práce v domácnosti i poskytování sexuálních služeb pánovi a jeho synům. Děti narozené z takových svazků se posílaly do sirotčinců a dívku pak využili jako kojnou pro dědice porozeného zákonnou manželkou. Kromě mateřského mléka chudé dívky často prodávaly i své vlasy: mužské paruky se dělaly z koňských žíní, ovčí vlny, slámy nebo vlasů nebožtíků, ale ty nejlepší a nejdražší kousky se vyráběly právě z kadeří služebných. Ženy se do jisté míry věnovaly i řemeslům: tkaly, předly, praly prádlo, vyráběly pantofle, obchodovaly s vínem a olejem nebo vlnou a hedvábím, provozovaly hostince a lichvařily, ve Florencii se našly i otrokyně. Vyvolávací cena na tržištích byla padesát florinů, mnohé z žen byly Slovanky a Tatarky, občas Rusky, Řekyně nebo Afričanky, a pokud si šlechtic omylem koupil otrokyni, kterou předchozí majitel oplodnil, mohl za vadné zboží požadovat náhradu.

Pokud byl úděl chudých dívek nelehký, šlechtičny na tom nebyly o moc lépe, a to ani tehdy, když došlo na možnost a), sňatek. Dcery z urozených rodin se vdávaly mladé, zhruba ve dvanácti nebo třinácti letech, hned jak dostaly měsíčky, protože nejdůležitější vlastností nevěsty bylo panenství. Otec jí vybral ženicha z rodu, se kterým bylo potřeba upevnit vztahy, a manžel byl obvykle o deset až dvacet let starší. Žena měla následně za úkol porodit co nejvíce dědiců. Bylo běžné, že byla od patnácti ustavičně těhotná a na svět přivedla zhruba deset dětí, z nichž se tři nebo čtyři dožily dospělosti. Děti hned po narození předali kojné, případně je poslali na venkov, kde byl zdravější vzduch – manželka mohla znovu rychle otěhotnět a navíc se necítila tak hrozně, pokud nemluvně náhodou zemřelo. Mnohým ženám se však těhotenství a porody staly osudnými.

Pokud jste na florentských ulicích zahlédli nějaké ženy, byly to většinou služebné nebo prostitutky – dámy z vyšší společnosti trávily den doma. Jejich životy se odehrávaly ve skrytu paláců, protože pokud nešla do kostela, pobyt venku byl podle tehdejších měřítek pro ctnostnou ženu nevhodný. Jakékoliv fyzické vypětí kromě porodu bylo zapovězené. Ženy nesměly volit, zapojovat se do politiky ani se přímo účastnit přehlídek všemocného Lorenza; během svátků sledovaly veselení z oken svých komnat. (V pátrání po ženách se odteď pokusím zaměřit na průzkum palácových ložnic, kuchyní a toalet, protože právě ty jsou vzácnými vstupy do světa, v němž jedno po druhém přežívalo ženské pokolení – bez přestání rodilo a vychovávalo další a další významné muže.)

Nehledě na to, zda se pohybovaly venku, nebo ne, ženy věnovaly nekonečný čas péči o svůj zevnějšek. K ideálu urozené krásy patřila bílá pleť a světlé vlasy, které se přirozeně nevyskytovaly téměř u nikoho. Kosmetické metody byly bolestivé a užívané látky často škodlivé, někdy i jedovaté. Vlasy se například zesvětlovaly pomocí citronu a moči, koňské nebo vlastní. S touhle odpornou směsí na hlavě pak ženy za horkých slunečných dnů celé dny a měsíce sedávaly na střechách paláců, obličej chráněný kloboukem s krempou, v němž byl otvor na vlasy. Samotné zesvětlování (v případě neúspěchu měly vlasy načervenalou barvu) však nestačilo. Vlasy se také vyškubávaly, aby se zvýšila linie čela, což byl znak inteligence, a kompletně se trhalo i obočí a řasy. Ženy si navíc potíraly obličej bílým „panenským mlékem“ vyrobeným z octanu olovnatého, takže připomínaly masky. Agresivní směs poškozovala pleť a zanechávala v ní hluboké rýhy. Moderní byl svým způsobem jakýsi mrtvolný vzhled – strohá bezvýrazná bělost. Přesně tak působí Battista Sforza v Uffizi, jejíž obraz namalovali až po její smrti.

A co možnost b)? Ty dcery z dobrých rodin, na jejichž vdavky nezbyly peníze, poslali rodiče nejpozději v devíti letech do kláštera, aby uchránili jejich panenství. Do klášterů se samozřejmě odcházelo i ze zbožných důvodů, ale zároveň šlo o jakási nedobrovolná, hromadná odkladiště přebytečných dívek. Pro případ, že by některá chtěla utéct nebo porušit slib čistoty, byl klášter příhodně obehnaný vysokou zdí. (V ochranném valu se však zjevně našly skuliny, protože v roce 1460 v jednom florentském klášteře porodily dvě jeptišky dítě.) Kláštery byly vlastně speciální ženské věznice, ale měly i své výhody: ženám totiž nabízely vzácnou příležitost ke studiu a umělecké tvorbě a mnohé si cely zaplnily knihami, četly a malovaly. Například Benátčanka Arcangela Tarabotti, která v 17. století v klášteře proti své vůli prožila třicet let. Čas strávený za jeho zdmi využila ke psaní. V dochovaných textech, Klášterní peklo a Otcovská tyranie vydaných až po její smrti, horlivě bránila ženské pohlaví, kritizovala zvyk hamižných otců zavírat dcery do kláštera, aby nemuseli platit věno, a žádala pro ženy svobodu i možnost studovat. Správně, Arcangelo! Patříš mezi noční ženy!

A jestliže dívky z dobrých rodin končily v klášteře, z níže postavených žen se staly c) děvky. Na prostituci se v renesanční Itálii pohlíželo shovívavěji a byla běžnější než kdykoliv jindy v historii a třeba Benátky prosluly jako „velký dům rozkoše“, kde pro cestovatele proudící do města vydávali katalogy nejžádanějších nevěstinců s adresami i cenami – tamní luxusní kurtizány byly vzdělané ženy a kromě obratnosti v ložnici se dokázaly bavit o Petrarcových sonetech, zpívat árie a hrát na loutnu. Profesionálek však nebylo málo ani ve Florencii, kde se obecní nevěstince stavěly už od 50. let 14. století. V 15. století byl ve městě zřízen úřad, který stanovil pevnou cenu za prostituci a dbal na „dodržování morálky“: hříšné ženy musely na znamení svého řemesla nosit rukavice, boty s vysokým podpatkem a na hlavě cinkající zvonek a držet se co možná nejdál od klášterů a čtvrtí, kde se zdržovaly ctihodné občanky.

Vybrala bych si možnost a), b), nebo c)?

Proseděla bych všechny své dny na střeše paláce s vlasy vymáchanými v moči a obličejem rozpraskaným octanem – pokud bych zrovna nerodila? Měla bych krásné šaty a drahé šperky, ale zároveň bych se nesměla pohybovat venku. Pravděpodobně bych zemřela při porodu.

Žila bych v celibátu v ženském vězení zvaném klášter – mohla bych číst, psát a malovat, ale nemohla bych mít děti ani manžela?

Anebo bych si zvolila „svobodu“ – směla bych se pohybovat po městě, chodit s muži a dělat všechno to, co ženy obvykle nesměly? Minusem by byla sexuální práce, pohlavní nemoci, možné nařknutí z čarodějnictví a smrt v hrozných podmínkách.

Nebyla by možnost d)?

V noci sním o Battistě Sforze – krásky z obrazů v Uffizi mi nakonec přece jen nedají spát. Battistu jsem dnes zahlédla v galerii obklopenou hradbou lidských těl a od té chvíle mám její posmrtný portrét nesmazatelně vrytý do paměti. Battista na obraze působí nepřístupně, klidně a dokonale. Pleť má ocelově bílou, čelo vysoké, světlé vlasy spletené do copánku okolo ucha. Perly a drahokamy září, na krku je vidět tmavá čára, jako by šlo o lem posmrtné masky.

V hlavě mi jako film běží životopis Battisty Sforzy (1447–1472).

Na dívku se jí dostalo ojedinělého, humanitně zaměřeného vzdělání,

byla chytrá a nadaná,

mluvila plynule řecky a latinsky,

byla nepřekonatelná řečnice,

ve třinácti letech ji provdali za vévodu urbinského (o dvacet čtyři let staršího vdovce),

následně začala rodit děti,

mezi třináctým a třiadvacátým rokem přivedla na svět šest dcer,

sedmý byl konečně chlapec,

z porodu už se nevzpamatovala,

zemřela.

Když Battista ležela na smrtelné posteli, manžel povolal Piera della Francesca, aby namaloval její portrét. Umělec ve svém snažení mimořádně uspěl: z nebožky se stal obdivovaný idol krásy a dvojitý portrét Battisty a jejího manžela patří dnes v Uffizi k těm nejslavnějším.

Když ale myslím na Battistu a její osud rodícího stroje, chce se mi jen plakat. Z hlubin internetu vylovím fotografii její posmrtné masky odlité z jílu, na které není nic ze zidealizované bledé krásy na obraze. Vidím jen tvář mrtvé a smrtelně unavené ženy: pětadvacetiletá, prastará Battista, strhaná sedmi porody, ustavičně na pokraji sil.

Sním také o Beatrice d’Este. Myslím na to, jak se u jejích portrétů vždycky zdůrazňují klenoty a účes – dokonalý příklad takzvaného coazzone, tlustého copu elegantně přichyceného k linii vlasů, hlásí doprovodný text na stěně galerie. Cop je nepochybně krásný, ale Beatrice podle mě vypadá tak trochu nakrknutě. Na portrétu z profilu svírá rty v podrážděném výrazu a prázdně zírá před sebe. Jako by křičela tiché: zatraceně! Anebo je jen rozhodná. Portrét jí možná nedělá tak docela čest, protože prý byla ztělesněním dokonalé ženy. Narodila se do bohaté rodiny, kromě krásy proslula i mimořádně vybraným, elegantním vkusem a spolu se starší sestrou Isabellou udávala módní trendy, které napodobovala celá Evropa.

Beatrice zasnoubili s o třiadvacet let starším Ludovicem il Morollem. Vzali se, když bylo dívce patnáct, a obřad měl na starosti Leonardo da Vinci, jenž v té době u milánského dvora pracoval na svých vynálezech. Beatrice byla zřejmě zdatnou diplomatkou, která se svými schopnostmi vyrovnala manželovi, a už v šestnácti letech navštívila Benátky, aby tam prosazovala Ludovicovy ambice na post milánského vévody. Jako dvacetiletá se účastnila mírových jednání a prokázala velké diplomatické nadání. Dvůr Beatrice a Ludovica byl velký „úspěch“ a žena kolem sebe shromažďovala ty největší učence, básníky a umělce. Kromě toho porodila dva syny, z nichž se později stali milánští vévodové. Beatrice byla zkrátka dokonalá: krásná, nadaná, elegantní, mimořádně vzdělaná – skutečný předobraz všech žen.

Tedy až do svých jedenadvaceti let, kdy zemřela při porodu syna, který se narodil mrtvý.

Životy nadaných uffizských žen mají rychlý spád. Není divu, že vypadají naštvaně.

Špatně spím a ráno mě bolí hlava, a tak se rozhodnu strávit den tím, že si vyperu v samoobslužné prádelně v naší ulici. Pak skočím za roh na oběd a objednám si pizzu s lanýži, která je obří, ale tenká jako papír. Zhltnu ji na posezení a skoro ani nedýchám; zjevně se bojím, že kdybych odložila vidličku, odnesou mi ji. Přemýšlím, jestli v lanýžích není něco návykového, co vyvolá okamžitou závislost jako třeba heroin – jakmile si je dáte do pusy, nedokážete se přestat cpát, dokud nespořádáte i ten poslední kousek.

Odpoledne ležím vyřízená v posteli. Na Googlu si vyhledám novinky z finského knižního světa a pak o nich diskutuju přes Skype s kamarádkou Katjou. Zase jednou mě napadne, jaké požehnání je moderní technologie: pokud chci vidět známé, nemusím si počínat jako přítelkyně Isabelly d’Este žijící ve Ferraře, která před sebe při každém jídle postavila Isabellin obraz, aby měla pocit, že jsou spolu. Isabella roku 1498 zase prosila svou přítelkyni Cecilii (mimochodem milenku manžela nakrknuté Beatrice), ať jí na ukázku zašle svůj portrét, který nedávno dokončil sám Leonardo da Vinci. Cecilia slíbila, že obraz, dnes známý jako Dáma s hranostajem, pošle, ale stěžovala si, že jí není moc podobný: prý na něm vypadá starší a šaty i účes dávno vyšly z módy. Také Isabella si nechala zhotovit portréty, které pak rozesílala svým přítelkyním, ale často s nimi nebyla spokojená – na jednom prý vypadala příliš tlustá a obecně ji vůbec nepotěšil, přestože její švagr poznamenal, že je mimořádný.

Sním o všech nočních ženách, za nimiž se tu honím: ženy z Uffizi, přítelkyně malířů sedící modelem k obrazům madon, mladé dívky z fresek s očima upřenýma přímo na vás. Přemýšlím o malbách přenášených ve skládacích rámech: o portrétech mladých urozených kandidátek na vdávání, vožených po celé Evropě nebo těch, které vznikaly až v poslední chvíli na smrtelné posteli.

Pak se v duchu vrátím k prodavačům selfie tyčí na mostě přes řeku Arno. (Ne, tyč jsem si nekoupila.) Myslím na to, jak jsem se vyfotila v zašlém zrcadle v ložnici středověkého paláce Davanzati: na lepší způsob, jak se přemístit do světa tehdejších žen, jsem nepřišla.

Zároveň myslím na fotografie Isabelly, Idy, Mary a Nellie. Na jejich portréty a jimi zachycené pohledy, účesy, šaty, nevinně působící deníky a mapy – na věci, které o něčem vypovídají, a další, co mají zůstat skryté, a přesto se jako stín vznášejí v pozadí. Přemýšlím, jak obraz někdy vypráví jeden příběh, zatímco druhý tají.

Pak začnu dumat nad tím, jestli tady, ve Florencii, najdu noční ženy, které jen neseděly modelem a nebyly vděčnými objekty cizích pohledů, ale samy malovaly. Jsou někde obrazy stvořené ženami, co zachycují ženské příběhy z ženského světa?

Pokud ano, znamenalo by to, že se někomu podařilo najít možnost d).

Vím jedno: umělkyň bylo v průběhu staletí jako šafránu. Když prolistujete obsáhlé katalogy dějin umění, v dávnějších dobách jich mnoho nenajdete. Jako modelky a múzy se ženy umělcům samozřejmě hodily vždycky, ale že by se samy chopily štětce či dláta, bylo stěží představitelné: ženy nesměly studovat a obecně se soudilo, že jejich tvůrčí nadání se hodí spíš pro ruční práce, třeba vyšívání tapiserií nebo pláten. A pokud se nějaké ženy umělkyněmi přece jen staly, často musely pracovat potají a svá díla nemohly vystavovat veřejně. Proto je často uváděly pod mužskými jmény a mnohé obrazy připisované mužům se za výtvory ženských autorek označily až během několika posledních desetiletí. A i na ty vzácné ženy, které se staly známými umělkyněmi už za svého života, se z nějakého důvodu zapomnělo, byly vynechány z historických záznamů a jejich díla na celá staletí zapadla do muzejních skladišť, kde postupně zašla, vydaná na pospas krysám, molům a vlhkosti. Třeba v Uffizi se doslova uchodíte, než najdete jediný obraz, jehož autorem je žena, a máte pocit, že právě ty sály, kde by měla být umístěna dochovaná díla té hrstky umělkyň, jsou vždycky uzavřené, probíhá v nich přestavba nebo vám záhadně mizí z cesty.

Jedno ženské dílo tu přece jen spatřím, konkrétně malbu znázorňující sejmutí Krista z kříže od florentské jeptišky Plautilly Nelli. Kláštery, možnost b), byly koneckonců oněmi vzácnými místy, kde se ženy mohly rozvíjet a ty umělecky nadané směly ilustrovat například modlitební knížky. Sestra Plautilla Nelli (1524–1588) žila od dětství v dnes již neexistujícím dominikánském klášteře Santa Caterina di Siena a podle všeho se vlastním přičiněním stala známou a plodnou umělkyní. Zjevně byla i slavná, protože její svatý obrázek visel „v domech tolika florentských šlechticů, že zmínit všechna jejich jména by bylo příliš nudné“, jak dokládá Giorgio Vasari ve své knize Životy nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů. Z Plautilliných děl se však dochovala jen hrstka. Jedno je k vidění v klášteře San Marco; nedávno bylo vyzvednuto ze sklepení a zrestaurováno. Rozměrná malba je dojemná a plná sytých barev, ženy oplakávající Krista mají napuchlé oči a červené nosy. Občas si někdo postěžuje, že Plautilliny mužské postavy vypadají tak nějak žensky nebo jakoby slepené z různých částí – třeba tenhle Ježíš –, ale copak to Plautille můžeme dávat za vinu? Život jeptišky jistě nenabízel mnoho příležitostí k zevrubným prohlídkám nahého mužského těla. Druhá z dochovaných maleb je Plautillin magnum opus – sedmimetrová Poslední večeře, která by měla být světově známá, protože jde o jediné zobrazení této scény, jejímž autorem je žena. Plautilla na Ježíšův stůl kromě tradičního vína a chleba přidala i salát, luštěniny a pečené jehně, jež podle mě kromě náboženské symboliky vypovídají i o mimořádné ženské vnímavosti – kdo by chtěl k poslední večeři jenom chleba? Jen mě mrzí, že tahle vzácnost dnes visí v refektáři kláštera Santa Maria Novella a není možné ji vidět.

Můj čas ve Florencii se pomalu krátí. Když se jednou vracím domů, potkám Benedetta, který u venkovních dveří kouří cigaretu. Říkám, že už mi zbývá jen týden a že bych je s Angelou někdy ráda viděla.

„Kdykoliv zazvoňte u dveří,“ odpoví Benedetto.

Zazvoňte u dveří! Ve Finsku nemůžete jen tak přijít a na někoho zazvonit!

„Ale tohle je Itaa-lia,“ protáhne Benedetto.

Taky mi udělá politické kázání. Ve zkratce: Itálie je posledních dvacet let úplně prohnilá. Politici jsou zloději, je nemožné sehnat práci, zemi vládnou velké banky. Ani Benedetto prý není se svým životem spokojený. Svého času vystudoval Milánskou univerzitu jako nejlepší ve třídě, ale teď pracuje jako konzultant v jedné nadnárodní pojišťovací firmě a nesnáší každou vteřinu. Ptám se ho, co by chtěl dělat.

„To nejde,“ odpoví.

„Kdybychom žili v dokonalém světě, o čem bys snil?“

„Chtěl bych žít v Římě a učit, buď ve škole, anebo na univerzitě.“

Čtyřicátník s doktorátem by chtěl učit ve svém oboru. Tenhle lidský sen mi přehnaný rozhodně nepřipadá.

Večer je Stefano doma a náhodou se sejdeme při jídle v kuchyni. Ukazuje mi fotky ze své jarní cesty do New Yorku a na gramofonu přehrává Franka Sinatru. Poví mi o svém plánu nechat školy a místo toho se vyučit umělecké práci z kůží – ne že by ho to nějak zvlášť zajímalo, ale prý je to nejrozumnější možnost. Italská mládež je podle Stefana plná beznaděje, protože práce není a škola vám nic nezaručí, ale kdyby se naučil pracovat z kůží, možná by získal místo díky rodinným kontaktům. A pak mi prozradí, co by chtěl udělat ze všeho nejvíc: napsat román.

V posteli myslím na to, jak mají všichni na světě pocit, že by chtěli dělat něco jiného, nebo z rozličných důvodů nemohou dělat to, co chtějí. Benedetto by chtěl učit, Stefano psát, renesanční šlechtičny chtěly nepochybně dělat i něco dalšího než rodit děti.

Vybavím si informaci, kterou jsem se dozvěděla na kjótském semináři jógy, totiž že lidské buňky se v průběhu let obměňují tak dokonale, že v pozdějším věku už z nás nezbude nic z toho, čím jsme byli jako děti.

Najednou mi dojde, že obnovenými buňkami se dá vysvětlit úplně všechno. Když chcete opustit přítele: „Poslyš, mně se teď obnovily buňky.“ Když chcete být spisovatelem, přestože byste měli šetřit na důchod, nebo se stát člověkem, co bez pozvání zvoní na dveře – šup sem s novými buňkami. Buněčná obnova umožňuje úplně všechno: nový život, postoj, doslova znovuzrození.

Renesanci.

Poslední dny mě zachvátí panika: jaká místa ještě stihnu navštívit? Znovu zajdu do kostela Santa Trinita, hodím minci do kovové krabičky a lampa osvětlující nástěnné malby se rozzáří. Opět spatřím celou Sassettiho rodinu: bankéře, jeho ženu, dcery, syna a zetě i výběr florentské smetánky zaměstnavatelem Francesca Sassettiho, Lorenzem Medicejským, počínaje a samotným umělcem, Domenicem Ghirlandaiem, nejproslulejším autorem nástěnných maleb ve městě, konče.

Můj pohled nicméně ulpí na Sassettiho dcerách, nedokážu od nich odtrhnout oči. Jedna z nich, ta nejmladší, se dívá přímo na mě. Jsem další v pořadí, říká. Jsem připravená, můžeš si mě vzít. Vidíš přece, že mám trochu kulaté bříško, už mi začaly měsíčky, porodím ti dědice. Chceš?

Anebo možná prosí: Zachraň mě.

A pak cestou domů konečně objevím, co mi chybělo. Zaskočím do knihkupectví poblíž Duoma a hned vím, že právě tohle jsem celé ty týdny hledala. Ve spodní polici s anglickými knihami je titul Invisible Women – Forgotten Artists of Florence (Neviditelné ženy – zapomenuté umělkyně Florencie). Autorka vystopovala díla všech ženských umělkyň, která jsou ve městě k vidění, a vyznačila jejich místa, jako by šlo o tajnou mapu s pokladem.

Ze tří z nich se mi rozbuší srdce: cremonská šlechtična Sofonisba Anguissola, dcera boloňského malíře Lavinia Fontana a Artemisia Gentileschi narozená v Římě.

Ty všechny uspěly v možnosti d) a jejich obrazy se skrývají přímo tady ve městě.

A já už mám jen pár dní času.

Ve Florencii se koná maraton a Uffizi zeje prázdnotou. Dychtivě procházím pustými sály a sem tam spěšně otočím hlavu, abych pozdravila staré známé. Všimnu si, že Battistiny vlasy jsou u konečků roztřepené (promiň, Battisto), ale možná bych ji neměla soudit moc přísně, koneckonců je mrtvá. Chvíli si prohlížím Beatriciny drahokamy vyvedené tak detailně, že skoro vypadnou z obrazu; také dívčiny vlasy na něm zaujímají ústřední místo, jako by byla vlasovou modelkou. A jak to, že jsem si prve nevšimla černých kruhů, co má pod očima? Zase jednou si připomenu, jaký je to rozdíl, když člověk vidí skutečné malby, nejen jejich fotografie. (Věci, kvůli nimž se vyplatí cestovat: umělecká díla naživo.) Pozdravím Meryl Streepovou alias Marii Bonciani, ženu florentského bankéře, jejíž hlava je v souladu s vlámským stylem moc velká a podlouhlá – Meryl vypadá trochu jako mimozemšťan, ale zároveň je zvláštně přitažlivá. Toužebně pohlédnu na přítelkyni Filippa Lippiho, Lucrezii Buti přestrojenou za madonu; Filipp ji kdysi unesl z kláštera. Minu Eleanoru z Toleda, která tu sedí v masivních šatech s dítětem po boku: z chlapce možná vyroste medicejský vládce, a tudíž je vidět, že Eleanora svůj úkol splnila – porodila dědice. V běhu zavolám ciao bella na nahou Simonettu v otevřené škebli a pomyslím si, že byla dost možná nejslavnější Florenťankou: když ve dvaadvaceti letech zemřela na tuberkulózu, její rakev nosili po celém městě, aby lidé mohli obdivovat její krásu, a dokonce i dnes její tvář na pohlednicích, záložkách, magnetkách a v nepřeberném množství knih o umění zakoupených stovkami turistů cestuje z Florencie do všech koutů světa.

Malby Sofonisby a Lavinie se mi však najít nepodaří. Místnosti třicet tři a třicet čtyři, kde by díla podle mojí mapy s pokladem měla být, jsou zavřené a do miniaturního pokoje lze nakouknout jen ode dveří, takže díla umělkyň skrytá uvnitř není možné zahlédnout. Není divu, že jsem je předtím nenašla.

Potom se náhle ocitnu v Carravaggiově sále. V rohu visí malba, z níž čiší temné násilí. Jmenuje se Zavraždění Holoferna a zobrazuje statnou ženu ve žlutých šatech s vykasanými rukávy, jak podřezává slavného vojevůdce mečem. Muž se svíjí a umírá, krev stříká na bílé povlečení a jiná žena, služebná, ho silnýma rukama drží na posteli. Síla Judity a její služky vás udeří jako tlaková vlna; ve tváři mají vyrovnaný a rozhodný výraz, zatímco muž panikaří, boj ještě neskončil, skoro ho slyším chrčet…

Pohlédnu na cedulku se jménem. Artemisia Gentileschi.

Obraz nakreslila tady ve Florencii, před čtyřmi sty lety.

Páni, to je ale noční žena!

Po návratu domů horečně přemýšlím o tom, že v Uffizi musím ještě navštívit tajnou chodbu Corridoio Vasariano. Pokud se mapa s pokladem nemýlí, právě v ní najdu své noční ženy. Jsem jako na trní; chodba ukrývá hrstku italských renesančních umělkyň vzácných jako roh jednorožce. Téměř kilometr dlouhý průchod, který se pne nad řekou Arno a nese jméno po svém tvůrci Georgiovi Vasarim, dal svého času postavit Cosimo I. Medicejský. Měl sloužit jako soukromá úniková cesta z paláce Pitti do Uffizi a nyní zastřešuje rozsáhlou sbírku autoportrétů od rozličných umělců. Mezi díly zhotovenými v období od 16. století do současnosti je šestnáct set uměleckých portrétů; devadesát tři procent z toho jsou samozřejmě muži, ale na stěny si zjevně probilo cestu i pár desítek žen. (V galerijním skladu jich je o poznání víc – mezi nimi i takové hvězdy jako Patti Smith.) Jsem odhodlaná Sofonisbu a Lavinii objevit, ať to stojí, co to stojí.

Povede se mi zamluvit místo na exkluzivní prohlídce Vasariho chodby s průvodcem, která trvá devadesát minut a je otravně drahá, ale je to jediný způsob, jak nočním ženám pohlédnout do tváře. K prohlídce patří i představení nejvýznamnějších obrazů galerie, a tak znovu netrpělivě obejdu všechny ty Lippie, Botticelly, Leonardy, Tiziany a ach, ach, jedinou malbu od Michelangela. Potom nám hlídač přijde otevřít nenápadné dveře ukryté ve stěně a náhle se ocitneme ve slavné Corridoio Vasariano. Úzká chodba se klikatí sem a tam, stoupáme po schodech a zase z nich scházíme a občas se před námi otevře rovná část dlouhá asi sto metrů. Stěny po obou stranách průchodu zaplňují portréty uspořádané ve dvou řadách nad sebou. Malými kulatými okénky je vidět na řeku a most Ponte Vecchio plný obchodů se zlatem a selfie tyčemi. Postupujeme chodbou jako stádo – průvodce v čele se občas zastaví, aby nám něco ukázal, ale já poslouchám jen na půl ucha. Očima těkám kolem sebe a přemýšlím, kde ty ženské zatraceně jsou. Podle průvodce je sbírka autoportrétů řazená chronologicky, ale tady, ve skupině obrazů z 16. století, po ženách není ani stopy. Skupina postupuje vpřed a já musím jít s ní, zůstávat pozadu je přísně zakázáno, a když zběsile přebíhám od jedné stěny ke druhé, hlídač na mě výhružně civí. Lije ze mě pot, ale nic nenadělám, není tu jediná umělkyně!

Nakonec objevím Sofonisbu, i když na nesprávném místě, mezi muži v parukách z 18. století. Průvodce i smečka turistů kolem ní beze slova projdou (co je na tom taky zajímavého, první žena za posledních sto metrů), ale je tady, velkýma inteligentníma očima hledí přímo na mě.

Sofonisbin autoportrét působí mezi všemi těmi nastrojenými panáky v parukách úžasně skutečně a lidsky. Mladičká malířka ho namalovala v roce 1550 v Cremoně u příležitosti svých dvacátých narozenin. Žádné vlasy vybělené močí, žádné drahé kameny ani hedvábný vyšívaný oděv. Dívka s vlasy sčesanými dozadu je oblečená v černých šatech, má nenalíčenou, nevinnou tvář, v jedné ruce drží list papíru, zatímco ve druhé paletu a štětec. Maluji, říká Sofonisba. Ty si dělej, co chceš, ale já maluji. Hledím jí přímo do očí, dokud nepřijde hlídač a nepopožene mě dál.

Našla jsem je. Ženy, které dělaly, co chtěly.

SOFONISBA

Rady nočních žen 7:

Dělej si, co chceš. Já maluji.

Noční žena č. 7: Sofonisba Anguissola

Zaměstnání: Dcera ze šlechtické rodiny, později první svobodná malířka a vzor všech umělkyň. Nakonec získala prestižní místo u dvora španělského krále. Namalovala pozoruhodné množství autoportrétů.

Do Sofonisby se zamiluju až po uši. Ze svých početných autoportrétů na mě vždycky shlíží vyrovnaně a přátelsky, ale zároveň s klidným sebevědomím – zjevně ví, kým je. Není se čemu divit. Jde o první ženu, která se proslavila jako profesionální malířka a svou prací si sama vydělávala na živobytí.

Sofonisba Anguissola (cca 1532–1625) se narodila a vyrůstala v rodině nižší šlechty ve městě Cremona na severu Itálie. Sofonisbin otec možná neměl peníze na to provdat všech svých šest dcer, protože se uchýlil k velmi neobvyklému řešení: rozhodl se dívky vzdělat. Zatímco jiné dcery z dobrých rodin se obvykle učily nanejvýš hudbě a vyšívání (což se hodilo pro život manželky i jeptišky), Amilcare Anguissola si předsevzal, že na svých dcerách vyzkouší principy mimořádně oblíbené knihy Dvořan, a nechal je studovat latinu, řečtinu a malbu – a to i přesto, že tím ohrozil jejich šance na vdavky.

A tak se nejstarší dcera rodiny, čtrnáctiletá Sofonisba, spolu se sestrou Elenou začala učit malovat u cremonského portrétisty a autora nástěnných maleb Bernardina Campiho, který jako první souhlasil s tím, že bude učit ženy. Dívky žily s Campiho rodinou, a protože nebylo vhodné, aby pobývaly v ateliéru, kde pracovali muži, kresbu a přípravu malířských nástrojů si nejspíš cvičily u madam Campi v kuchyni. (I tak není na místě kuchyni a její výhody znevažovat: Boloňanka Properzia de’ Rossi, která snila o povolání sochařky, pár let předtím vytvořila úžasné miniaturní skulptury a postavy světců z pecek švestky, protože jiný cvičný materiál nebyl k dostání.) Sofonisba se naučila tvořit podklad k plátnům a dřevěným deskám, připravovat klih ze sušené králičí kůže, nanést na něj tenkou vrstvu křídového prášku nebo sádry, vařit olej z lněných semínek či vlašských ořechů a olova a míchat barviva ze zeminy. Všechno bylo velmi pracné a časově náročné. Malování nahých modelů samozřejmě nepadalo v úvahu, a tak se anatomii musela učit na vlastním těle. Hlavní ale bylo, že byla nadaná. V osmnácti letech dokončila obraz, který zachycuje Bernardina Campiho při tvorbě jejího portrétu. Umělec tak svým způsobem utváří dívčinu budoucnost; proces je u konce, zrodila se nová Sofonisba, umělkyně.

V roce 1554 jako dvaadvacetiletá odcestovala do Říma, aby se učila od samotného Michelangela, tehdy devětasedmdesátiletého mistra, který měl obrovský vliv na umělce své doby. Pouť byla drsná: z Cremony do Říma to bylo čtyři sta kilometrů, což znamenalo asi třítýdenní cestu povozem. Společnost dívce dělaly povinná gardedáma a dvě služebné, s sebou si vezla takzvanou cassone, krásně malovanou, vyřezávanou truhlu na věno plnou hedvábných a sametových šatů a také malířských potřeb, což bylo příhodné, protože Sofonisba hodlala dát přednost práci před manželem. O jejím římském pobytu se nedochovaly žádné informace, ale víme, že Řím byl tehdy poměrně zašlým městem, které mělo dny své nové slávy teprve před sebou: v rozvalinách Fora Romana zpola pohřbených v zemi se pásly ovce, na Palatinu se pěstovala réva a v době největšího úpadku byly velké antické monumenty jednoduše místy, odkud jste si mohli bezplatně odnést stavební materiál. (Třeba z vnější zdi Kolosea zmizela polovina a zarostlá stavba připomínala obrovskou zpustlou zahradu, v níž žili lidé.) Michelangelo měl pověst nadutého, upjatého poustevníka, s nímž bylo těžké vyjít, nikdy se nepřevlékal (zdržovalo ho to od práce) a žil v malém domku poblíž Fori Imperiali (obrovské jmění, které si vydělal, bylo objeveno až po jeho smrti), takže si jeden říká, jak jeho setkání se Sofonisbou asi vypadala. Klidná a nadaná Sofonisba však na génia zřejmě zapůsobila: Michelangelo jí dával črty na překreslení, komentoval její práci a radil jí v otázkách anatomie a perspektivy. Sofonisbin otec mu později v dopise děkoval za chválu, kterou mistr dceřiným kresbám vyjádřil. A vztah s Michelangelem možná sehrál roli i v tom, že Sofonisba ke konci své návštěvy Říma zaslala svůj autoportrét samotnému papeži.

Po návratu domů do Cremony dál svědomitě cvičila. Malovala obrazy své rodiny – z jednoho na ni laskavě shlíží otec Amilcare a mladší sestry, a dokonce i výraz huňatého rodinného psíka je hotovým ztělesněním nevinnosti. Z téhož roku, 1555, pochází i Sofonisbin nejslavnější obraz Hra v šachy, na němž zvěčnila své tři sestry, Minervu, Europu a Luciu, hrající šachy v zahradě. Chytré a veselé mladé ženy jsou vyvedeny s dříve neslýchanou živostí a lehkostí a obraz je převratný i svým tématem: jde o první známé dílo, na němž je realistickým způsobem zachycený rodinný život.

Zatímco Sofonisba malovala průlomové rodinné obrazy, Amilcare jí dělal manažera. Všude citoval Michelangelovu chválu a dceřin talent nabízel cremonským šlechticům tak obratně, že mnozí skutečně projevili zájem o to, aby je namalovala. Díky otcovým známostem začaly žádosti o portréty přicházet i ze vzdálenějších krajů a Sofonisba cestovala za prací do Piacenzy, Mantovy i Milána. Vyšší společnost se podivovala, když do města dorazila mladá šlechtična s plátny a malířskou truhlou, a úžas popravdě řečeno vzbuzovala celá Anguissolova rodina. Bylo vůbec možné, aby ženy svedly něco takového, nebo šlo jen o nějakou cremonskou hříčku přírody? Podle tehdejších zdrojů byla Sofonisba považována za skutečný zázrak a naprosto výjimečnou ženu. Zcela zjevně byla „duší mužem narozeným do ženského těla“, anebo patřila k jakémusi třetímu pohlaví. Normální to rozhodně nebylo.

Z oněch let se zachovalo několik Sofonisbiných autoportrétů, přesně řečeno třináct děl, a právě díky nim jsem si ji zamilovala. Její velké oči hledí z malby přímo na mě, jsou zvídavé a skromně sebejisté. Na portrétech z mládí se Sofonisba pokaždé objevuje v prostých černých šatech s vlasy staženými dozadu: žádné líčení ani šperky, žádné nádherné šaty, složité účesy, oddaní psi ani nic dalšího, co by ukazovalo na marnivost – její přirozený vzhled je dokonalým protikladem ke kýčovitému ženskému ideálu té doby. Přijde mi, že Sofonisba zdůrazňovala to, co o sobě moc dobře věděla: že je výjimkou. Na některých obrazech si do ruky přimalovala štětec a paletu, jinde stojí u rozpracované malby nebo hraje na klavichord a občas je autoportrét jen drobná, výjimečně zdařilá miniatura ukrytá v medailonku. Jako by si chtěla udělat reklamu, na své obrazy z mládí napsala: Toto vlastní rukou pomocí zrcadla namalovala Sofonisba Anguissola, panna z Cremony. Nepochybně byla senzací, která si slávu zasloužila. Autoportrét jako samostatná forma umění byl ještě poměrně vzácný – Albrecht Dürer první zhotovil až o několik desítek let později – a vlastně i pořádná zrcadla potřebná k jeho namalování byla novým vynálezem: kovová zrcadla samozřejmě znali už v antice, ale teprve na přelomu 15. a 16. století na benátském ostrově Murano zavedli technologii, kdy se ke sklu přidávala směs cínu a rtuti zajišťující ostrý odraz, a právě tenhle vzácný vynález Sofonisba při malování používala. Protože byla žena, vyplatilo se zdůraznit, že obraz namalovala vlastní rukou, ale ještě důležitější bylo podepsat dílo jako „panna“ na důkaz toho, že neprovdaná, urozená dívka je i přes své neobvyklé počínání ctihodná. Sofonisbiny portréty často vznikaly za účelem propagace a zvlášť miniatury se hodily k rozesílání potenciálním zákazníkům jako jakési navštívenky. Na jedné Sofonisba alias zázračná dcera Anguissolovy rodiny drží rodový erb, na druhé je reklamní text vepsán do otevřené knihy v její ruce. Blednu závistí nad tím, jak dokonale tahle začínající umělkyně představila samu sebe a jak se vědomí o jejím nadání šířilo sítí šlechticů z různých měst, přestože o internetu v té době nikdo neslyšel. Brava, Sofonisbo.

V roce 1558 šestadvacetiletá umělkyně odcestovala do Milána namalovat portrét vévody z Alby a tahle cesta jí změnila život. Na vévodu talent výjimečné šlechtičny udělal takový dojem, že o ní napsal španělskému králi a dívku povzbudil v tom, aby vladaři na ukázku svého umění poslala obraz. Sofonisba zhotovila autoportrét velikosti dlaně a zaslala ho do Španělska. Dílo zafungovalo jako žádost o práci a Filip II. malířku požádal, aby co nejdříve dorazila k madridskému dvoru. Z Paříže měla zanedlouho přicestovat jeho čtrnáctiletá nevěsta Alžběta z Valois a král pro ni potřeboval odpovídající uměleckou společnost.

Sofonisba nabídku přijala s rozporuplnými pocity: pozvání ke dvoru jednoho z nejmocnějších evropských vládců bylo nepochybně ctí, ale Madrid byl daleko. Zároveň bylo třeba myslet i na peníze – jako svobodná žena byla i nadále otcovým majetkem, ale pokud by přijala práci u dvora, staral by se o ni španělský král, čímž by otci, který musel živit šest neprovdaných dcer, finančně ulevila. Amilcare odjel do Milána, aby si celou věc promyslel, a v září roku 1559 zaslal králi svůj souhlas: Zároveň však mě i mou rodinu velmi rmoutí, že naše milovaná dcera odcestuje do takových dálek… Amilcare ale možná zase tak zdrcený nebyl – třeba byl právě tohle ten ideální výsledek, v nějž doufal, když svým dcerám dopřál vzdělání: dobře placená práce u dvora, který dívce případně zajistí i věno, o jednu dceru je tudíž postaráno.

A tak si Sofonisba sbalila své malířské potřeby, nasedla na plachetnici a vyrazila do Španělska. S rodinou se pak neviděla celých dvanáct let. Královská svatba se konala v paláci v Guadalajaře a kroniky hlásí, že ona „malířka z Cremony“, Sofonisba, udělala velký dojem při takzvaném pochodňovém tanci, který v temnotě noci vykouzlil nezapomenutelnou magickou atmosféru. A podívejme se – Sofonisba a Filipova mladá nevěsta, nyní královna Izabela, si okamžitě padly do oka.

V Izabelině domácnosti pracovaly stovky lidí a tvořila téměř malé město: byli tu všichni od stájníků, služebných, kuchařů a kuchtiček po výrobce tapet, šičky, zlatníky, lékaře, hudebníky, hofmistry, zpovědníky a vznešené dvořanky. Sofonisba měla u dvora zvláštní postavení – do Španělska ji pozvali jako dvorní malířku, ale protože byla šlechtičnou, což jí oproti prostým umělcům zajišťovalo vyšší status, obdržela i titul dvorní dámy. Přesto nebyla jen obyčejnou společnicí, ale zaneprázdněnou polyglotkou, která kromě role učitelky umění a malířky zastávala i dvorské povinnosti. Hrála s Izabelou na klavichord, učila ji kreslit a malovat a pomáhala jí i s návrhy přepychových rób: obě byly nadšenými milovnicemi drahých italských látek – Izabela jejich nákup často svěřila přímo Sofonisbě a detailně provedené šaty se brzy staly obchodní značkou jejích obrazů. Ano, Sofonisba i nadále pilně malovala. Když ji papež v dopise požádal o portrét krásné Izabely, vyhověla mu a výsledek zaslala do Vatikánu. A když se Izabelině matce Kateřině Medicejské v Paříži zastesklo po dceři, Sofonisba ji namalovala a obraz poslala do Francie. Za svou práci dostávala slušně zaplaceno – občas formou šperků či látek, protože hedvábí, brokát a satén vyšívané zlatem a stříbrem se používaly i jako platidlo. Od června roku 1560 činila její roční mzda sto dukátů a jako bonus obdržela i částku na financování komorné a stájníka, prostředky na svíčky, služby pradleny a krmení pro koně či mulu (zjevně služební vůz té doby). Za portrét krále obdržela dvě stě dukátů jako celoživotní rentu, vyplacenou jejímu otci, a za obraz králova syna diamant v hodnotě patnácti set italských stříbrňáků. Krátce řečeno, dělala práci odpovídající svému vzdělání a dostávala za ni zaplaceno, takže zbohatla a mohla podporovat svou rodinu v Cremoně, což bylo u neprovdané renesanční šlechtičny něco neslýchaného. Jediná škoda je, že své obrazy namalované u dvora nepodepisovala, takže se mnohdy ztratily mezi díly mužských dvorních malířů, a zašlé a vybledlé skončily kdovíkde.

Sofonisba u Izabelina dvora strávila devět let, dokud třiadvacetiletá královna nezemřela na komplikace způsobené potratem. Šlo o Izabelino čtvrté těhotenství – předtím porodila dvě dcery, jimž byly nyní dva a tři roky, potratila dvojčata a teď zemřela: možnost a) aneb život šlechtičny ve zkratce. Můžu si jen představovat, jak se Sofonisba cítila. Bylo jí třicet šest let. Chtěla sama děti a rodinu, anebo se jí ulevilo, že se díky vzácnému postavení pracující ženy vyhnula osudu rodícího stroje, který přivedl do hrobu tolik žen desítky let před jejich manžely? Isabellu, svou velitelku a přítelkyni, každopádně oplakala.

Po Izabelině smrti začal král uvažovat o tom, že Sofonisbu provdá. Jako její zaměstnavatel za ni byl zodpovědný a bylo jeho povinností najít jí manžela. Protože Sofonisba požádala, aby to směl být alespoň Ital, Filip pověřil jistého šlechtice nalezením vhodného ženicha přímo v Cremoně. Úžasná Sofonisba měla dřív hodně nápadníků, ale nyní se podobný úkol ukázal být obtížný – představa pracující čtyřicátnice muže možná děsila. Poslové přinášeli jednu zprávu za druhou: Ten a ten měl o zmíněnou pannu dříve zájem, ale nyní už ne… Manželství nepřichází v úvahu… Dotyčný pán rád pojme onu Sofonisbu za manželku, pokud do správy získá Novaru…, což bylo zamítnuto… Abych se mohl v dané věci rychle rozhodnout, rád bych věděl, co přesně hodlá Vaše Výsost věnovat tomu, kdo si Sofonisbu vezme… Zatímco mezi Itálií a Španělskem svištěly zprávy ohledně námluv, Sofonisba pečovala o Izabeliny malé dcerky, které rovněž zvěčnila na obraze spolu s jejich psíky a ptáčky. Roku 1573, po čtyřletém hledání, jí konečně našli ženicha – sicilského prince dona Fabrizia de Moncadu. Svatba se konala v královské kapli (Fabrizio nedorazil, ale poslal za sebe zástupce), načež Sofonisba vyrazila za manželem do jeho rodného Palerma. Jako věno obdržela patnáct set maravedí, které jí v poslední vůli odkázala královna, bohatou svatební výbavu, výběr šperků, stříbra a nábytku a od krále i velmi slušný důchod přidělený jí osobně. Manželství však trvalo jen pět let, protože manžel roku 1578 nečekaně zemřel.

Sofonisbě bylo čtyřicet sedm let a byla vdovou. Španělský král ji lákal zpátky ke dvoru, ale ona chtěla do Cremony za matkou, sestrami a mladším bratrem. Nasedla tedy na loď z Palerma do Livorna a co se nestalo – cestou do hry zasáhl osud. Do své o něco starší, „slavné pasažérky“ (Sofonisba byla proslavená po celém italském poloostrově) se vášnivě zamiloval kapitán lodi, janovský šlechtic Orazio Lomellino. Anebo se Sofonisba zamilovala do něj – podle jistých zvěstí to byla právě ona, kdo se o Orazia ucházel. (Někdo tvrdí, že manželství bylo sňatkem z rozumu, aby se nemusela znovu „dřít“ u dvora.) Ať už to bylo jakkoliv, manželství jim vydrželo přes čtyřicet let, až do Sofonisbiny smrti.

Zastavme se však na chvilku v provincii Livorno, kam Sofonisba se svým kapitánem dorazila. Žena se rozhodla odpočinout si v pisánském klášteře Santo Mazzeo a dne 18. prosince roku 1579 napsala florentskému velkovévodovi Francescu I. Medicejskému, aby ho požádala o zbavení povinnosti platit daně ze zavazadel, která si vezla s sebou. V dopise se zmiňuje i o těžké plavbě. Možná trpěla mořskou nemocí? Bylo to proto, že nedávno ovdověla? Anebo toho měla zkrátka moc k přemýšlení?

Sním o tom, jak Sofonisba v zimním klášteře dumá, co si počít. V sedmačtyřiceti letech byla sama, bezdětná a přišla o stálé pracovní místo – stejně jako kterákoliv jiná žena v její situaci se nacházela na rozcestí. Byla slavnou, majetnou umělkyní, která však celý život patřila nějakému muži: nejprve otci, potom španělskému králi a v posledních letech manželovi, kterého jí vybral Filip. Teď jako vdova náležela mladšímu bratrovi, leda by se vrátila na španělský dvůr. Nebo se vdala. Potkala muže, který se jí zamlouval, a možná vůbec poprvé dostala možnost učinit vlastní rozhodnutí. U dvora strávila skoro dvacet let a nic nového ji tam nečekalo. A pokud se Orazio zdál milý a navíc do ní byl zamilovaný (byl mladší a dost možná zatraceně pohledný), nebylo manželství s ním ta nejlepší možnost? Co na tom, že mnozí byli proti – Francesco I. ji v dopise vybízel, aby si to rozmyslela, a také její mladší bratr se sňatkem silně nesouhlasil, snad proto, že měl finanční problémy a raději by si pojistil sestřin tučný důchod. Sofonisbu však nepřesvědčili. Věděla, že jako žena kapitána povede celkem svobodný život podle svých představ: manžel byl přece neustále na moři! A kromě toho (jen to zopakujme), Orazio byl mladší a dost možná zatraceně pohledný. Sofonisba v pisánském klášteře nejspíš strávila řadu bezesných nocí, kdy propočítávala, co je finančně a společensky nejmoudřejší volba. Když se ale dívám na její autoportréty a vidím její pokojně sebevědomý, bezelstný pohled, nemám pocit, že by udělala cokoliv proti své vůli.

A tak se naše noční žena po pár týdnech rozhodla a bez dalších okolků se za Orazia provdala. Dne 14. ledna napsala velkovévodovi Francescovi, že její novomanžel brzy navštíví Florencii a ona možná přicestuje s ním. Třeba je pozvali na večeři do paláce Pitti a Sofonisba dostala příležitost prohlédnout si Francescovu uměleckou sbírku, kterou vévoda zanedlouho přemístil do horních pater Uffizi. Možná ji uprostřed renesančních pokladů zachvátila stejná extáze jako mě, nebo alespoň se zájmem studovala techniky svých kolegů. Novomanželé následně pokračovali do Janova, kde měl Orazio svůj vlastní palác.

Řekla bych, že Sofonisba si vybrala správně. Když byl Orazio na moři, měla dost času na malování a z jejího ateliéru se na dalších deset let stalo místo setkávání umělců i janovské šlechty. Byla nejslavnější evropskou umělkyní – „krásná a nadaná Sofonisba“, hotový zázrak –, jejíž malby napodobovali umělci po celém světě (dokonce i sám Caravaggio použil při tvorbě jednoho svého díla kresbu, kterou Sofonisba zhotovila ve dvaceti letech). Sama byla vzorem hlavně italským umělkyním, které tvořily v následujících letech: Lavinii Fontaně a několika dalším. Sofonisba byla klidná a vyrovnaná žena, která znala svou hodnotu, a autoportréty malovala ještě v roce 1610 jako téměř osmdesátiletá.

Poslední roky života strávili manželé na jihu v Palermu, kde Sofonisbu navštívil třeba mladý vlámský malíř Antoon van Dyck, který později prohlásil, že se od této „slepé stařeny naučil víc než od všech italských mistrů“. Van Dyck Sofonisbu zachytil do svého skicáře v roce 1624, kdy jí bylo devadesát dva let, a jde o malířčin poslední dochovaný portrét.

Sofonisba zemřela v listopadu 1625 ve věku devadesáti tří let. V témže roce mor řádící v Palermu zabil polovinu tamních obyvatel. V roce 1632, kdy od jejího narození uplynulo sto let, dal truchlící Orazio – mladší a dost možná zatraceně pohledný – na manželčinu počest vztyčit mramorový pomník. Děti Sofonisba neměla, ale zanechala nám svoje obrazy.

Toto vlastní rukou pomocí zrcadla namalovala Sofonisba Anguissola, panna z Cremony.

Když sním o Sofonisbě, myslím především na její autoportréty, ony úžasné „vizitky“, jimiž tak zručně představila sebe i své nadání. Právě na nich mohli adresáti poprvé spatřit tvůrčí, chytrou a aktivní ženu, činorodou pracovnici, která kurážně hledí vstříc budoucnosti. Přemýšlím o Sofonisbině geniálním zvyku představovat se jednak výhradně v jednoduchých černých šatech a jednak jako panna. V oněch dobách se do černé oblékali většinou jen šlechtici a právě tak chtěla na portrétech působit: jako svobodná žena, která si může dělat, co chce. A možná, že i za panenstvím bylo u Sofonisby víc než jen slušné mravy. Třeba pro ni bylo jakýmsi manifestem samostatnosti.

A že je v těch černých šatech dodnes pořádná síla! Ležím ve Stefanově ložnici a přemýšlím, jestli jsem si na mostě přes řeku Arno přece jen neměla koupit selfie tyč a vyfotit se při práci jako Sofonisba. Oblékla bych si šaty, které by vzbudily uznání zákazníků, do ruky bych jako symbol své práce vzala pero a letenky. Vypadala bych chytře i civilizovaně, zvídavě a zároveň tak nějak roztomile, a na spodní stranu fotky bych napsala (samozřejmě latinsky): Tento snímek vlastní rukou pomocí selfie tyče ve Florencii anno domini 2014 vyfotografovala M. K., panna z Helsinek. (Ve skutečnosti nejsem Panna, ale Váhy.)

Potom bych fotku umístila na Instagram, poslala bych ji grantovým společnostem a potenciálním zákazníkům a začaly by se hrnout pracovní nabídky a peníze z celého světa. Obdržela bych tučný důchod a štědrý příspěvek na krmení pro mulu. Škoda že ve Florencii nemám pracovní stůl, za nějž bych elegantně usedla. Ležím ve Stefanově posteli mezi hromadou knih, v tričku s nápisem super dry.

Se Sofonisbou se nečekaně potkám ještě jednou o dva roky později. K setkání dojde v říjnu v Helsinkách, poté co celý den píšu právě o ní. Večer vyrazím do národního muzea, kde má jeden můj kamarád přednášku, a při čekání si letmo prohlédnu výstavu renesančního umění – pomyslím si, že sem zajdu znovu, až budu mít víc času. Procházím jednotlivými sály, prohlížím si portréty šlechticů, obrazy madon, Raffaelův autoportrét, na němž figuruje jako Ježíš, i florentské truhly na věno jako ta, kterou měla Sofonisba, dokud nedojdu do předposledního pokoje.

Nejdřív spatřím portrét mladé dívky naaranžovaný ve vitríně. Podívám se na cedulku – Lucia Anguissola. Chvíli mi to nedochází, ale pak zalétnu očima k názvu malby: Europa Anguissola. Lucia a Europa, to snad není pravda! Dívám se na obraz Sofonisbiny sestry Lucii, na němž je jejich nejmladší sestra Europa. Když se otočím, na stěně spatřím portrét dominikánského mnicha a hned vím, že ho malovala Sofonisba. Na zbožném fousáči mi za mák nezáleží, přestože vypadá dobromyslně; zírám jen do pravého rohu obrazu, kde na tmavě zeleném pozadí těsně nad rámem rozpoznám rukopis čerstvě čtyřiadvacetileté Sofonisby:

Sofonisba Anguissola, Virgo Coram Amilcaris Patre Pinxit MDLVI

Tady je, Sofonisbin vlastnoruční podpis, tak blízko, že se můžu dotknout tahů štětce.

Napadne mě, že Sofonisba přicestovala do Helsinek, skoro jako by se se mnou chtěla setkat. Anguissolovy zázračné dcery, Sofonisba, Lucia a Europa, přišly tiše a bez varování, aniž věděly, že o nich sním, dokonce i nyní. Nastoupily do letadla, Sofonisba seděla u okénka, Lucia v uličce, Europa uprostřed, letenky CRE – HEL, DEP 1556 – aRR 2016 (FLIGHT TIME 460 YRS) v rukou, pokud je tedy neumístili do zavazadlového prostoru mezi kufry, protože se nehodilo, aby jako šlechtičny cestovaly s ostatními civějícími pasažéry. Možná se vmáčkly na korbu nákladního auta a cestovaly Evropou, na odpočívadle pro řidiče kamionů se zdřevěnělýma nohama uždibovaly cremonský sýr s chlebem, který si přibalily s sebou; anebo je naložili do kontejneru a ten zase na nákladní loď, co já vím – v tom případě se plavily přes Středozemní moře podél evropského pobřeží, vyhnuly se pirátům a pokračovaly přes Baltské moře, až konečně dorazily do helsinského přístavu.

Ciao, noční ženy. Benarrivate.

*

Rady nočních žen:

Pokud víš, co chceš dělat, dělej to.

Pokud nevíš o nikom, kdo něco takového podnikl, tím lépe.

Všechno pyšně označ velkými písmeny: tohle je moje práce.

Běž s kůží na trh. Rozešli vizitky.

Na snímcích se dívej přímo do objektivu. Buď upřímná, vyrovnaná, sebevědomá a úžasná.

LAVINIA

Rady nočních žen 8:

Chceš skloubit kariéru a rodinu?

No problem. Můžeš mít všechno.

Noční žena č. 8: Lavinia Fontana

Zaměstnání: Dcera umělce, později manželka, matka a podnikatelka. Početnou rodinu živila malováním. Prosadila se jako oblíbená umělkyně urozených dam a vydělávala jako muž.

Pokud se Sofonisba věnovala výhradně umění, mezi hrdinské činy Boloňanky Lavinie Fontany (1552–1614) je nutné započítat i skutečnost, že před čtyřmi sty lety nepředstavitelným způsobem úspěšně skloubila práci, rodinný život a mateřství. Lavinia byla první profesionální malířkou, která nepracovala u dvora ani v klášteře, ale jako rovnocenná podnikala ve městě po boku mužských kolegů. Vybudovala kariéru, namalovala několik set obrazů, které si objednávali Medicejové ve Florencii, papež v Římě i španělský dvůr, a mezi tím vším porodila jedenáct dětí.

Lavinia se narodila jako druhá dcera boloňského malíře fresek Prospera Fontany. Rodina neměla syny a stárnoucí Prospero začal v jednu chvíli přemýšlet o tom, kdo převezme rodinné podnikání – mohla by to být Lavinia? Boloňa byla na tu dobu výjimečně volnomyšlenkářské město a na tamní nejstarší evropské univerzitě mohly od doby jejího založení v roce 1158 studovat i ženy. Umění však bylo i nadále výhradně mužským řemeslem a malíři patřili do téhož cechu jako výrobci sedel a mečíři. Prospera však napadlo, zda by si Lavinia mohla vést stejně jako obdivovaná šlechtična a umělkyně Sofonisba Anguissola – stát se sofistikovanou a úspěšnou ženou. Anguissolova dcera teď koneckonců malovala u dvora samotného španělského krále, kde podle všeho vydělávala tučné peníze, které posílala domů otci.

Prospero možná nebyl ten nejlepší malíř ve městě, ale uměl navazovat kontakty a v případě dcery se rozhodl mířit vysoko. Lavinii se na dívku z umělecké rodiny dostalo neobyčejně vysokého vzdělání: její dopisy vyvedené krásným rukopisem jsou plné sofistikovaných vět a možná směla studovat i matematiku a geometrii. O tom, kde se učila malbě, nic nevíme, ale pokud z ní chtěl mít otec jednoho dne vybranou dámu, gentildonnu, rozhodně to nebylo u něj v dílně ve společnosti řezníkova učně.

Laviniin první dochovaný a podepsaný obraz, portrét šlechtického chlapce, pochází z roku 1575, kdy jí bylo dvacet tři let. Na neprovdanou ženu už byla Lavinia znepokojivě stará, a pokud chtěla udělat uměleckou kariéru, vdavky bylo třeba vyřešit co nejdříve. Bez manžela totiž pracovat nemohla – malovat portréty mužských zákazníků by například nepadalo v úvahu, alespoň pokud stála o uznání. A co teprve vyjednávání, podpisy smluv a právní věci? Ty mohl obstarat jedině muž a sedmašedesátiletý Prospero o dceřiny záležitosti nemohl pečovat navěky. Pokud si tedy Lavinia chtěla za a) zachovat pověst, za b) rozšířit podnikání a za c) uspět v kariéře, potřebovala manžela. Takového, který by byl v rámci manželského svazku svolný k jistým netradičním opatřením.

Nevěsta se obvykle i s věnem odstěhovala do mužovy domácnosti, ale Prospero nechtěl, aby dcera kamkoliv odešla – jejím úkolem bylo zajistit rodičům důchod. Zároveň neměla takové věno, aby přilákala dostatečně vznešené ženichy. Hledal se tedy muž, který by souhlasil s tím, že jeho žena bude pracovat jako malířka, spokojil se s málem, přestěhoval se do dívčina domu a zajistil jí počestný status. Tímhle zázrakem se ukázal být Gian Paolo Zappi, synek ze skromné šlechtické rodiny, a Prospero začal o svatbě ihned jednat s mladíkovým otcem Severem. Když budoucí tchán posléze přijel do Boloně, aby si nevěstu prohlédl, čtyřiadvacetiletou Lavinii v dopise manželce popsal jako „slušně vychovanou a počestnou mladou ženu s vybranými způsoby“. Lavinia zároveň „vypadala tak, jak se na ženu sluší a patří, ani krásná, ani ošklivá, ale něco mezi tím“, což se tehdy považovalo za ideál: znamenalo to, že nepůjde o marnivou koketu, jak hrozilo v případě krásné manželky, ale zároveň nebude tak šeredná, aby se na ni nedalo dívat. Tchán také zmínil, že od Lavinie dostal dva maličké autoportréty, které hodlal dovézt domů do Imoly.

Právě miniatury, které Lavinia namalovala v roce 1577, mi nedají spát. Jsou příkladem geniálního marketingu zacíleného na budoucího tchána. Na tom, jenž se dochoval, Lavinia hraje na klavichord jako skutečná gentildonna a za ní stojí posluhovačka, která jí podává noty. Dívka je krásná, vyrovnaná a rozhodná – na sobě má boloňské elegantní šaty urozené nevěsty a kolem krku krajkový límec s kanýry, perly a korále. Na vrchním okraji malby je po vzoru Sofonisby latinsky, jazykem humanitních učenců, vypsáno, že na obraze je Lavinia, panna a dcera Prospera Fontany, která dílo namalovala vlastní rukou pomocí zrcadla – tudíž jde o věrné a pravdivé vyobrazení. Ve skutečnosti úplně pravdivé nebylo; Lavinia nebyla šlechtičnou a měla stěží jednu služebnou, natož aby vlastnila tak drahý nástroj jako klavichord. Byla jen dcerou prostého malíře fresek. Znala však Sofonisbiny obrazy a rozhodla se, že si z téhle noční ženy vezme příklad. Na pozadí portrétu domalovala malířský stojan a pootevřenou truhlu na znamení toho, že je schopná zabezpečit rodinu a její malířská kariéra je zároveň i jejím věnem. Krátce řečeno: Lavinia působí jako cudná a vzdělaná šlechtična a navíc je zjevně dobrou investicí. Není divu, že Severo svatební smlouvu okamžitě podepsal.

A tak se Lavinia a Gian Paolo vzali. Pár v souladu s podmínkami uvedenými ve smlouvě bydlel v domě nevěstina otce v boloňské Via Galliera a výdělky z malířské práce předával Prosperovi, který je na oplátku živil a šatil. (Pokud si Gian Paolo myslel, že sedmdesátiletý tchán brzy zemře, mýlil se: Prospero žil dalších dvacet let.) Gian Paolova role v celém tomhle podniku je trochu nejasná, ale je možné, že také maloval. Někteří si myslí, že svou vlastní, nevalnou kariéru odsunul stranou a začal ženě pomáhat s malbou pozadí a podkladů jejích portrétů, ale jiní jsou toho názoru, že právě ony mimořádné detaily na honosných plátnech byly Laviniinou bravurou i důvodem, proč si za svou práci mohla později účtovat horentní sumy, a tudíž by něco tak důležitého rozhodně nesvěřila znuděnému manželovi. Podle jistých zdrojů musel být Gian Paolo prostoduchý nebo nějak duševně zaostalý, aby se k podobnému uspořádání, kdy fungoval jako manžel v domácnosti, zatímco jeho žena pracovala, vůbec uvolil. Možná byl ale i chytrý: později koneckonců zdědil celý Prosperův ateliér. A pokud si Gian Paolo vedle úspěšné manželky připadal méněcenný, nedochovaly se o tom žádné informace. Žili spolu až do Laviniiny smrti.

Čtyřiadvacetiletá Lavinia živila celou rodinu. Byla zodpovědná za mnoho lidí: manžela, rodiče, budoucí děti. Její otec a Gian Paolo měli samozřejmě na starosti smlouvy a platby, protože se neslušelo, aby žena za své obrazy žádala peníze, ale v konečném důsledku živobytí záviselo na jejím malování a na tom, zda dokáže sehnat zákazníky. (Požadovat peníze za vykonanou práci mi jako spisovatelce přijde i dnes obtížné a přiznám se, že Lavinii její manažery mnohdy závidím.)

A Lavinia byla skutečně schopná. Během prvních let manželství malovala hlavně boloňské učence, duchovní, básníky a bankéře, kteří chtěli portrét za rozumnou cenu. Její věhlas se však brzy rozšířil i za hranice Boloně. V dobách, kdy lidé nadšeně sbírali exotické a podivuhodné předměty, byl obraz malovaný ženskou rukou žádanou raritou a jistý sběratel si u Lavinie objednal malý portrét, aby ho mohl umístit vedle díla krásné a nadané Sofonisby. Lavinia mu požadovaný obrázek zaslala v květnu roku 1579 a ten později skončil ve florentské sbírce portrétových miniatur ve Vasariho chodbě, kde ho zlitá potem na posledních pár metrech úprku za skupinou s průvodcem konečně objevím. Tady je, malinká Lavinia! Nevšímám si nazlobených pohledů hlídače a zastavím se, abych si dílko důkladně prohlédla. Na měděné destičce velikosti poštovní známky je s fotografickou ostrostí namalovaný portrét – krajkové kanýry šatů jsou dokonale nadýchané a průsvitné, malinké perly a diamanty slabě září. (K balicímu seznamu cestovatelky a badatelky přidávám lupu!) Dcera malíře fresek, která samu sebe vyobrazila jako učenou šlechtičnu, sedí za stolem ve svém studiolu a ve tváři má sebevědomý výraz. Právem. Obrázek je důkazem toho, že zcela ovládla umění sebepropagace.

V roce 1584 si město Imola od dvaatřicetileté Lavinie objednalo oltářní malbu do radniční kaple, což lze označit za velký úspěch: bylo to vůbec poprvé, co nějaká umělkyně získala veřejnou zakázku. Když si pak dcera z boloňské šlechtické rodiny Laudomia Gozzadini od Lavinie vyžádala později slavný rodinný portrét, poptávky obrazů od majetných urozených dam se začaly jen hrnout. Něco takového bylo ve městě až dosud nevídané a všichni mluvili jen o „bohaté a ctnostné šlechtičně“ (sic!), která přijímá objednávky pouze na osobní doporučení. Ženy bojovaly o Laviniinu přízeň, všechny s ní chtěly trávit čas a z malířky se brzy stala taková celebrita, že velkou událostí bylo i spatřit ji na ulici. Lavinia si za svou práci mohla brzy diktovat astronomické částky (podobné se platily těm nejlepším evropským dvorským malířům) a její malby si nikdo kromě šlechty nemohl dovolit.

A Lavinia malovala. Každý den jezdila z boloňské Via Galliera na druhý konec města, kde stály šlechtické paláce, a rozkládala si stojan v pokojích svých zákaznic. Malovala mladé nevěsty v červených šatech značících bohatství rodu, jimž na řetízku u pasu visel sobolí kožíšek zdobený diamanty nebo zlacená pracka jako symbol plodnosti. Zvěčňovala manželky šlechticů v nádherných róbách, které na klínech držely drahocenné psíky cani bolognesi, ony supermoderní doplňky zosobňující manželskou věrnost. Malovala i vdovy a nešlo o žádné apatické, bezzubé, stroze oděné stařeny s modlitebními knížkami v rukou, jak byly ženy s tímto statusem často zobrazovány, ale o elegantní dámy s černými závoji posetými perlami a kapesníčky na znamení smutku. Hedvábné, saténové, brokátové či taftové šaty vyšívané zlatem a zdobené perlami a krajkou Lavinia zachytila s dechberoucí přesností a občas si perly, drahokamy a zlaté řetězy zákaznic brávala domů a záři a lesk každého kamene malovala zvlášť přímo v ateliéru; v některých případech dokonce podepisovala smlouvy zaručující bezpečné navrácení šperků. Zákazníci si u ní objednávali také rodinné portréty, jejichž součástí byli živí i mrtví členové rodu, malby novorozeňat v přepychových kolébkách nebo dětí ve slavnostních, škrobených oblečcích a mezi malbami se najde i portrét „dětské zrůdy“, dívky s obličejem zarostlým srstí. Lavinia navíc zhotovovala oltářní malby pro soukromé kaple a menší obrazy do ložnic – oblíbené byly třeba malby spícího Ježíška a dalších krásných lidí; pohled na ně měl podpořit bezpečný porod. (Narození postiženého dítěte, „zrůdičky“, bylo dle tehdejšího přesvědčení důsledkem toho, že matka v těhotenství zahlédla něco ošklivého nebo nedomrlého, třeba želvu nebo žebráka s rozštěpem. Naproti tomu prohlížení krásných obrázků v době oplodnění podporovalo zdravý vývoj plodu.)

Laviniino podnikání jen kvetlo, a protože byla chytrá, dokázala situaci využít i ke společenskému vzestupu. S mnohými ze svých zákaznic se spřátelila, a co bylo nejgeniálnější, poprosila je, aby šly jejím dětem za kmotry. Každá kmotra rodině přinesla další vliv i kontakty a Lavinia se roku 1588 mohla i s rodinou přestěhovat na druhou stranu Boloně do Via della Fondazza, poblíž oblasti, kde sídlila její bohatá klientela. Tam pokračovala v malování až do roku 1604, kdy obdržela pozvání do Říma od samotného papeže. Dvaapadesátiletá Lavinia s sebou vzala stařičkou matku, manžela a čtyři děti a posledních deset let strávila v Římě malováním portrétů a oltářních maleb pro papeže, rod Borghesů a další VIP zákazníky. Zemřela v Římě na úplném vrcholu ve věku dvaašedesáti let.

Co jsem se od Lavinie naučila? Minimálně to, že již v době před čtyřmi sty lety jste se mohli řídit moderními radami, jak dosáhnout svých cílů. Jedna z nich například zní, že k dosažení kýžené mety bychom se měli chovat tak, jako by se nám to už podařilo. Pokud tedy chcete být úspěšnými, bohatými podnikateli, musíte se tak i oblékat. Pokud chcete zbohatnout, v peněžence máte mít obrázek šeku na milion eur a představovat si, že je skutečný. Pokud se hodláte stát píšící cestovatelkou a badatelkou, do kolonky „zaměstnání“ je třeba uvést cestovní badatelství a výzkum lidské povahy, i kdyby vám to přišlo naprosto směšné. A pokud se chcete stát portrétistkou šlechticů a učenců, musíte v té roli zvěčnit sami sebe a stejně tak i vystupovat. Dokonalé, drahá Lavinie.

Ale stejně – mezi stovkami obrazů, portrétů, oltářových maleb, astronomických honorářů, úspěchů a slávou myslím hlavně na následující: křestní knihu, kterou si vedl Laviniin manžel:

V lednu roku 1578 se narodila dcera Emilia.

V listopadu roku 1578 se narodil syn Horatio.

V listopadu roku 1579 se narodil syn Horatio č. 2.

V lednu roku 1581 se narodila dcera Laura.

V květnu roku 1583 se narodil syn Flaminio.

V lednu roku 1585 se narodil syn Horatio č. 3.

V červnu roku 1587 se narodil syn Severo.

V říjnu roku 1588 se narodila dcera Laudomia.

V prosinci roku 1589 se narodil syn Prospero.

V prosinci roku 1592 se narodil syn Severo č. 2.

V dubnu roku 1595 se narodila dcera Constanza.

Od porodu často uběhl jen měsíc nebo dva a Lavinia byla znovu těhotná – a zase malovala. Když třeba v lednu roku 1578 porodila své první dítě, nervózní manžel rodičům napsal, že jeho žena je v ohrožení života – hlásil, že „poslední měsíce není dostatečně opatrná“. Možná Lavinia příliš pracovala. Měsíc po porodu, v listopadu roku 1578, byla opět těhotná a zároveň začala pracovat na velkých oltářních malbách pro soukromé kaple; alespoň tři z nich vznikly právě roku 1578. Na konci listopadu se narodil syn, Horatio č. 1. Začátkem ledna 1579 je v jednom dopise zmínka, že Lavinia před měsícem porodila, ale už zase pracuje. Buď byla závislá na práci, nebo si odpočinek zkrátka nemohla dovolit.

Přemýšlím, jak je něco takového vůbec možné a jaký to musel být pocit. Být neustále těhotná a v bouři hormonů nebo se vláčet s velkým břichem, bolavými zády, nateklýma nohama, trpět nespavostí a pak rodit nebo se vzpamatovávat z porodu. Kojit na druhou stranu třeba nebylo, o to se postaraly kojné, a Lavinia tak mohla znovu rychle otěhotnět. Mám pocit, že její četní potomci se často přechází s tím, že neustálé těhotenství bylo tehdy běžné – jen jeden z historiků umění jakoby mimochodem poznamenává, že Lavinia nemalovala fresky nejspíš z toho důvodu, že by pro ni bylo příliš těžké vylézt na žebřík. Ženy té doby obvykle skutečně porodily dvanáct nebo třináct dětí – byla potřeba pracovní síla a dědici (pouze chlapci, per favore), a protože dětská úmrtnost byla velká, musely rodit neustále, aby se alespoň někdo dožil dospělosti. Tato „obvyklost“ však z pohledu jednotlivce rozhodně neznamenala triviálnost nebo rutinu. Děti se ženám 16. století nerodily o nic snadněji než nyní – jako na běžícím pásu nebo ve zrychleném animovaném filmu (porod, šup, porod, šup, dítě zemřelo, ach jo, to je smůla, tak zase rychle obtěžkat a ať to rodí). Právě naopak: každé ženské tělo si projde zcela konkrétním procesem. Těhotenství, porod, hormony – to všechno bylo stejné jako dnes, jenom horší, protože lékařské péče bylo poskrovnu a nejbezpečnější způsob, jak zajistit hladký porod, bylo držet si na břiše knihu o svaté Markétě, patronce porodů. Pomoci mohly i kořen mandragory, semínka koriandru a rozemletá hadí kůže, králičí mléko a račí polévka. Každé těhotenství mohlo být pro ženu rozsudkem smrti: přežiju tenhle porod? A tenhle? A ještě tenhle? (Mnohé nepřežily.) A mezi tím vším, ve víru těhotenských hormonů, jste čelily smrti malých dcer a synků. A Lavinia celou dobu malovala.

Musím přemýšlet o tom, zda to všechno dělala z vlastní vůle. Byla příkladnou noční ženou, která naplnila vlastní, hluboko zakořeněné poslání umělkyně, anebo otrokyní otce a manžela, jíž na krk kromě pokračování rodu hodili i jeho obživu? Nevím. Když ale o Lavinii přemýšlím, napadá mě, že to rozhodně nebyla žádná ušlápnutá chudinka. Byla to mocná žena. Musela být silná jako kůň, výjimečně rozhodná, odolná, nadaná, pracovitá, ušlechtilá a statečná – jinak by nikdy nedokázala stvořit dvě stě obrazů. A kdoví, třeba svou práci milovala – proč by ne? Třeba její touha po malování byla tak silná, že jí to prostě nedalo a po porodu k malířskému stojanu zasedla hned, jak to bylo možné. Třeba byla tak posedlá prací, že ji nedokázal zastavit otec ani manžel! Giane Paolo! Prosím tě! Maminka teď nemůže. Maminka maluje.

Anebo byla Lavinia stejná jako mnohé dnešní ženy: nadšená, nadpřirozeně pracovitá a schopná podnikatelka, která zvládá úplně všechno – práci, děti, manžela i péči o stárnoucí rodiče – jen s trochu větším počtem dětí.

O pár let později jsem v Boloni a klíčovou dírkou nakukuju do vnitřního nádvoří paláce Gozzadini. Myslím na to, že třicetiletá šlechtična Laudomia Gozzadini někde za těmito dveřmi svěřila Lavinii svůj srdceryvný příběh – vyprávění o sesterském soupeření v rození dětí, v němž prohrála a následně ztratila dědictví i manžela. Lavinie Laudomiin příběh ztvárnila podle jejího přání a z obrovské malby se stalo jedno z jejích nejslavnějších děl.

Pokud chce cestovatel opojený nočními ženami Gozzadiniho rodinu spatřit, nejprve se musí proplést labyrintem boloňských středověkých uliček, projít okolo oranžovočervených zářících paláců a dvojitých, závratně vysokých věží, z nichž jedna se kloní na stranu, kráčet přes stín a světlo zastřešených loubí, napříč honosným a horečným městem, které čiší starým bohatstvím a kulturou, místem plným soukromých zahrad skrytých za zavřenými dveřmi, studentů v černém, opilců, bezdomovců a potomků mocných rodů. V galeriích si musí proklestit cestu sály plnými obrazů mužských umělců, nekonečnem ukřižovaných Kristů a všemožných světců kráčejících v klikatících se procesích, a dumat, proč v muzejním prospektu mezi velkými mistry a lákadly není o Lavinii ani zmínka. Ale když je pak v zadní části velkého sálu, vysoko na zdi, konečně najde – téměř jediné obrazy v celém muzeu, které namalovala žena a zároveň jsou světské –, přijdou mu jasné a svěží jako křišťálová voda horského potůčku.

Když si pak všímáte náznaků, které Lavinia do obrovského rodinného portrétu ukryla – šeredná tvář již zemřelé sestry, gesto svědčící o otcově oblíbenkyni, zrádní manželé postávající na místě, zlověstně černý pes v pozadí –, nebo mimořádně přesných detailů, například Laudomiina jemného rukávníku z rysí kůže, diamantů zdobících pokojového psíka, hedvábí a lehoučké krajky na sestřině obleku, pozlacených a naškrobených krajkových manžet nebo jemné krajkové dečky dítěte spícího v přepychové kolébce na malbě na protější stěně, začne vám svítat.

Lavinia se rozhodla skutečně zazářit. Rozhodla se, že uspěje za každou cenu, protože v malování vynikala. Ano, do své práce byla blázen a malbu jednotlivých detailů milovala. Jen se podívejte: všechno je dokonalé, zářivé a až směšně kouzelné, třeba ta výšivka – z každého milimetru čiší puntičkářské nadšení.

Pomyslím si, že něco takového by nikdo nenamaloval jen proto, že ho k tomu přinutil otec nebo manžel. Ne něco takového.

Ve městě po Lavinii možná pojmenovali jenom ošklivý psí park za Via Fondazza, ale to je vedle toho, co tu vidím, bezvýznamné: Lavinia malovala z ryzí vášně.

*

Rady nočních žen:

Pokud chceš zářnou kariéru, vybuduj si ji.

Pokud chceš zároveň porodit jedenáct dětí, najdi si muže, který se s tím srovná.

Následuj své noční ženy.

Dělej si reklamu.

Vylič se takovou, jakou bys chtěla být.

Souzni se ženami, ale vydělávej jako muž.

Pracuj jako o život.

Pracuj z ryzího nadšení.

Pokud tě zasáhnou těžké ztráty, stejně pokračuj.

ARTEMISIA

Rady nočních žen 9:

Vypořádej se s traumatem.

Zabij svého Holoferna.

Všechno je materiál.

Noční žena č. 9: Artemisia Gentileschi

Zaměstnání: Dcera malíře, později umělkyně. Po znásilnění si u soudu znovu vydobyla ztracenou pověst, následně udělala zářivou kariéru ve Florencii, Římě, Benátkách a Neapoli. Jako matka samoživitelka vychovala jednu nebo dvě dcery. Malovala nahé ženy a sebevědomé amazonky, které si dělaly, co chtěly.

Vraťme se k Artemisii, jejíž krvavou malbu, na které dvě ženy vraždí muže, jsem viděla v Uffizi.

Artemisia Gentileschi (1593 – asi 1654) je z florentských nočních žen zjevně ta nejslavnější: stala se symbolem svobodné, silné umělkyně a ikonou feministických badatelek. Vzniklo o ní nepřeberné množství esejů, románů a filmů, její malby inspirovaly erotické thrillery, objevila se na parfémech, v galeriích a hotelech pro ženy. A je třeba si přiznat jedno: i kdyby vám barokní estetika jejích obrazů byla cizí, musíte obdivovat její statečnost a vytrvalost. Tahle žena měla kuráž.

Artemisia se narodila v Římě jako dcera umělce Orazia Gentileschiho. Orazio maloval především fresky a Artemisia mu odmala pomáhala. Matka jí zemřela při porodu, když bylo dívce dvanáct; za podobných okolností by dívku běžně provdali nebo ji poslali do kláštera, ale otec to z nějakého důvodu neudělal – místo toho začal Artemisii učit malovat. V Římě 17. století vzbudilo tohle rozhodnutí údiv, protože ateliéry byly světem mužů, ale Orazia i jinak považovali za podivína, s nímž nebylo snadné vyjít. Pro dceru jistě nezamýšlel zářnou kariéru autorky výjevů z historie; v tom případě by musela objíždět města, kreslit antické sochy a kopírovat práce renesančních mistrů, což nebylo možné. Zato si ale spočítal, že by mu Artemisia kromě mletí barviv mohla pomoct i se zakázkami, přinést domácnosti výdělek a zároveň se nenápadně stát součástí rozsáhlého uměleckého podsvětí, v němž se kopírovala díla mistrů, obrazy vznikaly jako na běžícím pásu a na živobytí se vydělávalo prodejem levných portrétů a maličkých náboženských výjevů na tržištích. K tomu nebylo třeba žádné zvláštní vybranosti – dokonce jste nemuseli umět ani číst nebo psát. Orazio mohl dceru navíc sem tam použít jako model, což se hodilo, protože sehnat nahé modelky bylo mimořádně těžké, možná dokonce zakázané.

A tak se Artemisia stala otcovou učnicí a dřela ve stísněném bytě, v jehož přízemí pracoval i Orazio. Pohyb venku měla kromě nedělní mše zakázaný, protože tamní čtvrtě byly rušné a plné násilí: v ulicích mezi Piazzou del Popolo a Španělskými schody žila pestrá společnost od mnichů a vorařů po komoří, dělníky pracující na stavbě kostelů, umělce a prostitutky, z nichž všichni se často stěhovali z jednoho příbytku do druhého tak jako Orazio.

V těch letech měl Orazio příležitost zaznamenat dceřin zarážející talent: Artemisia malovala lépe než kterýkoliv z jeho tří synů. Když potom v šestnácti letech podepsala své první významné dílo Zuzana a starci, Orazio věděl, že jí předal všechno, co se sám naučil. A tak dal dceru do učení ke svému kolegovi, malíři fresek Agostinu Tassimu, aby ji vyškolil v technice perspektivy. To byla chyba. Když bylo Artemisii sedmnáct let, Tassi svou žačku znásilnil.

Právě tohle znásilnění je očividně ve středu všeho, co se dnes o Artemisii píše. K incidentu došlo zhruba následovně: Agostino Tassi byl Artemisií už dlouho posedlý a jednoho květnového dne roku 1611 objekt své vášně konečně získal. Po znásilnění dívce slíbil sňatek, což byl tehdy nejběžnější způsob, jak podobnou záležitost vyřešit, protože neprovdaná žena, která přišla o panenství, byla vadné zboží, a jako manželka tudíž nevhodná pro kohokoliv kromě samotného násilníka. (Další možnou nápravou pošlapané cti rodiny bylo vyplatit dívce tučné věno.) Tassi se však Artemisii nedvořil, a tak se Orazio začátkem roku 1612 rozhodl hnát zmaření dceřina panenství a tím pádem i jejích vyhlídek na sňatek k soudu. Skandální řízení se táhlo sedm měsíců a pro Artemisii bylo mimořádně ponižující – musela například podstoupit gynekologické prohlídky, aby se potvrdila ztráta panenství, a také ji mučili palečnicemi. Tassi byl nakonec odsouzen, ale dívčina pověst utrpěla ránu. A tak ji otec rychle provdal za nenadaného mladého umělce (prvního, který souhlasil, že si ji vezme) a pár se roku 1613 odstěhoval do manželovy rodné Florencie.

Je to až neuvěřitelné, ale spisy ze zmíněného soudního řízení se dochovaly. Zmatečný, rozsáhlý dokument má v anglickém překladu osmdesát stránek a číst ho je skutečně ubíjející. Nicméně v něm zaznívá Artemisiin hlas, přesně takový, jaký byl před čtyřmi sty lety: její svědectví z roku 1612 si dodnes můžeme přečíst slovo od slova.

Samotné znásilnění Artemisia během slyšení popsala velmi detailně. Vypověděla, že onoho osudného květnového dne roku 1611 byla doma na Via della Croce a „malovala si jen tak pro radost“, když vtom dovnitř bez svolení vstoupil Agostino Tassi. Chvíli s ní koketoval, potom ji odvlekl do ložnice, zamkl, hodil ji na postel, mezi nohy jí vklínil koleno, do úst jí nacpal kapesník a začal se tlačit dovnitř, což bolelo. Artemisia se snažila křičet o pomoc, škrábala mu obličej, rvala mu vlasy a i jeho penis prý drásala tak silně, že mu z něj strhla kůži, ale Agostino nepolevil. Po činu dívka vyrazila k truhlici, sebrala z ní nůž a hrozila, že ho zabije. „Jen do toho,“ řekl Tassi a rozevřel si kabát, načež ho bodla, ale způsobila mu jen drobné poranění na prsou. Tassi si kabát zase zapnul, Artemisia se rozplakala a muž, aby ji utěšil, řekl, že si ji vezme, jakmile urovná jisté záležitosti. Slib manželství (dvořením ho lze nazývat jen stěží) Artemisii trochu uklidnil. Soudce chtěl vědět, jestli krvácela, což by byl důkaz ztráty panenství, jenže dívka měla zrovna měsíčky, takže bylo těžké určit, odkud která krev pocházela. „Možná byla trochu červenější,“ řekla Artemisia. Protože jí slíbil manželství, později měla s Agostinem sex ještě několikrát.

Ach, Artemisie. Znásilnění, ztráta panenství, zoufalé bodnutí nožem, nářek, ponižující příslib sňatku a jím vynucený sex, rozbor barvy menstruační krve, propírání celé záležitosti při veřejném soudním řízení, všechno do posledního detailu uchováno v dílech významných historiků umění ještě o stovky let později – o Artemisii existuje víc intimních podrobností než o jakékoliv jiné talentované umělkyni z doby před čtyřmi sty lety nebo ze současnosti a já bych některé z nich raději nevěděla.

Dívčino ponížení tím navíc neskončilo, protože následně byl k výslechu přizván Agostino Tassi se svými svědky. Tassi s nevinným výrazem ve tváři prohlásil, že se dotyčné Artemisie nikdy nedotkl, stěží ji prý zná. Vypověděl, že do Oraziova domu chodil jen proto, že ho požádali, aby dívku naučil perspektivě, ale nikdy s ní ani nemluvil o samotě. Podle Tassiho měl Orazio s dcerou spoustu problémů: byla prý „divoká a vedla špatný život“. Když pak Artemisii vybídl, aby se chovala jako „slušné děvče“, Artemisia odpověděla, že do téhle situace ji přivedl právě otec, který s ní navíc „nakládal jako s manželkou“. „S dotyčnou Artemisií jsem nikdy neměl pohlavní styk ani jsem se o to nepokusil,“ tvrdil Tassi a prohlásil, že Artemisia naopak spala s mnoha jinými muži, třeba s jistým kameníkem Francescem, který v domě bydlel: „Do jeho rukou bych nesvěřil ani kočku.“ „Je známo, že Artemisia je děvka.“ „Všechno, co říká, je lež.“ Jako vrchol Tassi prohlásil, že i Artemisiina „matka a tety prosluly svou neblahou pověstí a (…)“ (…) [v dokumentu je díra] (…) „je a byla veřejně známá jako děvka.“ Všechny jsou to děvky!

Po Artemisiině a Tassiho svědectvích následovaly zmatečné výpovědi příbuzných, sousedů, služebných, pradlen, krejčích, duchovních, hospodských, dalších malířů, míchačů ultramarínu, poutníků, kteří Oraziovi stáli modelem, holičů, zubařů a felčarů v jednom, kteří všichni mluvili o tom, co slyšeli nebo na vlastní oči spatřili, jak někdo viděl někoho odněkud vycházet a co se stalo při tom či onom trhu / jízdě na povozu / na vinici nebo ve čtvrtích umělců na Via Margutta a Via della Croce. Před očima mi běží obrazy událostí z doby před čtyřmi sty lety, ale nemám tušení, co je pravda a co lež. Z komentářů soudce je zjevné, že ani on Tassiho lžím příliš nevěřil, přesto se rozhodl útrpnému právu podrobit nikoliv jeho, nýbrž Artemisii. „Cokoliv bude třeba,“ řekla Artemisia a dobrovolně podstoupila výslech s palečnicemi, i když dávala v sázku prsty, jimiž si měla vydělávat na živobytí.

A co dotyčná Artemisia dělala po všem tom ponížení? Rozhodně nezůstala ležet v depresi v posteli. Hned po skončení soudního řízení v listopadu roku 1612 se v devatenácti provdala za téměř o deset let staršího Pierantonia Stiattesiho. Den předtím byl Tassi, z něhož se vyklubal zarytý kriminálník, odsouzen k vyhnanství (je nejasné, zda byl rozsudek někdy vykonán) a Artemisiina pověst byla alespoň částečně očištěna. Novomanželé se přestěhovali do Florencie a v září roku 1613 se jim narodil první syn. Místo navštívenek si s sebou Artemisia odvezla působivé dílo, které stvořila během řízení: obraz Judity podřezávající Holoferna. A právě z něj se stala její vstupenka do říše úspěchu.

Navzdory očekáváním zaznamenala Artemisiina umělecká kariéra ve Florencii okamžitý vzestup. Otec Orazio se už v červenci roku 1612 dopisem spojil s vdovou florentského velkovévody a nadání své dcery vychválil až do nebes: „Odvažuji se prohlásit, že jí není rovno.“ Ve Florencii nebyla v té době jediná umělkyně, a tak se Artemisia stala zázračným unikátem. Její Zavraždění Holoferna vzbudilo velkou chválu a místní znalci umění nemohli uvěřit tomu, že tak působivou a násilnou malbu stvořila žena. Michelangelo mladší, synovec slavného malíře, si od Artemisie ihned objednal obraz do svého paláce Casa Buonarroti a od té doby nabídky plynuly i odjinud – Taková zvláštnost! Nadaná umělkyně! –, například od velkovévody Cosima II. Medicejského. U jeho dvora se Artemisia seznámila s vlivnými místními básníky a autory divadelních her i s Galileem Galileim, s nímž si dopisovala až do jeho smrti, a z Michelangela mladšího se stal rodinný přítel, snad dokonce kmotr jejího syna. Za objednanou malbu každopádně slušně zaplatil, až třikrát víc než jiným umělcům. V roce 1616 se Artemisia těšila tak velké popularitě, že ji jako první ženu přijali do prestižní florentské Accademia del Disegno, což bylo dříve neslýchané a z kariérního hlediska zásadní: členství v akademii jí přineslo autonomní postavení, které nezáviselo na ceších ani na mužských členech rodiny a kterého dost možná nedosáhla ještě žádná žena. Od té chvíle mohla Artemisia nakupovat barvy bez souhlasu otce či manžela, podepisovat smlouvy a cestovat, a tak začala podnikat jako muž – to není špatné, když uvážíme, co zažila v Římě. Neví se, zda se Artemisia v rámci akademie účastnila i výuky – kromě kresby nahého modelu a studia anatomie tam nabízeli i studium matematiky a přírodních věd a ona uměla stěží číst –, zato však víme, že jako žena měla výjimečnou příležitost využívat nahé modelky a začala se specializovat na malbu ženských postav.

Artemisia tvrdě pracovala, ale zároveň samozřejmě rodila děti. V listopadu roku 1615 se jí narodil druhý syn, v srpnu o dva roky později dcera Prudentia a v říjnu roku 1618 druhá dcera, která v osmi měsících zemřela. Dětí bylo možná víc, ale ne všechny se dožily křtu. V roce 1620 každopádně žilo jediné z nich, tříletá Prudentia.

Počátkem roku 1620 začala Artemisia plánovat návrat do Říma. V dopise Cosimovi II. psala, že má spoustu trápení v domácnosti i v rodině (nedlouho předtím jí zemřelo další dítě), a tak chce na pár měsíců odcestovat za příbuznými, aby se vzpamatovala. Trápení skutečně měla, hlavně finanční. Navzdory neustálé práci a úspěchu byly výdaje vyšší než příjmy, vršily se účty od truhláře, lékárníka, pekaře, krejčího, půldruhé unce ultramarínu, který padl na malbu Herkula, bylo nezaplacených stejně jako napínací rámy a ořešáková deska, a když nedostali peníze, věřitelé si občas odnesli vybavení domácnosti. Nezdá se, že by Artemisia byla špatnou podnikatelkou, a Michelangelo mladší jí navíc zjevně půjčoval peníze, ale hlavní příčinou potíží byl dost možná neschopný manžel: ten malováním nevydělal ani halíř, po uši se topil v dluzích a bez svolení utratil dokonce i ženino věno. Naproti tomu Artemisia byla za posledních sedm let přinejmenším čtyřikrát těhotná, takže nemohla pracovat tak rychle jako obyčejně, a zároveň musela zaplatit za pohřeb tří dětí.

Protože toho o jejím pozdějším životě mnoho nevíme, každý mikroskopický kousíček informace se často nafukuje do gigantických rozměrů. Badatelé sestavili Artemisiin „ekonomický portrét“, založený na hrstce náhodně dochovaných účtů, stvrzenek a platebních upomínek – malířčin život na jejich podkladě působí drsně a nutně neobjektivně. Nemám ponětí, co si Artemisia myslela třeba o svém manželství, malování nebo dětech, zato ale vím, že ve Florencii během svých těhotenství utrácela tolik peněz za klystýry a sladkosti, že nezvládala platit účty. Co si mám s touhle informací počít? Není to trochu vtíravé, vědět toho tolik o jejích tělesných, intimních a soukromých záležitostech, zvlášť když k nim připočteme i ty dřívější? Co by nějaký horlivý badatel asi tak usoudil o mém životě, kdyby se mu do rukou dostaly moje věrnostní karty z lékárny a nákupních řetězců, podle nichž pravidelně nakupuju nezřízené množství sýrů, knih, léků na bolest a přírodních přípravků proti nespavosti?

A přesto se brodím tou stejnou bažinou jako ostatní, horlivě studuju každý kousíček papíru a představuju si, že jsem díky němu prozřela. Aha, Artemisia nejspíš trpěla těhotenskou zácpou. Ojoj, možná se zruinovala v tom samém florentském klášterním obchodu s kosmetikou jako já! (Pro vaši informaci: Officina Profumo Farmaceutica di Santa Maria Novella za astronomické částky prodává nejúžasnější krém na nohy vonící po kafrovém oleji.) Ale ne, musela si koupit ultramarín na dluh! O celé téhle záležitosti s ultramarínem vím navíc i to, že jistý florentský šlechtic jménem Francesco Maria Maringhi za ni zaplatil dluh obchodníkovi s barvivy, a tak ji uchránil od zabavení majetku. Také vím, že při odjezdu z Florencie v únoru roku 1621 Artemisia zmíněnému Maringhimu prodala všechen svůj movitý majetek za sto šedesát pět dukátů. A protože se dochoval i seznam předmětů, představuju si, jak nahlížím do jejího domova – ano, v duchu vidím, jak mě Artemisia uprostřed shonu se stěhováním zve na návštěvu, možná k prohlídce nabízeného zboží. Posadila bych se na malou dřevěnou stoličku u stěny, dala bych si trochu chleba s vínem a ze schodů by po mně stydlivě pokukovala tříletá Prudentia… Stejně se zrovna stěhuju, pomyslela by si Artemisia, co na tom, jestli nějaká ženská z jednadvacátého století uvidí můj dům, jen ať se dívá. A tak tedy – kdesi ve florentských uličkách, možná poblíž kláštera Santa Maria Novella, mezi odranými barabiznami na Piazza dei Ciompi, nebo nahoře, poblíž výhledů od kostela San Miniata, vstoupím do Artemisiina domu, v němž jsou mimo jiné:

2 velké truhlice z ořešákového dřeva,

3 benátské truhlice s dýhováním z ořešákového dřeva,

1 velká ořešáková skříň s policemi,

12 ořešákových křesel,

4 různobarevné židle potažené damaškem,

4 vlněné koberce,

4 drsné lněné koberce,

4 slaměné rohože,

76 zlatých a zelených kožených tapiserií, španělská velikost,

2 tyrkysové přikrývky; jedna lemovaná zeleným taftem, druhá růžovým,

1 tyrkysovo-bílá bavlněná nebesa v tureckém stylu,

2 péřové polštáře,

4 péřové polštářky,

1 prošívaná přikrývka plněná prachovým peřím,

1 dřevěný ohřívač postele,

3 malé dřevěné stoly,

1 dřevěná komoda,

1 velký hrnec,

1 kotel,

1 velká pánev na škrobení prádla,

1 velká nádoba na vodu a mosazné pohárky,

1 malá mosazná váza s uchem,

1 vědro,

1 měděná pánev,

1 krbový řetěz a kleště,

3 trojnožky,

3 kulaté cínové talíře,

2 mosazné podstavce na svíce,

3 železné olejové lampy,

1 mosazné nůžky na svíce,

1 noha od lampy s železným držákem na svíčku,

5 toskánských stoliček,

4 dřevěné stoličky,

4 malířské stojany,

1 velké plátno (napůl pomalované),

1 malba oblečené Magdalény (vysoká dvě braccia),

1 malba madony (vysoká dvě braccia),

1 právě započatá malba Magdalény (vysoká dvě braccia),

1 portrét ženy v ořešákovém rámu,

3 malé malby na měděné destičce,

4 palety z ořešákového dřeva,

15 pláten pro malbu, velké i malé,

1 krucifix,

1 hmoždíř s paličkou,

1 velká nádoba a síto na jíl,

140 obyčejných červeno-zlatých kožených tapiserií,

13 tyrkysovo-zlatých bavlněných, oboustranně zdobených tapiserií,

24 velkých i malých kusů porcelánové majoliky a další kuchyňské nádobí.

Ale proč, drahá Artemisie, přemítám potichoučku ve svém koutku, prodávat malířské nástroje a všechny ty napůl dokončené obrazy žen? To jsi vážně v takové finanční tísni? Anebo chceš úplně změnit branži a ve vlastním životě rozpoutat renesanci?

Před návratem do Říma však Artemisia pro Cosima II. ještě namalovala větší verzi Zavraždění Holoferna – tu, která dnes visí v Uffizi v sále číslo devadesát, a vám nezbývá než před ní zadržet dech. Artemisii bylo dvacet sedm let. Znásilnili ji, ponížili ji u soudu, žila s neschopným manželem, porodila a pohřbila několik dětí, ve Florencii se proslavila vlastní prací, vydobyla si pro ženu takřka nemožné postavení a teď namalovala tohle působivé, caravaggiovsky temné, mistrovské dílo o rozměrech téměř jeden a půl krát dva metry, na němž ženy pod rouškou noci s klidnými a rozhodnými výrazy podřezávají muže. Když se na malbu umístěnou vedle Caravaggiových obrazů zadívám, musím uznat, že je vážně drsná. Anně Marii Luise Medicejské v 18. století přišla tak strašlivá, že ji schovala do odlehlého kouta galerie a dílo v Uffizi veřejně představili až v roce 2000, skoro čtyři sta let od doby jeho vzniku. Krev, postel, temná ložnice, zmuchlané povlečení, zápas, násilí, meč – jde o dokonalou symboliku a dechberoucí provedení. Artemisia už věděla, že zručně namalovaný obraz i jeho krutost vzbudí chválu, a tak na jeho spodní okraj pro jistotu dopsala Ego Artemitia / Lomi fec., jako by říkala: ano, tohle jsem namalovala já, žena. Možná ji při tvorbě obrazu pohánělo dřívější trauma a chtěla se pomstít – jistě není náhoda, že Juditu vyvedla jako zralou a silnou ženu, která ví, co dělá, nikoliv jako stydlivou, ustrašenou dívku jako třeba Caravaggio. Artemisia znala své silné stránky a věděla, že technickou zručnost i „špatné“ pohlaví je třeba využít. A možná chtěla dát pozorovatelům zároveň i lekci o tom, čeho jsou ženy schopné. Dívejte se, zatraceně. Podívejte se, co žena dokáže.

A Artemisia to skutečně dokázala. Po návratu do Říma se s dcerou a služebnou usadila ve své staré čtvrti na Via del Corso. Nyní byla svobodná umělkyně a matka samoživitelka, neboť (jak ukazují dochované soupisy obyvatelstva) její manžel kamsi zmizel. Artemisiina popularita, která začala ve Florencii, dále rostla, a jí se během následujících třiceti let podařilo udělat zářnou mezinárodní kariéru. Ve 20. a 30. letech 17. století malovala obrazy pro španělského krále i šlechtice po celé Evropě, dosáhla úspěchu v Římě, Benátkách i Neapoli a se svým otcem pracovala na londýnském královském dvoře, kde společně vymalovali strop v Queens House. Její práce budila chválu a z Artemisie se stala obdivovaná žena s velkým osobním kouzlem, která se objevovala na obrazech a na jejíž počest vyrobili i módní bronzovou medaili, kde je zvěčněná z profilu. Benátští básníci na její oslavu napsali stovky veršů a dopisů – víc než pro kteréhokoliv jiného současníka – a později její nadání, inteligenci a krásu stvrdily i verše básníků z Neapole.

Okolo roku 1629 se šestatřicetiletá Artemisia přestěhovala do Neapole, kde zjevně zůstala až do své smrti a nejspíš porodila ještě jednu nemanželskou dceru. Uživit se nebylo snadné, velkoměsto jako Neapol sužovalo přelidnění, bídná hospodářská situace, epidemie, hladomor a nepokoje: o zakázky nebyla nouze, ale Artemisia musela své klienty ustavičně prosit o peníze. Nejvíc ji stály dcery; kolem roku 1637 čtyřiačtyřicetiletá malířka skoro zbankrotovala, aby Prudencii opatřila věno. (Tou dobou se zároveň ptala i po bývalém manželovi; možná chtěla pomoct s vyplacením věna.) Navzdory svému úspěchu, houževnatosti a tvrdohlavosti se finančních problémů nikdy úplně nezbavila.

Z neapolských let se dochovalo dvacet sedm dopisů psaných Artemisiinou rukou a právě ty jsou důvodem toho, proč mi nedá spát. Pokud je Artemisia velkým vzorem pro ženy, na nichž bylo spácháno sexuální násilí, označili je za děvky nebo si jen vytrpěly běžné každodenní ponižování, je modelem i pro každého, kdo se snaží uživit psaním či malováním.

Dopisy jsou většinou adresované zákazníkům a mecenášům, například vévodovi Francescovi I. d’Este do Modeny a donu Antoniovi Ruffovi do Messiny. Artemisia se tedy naučila přinejmenším psát. Anebo ne? Roku 1649 zmínila, že se adresát jistě musí podivovat „nad těmi rozličnými rukopisy, protože dopisy diktuji při malování“. Z dopisů je přesto patrný Artemisiin hlas a ten patří skutečné noční ženě. Je přímá, inteligentní, má smysl pro humor a v otázce podnikání je striktní – jednou zuří, jindy je zoufalá a podle potřeby i licoměrná. V dopisech nefilozofuje, ale podává věcné informace o doručení obrazu nebo jeho pozdržení, jedná o cenách, žádá o další objednávky nebo vyjadřuje naději, že ji klient doporučí jiným zákazníkům. Artemisia umí obchodovat: za svou práci si žádá konkrétní částku a nesmlouvá o ní, nedohodne se na pevné ceně, dokud dílo není hotové, a protože se poučila z minulosti, nezasílá črty budoucí malby – klient by si podle nich mohl dát dílo zhotovit jinde za nižší cenu („neumím si představit, že bych se musela potýkat s něčím takovým, kdybych byla muž“). Cenu malby určovala podle počtu postav a často podotýká, že sehnat nahé ženské modely je zvlášť drahé a obtížné, skutečný „bolehlav“. Občas zaslala nějakou malbu jako dárek, aby získala nové zákazníky nebo si udržela ty současné; některé z děl dost možná namalovala pro jiného klienta, s nímž se později nedohodla na ceně či obsahu díla. Jednou jistému mecenáši zaslala práci svojí dcery: „Je mladá, tak se jí prosím nesmějte.“

V říjnu roku 1635 napsala Artemisia Galileu Galileimu a požádala ho, aby se poptal na dva obrazy, které zaslala do Florencie Ferdinandovi II. Medicejskému. Věděla, že je velkovévoda obdržel, ale nic dalšího se k ní nedoneslo, což bylo ponižující – všichni evropští králové a vládci ji koneckonců poctili dárky a děkovnými dopisy. Ty byly výjimečně důležité, protože šlo o zvláštní doporučení (trochu jako pochvalná kritika ve významném periodiku), která se vyplatilo mít neustále při sobě, posílat je jako přílohu k žádosti o peníze nebo je ukazovat novým zákazníkům v naději, že si od vás něco objednají. Artemisii pobouřilo, že se nedočkala pochvaly: „Nemůžu věřit tomu, že by se mnou byla Jeho Výsost nespokojená,“ psala Galileimu. „Chci od vás slyšet pravdu, a to do posledního detailu!“

Roku 1649 bylo Artemisii padesát šest let. Měla zdravotní i finanční problémy, ale v Messině naštěstí objevila dobrého zákazníka, dona Antonia Ruffa. Začátkem roku 1649 Ruffovi napsala, že mu poslala objednaný obraz a omlouvala se, že o ceně nemůže smlouvat, protože sto scudo za postavu žádala a dostala úplně všude – ve Florencii, v Benátkách, v Římě, a dokonce i v Neapoli, když byla ještě bohatým městem. Pokud ji ctěný pán považuje za nadutou, snad přijde na jiné myšlenky, až malbu uvidí. „Ženské jméno budí pochybnosti, dokud lidé nespatří její práci. Omlouvám se, pokud jsem vám zavdala důvod považovat mě za nenasytnou. (…) Jestli se vám moje práce líbí, mohu vám zaslat i svůj portrét, abyste si jej mohl vyvěsit ve své galerii, tak jako to činí jiní urození páni.” (30. ledna 1649)

Z dona Ruffa se stal trvalý zákazník a roku 1649 vedl s Artemisií čilou korespondenci.

„Co nejdříve vám zašlu svůj vlastní portrét i menší práce mojí dcery, která se dnes provdala za rytíře řádu svatého Jakuba. Ten sňatek mě přivedl téměř na mizinu. Proto Vaši ctihodnou Výsost žádám, aby mě laskavě vyrozuměla, pokud by se v Messině naskytla pracovní příležitost, neboť zoufale potřebuji práci. (…) Už vás nebudu déle obtěžovat svým ženským tlacháním. Mé dílo hovoří za mě. Tímto s co nejponíženější poklonou končím.“ (13. listopadu 1649)

„Jsem hluboce vděčná, že jste se mi pokusil sehnat zakázky, kterých je v současnosti poskrovnu.“ (5. června 1649)

„V tuto chvíli mě tíží dvě věci: touha co nejdříve dokončit Vaši malbu a pak to, že na ni nemám dost prostředků. Prosím, abyste mi laskavě zaslal padesát dukátů. Nahé modely stojí hodně peněz. Věřte mi, done Antonio, náklady jsou neúnosné, protože z padesátky žen, které se svléknou, je dobrá nanejvýš jedna. A pro tuto malbu nemůžu použít jedinou modelku, postav je osm, takže musím malovat různé krásky.“ (12. června 1649)

„Malbu mimochodem do desátého příštího měsíce dokončit nestihnu. Vyžaduje třikrát víc práce než Galatea. Pracuji bez ustání a tak rychle, jak dokážu, aniž ohrozím kvalitu díla. Věřím, že bude hotové na konci srpna.“ (24. července 1649)

„Děkuji Vám za dopis i za směnku, kterou mi ihned proplatili. Práce na malbě utěšeně pokračuje, bude hotová na konci měsíce, všech osm lidí a dva psi, kteří jsou podle mě ještě lepší než lidské postavy. Ukáži Vaší ctihodné Výsosti, čeho je žena schopná, a doufám, že Vás dílo velice potěší.“ (7. srpna 1649)

„Vaše ctihodná Výsost se jistě podivuje tomu, že dokončení malby trvá tak dlouho. Je to proto, že Vám chci posloužit lépe, než je mou povinností. Při kresbě krajiny a určení úběžníků jsem zjistila, že dvě postavy je zcela nezbytné namalovat znovu. (…) Odpusťte, ale kvůli nesnesitelnému horku a četným prodělaným nemocem se snažím nemalovat příliš dlouho najednou, abych zůstala zdravá. Mohu zaručit, že toto zdržení bude malbě jen ku prospěchu.“ (4. září 1649)

„Vaše ctihodná Výsosti, (…) Urazilo mě, když jsem se doslechla, že chcete požadovanou cenu, která byla již dříve velmi nízká, o třetinu snížit. Vaše ctihodná Výsosti, něco takového je nemožné. Snížení ceny nemohu odsouhlasit, a to jak z důvodu hodnoty obrazu, tak kvůli vlastní finanční tísni. V jiné situaci bych vám malbu dala darem. Také jsem velmi nespokojená, že se mnou již podruhé jednáte jako se začátečnicí (…)“ (23. října 1649)

„Cena nemůže být méně než čtyři sta dukátů a je nutné poslat zálohu, jako to činí ostatní urození páni. (…) Přísahám, že za tak nízkou cenu bych obraz neprodala ani vlastnímu otci. (…) Až obraz uvidíte, jistě mě nebudete mít za nestoudnici. (…) Chci vám jen připomenout, že na obraze je osm lidí, dva psi, krajina a voda. Jistě chápete, že ceny za barvy jsou horentní. (…) Řeknu pouze, že (…) nebudete zklamaný a shledáte, že v srdci této ženy žije duch Caesara.“ (13. listopadu 1649)

Když myslím na to, jak Artemisia za škrabání brku s rostoucím popuzením sepisuje své dopisy, napadne mě, že je to téměř směšné, ale vlastně se skoro nic nezměnilo. Finanční záležitosti, uzávěrky, pracovní podmínky, shánění zákazníků, sebepropagace, neustálé obavy, zda budete mít dost práce a jestli dokážete pracovat, zpětná vazba – to všechno je pořád stejné. Týden po týdnu, měsíc za měsícem, stále jen píšu, úzkostně dumám nad tím, jak rychle nebo pomalu postupuju, říkám si, jak je to možné, že je konec měsíce a já zase nemám hotovo. Přemýšlím, jestli mi vystačí peníze, kde proboha vezmu další a proč bych měla skoro každou práci, která se mi namane, dělat zdarma nebo za symbolickou částku. Mám strach, co čtenáři řeknou na výsledek a jestli se mi povedlo ony ženy, které se mi odhalily, dost dobře vykreslit. Často ležím s bolestí hlavy a proklínám se za promrhaný den. A pak se snažím myslet na Artemisii: Nebudete zklamaný. Shledáte, že v srdci této ženy žije duch Caesara.

Duch Césara udržel Artemisii při životě ještě několik let – poslední dochovaná informace o její osobě je účet z banky z roku 1654. Po smrti skončila Artemisia v propadlišti dějin, ale zaslouženého návratu na výsluní se dočkala v 70. letech 20. století, kdy postupně docházelo k objevování zapomenutých umělkyň. Feministická umělecká kritika Artemisii prohlásila za ranou „novou ženu“, která svými malbami burcuje ženy k boji, a Římanka se stala uctívanou kultovní modlou feministek i umělkyň.

Okolnosti nepochybně svádí k tomu pozorovat Artemisiiny obrazy prizmatem feministky. Díla té hrstky umělkyň minulosti se většinou omezují na portréty a ovocná zátiší, ale Artemisia proslula obřími barokními díly zobrazujícími silné biblické či mytické hrdinky, oběti, světice a bojovnice od svobodomyslné Kleopatry po kajícnou Máří Magdalénu. Zaměřovala se na malbu nahých žen, používala skutečné modely (na rozdíl od mužských umělců) a výsledkem jsou obrazy se silnou atmosférou, jimž vévodí ženy. Mezi zhruba padesáti dochovanými díly je celkem sedm Judit, sedm Batšeb, šest Máří Magdalén, tři Zuzany, tři madony, dvě Lukrécie a dvě Kleopatry. Podle údajů Artemisia namalovala jedenáct obrazů, na nichž žena dominuje muži nebo se o to snaží, patnáct obrazů, kde je objektem mužské vášně či kontroly, dvacet devět obrazů s aluzemi na sexualitu a devatenáct obrazů, na nichž je nahá žena. Témata nenechají chladným ani současného diváka: Zuzana a starci líčí zkušenost ženy se sexuálním obtěžováním. Lukrécie ukazuje ctnostnou zoufalou Římanku, která se raději probodne dýkou, než aby snášela hanbu plynoucí ze znásilnění. Kleopatra, symbol nebezpečné mocné ženy, se zase nechá uštknout jedovatým hadem, aby se vyhnula ponížení z uvěznění.

Je skutečně děsivé, když si uvědomíte, v kolika letech Artemisia namalovala svá nejslavnější díla. Obraz Zuzana a starci vznikl v roce 1610, kdy jí bylo pouhých šestnáct, krátce před znásilněním v květnu příštího roku, a může jít o osobní vylíčení toho, jaké pro ni bylo Tassiho obtěžování. Lukrécii, malbu ženy hodlající spáchat sebevraždu, namalovala v témže roce, kdy byla znásilněna. První verze Zavraždění Holoferna pochází z doby mezi roky 1611 a 1612, tedy krátce poté, co se Artemisia dočkala odplaty za svou křivdu, stejně jako malba Judita a její služka, na níž ženy odnášejí koš s Holofernovou hlavou. Jak osobní ale tyhle obrazy doopravdy jsou? Podle některých badatelů Artemisia do svých děl vědomě vložila feministické interpretace zkušeností mnohých žen, ale druzí tvrdí, že šlo jen o běžné zakázky – vždyť Artemisia uměla stěží číst! Daná témata byla v té době navíc velmi oblíbená a její mužští kolegové – mezi nimi Caravaggio a její otec – podobných scén namalovali desítky. Je zhola nemožné, aby Artemisia stvořila tak obrovská díla v rámci osobní terapie: materiály byly drahé, a pokud chtěla svou práci prodat, musela dbát na zákazníkův vkus.

Přesto platí následující: i kdyby šlo o díla na zakázku, Artemisia prožila tytéž věci, které malovala. A pokud už si nemohla zvolit téma, mohla se rozhodnout, jakým způsobem ženy na obrazech představí. Například Zuzana není v jejím podání žádná svůdnice, jak bývá obvykle vyobrazována, ale nestydaté mužské pohledy ji očividně naplňují úzkostí.

Judita je zase vyzrálá, sebevědomá žena soustředěně podřezávající svou oběť; rozhodně nejde o stydlivou, ulekanou panenku, kterou nastalá situace vyvedla z míry. I služebná, již třeba Caravaggio vyobrazil jako starou fúrii bezradně postávající opodál, má na Artemisiině malbě zásadní roli – jako by autorka chtěla ukázat, co ženy dokážou, pokud spojí své síly.

Ani v pozdějších dobách nejsou Artemisiiny ženy slabé a zranitelné, ale silné, vážné a rozhodné. Mají životní zkušenosti a jednají. Mocnými předloktími zdvíhají vědra, v nichž myjí novorozeňata, nebo nesou koše s právě uříznutou Holofernovou hlavou. Nejde o žádné dokonalé krásky ani spící Venuše, ale o skutečné ženy: s obyčejnými tvářemi, robustními postavami a trochu vystouplými břichy. Mají i jiné starosti než být objekty mužských pohledů.

A pokud Artemisia teoreticky neuvažovala jako feministka, kterou z ní udělali badatelé, i tak jí prakticky byla. Ano: žádala si pro sebe stejné zacházení, uznání a plat jako její mužští kolegové. Malovala silné a tragické ženské postavy a sama rozhodovala o tom, jak je vyobrazí.

A ne, Artemisia své malby nepodepisovala „panna“ jako její kolegyně, protože všichni věděli, že jí není. Jenom se s vášní a zápalem pustila do díla.

Právě takovou jsem ji tady vykreslila. A pokud jsem se o ní něco naučila, pak to, že historici umění z celého světa se o její osobě přou dodnes. Objevují se nové malby a odborníci se dohadují o jejich autorství i časovém zařazení. Stála Artemisia nahá svému otci, nebo je něco takového naprosto nemyslitelné? Byla celý život negramotná, anebo si skutečně našla cestu do vzdělaných kruhů? Bylo pro ni znásilnění vážně tak traumatizující, jak si myslíme, anebo byl jeho význam přece jen méně osobní, protože v 17. století o sobě lidé nepřemýšleli stejným způsobem jako dnes? A které z jejích maleb jsou autoportréty? Artemisiiny rysy a křivky lze nalézt jak u Judit, Zuzan, Kleopater a hráček na loutnu, tak u Amazonek s přilbicemi na hlavách, ale na druhou stranu je doložené, že v tehdejší Itálii nemohla mít k dispozici velké zrcadlo, které by bylo u celkového nahého autoportrétu potřeba. A proč je její styl tak proměnlivý? Byla špatnou malířkou bez vlastní vize, anebo schopnost přizpůsobit se stylu toho či onoho města naopak hovoří o uměleckém a propagačním géniu? Pravdu o Artemisii skládáme kousek po kousku a každá dlužní kniha, účet a báseň nesoucí její jméno, objevená v Římě, Florencii, Benátkách nebo Neapoli, je rozebrána do posledního detailu, dokud o noční ženě neodhalíme úplně všechno.

Jeden z Artemisiiných možných autoportrétů pochází z 30. let 17. století. Je jí na něm osmatřicet nebo možná pětačtyřicet let, je matkou samoživitelkou dvou dcer, a pokud nepřebývá v Neapoli, je v Londýně, kde otci pomáhá se stropními malbami. Artemisia z obrazu se soustředí na malování. Na sobě má zelené šaty s širokými rukávy s kanýry – na pracovní oděv jsou příliš krásné – na krku zlatý řetízek s přívěskem ve tvaru hlavy a v rukou štětec a paletu. Tmavé vlasy má stažené v nedbalém drdolu, který už povoluje, na nějaké fintění není čas. Artemisia se na mě nedívá. Nestíhá to, má jiné starosti.

*

Rady nočních žen:

Pokud víš, co chceš dělat, dělej to.

Pokud jsi zakusila ponížení, křivdu nebo utrpení, nenech se jimi zastavit. Jdi dál. Odjeď do Florencie. Do Říma. Do Benátek. Nebo do Neapole.

Šrámy proměň ve své silné stránky. Namaluj je na zatraceně velké plátno, ať je každý vidí.

Pokud něco neumíš, například číst, nauč se to.

Nasaj do sebe ducha Caesara a udrž si ho.

Žádej za svou práci stejný plat jako muži.

Neprodávej se pod cenou. Nauč se vyjednávat. Nikomu nepodlézej.

TEORIE O OTCÍCH, WORDOVSKÝ DOKUMENT

Občas sním o tom, jak se kdesi na pozadí života všech nočních žen vyskytuje neobyčejný otec, který se navzdory dobovým konvencím rozhodne poskytnout dceři vzdělání. Ráda bych věřila tomu, že otcové Sofonisby, Lavinie a Artemisie byli úžasní, moudří a pokrokoví rodiče podporující rovnoprávnost, kteří se vlastním příkladem snažili zasadit o osvobození ženského pohlaví, ale je docela dobře možné, že jejich pohnutky byly mnohem banálnější – šlo jim o peníze. Co si mám o tom všem vlastně myslet? To moje malířky nakonec přece jen nebyly příkladnými ženami následujícími svou vášeň? Copak jenom plnily ambiciózní plány svých otců?

Doufám, že neplatí ani jedno. Jak můžeme vědět, kdo to celé vymyslel a podle čí písničky rodina tancovala? Nikde není řečeno, že Sofonisbin otec nedal dcery do učení i proto, že samy chtěly, nejen aby si vydělaly na věno. Jak víme, že Lavinia u otce neškemrala, aby ji nechal studovat malířství, když to samé dovolili i Sofonisbě? Anebo že Artemisia otci neseděla modelem jen pod podmínkou, že bude moct sama malovat?

Třeba byly všechny tatínkovými holčičkami, anebo alespoň věděly, jak na otce zapůsobit. Třeba svými chytrými hlavičkami vymyslely, jak se dostat k vytoužené práci, a věděly, že se jim to podaří jen s otcovou pomocí. Třeba svíravému jhu patriarchátu unikly jedině proto, že se naučily vykukovat ze dveří zpoza otcových zad.

A otcové nejsou důležití jen v příbězích umělkyň: Karen, Isabella, Ida i Mary – člověk má pocit, jako by za každou úspěšnou noční ženou stála postava otce, který svou dceru tím či oním způsobem podpořil v neobyčejném počínání. Hrdinský otec, kterého jste zbožňovali (Karen); přísný otec, jenž dceru vychoval jako chlapce (Ida); nepřítomný otec, o jehož uznání jste usilovali a v jehož práci jste toužili pokračovat (Mary).

A někde na pozadí jsou potom matky: jsou mravné a cudné, dřou se v kuchyni, leží v posteli, nemocné nebo mrtvé.

VII. KALLIO–MAZZANO, zima–jaro

Zima je strašná. V lednu se zavřu do svého miniaturního kamrlíku, píšu a skoro se zblázním. Skutečně dělám, co můžu; celý loňský rok jsem sbírala materiál, honila noční ženy po třech světadílech, psala si deník a v knihkupectvích hledala zdroje – teď bych měla veškerý materiál konečně začít zpracovávat, upravovat ho a psát.

Ze všeho nejdřív přistavím jídelní stůl ke stěně a udělám z něj stůl pracovní (v tomhle bytě už se nebude jíst ani snít, ale pracovat), seženu si pořádné křeslo (tátova stará kancelářská židle) a taky nástěnku, kam si připíchnu obrázky svých nočních hrdinek: ženských středního věku ve strohých černých šatech, spoře oděnou krásku jedoucí na zebře, Karen zamlada mezi zabitými lvy a pak jako starou dámu s Marilyn Monroe, bledé renesanční ženy z florentské Uffizi, Artemisii podřezávající Holoferna. Do rohu stolu umístím kousky dřeva z Mkomazi obarvené rudým prachem. Na poznámkové lístečky si napíšu povzbuzující slova, třeba přírodní evoluce, objevná cesta, jazzová struktura, básnická licence, lehkost, hra a radost. Naordinuju si přísný zákaz obědových schůzek a všem oznámím, že až do května nejsem k dispozici: na celé týdny a měsíce se zavřu do osamocené bubliny a budu psát. Žádný společenský život, žádná spisovatelská setkání, žádné zběsilé googlení dalších cest – nic. Vyrážím na drsnou pouť plnou výmolů s plynem sešlápnutým až na podlahu, jako bych jela přes Olduvajskou rokli: s teroristickým šátkem na obličeji a s pohledem upřeným přímo před sebe. Pusťte mě na to!

První týden to celkem jde, sedím za stolem od devíti ráno do pěti do večera a s nikým se nestýkám. Už druhý týden mám ale chuť někomu zavolat, aby mě dostal ven, nebo v téhle garsonce zešílím. Začnu chodit do obchodu na rohu, abych prohodila pár slov alespoň s pokladní. Třetí týden neustále projíždím tucet složek s poznámkami a cítím, jak mi hruď zaplavuje ledový děs. Nakonec už se ráno ani nezvednu z postele a jen z myšlenky na to, jak zapínám počítač, se mi dělá mdlo. Mám pocit, jako bych byla sama v tmavé jeskyni, zimní temnota mě dusí jako černočerná deka. Lehkost, hra, radost – velký kulový. Co když z toho nakonec přece jenom nic nebude? Tohle má být ten neblaze proslulý syndrom druhé knihy?

Ve stejné bažině se plácám celou zimu, ale pořád netuším, jak tuhle práci dokončit. Samou frustrací mám chuť křičet. Snažím se myslet na to, co by řekl můj kamarád Jyrki, který je výtvarník: že současná fáze, takzvané odstřeďování sraček, k procesu zkrátka patří a v naší práci jde vlastně jen o to, jak dlouho bude trvat. Já už to ale dál nevydržím. A protože jsem se dobrovolně vehnala do úplné sociální izolace, po večerech ležím u televize a nenávidím se. Mám skoro pocit, jako bych byla v depresi. Ale jak můžu být krucinál v depresi, když jsem uprostřed života snů!

Myslím na to, jak jsem svou práci v jistém okamžiku absurdní nadutosti vznešeně označila za výzkum lidské povahy. Pche. Snila jsem o trochu jiném výzkumu – o svobodném, opojném dobrodružství v neprobádaných krajích, o cestách v čase k zapomenutým kulturám –, ale co jsem si nadrobila, to si teď musím i sníst: samotu, odcizení, zoufalství, pocit uvíznutí a selhání, pochyby o vlastním duševním zdraví i o významu čehokoliv – to samé, co přede mnou zakusily mnohé noční ženy a kvůli čemu je kdysi zavírali do blázinců s nálepkou „hysterička“ na čele. Jsem na nejlepší cestě za stejným osudem. Noční ženu potřebuju víc než kdy jindy.

Jednu noc v absolutním zoufalství zavolám Fridě Kahlo. Fridino číslo najdu v napodobenině jejího diáře, kterou jsem si koupila a umístila do poličky v době, kdy jsem shromažďovala informace o nočních ženách. Frida číslo vypsala červenou tužkou svým typickým rukopisem:

Frida Kahlo 195221. Diego Rivera 239121 147121.

Přemýšlím, v jaké fázi můžete bezpečně prohlásit, že někdo dočista zešílel. Když uprostřed lednové noci v helsinském kamrlíku, oblečený do kalhotek s nohavičkami a termotrika, skutečně vezme telefon a naťuká do něj Fridino číslo?

Frida neodpovídá.

Volané číslo neexistuje, oznámí ženský hlas v telefonu.

Diegovi nemám co říct.

Jednoho dne se dozvím, že moje žádost o přijetí na květnovou spisovatelskou rezidenci ve středověkém městečku Mazzano nedaleko Říma byla schválená. Teoreticky je to samozřejmě úžasné, ale protože tonu v černé bažině, jsem hrůzou bez sebe: pokud na mě doléhá samota, Mazzano mi nijak neulehčí. Podle pokynů v e-mailu leží odlehlé městečko na okraji jakési rokle plné hadů („Pokud vyrazíte na procházku, vezměte si s sebou hůl.“), veřejná doprava tam neexistuje, telefon prý funguje výhradně „v levém předním rohu terasy“, a co je vůbec nejhorší, v domě není internet. Matce od rodiny, která se celý rok nezastaví, by tohle jistě znělo jako rajská hudba, ale já už další odcizení a samotu nesnesu.

Třeba mě ale nákup letenky zase postaví na nohy.

A opravdu. Na konci dubna dorazím do Říma, a než se pohřbím v Mazzanu, strávím tu pár dní s rodiči. V helsinském kamrlíku zatím bydlí nějaký kluk z Kuala Lumpuru, zatímco já s rodinou si od jednoho Itala pronajmeme obrovský starý byt s vysokými stropy, osm minut chůze od Pantheonu. Po obou stranách vstupu do majestátního domu jsou nasprejována červená písmena M, I a A. Nevěřícně na ně zírám: jak pravděpodobné je, že si z desítek bytů k pronájmu vyberu zrovna ten, na jehož dveřích je napsáno moje jméno?

Ach, věčný Říme. Každé ráno se ploužím s rodiči ubíjejícím hlemýždím tempem, což je cena za to, že si smím vychutnat úžasný tříchodový oběd, na který bych sama nezašla. Pak vyrazím po vlastní ose, courám se uličkami, obcházím muzea a hltám historii a kulturu. Na chvíli zapomenu na celou knihu a omámeně vstřebávám všechno kolem sebe: místní zlatavé světlo, nádherné barvy domovních zdí, patrové rozvaliny, kvůli nimž máte pocit, že by v mapě města mělo být přerušovanými čarami zakresleno několik na sobě ležících vrstev – dějiny archeologie celé lidské společnosti. Nechám se okouzlit letní zelení, liliemi a kvetoucími kaštany i poklidnou atmosférou bočních uliček. Výhledy na město ze střešních teras, tím, jak bazilika sv. Petra v matném večerním protisvětle prosvítá otvory ve zdech a jak se mi zadrhne dech, když se přede mnou náhle objeví dva tisíce let starý Pantheon. Samozřejmě jsem bez sebe i z jídla – z artyčoků, fritovaných květů cukety, králičího s lanýži, grilované chobotnice, pravé saltimboccy, špenátu osmaženého na másle, čekanky, telecího jazyka, salsy verde, koláče s piniovými oříšky a bílého vína ze Sardinie – a také z Tibery za soumraku, z večerních procházek k oranžově nasvícenému Koloseu i z dlouhých stínů borovic korunovaných zlatou září, které k němu ukazují. Učaruje mi pochmurný Caravaggio, poklady Raffaelova ateliéru, jezuitské kostely přezdobené zlatem a lapisem lazuli, staré, shrbené jeptišky, které mi sahají stěží po pás, zavedou mě na opuštěný balkon pro chór, kde si prohlížím zbytky fresky ze 13. století – blednoucí pozůstatky nádherných barev a křídla andělů připomínající duhu –, a při čekání potom usnou na lavičce.

Přemýšlím o svých nočních ženách, jejichž obrysy a stíny se míhají kolem. Chodím po stejných ulicích jako Artemisia, kolem bytů umělců ze 17. století, a vyrazím do galerie Accademia di San Luca, abych se podívala na Laviniin portrét, ale nenajdu ho. Už mě to ani nepřekvapí. Co jsem čekala? Že si budu moct jen tak prohlédnout obraz, který namalovala žena?

Poslední večer, zrovna je 1. května, vyrazím ještě jednou k Pantheonu. Je skoro úplněk a měsíční světlo ozařuje siluetu starou dva tisíce let. Vypadá bezpečně a připomíná nějaké veliké zvíře.

Na Facebook umístím poslední zprávu: Následující měsíc se ponese ve znamení středověkých komunikačních prostředků. Poštovní holubi a kouřové signály jsou OK, možná občas internet nebo telefon, ale jistější jsou telepatické zprávy.

Mazzano, Mazzano Romano. Co o něm říct? Zašlé středověké městečko na úbočí hor. Byt je vestavěný v městské zdi staré sedm set let, klíč čeká ve schránce, z oken a střešní terasy je dechberoucí výhled na vlnící se prastarý, zelený les, kde žijí divočáci, lišky, želvy, hadi a štíři, i rokli, jež ho rozděluje. Pootevřeným oknem slyším zurčení řeky, která jí protéká, ale není vidět. Ptáci cvrlikají, přes zeď létají vlaštovky a kavky, po kamenných ulicích se plíží prašivé a jednooké kočky. Úzké uličky, točité schody ubíhající nahoru a dolů a temné klenuté podchody, všude plno dřevěných obloukových dveří zamčených na západku, stáje a sklepení. Prý tu straší, což mě vůbec nepřekvapuje – kde jinde by žili duchové, když ne v Mazzanu?

První obyvatelé sem přišli v 10. století, někdy v době Sei Šónagon, a byli to mniši. Ve 14. století městečko na vrchu strmého kopce obehnali zdí a postavili v ní domy, včetně toho mého. Vedle rozvalin kostela stojí palác někdejšího feudálního pána del Dragona, z jehož oken je výhled na celé město a do údolí. V hradební bráně je pánův kamenný erb, had obtáčející žezlo, a hned za ní býval kdysi příkop a stáje pro koně a mezky. Domy vně starých hradeb, roztroušené po stráni, pocházejí z pozdější doby, a čím výše po klikatící se serpentině vystoupáte, tím jsou modernější. Nahoře v novém Mazzanu vás čeká naprosto běžný svět s auty, autobusovými zastávkami, obchody se smíšeným zbožím a bankomaty.

Zato tady, ve starém městě, máte pocit, jako byste se ocitli uprostřed prastaré pohádkové knihy vyzdobené iniciálami. Bylo nebylo, kdysi dávno, předávno, v jednom odlehlém koutě království, na konci strastiplné cesty přes hory a řeky, leželo městečko obehnané hradbami, kde lidé, zapomenutí okolním světem, po celá staletí vedli svůj vlastní, tichý život. Nikdo už si nepamatoval, jak se tu ocitli. Možná se narodili z dračích semínek, která přinesli staří mniši a která zakořenila ve zdejších strmých stráních, a pak začali pomalu růst, v těžkých podmínkách se svíjeli, pnuli a scvrkávali jako šlahouny vinné révy.

A divoké víno tu připomínají skutečně všichni: lidi, domy i zvířata. Z oken visí zašlé prádlo, na šedých kamenných schodech a terasách se vrší květináče seschlých květin. Ve stěnách domů jsou zvláštní díry, vidím zborcené schody, které nikam nevedou, rozbité brány a dutiny porostlé mechem, a pokud na náměstí občas zabloudí auto, většinou mu chybí kapota. V malinkých výklencích, kterých je všude spousta, se skrývají vybledlé obrazy madon. Na náměstíčku je jeden obchůdek s jídlem a Vittoriův krám se zeleninou, kde prodávají místní úrodu (mám podezření, že majitel je ve skutečnosti francouzský herec Jean Reno, který tu ve volném čase pod tajným jménem „Vittorio“ provozuje zelinářství). Mají tu i miniaturní kapličku, kde muži ve společnosti kněze po večerech vysedávají pod středověkou freskou, a samozřejmě místní špeluňku, Caffe del Falco, kde za neuvěřitelně špinavými umělohmotnými stoly sedí vypelichaní majitelé vypelichaných koček, mezi nimi i rozcuchaný chlapík s kůží spálenou dohněda, který zběsile těká očima a nápadně připomíná Keitha Richardse.

A právě do Caffe del Falco, „toho děsného pajzlu“, mě večer po příjezdu vezme čtyřiaosmdesátiletý Fin jménem Cai, který ve městě žije: „Bydlí tu nějaká finská spisovatelka?“ zakřičí do domovního telefonu, zrovna když z ingrediencí od Vittoria vařím polévku minestrone. Cai je prý zvyklý zvát všechny nové rezidenty na caffè corretto, tedy espreso se sambucou, ale protože kávu nepiju, dostanu doušek alkoholu do čaje, přestože Silvie za barem mě varuje, že za podobný nápoj neručí. Obyčejné espreso stojí osmdesát centů, caffè corretto euro. Zatímco pijeme, Cai mi vykládá historii městečka a cestou domů mi ukáže tajný klenutý průchod, kde je tma jako v ranci, páchne to v něm plísní a kočičí močí, ale dostanu se jím rychle domů – pokud tedy zapomenu na zdejší hrozivé historky. Pak mi na tvář vtiskne nefalšovaný italský polibek a vrátí se do vlastního bytu, který se nachází v podobně stísněné uličce Ježíše Krista jen o pár domů dál.

O několik dní později si zapíšu do deníku:

V Mazzanu vás nejprve napadne, že je to bohem zapomenuté místo: rozpadlé domy, zřícené kostely, vraky aut, dokonce ani římský taxikář ho nenašel v navigaci. Ale za den nebo dva, když seženete něco k jídlu a dobře se vyspíte, napijete se vlastního japonského čaje a za zvuků zurčící říčky si přečtete knihu na rozpálené terase, když začnete pozorovat vlaštovky, které s příchodem večera štěbetají v rozvalinách – zaplaví vás hřejivý pocit a cítíte se tu jako doma. Rozpadlé brány a schody končící nahodile ve zdech domů si náhle prohlížíte o něco bedlivěji a za chvíli už fotíte plevel rašící na hradbách, křivé zdi, kde vrstvy malty nahromaděné v průběhu staletí utvořily různobarevné povrchy, šikmé stíny a klenutí úzkých uliček a oblečení jen tak přehozené přes prádelní šňůru. Zamilujete si vlaštovky poletující ve večerním světle a svěží ranní svit, opojnou vůni jitra, které se sem line okny, i volavky a třetí den začnete počítat, jak málo už vám zbývá času – jen čtyřiadvacet dní. Najednou se vám nechce vyrážet na jednodenní výlet do Říma tím jediným autobusem, který odjíždí v sedm ráno. Proč vůbec někam chodit – byť jen do nového města, od něhož vás dělí šestiminutový výstup? Toužíte zůstat uvnitř své šeré hradby, v bludišti malých domků, donekonečna procházet ty tři trasy, které se vám tu nabízejí, poslouchat tichý šum starých zdí, což je možná jen zvuk řeky zurčící v údolí, ponořit se do jejich nitra, do toho nesmírného prostoru skrytého uvnitř.

Píšu si instrukce pro následujících čtyřiadvacet dní:

Před západem slunce: jdi vždycky ven a pozoruj vlaštovky.

Jdi vždycky ven a naslouchej šumu hradeb.

Dnes je parno, teploměr ukazuje dvacet sedm stupňů. Říkám si, že bych měla začít pracovat, ale místo toho mám chuť vyhřívat se chvíli na terase. Pak se vyškrábu do obchodu v horním městečku, kde si koupím čerstvou chobotnici, a při zpáteční cestě si v naší špeluňce vypiju grepový džus. Když se pak bludištěm šerých uliček vracím domů, narazím na lidi, kteří jsou tu stejně jako já na rezidenci.

„Hej, já tě znám,“ zvolá muž. Je to Markus, kamarád mého bratra z dětství, a s ním jeho žena, umělkyně Aura, a jejich tři kluci. Všichni působí hrozně mile, Aura mi řekne, ať k nim někdy zaskočím na večeři a že spolu vyrazíme na výlet do lesa. Přijeli sem autem až z Finska a hodlají tu strávit záviděníhodné dva měsíce.

Mám s sebou USB wifi adaptér a Aura si ke mně večer přijde přečíst e-maily (přece jen tu je signál!). Chvilku klábosíme. Aura maluje hlavně akvarely a poslední dobou se prý soustředí na portréty raně křesťanských světic, třeba Anežky a Cecilie. Cecilii znám, její mramorovou sochu jsem viděla v Římě v bazilice Santa Cecilia ve čtvrti Trastevere. Aura vypráví, jak Cecilia ve 3. století bránila své panenství, držela půst, na holé kůži nosila šaty z hesiánu, odmítla být manželovi po vůli a dokonce obrátila čtyři sta Římanů na víru, v důsledku čehož byla odsouzena k smrti stětím. Kat ťal hned dvakrát, ale hlava odmítla odpadnout od těla a Cecilia krvácela ještě tři dny. Anežčiným poznávacím znamením jsou zase dlouhé vlasy sahající až na zem, jimiž se trochu podobá Auře. Anežka žila v Římě ve 4. století a nápadníkům se vyhýbala tak dlouho, až ji jeden z nich jako křesťanku udal. Za trest se musela svléknout na Domitianově stadionu (dnešním náměstí Piazza Navona) před zástupem lidí, ale její vlasy jako zázrakem skryly její nahotu, a Anežka si tak uchovala svou cudnost.

Aura se světicím, které maluje, dost podobá. Má prý nejrůznější předtuchy a pocity, občas při setkání s někým novým, nebo když cítí silnou atmosféru, omdlí. O mně prý hned věděla, že jsem Váhy stejně jako ona, ať už to znamená cokoliv. Kromě malování se věnuje i performanci a mnohá vystoupení, která realizuje se svou kolegyní Lindou, se zabývají ženami minulosti – jednou například uspořádaly seznamku, kde jste si mohli zamluvit setkání s Marií Antoinettou, Annou Kareninou, Sue Ellen nebo Pannou Marií. Aura i Linda si kvůli vystoupením nechaly narůst dlouhé tmavé vlasy, aby je od sebe lidé nedokázali odlišit.

Později si na internetu vyhledám Auřin akvarel světice Sereny. Serena se jí podobá, jen je o něco smutnější, jako člověk, který zná svůj osud. O jisté melancholii svědčí i nevýrazné stíny pod jejíma očima. Aura naproti tomu kypí usměvavou energií. Jednoho dne pozvu Serenu/Auru na skleničku vína, které si vypijeme na střešní terase, povídáme si o světicích a dalších nočních ženách. Pozorujeme starý les, který se rozkládá před námi a v jehož skrytu leží starobylé hroby Etrusků a Falisků.

V květnovém Mazzanu panuje úmorné vedro. Nevím, na co jsem při balení myslela – asi jsem čekala, že ve středověkém kamenném domě bude zima, protože můj kufr přetéká kašmírovými svetry a spodním prádlem z bambusového vlákna, kvůli nimž jsem na poslední chvíli obětovala ty dvoje letní šaty, které bych teď potřebovala.

Do kapitoly o balení musím doplnit následující: Nikdy se nezbavuj letních šatů. Váží pět gramů a rozměry odpovídají kapesníku. Co myslíš, Nellie Bly?

V Mazzanu se konají městské slavnosti. Ráno jsem si vyhradila pro psaní, ale zrovna když začínám, někdo zazvoní. Je to Cai a ptá se mě, jestli si nechci s ním a jeho manželkou vyrazit do nedalekého městečka – mají ve zvyku brát rezidenty na podobné výlety.

„Potkáme se za čtvrt hodinky nahoře na náměstí Antisa.“

„Kde to je?“ volám, protože až na staré náměstí Umberta I. ve středu města žádné jiné neznám jménem.

„No tak přijďte sem ke dveřím,“ zamumlá Cai, a když pokládá telefon, ještě zaslechnu, jak bručí: „Zatraceně, ženská, co se ztratí v Mazzanu…“

Ukáže se, že náměstí Antisa je prostranství před rozvaleným kostelem asi dvacet metrů od mého bytu.

Autem vyrazíme do středověkého městečka Nepi. Caiova manželka Christel je chytrá, vtipná a mimořádně schopná žena, která má za sebou dlouhou mezinárodní kariéru a v Itálii žije od doby, co jsem se narodila. Bez přestání mi vypráví o krajině, kterou vidíme z okénka – v dálce se tyčí Apeniny (v zimě tam můžete na běžky), plantáže vlašských ořechů (vínu a olivám se tu nedaří), duby (sedm různých odrůd), břečťan (omylem se nad ním začnu rozplývat, ale ve skutečnosti hubí stromy a ničí městské hradby), trosky velkého domu (dříve to bývalo filmové studio, kde se točily spaghetti westerny), pramen (odkud se stáčí minerální voda Acqua di Nepi), akvadukt Nepi (jehož sklon je pouhé dva centimetry na metr). V Nepi Christel zkušeně navádí Caie, aby věděl, kde zastavit (kdybys byl Ital, zaparkoval bys tady). Ve městě jsou zrovna trhy, před kostelem se shromáždila skupina dětí v bílém, které jdou k přijímání, a za chvíli dorazí místní sbor, který pak s dětmi v závěsu vyjde do ulic, takže to tu vypadá jako v nějakém Felliniho filmu. Procházíme kolem pultů se sýry (rozhodneme se pro pecorino), vyberu si hydratační krém (je v něm olivový olej a jde o etruský recept) a Christel mi koupí kousek lékořice připomínající seschlou větvičku, kterou poslušně cucám cestou domů. Nakonec si sedneme na kávu/čaj (pokud chci ledový čaj, mám si objednat tè freddo) a Christel vypráví o své působivé kariéře. Cai mi říká, že ho v Helsinkách ustavičně někdo zastavuje na ulici a líbá ho na tvář; nemá ponětí, o koho jde, ale ví, že dotyčný bude mít něco společného s Mazzanem. Za posledních dvacet let se tu každý rok vystřídá dvacet spisovatelů a umělců – Caie si vybaví každý, ale on nemá šanci si všechny zapamatovat.

Doma se naobědvám a chvíli zkouším psát, ale pak už si musím pospíšit na městskou slavnost. Ve stanu na přípravu jídla vztyčeném před rozpadlým kostelem se zjevně činí celé městečko. Nějaká snědá žena s tváří od mouky, co vypadá jako dávná Etruskyně, peče pizzy, „Vittorio“ pobíhá kolem ve své zástěře a Keith Richards, který většinou od sedmi ráno vysedává v Caffe del Falco, teď se stejnou horlivostí a rozmáchlými gesty, s jakou by jeho předobraz zahrál stadionu plnému diváků, griluje hamburgery. Na čele má gumovou čelenku a ze rtu mu visí cigareta. Lidé snesou dlouhé stoly a s Aurou a kluky jíme všechno, co se nabízí: pizza fritta, smažené artyčoky, fave e pecorino, domácí citronový koláč. Přidá se k nám finská výtvarnice Mari, která sem před dvanácti lety přijela na rezidenci, zamilovala se, porodila dceru a zůstala. S příchodem večera místní skupina mladých hudebníků v rozvalinách kostela zahraje všechny zásadní kusy od Guns N’ Roses po Metallicu a Smells Like Teen Spirit od Nirvany. Dlouhovlasý kytarista trochu stydlivě pohazuje hlavou.

Představovala jsem si, že v tomhle odlehlém městečku strávím klidný, tichý měsíc, myslela jsem, že tu budu trčet jako kůl v plotě bez možnosti spojení, telefonu a internetu a že po pár týdnech dostanu minimálně ponorkovou nemoc, ale v tomhle bohem zapomenutém místě to žije víc než v Helsinkách celou zimu. Nenapsala jsem ani slovo, zato jsem se naučila, že ranní práci musím stihnout před devátou, protože nikdy nevím, kdo zazvoní u dveří a jaký program se mi naskytne. Tohle společenství je každopádně mnohem úžasnější než osamocená poustevna ve finském kamrlíku uprostřed lednové zimy.

Příprava jídla à la Mazzano: skočíte si do „Vittoriova“ krámku se zeleninou a chvíli tam bezradně postáváte, dokud k vám nepřijde jeden ze stařečků lelkujících venku a nepodělí se s vámi o svůj nejlepší recept.

„Víte, jak uvařit tyhle?“ ptá se mě šibalsky kalábrijský děda pozoruhodně dobrou angličtinou a ukazuje na dlouhé hrachové lusky. Pak mi poradí, jak připravit sicilskou pasta fave: hrách deset minut povaříme v osolené vodě, na oleji osmahneme cibuli, přihodíme hrách, trochu vody, a pokud chceme skutečnou sicilskou pochoutku, přidáme i slaninu a jíme s krátkými těstovinami – s krátkými, ne dlouhými, zdůrazňuje stařík se vztyčeným prstem. Cena ingrediencí: euro čtyřicet. Zeptá se mě, odkud jsem, a vypráví, že sám procestoval celý svět.

„Jednou se mi v Guatemale rozbilo auto a zůstal jsem tam patnáct let.“

Ptám se ho, jestli se mu rozbilo taky tady, v Mazzanu. Prý tak nějak.

Potkám se s Carlou, která obstarává praktické věci kolem zdejších rezidenčních pobytů. Slíbí, že mě za malý poplatek vyveze na výlet do okolí, abych trochu poznala svět. Jednoho horkého rána vyrazíme k nedalekému jezeru Bracciano a následující den do Říma. (Carlino auto je zralé na opravu, a tak nás odveze její třiaosmdesátiletý soused s kyslíkovou maskou na obličeji.) Třetího dne se vydáme do Viterba, nedalekého středověkého městečka o něco většího než Mazzano. Když jdeme po ulici s obchody, Carla mrkne na mé sportovní sandály (pořád jsem se jich nezbavila) a prohlásí, že v něčem takovém by v životě nevyšla z domu. V příštím krámu s botami si proto na její doporučení raději koupím kožené sandály s leopardím potiskem v italském stylu, abych jí nedělala ostudu.

Naobědváme se na malém náměstíčku pod zelenou pergolou a pak vyrazíme do paláce, kam se ve 13. století před bouřlivou situací panující v Římě uchýlil sám papež. Procházíme palácovým muzeem, jehož vitríny přetékají svatými relikviemi; nikdo už neví, od koho pocházejí, ale ve zdobných dřevěných truhličkách se skleněnými stěnami jsou desítky kostí, chomáčů vlasů, zubů a prstů. Carla jen tak mimochodem poznamená, že nedaleko odsud, v městečku Calcata, schraňovali Ježíšovu předkožku, prepuzzio, ale potom ji někdo ukradl.

Nevěřícně na ni zírám: Ježíšova předkožka – ukradená – z Calcaty – nějaká část téhle šílené věty je naprosto absurdní. Tak zaprvé, jak pravděpodobné je, že by se dochovala Ježíšova předkožka, a pokud ano, tak jak a kde? (Ale co já vím, třeba se předkožky schovávaly běžně, něco jako v dnešní době mléčné zuby pro zoubkovou vílu; některé matky si prý nechávají dokonce i pupeční šňůru.) Že by ale předkožka ze všech koutů světa skončila zrovna v Calcatě, ospalém městečku na vrcholu kopce, kam jsem nedávno zavítala s Auřinou rodinou? A kdo by ji kradl a proč? Jak tvrdou měnou je podobná věcička na katolickém trhu? Obíhá na černých trzích hodně falšovaných Ježíšových předkožek?

Odpovědi na otázky se mi dostane večer, když jdu k Auře a Markusovi na večeři. Někde mezi smaženou polentou a cantuccini začne Markus vykládat o záhadné předkožce, o níž se dozvěděl následující:

Podle legendy ji Karel Veliký v roce 800 daroval papeži Lvovi k Vánocům. Sám Karel ji dostal od archanděla; podle jiné, mírně důvěryhodnější pověsti ji obdržel od byzantské císařovny jako svatební dar. Papež Lev si dárek odvezl do Říma a bezpečně ho uložil do kaple Sancta Sanctorum. Šlo o významnou relikvii: jedinou dochovanou část Ježíšova těla. Její význam byl tak veliký, že po Evropě kolovala celá řada falešných předkožek, kvůli nimž se zakládaly kaple i bratrské řády k jejich ochraně.

„Původní“ předkožka se nicméně ztratila v chaosu roku 1527, kdy vojáci císaře Karla V. vtrhli do Říma. Jakýsi voják tehdy předkožku ukradl, ale byl dopaden nedaleko města a uvězněn v Calcatě, kde relikvii ukryl. Předkožka byla objevena o třicet let později a od roku 1557 uchovávána v místním kostele. Papež Sixtus dal jejím uctívačům rozhřešení a z Calcaty se stalo oblíbené poutní místo. Kdyby předkožka nadchla Sofonisbu s Lavinií, mohly se na ni vyrazit podívat, ale nemyslím si, že to udělaly.

Když pak Galileo Galilei v roce 1610 pomocí teleskopu objevil prstence Saturnu, jistý vatikánský knihovník napsal o svaté předkožce esej – ta se podle něj proměnila v Saturnův prstenec, jakmile Ježíš vstoupil na nebesa. (Přemýšlím, zda o tom Galileo s Artemisií diskutovali při hostině u medicejského dvora.) Později v 19. století jakýsi francouzský klášter usiloval o to, aby byla jeho předkožka uznána za pravou. Deset let trvající pře skončila tím, že Vatikán roku 1900 pod hrozbou trestu zakázal, aby se o svaté předkožce dál mluvilo nebo psalo. Roku 1962 pak odstranil uctívání Ježíšovy obřízky z církevního kalendáře a doufal, že sporu kolem předkožky učinil jednou provždy přítrž.

Jenže podle hippies, kteří v 60. letech přišli do Calcaty, bylo uctívání předkožky a její přenášení v novoročních průvodech skvělý nápad, a tak tradice kvetla až do 80. let, kdy se do celé, nyní již trapné situace rozhodl vložit calcatský vikář. Přiznal se, že krátce před Novým rokem odnesl předkožku v krabici od bot a schoval ji ve svém šatníku, odkud byla „ukradena“. Zloděje se nikdy nepodařilo dopadnout a předkožka se nenašla, ale stopy vedly k viníkovi: do vatikánského oddělení přísně tajných předmětů.

V noci znovu přemýšlím o tom, jak nevyzpytatelné jsou lidské zájmy: svaté předkožky, noční ženy – úžasné, co všechno dovedou lidé uctívat. A kromě toho: kdo jsem, abych se pochechtávala svatým relikviím? Kdoví, jaká by mě zaplavila extáze, kdyby se našla Sofonisbina kadeř nebo nefalšovaný otisk Artemisiina prstu.

Předpověď počasí opět slibuje tropická vedra, a tak plánuju zůstat doma. Umyju nádobí, vyperu si a uvařím a pak se pokusím dopsat si deník až do současnosti, protože jsem ho trochu zanedbávala. Provinile si pomyslím, že ani necestuju s karavanou přes Sinajskou poušť, a stejně jsem celé dny nenapsala ani slovo. I soubory s poznámkami uložené v hlubinách mého počítače čekají na přepsání. Jestli to takhle půjde dál, nikdy tu knihu nedokončím. Závistivě myslím na to, jak neuvěřitelně činorodé a produktivní všechny mé noční ženy byly: kdyby knihu psala Lavinia nebo Artemisia, o Isabelle s Idou ani nemluvě, dávno by byla hotová! Ty by se nepoflakovaly někde po kopcích a nehledaly by staré hroby Falisků, které s tím vším nemají nic společného. Seděly by doma a pracovaly by, až by se z nich kouřilo!

Pak mě napadne, že pokud teploměr ukazuje třicet dva stupňů, možná je přece jen povoleno ještě chvíli se zavřenými okenicemi lenošit na pohovce u Felliniho La dolce vita. Sledovat ten snímek právě tady, kde Felliniho filmy najednou působí jako dokumenty zobrazující každodenní realitu, je úplně dokonalé.

Přijde mi, že jsem přesně tam, kde mám být. Zbytek světa je někde daleko, za mlžnou clonou, stejně jako kniha čekající na napsání.

Dorazí zástupce rezidenčního fondu Jyrki a Carla na jeho počest uspořádá večeři v cantině – sklípku, který patří k mému bytu. Carla vaří od šesti od rána a stoly se prohýbají pod samými dobrotami – omelety, saláty s těstovinami, luštěninové omáčky, lilky osmahlé na oleji, hory smažených kuřecích řízků, sýry, salámy, olivy, lupiny, tiramisu – všichni sobě i druhým nalévají prosecco, panuje tu úžasně hlučná a živá atmosféra, mluví se směskou jazyků (všemi najednou), finsky, anglicky, italsky, estonsky i švédsky. Večeře se účastní Jyrki s manželkou, jejich přátelé (čerstvě zamilovaný pár), Aura bez svých mužských, estonský fotograf Karel, který je tu na rezidenci tak jako já, potom Mari, Cai, Christel, Caiova dcera, která včera dorazila s manželem, i Carla se svým mužem Paolem. Jyrki je vtipný, má hlas jako zvon a na sobě zářivě žluté tričko, které si koupil na trhu v horním městečku: je mu malé a svítí na něm nápis Beach Life, který se k němu absolutně nehodí, ale nepochybně vystihuje jeho smysl pro humor. Cai se hovoru moc neúčastní, ale vesele sleduje řadu mladých žen sedících před ním. Carla si vůbec nesedne, možná už ani nemá židle, neustále vaří další a další chody a se spokojeným úsměvem na rtech pozoruje, jak ostatní jedí. Přesně po takových bláznivých večeřích jsem toužila ve Florencii a tady, v městečku, kde jsem měla žít jako poustevnice, je konečně dostanu. U stolu kolují příběhy o bývalých rezidentech; někteří se prý na celý měsíc zavřeli v bytě a pak si stěžovali, jaké je Mazzano příšerné místo. Jiní se odsud nehnuli na krok, nanejvýš vyrazili na procházku do lesa. Někdo omylem skončil v Mazzanu u Milána, další zase v městečku Nazzano, které je úplně někde jinde. Jedna nájemnice prý první noc v panice volala Carle a tvrdila, že v bytě straší; druhý byt byl naštěstí zrovna volný, takže se tam dotyčná mohla přestěhovat, ovšem až poté, co Carla zkontrolovala, zda v něm také neřádí nadpřirozené bytosti. Jyrkiho zjevně skutečně potěší, když řeknu, že jsem si Mazzano úplně zamilovala.

Zhruba kolem půlnoci se všichni rozejdou, stoly se sklidí, vrátíme vypůjčené židle, a když po desetimetrové chůzi dorazím domů, naliju si ještě sklenku vermentina di Sardegna, které mám v lednici, a jdu se posadit na střechu. Pozoruju hvězdnou oblohu a poslouchám tlumené šumění prastarého lesa.

Poslední den mě Aura namaluje.

Aura už se mě dřív ptala, jestli bych jí seděla modelem, a já samozřejmě souhlasím. Maluje na podlaze svého studia, střešními okny dovnitř vniká světlo, sedím před ní a mlčky si čtu noviny, aby měla klid na práci. Přejíždí po akvarelovém papíru dlouhým štětcem, který namáčí do černé tuše a pak použije vodové barvy – modrou a černou, maluje řadu obrazů jeden za druhým, z různých úhlů, delší a kratší. Aura mě varuje, že nedělá věrné portréty, což dobře vím – ženské obličeje na obrazech roztroušených po stole jsou částečně nebo úplně rozmazané, mnohé mají tělo jakéhosi zvířete, nebo jim přes rameno nakukuje nějaká silueta. Práce jsou skutečně zvláštní a působivé.

Je úžasné sledovat Auru při práci. Celou dobu vesele klábosí, zatímco na papíře vznikají bizarní, tmavé obrazy. Maluje rychle a neztrácí čas; když se jí některý výtvor nelíbí nebo se nepovede, přemaluje ho velkým štětcem nebo všechno přebarví načerno. Akvarel se roztéká po vlhkém papíru. Aura kouskem látky setře část mého obličeje, takže je polovičatý a rozmazaný, jako by se roztékal do černé louže. Na jednom obrázku vypadám jako tříleté dítě, na jiném jako mladý kluk, ale na několika jsem zcela rozeznatelná – je to zvláštně dojemný pocit, vidět se na papíře očima druhého člověka, přestože Aura říká, že umělci nakonec malují hlavně sami sebe. Na poslední velký papír namaluje spoustu tváří vedle sebe i na sebe, vypadají jako ubíhající negativ nebo archeologické vykopávky. Několik obrázků si smím odnést, ty větší si Aura nechá, protože na nich chce ještě pracovat a možná je i dokončit. Prý chystá výstavu s pracovním názvem Ženy běhající v poušti – na obrazech budou i zvířecí postavy, občas vyvedené jen jako náznak nebo hrozba vně obrazu, aby nebylo úplně jasné, zda ženy utíkají s nimi, anebo před nimi.

Hned vím, o čem mluví.

Cesta letadlem je krásnější než kdy dřív. Vystoupáme nad Řím a letíme přes zelené kopce k oblému břehu jezera Bracciano. Rozeznám poloostrov s městečkem Anguillara a hrad Orsiniů, pak se vnoříme do mraků připomínajících jemnou bavlnu a letíme skrz – vznášíme se nad nimi, v modravé říši slunce.

Nesnesitelná melancholie posledních dní je pryč, cítím jen ohromné štěstí a vděk. Přemýšlím, jak úžasné je vznášet se nad vším a takhle cestovat – způsobem, o němž se mým nočním ženám ani nesnilo. Myslím na všechna ta setkání, na lidi, které jsem potkala, na nečekané a inspirativní pocity toho, že někam patřím. Myslím na Carlu a její rodinu, na jejího manžela Paola se šibalskýma očima a jejich dceru oblečenou v černé – na Carlu, která se neustále směje, občas je tak rozčílená, že by někoho zabila, a chtěla by se mnou vyrazit na Sardinii. Myslím na radostnou Auru, která má pořád nějaké předtuchy, na dobře naloženého Markuse a jejich kluky. Myslím na tajuplnou, úžasnou Mari, která je na cestě za velkou změnou a je plná palčivé tvůrčí síly. Myslím na bláznivě vřelého Caie, který mi neustále říkal „zlatíčko“, jako bych byla jeho vnučka, takže jsem mu rozhodně nemohla věnovat děkovné přání s nahou La Fornarinou koupené v Římě – kdoví, co by si o tom pomyslela praktická Christel. Myslím na místní lidi, na les a tamní duchy, na Etruskyně a jejich prastaré hroby. Myslím na Řím, který jsem si ze srdce zamilovala, věčný Řím, kam se chci ještě stokrát vrátit. Myslím na to, jak jsem poslední měsíc zakoušela výhradně ryzí štěstí – díky němu a tomuhle malému městečku, díky lidem, na něž jsem tu narazila –, a doufám, že se tak necítím jen kvůli tomu léku na bolest hlavy, který má prý příznivý vliv i na psychiku.

Finsko. Proč v tom klobouku, který v Itálii působil skutečně elegantně, na letišti v Helsinkách vypadám jako Andy McCoy?

VIII. Řím–Boloňa–Florencie znovu

O dva roky později se znovu vrátím do Itálie do měst svých nočních žen. Mám dojem, jako by se něco změnilo – jako by ženy konečně vyrážely ze zavřených sálů a zapomenutých skladišť na denní světlo.

V Římě si najdu ubytování v jednom z domů, kde v 17. století bydleli umělci – hned vedle ulice, kde znásilnili Artemisii. Můj pokoj je omítnutý nabílo, krásný a s vysokými stropy, a když ležím v posteli, vidím staré trámy v místech, kde bývaly sýpky s obilím. Vykloním se z okna v druhém patře a dívám se do úzké uličky; za jejími domy je Via della Croce, kde stál v roce 1611 Artemisiin dům. Když otevřu okno, do pokoje proudí šum ulice, večer operní zpěv, povykování hloučků vyrážejících na večeři, ráno pak vrčení vesp, popelářských a metařských aut a zpěv kostelních zvonů. Nejspíš bych tu zaslechla i Artemisiin křik o pomoc, který se linul z ložnice v patře domu na Via della Croce.

Pokud byly zdejší ulice před čtyřmi sty lety plné násilí a hrozilo vám, že vás v nich někdo zabije, pak ani dnes tu není úplně bezpečno – nějací drzí chlapi, teste di cazzo, mi v metru ukradli peníze, které mi měly vystačit na dva dny. Tady, v Artemisiině ložnici, je to ale úžasné. Tenké závěsy se tiše vlní okolo okna. Naslouchám zvukům, které se sem linou z ulice. Hotelová služba mi donese talíř se snídaní až do pokoje.

Zkoumám přilehlé čtvrti okolo místa, kde žila Artemisia. Zabloudím k bílému domu na rohu Via del Babuino, a když procházím labyrintem pokojů v horním patře moderní kavárny, která je zároveň ateliérem, mám pocit, jako bych se skutečně ocitla v domě jejího dětství. A kdoví, třeba v něm i jsem. Zato paláce na Via Margutta porostlé břečťanem pod sebou pohřbily všechno staré a pěší třída Via del Corso, která za Artemisiiných časů patřila umělcům, tone v záplavě turistů a tisíců Římanů, kteří se přišli mačkat do nekonečných butiků s levným oblečením, botami a mobilními telefony, jejichž totožné verze najdete v kterémkoliv jiném městě na světě. Zaskočím ještě do kostela Santa Maria del Popolo, abych se podívala na Caravaggiovy malby, které tu při pohřbu své matky viděla i Artemisia. Caravaggiova díla, italské národní poklady, jsou ohrazené páskou a dozorce dovnitř pouští jen určitý počet turistů naráz. Čekám, až na mě přijde řada, a tupě hledím na oddělovací pásku. Vtom mi dojde, co se tam píše: ARTHEMISIA ARTHEMISIA ARTHEMISIA, po celé délce pásky.

Projdu městem až na náměstí Piazza Navona. Na jedné straně stojí muzeum, z jehož fasády visí obrovské plátno s Juditou podřezávající Holoferna. Uvnitř ho zavraždí ještě dvakrát. Zuzana trpí obtěžování starců, Lukrécie páchá sebevraždu, na Danaé prší zlatý déšť a Kleopatra zas a znovu umírá, protože Artemisiina díla jsou k vidění v jednom sále za druhým.

Ano, tohle je skutečně poprvé, co vidím malby své noční ženy jako samostatnou výstavu.

Na seznamu věcí, které chci v Římě vidět, je i Laviniin slavný portrét – ten, který namalovala pro svého budoucího tchána v roce 1577 a dnes leží ve skladu římské umělecké akademie, galerii Accademia di San Luca. K obrazu jsem se snažila neúspěšně dostat při mnohé ze svých předchozích cest a teď, po četných e-mailech v angličtině a italštině, zbytečných návštěvách a nekonečných telefonátech, se mi to nakonec poštěstí. Jsem nervózní a taky si přijdu trochu jako podvodnice: vedení galerie jsem se totiž zapomněla zmínit, že nejsem historička umění, jen zapálená fanynka nočních žen.

Nic zvláštního se ale nestane. Pracovník muzea Fabrizio zmizí za dveřmi skladiště a ani ne za minutu se objeví s Lavinií v ruce. V sále ji postaví na stůl na kus pěnového plastu, kde se malba opírá o dřevěnou kostku z překližky, a pak odejde pro další věci. Najednou s Lavinií osamíme. Malba je malá, dala by se odnést, a znovu úplně jinak barevná než v jakékoliv knize nebo obrázku z internetu. Laviniiny boloňské svatební šaty jsou šeříkově fialové, všechno je vkusné a detailní: pootevřené truhlice s věnem, malířské potřeby, samotná Lavinia. Mrknu na bezpečnostní kamery a rychle si stoupnu vedle ní, abych nám pořídila selfie. Na kraji fotky zachytím svůj zápisník, tužku a mapu Říma.

Potom se Fabrizio vrátí, aby obraz odnesl. Spěchá, takže se nestihnu na nic zeptat – třeba proč Lavinii schovávají ve skladu. Moje mise je ale splněna: vydávala jsem se za badatelku, nepoctivou hrou pronikla k objektu svého domnělého výzkumu a jedna noční žena se na chvíli dostala z šera skladiště na denní světlo.

Ve Florencii se ubytuju v penzionu ve starém městě. Sice zásadně převyšuje můj rozpočet, ale z hotelu je výhled na řeku Arno, a tak si pomyslím, že jednou mám ve Florencii právo na pokoj s vyhlídkou. Zlatavé ranní světlo mě láká ven, ale hned zamířím do galerie Uffizi. Jsou tu strašné davy, nervy mám nadranc, všude jsou masy japonských turistů, kteří jako zeď stojí přesně před těmi malbami, které chci vidět. Jen nakrknutá Beatrice visí o samotě – když na ni narazím, skoro se rozesměju, tak nakvašeně vypadá.

Večer, jakmile fronty poleví, se rozhodnu zajít do uffizského knihkupectví. Rychle projdu i sály – galerie za půl hodiny zavírá – a koutkem oka mrknu na své ženy, Battistu, Simonettu v mušli a další, které jsem předtím přes hradbu lidských těl neviděla. V patře si všimnu, že tu dnes otevřeli speciální výstavu. Je to vůbec možné? Je věnovaná Plautille Nelli – sestře Plautille, jedné z prvních florentských umělkyň, oné jeptišce, která malovala v 16. století a od níž se podle dosavadních informací dochovalo jenom pár děl! Horlivě přebíhám od jednoho obrazu k druhému, zjevně se našly i další malby a jsou nádherně zrestaurované. Z portrétů světců čiší skutečná vřelost; Plautilla jich ve svém klášterním ateliéru zřejmě namalovala celou řadu – provozovala hotovou církevní továrnu na umění! Taky se ukáže, že její magnum opus dlouhý sedm metrů, jediné známé vyobrazení poslední večeře v dějinách namalované ženou, které až dosud viselo v refektáři Santy Marie Novelly, se konečně restauruje a brzy bude v klášteře volně k vidění.

A to není všechno: náhle mám dojem, jako by ve Florencii začala skutečná renesance umělkyň. Dozvím se, že nový ředitel galerie Uffizi si předsevzal přepsat tradiční kánon a díla malířek dal přemístit (konečně!) ze skladu na stěny galerie. Chystají se i další výstavy jako ta o sestře Plautille a portréty malířek schované ve Vasariho chodbě mají dostat vlastní sál přímo v galerii. Sofonisba, Lavinia, Artemisia – všechna ta díla, která jsem tu před dvěma a půl lety tak zoufale hledala, budou brzy přístupná úplně všem. Zvlášť jedna věta v popisu výstavy je skutečným balzámem na mou duši prahnoucí po nočních ženách: „Viděno současným prizmatem lze prohlásit, že ženské malířky byly nepostradatelnou součástí renesance.“

Se zavírací dobou mě vyženou z galerie, a tak zaskočím do kostela Santa Trinita, abych si srovnala myšlenky a o zázračných změnách pověděla Sassettiho dceři s kulatým bříškem, která na mě tázavě hledí z fresky na stěně. Potom si zajdu na večeři do malinké restaurace provozované dvěma sestrami – od stolu u okna vidím temnou řeku, na jejíž hladině pableskují nekonečné řady palácových světel.

Cestou domů přes Ponte Vecchio narazím na demonstraci, a tak zůstanu stát v dlážděné uličce a sleduju proudící zástupy lidí. Průvod pokračuje, ve skupině jsou hlavně ženy, mladé, středního věku i starší – zjevně jde o nějaký ženský pochod. Moment! Dnes je přece den žen, možná proto otevřeli onu výstavu o Plautille. Jsou tu hotové davy, úplný karneval, žen je pořád víc a víc, nesou cedule a já je fotím, co můžu. Vidím obrázky vaječníků, ženy požadují právo na sebeurčení, autodeterminazione, na to rozhodovat o vlastním těle. Nechtějí být jen strojem na děti jako Sassettiho dcera.

Konečně mi dojde, co to znamená: anno domini 2017 florentské ženy vyšly do ulic, ven z ložnic, kuchyní, sklepů a skladišť a je to taková nádhera, že stěží popadám dech.

ŽÁDOST O STIPENDIUM, DIKTOVANÝ DOPIS

Ctihodný done Antonie Ruffo,

znovu Vám píši s omluvou, že dílo stále není hotové. Chápu Vaši netrpělivost; vždyť na něj čekáte přinejmenším od minulého roku. Přiznávám, že práce mi oproti původnímu odhadu trvá mnohonásobně déle. Žen, o nichž píšu, je hodně, každá je jiná, a všechny je třeba důkladně prostudovat, což zabírá více času, než jsem plánovala. Bližší průzkum žen u nich navíc odhalil vady a nedokonalosti nebo fascinující náznaky, které vedly k dalšímu bádání, a z obrovského množství kandidátek bylo třeba vybrat jen ty nejvhodnější – což je úplná noční můra!

Četné cesty, které jsem vykonala, abych s dílem postoupila, mě přivedly na pokraj bankrotu. Došly mi peníze, vlastně jsem už nějakou dobu na mizině, a proto Vaši ctihodnou Výsost žádám, aby mi laskavě poslala ještě pět set dukátů a já mohla dílo dokončit. Pracuji neustále a tak rychle, jak dokážu, ale bolesti hlavy a další obtíže, které zde nebudu zevrubněji popisovat, mě bohužel občas upoutají na lůžko. Navíc mi pro častou duševní námahu bývá mnohdy špatně a pak na knihu nedokážu ani pohlédnout. Tehdy situaci pomůže jen čas – a pokud sem tam strávím týden něčím jiným než psaním, znovu v sobě objevím nadšení pro knihu, kterou Vaše ctihodná Výsost tak dychtivě očekává.

Co nejponíženěji Vaší Výsosti děkuji za pochopení a prosím o trpělivost. Mohu Vás ujistit, že toto zdržení bude dílu jen ku prospěchu.

(…) den měsíce (…) MMXVII

S úctou Vaše M. K.

DOPIS NAPSANÝ BRKEM, VE TŘECH KOPIÍCH

Drahé Sofonisbo, Lavinie a Artemisie,

píšu vám, abych vám co nejponíženěji poděkovala za ony četné rady, které jsem od vás dostala. Myslím, že vaše příkladná kuráž by byla inspirací pro mnohé ženy, proto bych ráda uspořádala seminář, kam vás co nejuctivěji zvu jako mluvčí. Netrpíte doufám panickým strachem z veřejného vystupování? V případě potřeby vám mohu nabídnout beta-blokátory. Napište mi laskavě své požadavky na honorář – předám je co nejrychleji donu Antoniovi Ruffovi.

Zamýšlená témata jsou:

1. Jak se představit jako profesionálka.

2. Jak najít zákazníky.

3. Jak zpropagovat své schopnosti.

4. Jak vyjednávat o honoráři a dosáhnout finanční prosperity.

5. Jak uspět v oblasti, které dominují muži.

6. Jak skloubit rodinu s prací.

7. Jak se vzpamatovat i z těch největších pohrom.

8. Jak pracovat účinně a efektivně: noční ženství jako zdroj síly.

Chystám semináře i na následující témata:

– Kurz pro otce. Jak podpořit dceru v kariéře plus odstrašující příklady.

– Kurz pro manžely. Zkušenosti muže, jehož žena podniká.

– Kurz pro mecenáše. Jak správně objednávat a platit.

– Umělecké poklady ze stínů skladišť na světlo: kurz pro ředitele uměleckých galerií.

Srdečně

M. K.

IX. Normandie, podzim

Městečko Villerville, Normandie. Přicestovala jsem na pobřeží Atlantiku a s kamarádkou Katjou se ubytovala ve starém šedém domku, který patří mojí švagrové. Přijely jsme sem na čtrnáctidenní spisovatelský pobyt ve dvou a já už předem vím, že je to naprosto geniální nápad. Pokud je psaní neustálým balancováním mezi náročnou izolací a konečnou ponorkovou nemocí, pak je nasnadě následující dokonalé řešení: práce ve společnosti kolegy.

Vylodění v Normandii je náročné. Noc před odletem strávím u Katjy, protože nájemníci, kteří budou po dobu mé nepřítomnosti bydlet u mě v bytě, přijeli už včera. Vstáváme v šest, následuje cesta Helsinky–Paříž–Lisieux–Trouville–Villerville a pak ještě na pokraji smrti hladem táhneme zavazadla do vlhkého studeného domu. (Ne, pořád jsem neabsolvovala Nelliin kurz balení.) K večeři si z posledních sil objednáme pizzu a sníme si ji na schodech u nábřeží se sklenkou červeného vína. Je krásné počasí, odliv odhalil škeble a břeh je plný sběratelů mušlí v gumácích a s vědry v rukou.

Následující den vyrazíme na trhy v sousedním městečku. Tašky si nacpeme chobotnicí, čerstvými párky, artyčoky, zelím, broskvemi, fíky, horským sýrem, kachními foie gras, pommeau, ciderem, sancerre. Poobědváme škeble na trouvillském bulváru ubíhajícím podél písečné pláže a jako dezert si dáme palačinku ze žluté crêperie na rohu. Večer má obloha přerušovaná řadami mraků nachovou barvu a odliv po sobě zanechá stříbrně pableskující jezírka, z jejichž krásy se tají dech.

Na Facebook dám společnou fotku, kterou jsme pořídily v magickém světle zimní zahrady, a napíšu: Věci, díky nimž vám všechno připadá zázračnější: když pracujete s někým po boku.

A potom se dáme do práce.

Ráno vystoupám po úzkých točitých schodech do malinké ložnice s třešňově červeným toaletním stolkem z minulého století, který se dá uzpůsobit jako pracovní stůl. Když se k němu usadím, v zašlém zrcadle vidím sebe a stříbrné víko notebooku. Zhluboka se nadechnu. Chci si myslet, že se dívám na osobu, která tu knihu dokáže dopsat. Chci si myslet, že patřím do skupiny píšících žen – ke Karen, Isabelle, Idě a Mary – i mezi ty, jejichž pracovním nástrojem byl štětec.

Skoro je vidím – siluety v tmavých šatech se mísí s mým odrazem v temném zrcadle se zdobným rámem. Jako bych je slyšela i v domě, mezi bronzovými podstavci lamp a mnoharamennými svícny, mezi stříbrnými konvicemi na čaj, mramorovými soškami žen, které se sklánějí k mytí, mosaznými pelestmi postelí, vanami na nožičkách, stojany na kalamář a rozkládacími sekretáři. Mezi gobelíny s rytířskou tematikou a krajinomalbami s lesními pěšinami, mezi velkými plachetnicemi na měděných gravírováních. Ve flísové mikině tu možná působím trochu nepatřičně, ale moje ženy sem zapadají dokonale.

Od stolu vidím do zimní zahrady. V oknech visí krajkové záclonky, proutěná křesla vybělená slaným vzduchem a sluncem pokrývá jemná vrstva prachu a plísně, útlé železné židle jsou zrezivělé stejně jako všechno ostatní. Všude, na malinkých poličkách, v miskách i na táccích, jsou mušle, škeble a mořské hvězdice sesbírané na břehu: nefalšované přírodopisné vzorky. Sádrová soška na odkládacím stolku zobrazuje chlapce, který s lehkým úsměvem na rtech hraje na flétnu, a knihy v policích – Sea Shore of Britain & Northern Europe (Pobřeží Británie a severní Evropy), Rocks and Minerals (Horniny a minerály), Fossils and Shells (Fosílie a mušle) ze série Eyewitness Handbooks (Zpozorováno z první ruky) a výběr velkých děl o umění – jsou natolik vybledlé, že skoro ztratily barvu a jejich stránky zprůsvitněly.

Při západu slunce stojím na pláži před domem a nohy v holinách mám až po kotníky ponořené v jednom z jezírek, které tu nechal odliv. Obloha tmavne, mění barvu z růžové na temně akvamarínovou a je stejně surrealistická, jako by ji vymalovali akvarelem. V zrcadlové hladině vody vidím celý svůj odraz, zatímco na obzoru jako sen září dlouhá tenká nit milionu světelných drahokamů Le Havru.

Dny ubíhají ve vteřině. Nasnídáme se a hned se dáme do psaní, po obědě na chvíli skočíme na pláž a pak píšeme až do večeře. Potom zhlédneme západ slunce a jdeme spát. Občas se dostaví hlad – u počítače snadno strávíte mnoho hodin. Ve dne si někdy vyneseme židle na písek posetý kousky mušlí a chvíli si užíváme tepla a sluníčka. Jeden den strávíme v nedalekém městečku Honfleur, obcházíme trhy se starožitnostmi, jíme ústřice, mušle a kachní stehýnka, načež se vyškrábeme na přes sto let starý kolotoč a za zvuků flašinetu se navzájem fotíme. Sedím na kolotoči na žirafě, kolem sebe mám tygra, slona a bělouše a všichni společně uháníme vpřed.

Katje jde práce zjevně od ruky – počet stránek, které napsala, je záviděníhodný. Včera se prý v jejím románu zrodila scéna, v níž hlavní postava v horkovzdušném balonu dosedne na snové pobřeží Normandie, které po odlivu připomíná měsíční krajinu. Dnes se hrdinka Amanda snaží po ledu uprchnout z ostrova Seili a večer Katja hodlá napsat část pojednávající o tom, jak na ostrově probíhaly pohřby v zimě. Sama se donekonečna plácám ve svých poznámkách o badatelkách a snažím se utřídit si jednotlivá témata do předběžných celků. Vím, že tahle fáze je ze všeho nejhorší a člověk ji prostě jen musí vydržet.

S příchodem večerních hodin mi všechno začne přerůstat přes hlavu a já se cítím natolik zoufale, že mám chuť křičet. V hlavě mi jako jeden velký zašmodrchaný spletenec stále v tom stejném rytmu víří věty nočních žen, takže ani nevím, jestli sním či bdím.

… kdyby se třeba jen malinko najedla, neztratila by tak snadno odvahu, protože hlad, jak známo, způsobuje sklíčenost…

… je vážná chyba cestovat výhradně první třídou, protože vyslechnete jen hovory cizinců, což je nevyhnutelně nudné a ohrané…

… vezměte si s sebou jednu obzvlášť krásnou noční košili, abyste se nemuseli stydět, až na vás udeří horečka, a pro případ nouze se naučte připravit dobré kari…

… koupelna byla příšerná, k večeři jsem si dala lahev ředěného piva, dva equanily a prášek na spaní, cílem bylo co nejrychleji zabrat…

… obrazy spatřené ve světle stínové lucerny si zapamatujete lépe než jiné věci…

… cestovatelé mají výsadu tropit ty nejnevhodnější věci, a přesto si počínat zcela mravně…

… také jsem se naučila orat, abych si nemusela připadat horší než Tolstoj…

V hlavě mám absolutní chaos. Žen, které mi nedají spát, je zkrátka moc. A navíc všechny ty žádosti o granty a rezidenční pobyty (velevážený done Antonie Ruffo…), co se za poslední týdny nahromadily, nečekané dopisy, pozvání na vystoupení, které mi přistály v e-mailu, e-mailové rozhovory a žádosti o video zprávy u příležitosti předávání kdovíjakých cen – všechno to, co patří k mojí práci, ale co tak špatně snáším – mě naplňuje úzkostí. Kdesi vespod totiž číhá ledový strach: co když tu knihu přece jen nedopíšu? Co když to prostě nezvládnu? Co když nedokážu přeměnit padesát elektronických složek s poznámkami v plynulý text?

Navíc začínám celý svůj slavný výzkum lidské povahy považovat za neúspěšný. Myslela jsem, že budu dělat přesně tytéž věci jako mé noční ženy. Že se do slova a do písmene vydám v jejich stopách, budu pádlovat džunglí, polomrtvá se povleču pouští, že se vypravím do nezmapovaných oblastí, budu se živit máslem a přežiju minimálně tři měsíce s jedním příručním zavazadlem.

Místo toho sedím na kolotoči na umělé žirafě a přemýšlím o ženách, které skutečně něco dokázaly.

Vyrážíme do Paříže. Hodláme tam strávit několik dní, načež Katja odletí domů a já se vrátím do svého normandského městečka. Ráno v den odjezdu se náhodou zahlédnu v zrcadle šatníku v ložnici, když na sobě mám jen spodní prádlo a pás na peníze (z většiny jde o grant) v tělové barvě. Je to děsivý pohled. Pro informaci všem sólo cestovatelkám – pokud budete na cestách někdy potřebovat pás cudnosti, abyste se vyhnuly fyzickému dotírání, můžete místo něj použít pás na peníze v tělové barvě.

V Paříži lije jako z konve. Taxíkem dojedeme do hotelu, který se skrývá v hlubinách Passage Jouffroy, a následně zajdeme na oběd do restaurace Chartier s kopulovitou střechou v téže budově. Restaurace podávala levné jídlo dělnickým vrstvám už v roce 1896; tehdy tu lidé stáli fronty s vlastním talířem a lžící. Večer se procházíme čtvrtí Saint-Germain-des-Prés, když vtom se znovu strhne průtrž. Rozhodneme se zaskočit na aperitiv do podniku Les Deux Magots – kam taky jinam než do proslulé literární kavárny a kolébky existencialismu, stejně jako tomu je v případě sousední Café de Flore. Obě kavárny mají i vlastní literární cenu – každoročně udělovaná Prix de Flore zahrnuje šest tisíc sto eur a každý den po celý rok sklenku vína Pouilly Fumé, čímž bych ráda předala tip helsinským kavárníkům.

Když potom za soumraku kráčíme přes Pont Neuf, sleduju zavřené stánky pařížských bukinistů a přemýšlím, zda je na světě další město, jehož hlavní třídu by dnem i nocí lemovaly staré svazky. Paříži vládnou knihy, důstojně střeží její břehy a z nich pramenící moudrost se vznáší ve vzduchu jako opojné výtažky inspirace.

Na počest posledního večera v Paříži si zkusím objednat sklenku skutečně drahého vína, ale číšník řekne: „Ach, to je velmi, velmi komplikované,“ a odmítne mi ho prodat. Možná jsem měla odpovědět: „To já taky,“ ale uznávám, že i levnější víno, které mi doporučil, bylo výtečné. Jmenovalo se Who am I, tedy kdo jsem.

Potom se samotná vrátím za psaním do svého normandského městečka. Procházím se po strmém břehu, kde fičí tolik, že moje rty začnou chutnat po soli. Později večer sleduju nachový západ slunce, který se zrcadlí v poodlivových jezírkách, a připadá mi, jako bych se dívala na hořící povrch Měsíce.

Následující den se dám do práce.

V hlavě mi víří Kamanteho slova: Msabu, vy myslíte, že byste dokázala napsat knihu? Co ale píšete vy – vždyť je v tom hrozný nepořádek, kousek tady, kousek támhle. Když někdo přijde dovnitř a zapomene zavřít dveře, papíry se vám rozletí na všechny strany, dokonce i na podlahu, a vy se potom zlobíte. Z toho žádná kloudná kniha nekouká.

VZKAZ NA NOČNÍM STOLKU

Jmenuju se M. Je mi čtyřicet tři let. Svou druhou knihu píšu už šest set dní.

Uznávám – žen, kterémi nedají spát, je příliš. Nikdy bych nevěřila, kolik jich najdu, jakmile se dám do hledání. Stojí u dveří ložnice, na schodech, v podkroví, v zimní zahradě normandského domku, na slaném větru vanoucím stísněnou uličkou vedoucí k Atlantiku. Vměstnám je do zásuvky u stolu, protože nějak tu knihu dokončit musím, ale zásuvka je nezadrží, jejich hlas se z ní vyvalí jako mlha nebo sytá vůně pražené kávy, zaplaví každý kout v domě, načichne jí moje oblečení, saju ji do sebe s každým nádechem. Spím zahlcená jejich přítomností, moje zápisníky jimi přetékají, procitám do jejich výroků, které zmizí, jakmile se je rozespalá snažím zapsat. Zásuvka rachotí, a tak ji přichytím lepicí páskou. Ženy sem ale stejně vtrhnou a lomozí po celém domě.

Co mám s tím nočním procesím dělat?

JAJOI

Rady nočních žen 10:

Ponoř se do toho, čeho se bojíš.

Pracuj jako šílená.

Noční žena č. 10: Jajoi Kusama

Zaměstnání: Avantgardní umělkyně, tvář milionové značky, prototyp manické workoholičky. Žije v blázinci v Tokiu.

„Když si postavíte horu z plyšových penisů a lehnete si mezi ně, hned se bojíte o něco méně.“

– Jajoina strategie přežití popsaná v jejím životopise

„Hledají se veselí lidé pro happening Jajoi Kusamy. Přijďte do studia Kusama 404 E. 14st 3. patro, 21. ledna, neděle, 18.00.“

– ručně psaný vzkaz na výstavě Jajoi Kusamy v helsinské galerii HAM v lednu roku 2017

15. listopadu 1955

Drahá slečno O’Keeffeová,

omlouvám se, že vás ruším, když jste tak vytížená… Jsem japonská výtvarnice a maluji už třináct roků, od svých třinácti let… Ráda bych vás poprosila, zda byste mi laskavě neporadila, jak postupovat dál… V druhé obálce zasílám několik svých akvarelů. Podívala byste se na ně? (…)

S úctou

Jajoi Kusama

O Jajoi Kusamě jsem poprvé slyšela v Los Angeles na jaře roku 1998. Bylo mi dvacet šest let, právě jsem skončila vysokou a nastoupila do své první práce v malém nakladatelství. Můj mladší bratr v Hollywoodu studoval hru na baskytaru a já ho přijela navštívit. Los Angeles jsem si okamžitě zamilovala – bylo to to nejabsurdnější místo, jaké jsem kdy viděla. Zároveň bylo směšně velké: třeba chůze z hollywoodských vršků na pláž vám zabrala hodiny a celou dobu jste se museli proplétat hustým provozem. Brzy mi došlo, že pěšky tu nikdo nechodí, metro neexistuje (vlastně ano, jedna linka, ale nikdo příčetný do něj nevkročí) a autobusy jezdí jen šílenci, narkomani a já. Když byl bratr ve škole, trávila jsem hodiny na zastávkách a čekala na obrovskou kovovou kraksnu, která nás exoty mučivě pomalým tempem dovezla z Hollywoodu do jiné části města, třeba do centra nebo Santa Monicy. Během nekonečných bizarních jízd jsem si do deníku zapsala celou sérii příběhů Šílenci z losangeleských autobusů.

Hned po příletu jsem jedním takovým autobusem pro choromyslné vyrazila do Losangeleského muzea umění. Netušila jsem, co je tam právě k vidění (internet nebyl, takže jsem to neměla kde zjistit), ale ukázalo se, že muzeum pořádá retrospektivní výstavu jakési Japonky, o níž jsem nikdy neslyšela. Místnosti tonuly v záplavě puntíkatých obrazů, barevných abstraktních maleb a černobílých fotografií z 60. let s lidmi rovněž pokreslenými puntíky. Největší dojem na mě udělaly kabelky a šaty obsypané makarony rozličných tvarů, a přestože si na ně nepamatuju, nejspíš jsem viděla i ony proslulé boty a křesla s trčícími plyšovými penisy. Po dlouhém letu jsem měla rozhozený biorytmus, ale výstava na mě přesto zapůsobila – nikdy jsem nic podobného neviděla. A když nad tím zpětně přemýšlím, seznámit se s Jajoi stižená pásmovou nemocí připomínající kocovinu, navíc ve společnosti bláznů, je možná vůbec nejlepší.

Na památku jsem si tenkrát koupila pohlednici s fotkou v červených tónech, na níž si mladá Jajoi oblečená v kimonu drží před očima dva knoflíky s nápisem love forever. Celkem nepochopitelně se z ní stal jakýsi můj totem – je to jediný obrázek, který mi na stěně visel dvacet let, putoval se mnou z jednoho bytu (a životní fáze) do druhého, až dodnes. Nevím proč, ale při pohledu na fotku mám vždycky pocit, jako by mi přímo do žíly vstříkli tekutou inspiraci. Život mi přijde svěží, překvapivý a plný lahodného mravenčení.

Jajoi z pohlednice se stala mou první noční ženou.

Jajoi Kusama se narodila roku 1929 ve městě Macumoto do vážené rodiny, která zbohatla obchodem se semeny. Macumoto ležící uprostřed japonských Alp bylo možná idylické, ale Jajoiino dětství mělo k idyle daleko. Otec sváděl služebné, měl poměr s gejšami i prostitutkami, zatímco matka se sklony k hysterii malé Jajoi brzy nařídila, aby otce špehovala, a později ji i bila. Dvanáctiletá dívka začala trpět halucinacemi a slyšela mluvit rostliny a zvířata. Nikomu o tom neřekla, ale své vidiny začala malovat a kreslit. To se matce nelíbilo, protože venkovští umělci vedli v těch dobách zoufalý život, žebrali o peníze na pití a nakonec se oběsili. Proto bylo lepší utnout dceřiny sklony hned v zárodku a bitím jí je vyhnat z hlavy. Vdavky byly na druhou stranu záhodné a matka Jajoi neustále předváděla nová kimona, krásné šaty a fotografie případných ženichů. Jajoi to však nezajímalo: chtěla jenom malovat.

V devatenácti matku přesvědčila, aby jí dovolila studovat umění, a zapsala se do školy v Kjótu. Tamní umělecký svět byl však zpátečnický a panovala v něm přísná hierarchie. Jajoi ho nenáviděla a do školy vůbec nechodila; místo toho celé dny proseděla na tatami v pronajatém pokoji ve východním Kjótu a zuřivě malovala dýně. Mánie byla od té doby pro její práci typická: když ve svých třiadvaceti letech v Macumotu uspořádala svou první výstavu, prací bylo dvě stě sedmdesát a při výstavě o pouhý půlrok později už dvě stě osmdesát. Tou dobou, v roce 1953, se se svou neurózou začala léčit, ale pokud šlo o výstavy, doktor ji označil za génia. Profesor Nishimura byl toho názoru, že by se měla co nejrychleji odstěhovat od matky – samotná Jajoi měla pocit, že by měla rovnou opustit Japonsko.

Chtěla odcestovat do Ameriky, jenže to tehdy nebylo tak snadné: kromě víza byl potřeba i dopis od sponzora, který by zaručil, že se o návštěvnici postará. Koho mohla Jajoi poprosit o radu na cestě do Spojených států, v nichž se hodlala prosadit jako umělkyně? V jednom antikvariátu nedávno narazila na knihu o umění, která jí představila dílo slavné americké malířky Georgie O’Keeffeové. Podivínská, tehdy osmašedesátiletá O’Keeffeová byla jednou z nejvýznamnějších amerických modernistů a tou dobou žila jako poustevnice v poušti v Novém Mexiku. Jajoi obrazy buvolích lebek a pouštních květin, které viděla v knize, nadchly a ve vteřině se rozhodla, že Georgia je žena, která jí pomůže do Ameriky. A tak se vydala na šestihodinovou cestu do Tokia, došla na americkou ambasádu a v publikaci Kdo je kdo třesoucí se rukou vyhledala Georgiinu adresu. Potom jí poslala dopis: Drahá slečno O’Keeffeová, omlouvám se, že vás ruším, když jste tak vytížená… Dopis je psaný na stroji (část písmen poskočila o řádek výš) překvapivě dobrou angličtinou. Jajoi bylo dvacet šest let.

A ač se to zdá neuvěřitelné, Georgia odpověděla – nádherným, krásně zakřiveným uměleckým rukopisem.

Abiquiu, N. M. 14. prosince 1955

Drahá Jajoi Kusamo,

oba vaše dopisy dorazily v pořádku, stejně jako vaše akvarely. (…)

Ano, malby byly zajímavé, ale Georgia teď žila na venkově a o současné newyorské umělecké scéně toho moc nevěděla. Ale pokud by Jajoi chtěla, mohla by její obrazy poslat nějakému znalci. Mě-la by zájem je prodat a za jakou cenu?

Jajoi a Georgia si několik let dopisovaly. Georgia malby skutečně ukázala jistému obchodníkovi s uměním, a dokonce jednu prodala. (Po letech se ukázalo, že zbytek poslala zpátky do Japonska, ale loď, která je převážela, se potopila a malby spolu s ní.) Když Jajoi nakonec roku 1957 vyrazila do Ameriky, Georgia jí v dopise popřála vše dobré. A když Jajoi později jako hladová, nemajetná umělkyni živořila v New Yorku, O’Keeffeová jí napsala, že je kdykoliv vítána na její farmě v Novém Mexiku, kde jí mileráda poskytne místo na práci i plnou penzi. (Jajoi nejela, farma uprostřed pustiny nebyl její šálek čaje.)

Když jsem v Japonsku před pár lety psala svůj první román, narazila jsem na Jajoiinu výstavu v tokijském muzeu Watari. V tamních vitrínách jsem poprvé spatřila ony dopisy, které Jajoi v mládí poslala Georgii. Na vystavené korespondenci bylo něco mimořádně přitažlivého, a tak jsem kolem ní kroužila, dokud mi nedošlo, čím ve skutečnosti je.

Byly to dopisy adresované noční ženě a její odpovědi.

Pomyslela jsem si: tak takhle je všechno jednoduché?

Pokud něco chceš, popros o radu noční ženu. Neboj, noční žena určitě odpoví.

Korespondence s Georgií skutečně přivedla Jajoi do Ameriky. V roce 1957 se jednomu z jejích příbuzných povedlo zařídit jí vízum pod záminkou, že se se svými díly účastní výstavy v Seattlu. Jajoi si s sebou zabalila šedesát hedvábných kimon a dva tisíce kreseb a maleb, jejichž prodejem se hodlala živit, protože z Japonska si tehdy bylo možné odvézt jen minimum hotovosti. K tomu s sebou tajně propašovala nelegálně směněný milion jenů, tedy asi dva tisíce dolarů, zašitých do oblečení a nacpaných do špičky u boty a před odjezdem spálila všechny své zbylé obrazy. Nyní by stály stovky milionů jenů.

Osmadvacetiletá Jajoi dorazila do Ameriky v listopadu roku 1957. Po výstavě v Seattlu se usadila v New Yorku, brzy utratila všechny peníze a vydělávala si na živobytí jako chudá umělkyně. Jejím cílem nebylo nic menšího než revoluce umění, ale život byl nekonečný boj. Okna ateliéru byla rozbitá, místo na posteli spala na starých dveřích, které našla na ulici, a měla jedinou deku. Byla jí zima, hladověla a trpěla halucinacemi. K jídlu měla celý den často jen naběračku kaštanů, občas od obchodníků s rybami vyžebrala rybí hlavy nebo napůl shnilé zelné listy, které zelináři vyhodili, a z ingrediencí si pak uvařila polévku, čímž se do příštího dne vyhnula smrti z hladu. A celou dobu pracovala. Každý cent dala na malířské potřeby. Ateliér brzy přetékal plátny plnými spletitých sítí a přátelé se ustaraně ptali, proč stále maluje jedno a to samé. Občas Jajoi sítěmi nejprve pomalovala plátno, ale malba pokračovala na stůl, podlahu a někdy i ženino tělo. Sítě se nakonec táhly do ztracena: Jajoi se mezi nimi často zapomněla a později vysvětlovala, že se s jejich pomocí dokázala rozplynout. Jednoho dne se ale sítě začaly pohybovat a klouzat jí po kůži – Jajoi dostala panický záchvat a bylo nutné přivolat sanitku.

Jajoi zuřivě malovala a často nejedla a nespala celé dny. V říjnu roku 1959 se jí konečně splnil sen: pořádala soukromou výstavu v New Yorku. Projekt Obsessional Monochrome v Brata Gallery slavil úspěch.

V listopadu vyrazím za Jajoi do Japonska. Blíží se zima a s ní i zabijácká temnota – už teď se potácím na kraji černé díry, vířím na kolotoči nočních žen, zatímco na obzoru se rýsuje příslib polární noci. Ustavičně myslím na to, za jakých podmínek a v jakém zdravotním stavu Jajoi pracovala – pokud to dokázala ona, musím to zvládnout i já!

Rozhodnu se napsat jí e-mail; adresu jsem našla na internetu. Problém s mými nočními ženami je obecně ten, že jsou po smrti, a šestaosmdesátiletá Jajoi je tudíž jediná, s kým se můžu alespoň teoreticky spojit. Konničiwa, píšu neobratně, protože netuším, jak mají dopisy v japonštině začínat, a pak předložím svůj dotaz.

Jajoi neodpoví.

Z Kjóta hodlám vyrazit na pár dní do Tokia. Přemýšlím, zda bych se měla zdržovat ve čtvrti Šindžuku, kde se nachází soukromá psychiatrická klinika, v níž Jajoi žije. Vím, že má ateliér přímo u kliniky; prý tam chodí hned ráno, celý den pracuje a večer se zase vrací zpátky. Mohla bych ji zahlédnout, třeba jak přechází přes ulici? A kdyby ano, co bych udělala? Někde jsem četla, že Jajoi se zásadně nechce s nikým setkávat, klinika je její bezpečný přístav, sama se neodváží ani do obchodu, a nějaká povykující turistka by ji tudíž pravděpodobně vyděsila k smrti. A co kdybych uctila její umění – svlékla se donaha, pomalovala se puntíky a vystavila se před klinikou? Mrkla by na mě z okna? Třeba bych sama skončila jako pacientka zmíněné léčebny a dostala pokoj hned vedle ní! Ohajó gozaimasu, sensei, řekla bych vždycky ráno, když bychom se v bleděmodrých nemocničních mundúrech společně ploužily na odběr krve.

Nakonec se rozhodnu, že si léčebnu prohlédnu jen pomocí aplikace Google Earth v soukromí hotelového pokoje. Klinika stojí uprostřed běžné obytné čtvrti. Nemám ponětí, který z útulných domků v úzkých uličkách je Jajoiin ateliér, ale bedlivě zkoumám dveře, poštovní schránky, květináče, kola stojící na dvorcích, pytle s odpadky, a dokonce i prádlo – všechno, co fotograf Google Earth jeden náhodný den zrovna zachytil. Moje zoufalství roste. V některých ulicích jsou i lidé: dělníci, nějaký stařík s taškou s nákupem, sousedé, kteří se zastavili na křižovatce na kus řeči, mladá žena vycházející z domu se slunečníkem v ruce. Po Jajoi není ani stopy.

Je mi trapně. Tohle je děsivé – i takhle po internetu mi můj průzkum ulic přijde jako stalking nejvyššího kalibru a bylo by strašné, kdyby se Jajoi dozvěděla, že se v někde v tokijském hotelovém pokoji hrbím u počítače a jako posedlá zkoumám její domnělé odpadky. Napadne mě, jestli se na mě přece jen nedívá odněkud z okna. Jsem tam, anebo nejsem? Rychle zavřu prohlížeč. Stydím se. Se ženami, které zemřely minimálně před sto lety, mi to jde zjevně mnohem líp.

Jajoi a Georgia se nakonec potkaly v roce 1961 – jedinkrát. Čtyřiasedmdesátiletá Georgia se tehdy bez ohlášení objevila v Jajoiině newyorském ateliéru. Vy musíte být Jajoi, řekla, jak se máte? Georgia prý byla ta nejvrásčitější žena, jakou kdy Jajoi viděla. Chtěla se s ní vyfotit, ale ve fotoaparátu zrovna došel film (jak jinak) a na koupení nového nebyl čas. Pak musela Georgia jít. Nedochovala se jediná společná fotografie. Ach, setkání nočních žen – nikdy nejsou taková, jak si je naplánujete.

Do Jajoiina rodného města Macumoto uprostřed japonských Alp můžu cestovat s dobrým pocitem a bez toho, abych si přišla jako slídil.

Jajoiiny stopy spatřím hned před místním muzeem: nádvoří dominuje obrovská instalace z puntíkatých tulipánů a před vchodem stojí nápojové automaty poseté červenými tečkami; ty jsou i na plechovkách s kolou, kterou si tu můžete koupit. Uvnitř muzea je puntíkaté zábradlí, které vás zavede na výstavu, kde puntíkatá mánie pokračuje. Nechám Jajoi vzkaz na puntíkatém automatu na Coca-Colu.

Přespím v tradičním japonském hostinci, takzvaném rjokanu, na břehu řeky. Provozují ho dvě stařenky a k snídani podávají solenou grilovanou rybu s tofu, polévkou miso, nakládanou zeleninou a rýží. Vykoupu se v dřevěné krabicové vaně s víkem, ofuro, která je tak horká, že mi stačí rychlé smočení. Chodím uličkami ve staré čtvrti a přemýšlím, kde asi stával Jajoiin rodný dům. Pak se usadím do pavilonu určeného k pozorování měsíce na nedalekém japonském hradě; pavilonek je postavený tak, aby divák měsíc viděl hned třikrát: na obloze, v odrazu vodního příkopu a v šálku saké. Večer skončím v tradiční japonské hospůdce izakaja, kde kuchař u pultu osmaží všechno, co si objednám: kuřecí špíz jakitori, kuřecí kůži, zeleninu s wasabi a tofu.

Celý den lije jako z konve, ale po večeři podlehnu náhlému vrtochu a vyrazím na krátkou procházku ztemnělým městem, abych ještě jednou spatřila hrad trůnící uprostřed příkopu. Díky dešti a mlze si připadám jako ve snu: osvícený japonský hrad září uprostřed temnoty a jeho bílá silueta se odráží v černé vodě klidné jako zrcadlo. Plavou v ní dvě labutě.

Fotografie labutě nezachytí a stejně by nikdo nevěřil, že byly skutečné.

V lednu v Kodani srovnávám účty s Karen a zároveň plánuju další výpravu za Jajoi. Je sobota, a jakmile vkročím do galerie Louisiana, uvědomím si, že jsem udělala strašlivou chybu. Už před otvírací dobou se tu klikatí dlouhá fronta, uvnitř je příšerný hluk a místo je plné bujarých rodin s dětmi, které sem přišly strávit víkend a prohlédnout si společnou výstavu japonských umělců, která poputuje i do Helsinek.

S davem se natlačím dovnitř a za kakofonického povyku pomalu postupuju od jednoho díla k druhému. Vyhýbám se dětem pobíhajícím mezi puntíkatými plyšovými penisy a zoufale se snažím docílit jakéhosi soustředěného zenového stavu, kde bych byla jen já, Jajoi a můj zápisník. Lapená ve frontě se blížím k dopisům, které napsala Georgii; postupuju soustředně jako štika číhající na kořist. Do zvláštních sálů, třeba zrcadlové síně, v níž je nekonečné falické pole červených puntíků, nebo do euforické magicky blikající vesmírné místnosti vedou fronty vinoucí se napříč sály a v jednotlivých pokojích se nemůžete zdržet déle než deset vteřin. A protože chci ještě zhlédnout dokument jménem Yayoi Kusama – I Adore Myself (Jajoi Kusama – Zbožňuji se), který trvá půldruhé hodiny, na prohlídku padne celých pět hodin. Když se konečně dostanu do slavné muzejní kavárny s výhledem na moře, je tma jako v pytli, umírám hlady a hlavně jsem vzteky bez sebe, protože režisérka dokumentu dala snímku tak hloupé a ponižující jméno, a jak mi nekompromisně oznámí servírka, na první pohled úžasný obědový bufet skončil před čtvrt hodinou. Dvacet minut stojím ve frontě, abych si koupila alespoň malinký smørrebrød, poslední, který zbyl.

Jajoi je ale stejně vzrušující jako vždycky. Nekonečné bílé síťové malby (ty, které tvořila hladová), magické zrcadlové sály, posedlost dýněmi, zírající oči a růžová cosplay paruka. Je tu i celá místnost mých favoritů, domácích předmětů, z nichž trčí penisy: bílé křeslo připomínající penis, holiny s penisy, penisové žehlicí prkno i kuchyňská stolička, penisové štafle, penisový kufr. Penisy vměstnané do holínek vypadají jako odporné macaté nádory znemožňující chůzi. Kufr plný plyšových penisů je tak nacpaný, že nejde zavřít – tahat ho musí být peklo! Nejhustší les penisů vyrůstá z žehlicího prkna a ty, co trčí ze stoličky, vypadají jako narozeninový dort se šlehačkou. Přemýšlím, proč tu ony falické výrůstky, které tak komplikují život, proboha vyrašily – nemluvě o tom, že trochu připomínají obří plíseň. Pak mi dojde, že zahltily a ovládly celou domácnost, celý tradičně ženský prostor. Veškeré ženino počínání probíhá pod dozorem penisů. Nevzhledné buřty symbolizující mužskou moc se neustále pletou do cesty (což je k vzteku, pokud chcete zrovna žehlit), zjevně se vecpaly úplně všude, neustále ženu kontrolují a omezují ji. Nemůžete se ani posadit bez toho, aby odněkud něco netrčelo, a pokud jste si mysleli, že uniknete výstupem na štafle v kuchyni, máte smůlu, protože i ty pokrývají rašící výrůstky! (Někdo to každopádně zkusil – na stupních zůstaly sandály zavalené penisy.) Nejlepší je to prostě vzdát. Hele, tamhle stojí Falická dívka, na hlavě má veselý klobouček z penisů, to je pohled! Jsou tu i falické šaty, penisová kabela a můj dávný favorit, zlatá kabelka pokrytá makarony, protože tahle žena je zřejmě připoutaná i k plotně.

Ale proč to všechno? Sama Jajoi přiznala, že ji kvůli jejím penisům mají za sexuální šílenkyni, ale prý je to přesně naopak: sexu a především onoho odporného mužského orgánu se ve skutečnosti bojí a podivné, trčící, ručně šité plyšové penisy jsou pro ni způsobem, jak se se svým strachem vyrovnat. A pravda pravdoucí: když si nazí, s tělem pomalovaným puntíky lehnete na penisovou pohovku vlastní výroby a na sobě máte jen sandály na vysokém podpadku, je to jasný znak toho, že jste v procesu zvládnutí strachu významně pokročili. (A zároveň dali symbolu pronásledující celé ženské pokolení nečekaný rozměr.)

Na výstavě je samozřejmě i spousta fotografií a videí z Jajoiiných vystoupení z doby, kdy na newyorských ulicích pomalovávala naháče puntíky. V roce 1967 žila v Americe už téměř deset let, bylo jí třicet sedm, proslavila se jako výtvarnice a nyní se vrhla do proudu hippies, kteří byli proti válce a hlásali svobodný sex. Při Jajoiině první události, Body Paint Festivalu z roku 1967, nazí členové hippies pod jejím vedením u jednoho manhattanského kostela během nedělní mše pálili vlajky s hvězdami; sama Jajoi do ohně házela Bible a povolávací příkazy, načež se hipíci začali líbat, a někteří dokonce souložit. Jajoi se okamžitě proslavila. Její oficiální misí bylo podporovat sexuální revoluci a v rámci ní i světový mír a štěstí. Právě jejich jménem začala pořádat události za účelem provozování volného sexu, kdy zastávala roli „kněžky“ a účastníky pomalovávala puntíky, přestože ji samotnou sex vůbec nezajímal. Založila i takzvaný Kusama Dancing Team sestávající z mladých nahých homosexuálních tanečníků, kteří bydleli v jejím ateliéru v East Village. Pořádala homosexuální svatby a orgie, při nichž se puntíkatí naháči mohli realizovat, při událostech v parcích pak vyzývala diváky, aby se svlékli a nechali se pomalovat puntíky, dokud na místo nedorazila policie.

Jajoi musíte obdivovat za to, jakým způsobem dokázala přitáhnout pozornost médií. Založila firmu Kusama Enterprise, která zajišťovala její projekty, a najala si právníky, aby jí radili, jak pořádat veřejná vystoupení, aniž ji obviní a pošlou za mříže. Tiskových zpráv, jakýchsi směsek propagace, uměleckého manifestu a společenské satiry, bylo jako hub po dešti a obsahovaly témata od módy a sexu po politiku. Ve jménu boje proti válce zaslala prezidentu Nixonovi otevřený dopis, v němž navrhovala, aby „se zapomněli“ a navzájem se pomalovali puntíky (Něžně! Drahý Richarde, utiš svého mužného, bojovného ducha!). Začala vydávat týdeník Kusama Orgy, jenž se zabýval „nahotou, láskou, sexem a krásou“ a prodávali ho po celých Spojených státech. Pak se rozhodla začít navrhovat utopické, děravé šaty odhalující klíčová místa (orgy wear) a noviny vydaly zprávu o založení institutu Kusama Fashion Insititute. Institut! Kněžka nahoty, Jajoi Kusama, otevírá módní butik, hlásila další tisková zpráva, když si otevřela obchod na 6th Avenue (oblečení se prodávalo dokonce i v Bloomingdale’s). Z produkce Institutu vzešly Homo Dress, které měly otvor na pozadí, ženské večerní šaty s dírami v oblasti prsou a podbřišku, Party Dress, do nichž se vešlo pětadvacet lidí, i exkluzivní obleky See-Through a Way-Out, které si ženy z vyšší společnosti nadšeně objednávaly za exkluzivní ceny. (Jajoi umí mimochodem podnikat dodnes – v 21. století spolupracovala mimo jiné s Louisem Vuittonem, Isseym Miyakem a Coca-Colou.)

Roku 1972 se Jajoiino jméno poprvé objevilo v americké encyklopedii Kdo je kdo? V New Yorku strávila celkem šestnáct let a stala se avantgardní stálicí. V Japonsku ale její naháčské šílenství vůbec nechápali: byla národní ostudou. Otec jí přestal posílat peníze a matka jí napsala, že lituje, že Jajoi v dětství nezemřela na faryngitidu, kterou tehdy onemocněla.

Roku 1973 se však čtyřiačtyřicetiletá Jajoi přece jen rozhodla vypravit do Japonska, a přestože se v zemi hodlala zdržet jen krátce, nakonec zůstala navždy. V Tokiu se její zdraví drasticky zhoršilo, začala trpět halucinacemi a panickými atakami, upadla do deprese a mnohokrát stála na nástupišti linky Čúó (slavné linky sebevrahů) a přemýšlela, že skočí pod vlak. Zapsala se do léčebny v Šindžuku a v roce 1977 se nadobro přestěhovala na soukromou kliniku pro duševně choré, na oddělení zaměřené na neuropsychologii a terapii uměním. Od té doby na klinice žije.

Nemoc ani pobyt v léčebně však její kariéru nezastavily ani neumenšily její výkonnost, právě naopak. Jajoi si u kliniky zřídila ateliér, kde dodnes každý den pracuje a je produktivnější než kdy dřív. Kromě tvorby tisíců maleb, soch a instalací vydala dvacítku knih, složila písně a konec její kariéry je v nedohlednu. Na výstavě v kodaňské Louisianě jsou k vidění obří obrazy, které namalovala teprve nedávno, v pětaosmdesáti letech. Sérii prý začala, když jí bylo devětasedmdesát – původně chtěla dokončit sto děl, ale protože už počet významně přesáhla, za cíl si jich stanovila tisíc. Její styl práce se stále nachází někde mezi pracovní narkomanií a mánií. U své románové prvotiny z roku 1978, Manhattan Suicide Addict, například napsala sto stránek za den, celou knihu dokončila za tři týdny a dílo bylo vydáno beze změn.

Po návratu do Japonska se na Jajoi v uměleckém světě na dvacet let zapomnělo, ale potom se jí zdařil pozoruhodný comeback. Do mého života vtrhla právě tehdy, v roce 1998 v Los Angeles, a nebyla jsem jediná: retrospektivní výstava Love Forever: Yayoi Kusama 1958–1968 vyvolala hotovou kusamánii. Jajoi upevnila své postavení ve světě umění a za její rané práce se dnes platí i dva miliony eur za kus.

V Louisianě se s Jajoi konečně setkáme tváří v tvář – na bílém plátně. Dokument Yayoi Kusama – I Adore Myself zachycuje Jajoiin každodenní život v průběhu půldruhého roku. Všímám si nepodstatných detailů – aha, dům, v němž se nachází její pracovna, má zdi ve stylu Tadaa Anda a studio je bílé – jde o důležité stopy, kdybych ji chtěla znovu špehovat na Google Earth. Zatraceně, představovala jsem si, že Jajoi žije osamělý život poustevnice, ale tohle je hotová továrna na umění a o její záležitosti se zjevně stará regiment úředníků a asistentů! To vážně nikdo z nich neměl čas odpovědět na můj hloupý e-mail konničiwa?

Jajoi však rozhodně není společenská. Někde jsem četla, že ji tvůrci dokumentu natáčeli celý rok, než režisérku vůbec začala vnímat jako člověka, který má jméno, nejen jako rušivou, vrčící kameru. Osmdesátiletá Jajoi je na záběrech žlučovitá, občas jí je „nevolno“, civí před sebe bez jediného slova, pohybuje se šouravým krokem jako stařena (což taky je) a chce jen v klidu malovat své puntíky.

„Nemluvte na mě,“ říká režisérce, „nemůžu se soustředit, když tu jste.“

Sedí za stolem a bez přestání, soustředěně a mechanicky, kreslí jeden obrazec za druhým, aniž o své práci uvažuje. Dokončuje obří díla, která se následně vyvěsí, a hned začíná další. Jajoi svou práci obdivuje.

„Samozřejmě jsem génius,“ říká, když se jí na to ta podivná bytost za kamerou zeptá.

Ano, Jajoi je sebestředná. Zaměřuje se pouze na vlastní práci, nic jiného s ní nepohne. Se svými úspěchy je spokojená, vlastně víc než to – jsou mimořádné a ona je zbožnuje. Když se jí režisérka zeptá: „Kdo je váš bůh?“, Jajoi odpoví: „Já sama. Mám se skutečně ráda. Miluju se.“ (Svou noční ženu Georgii nezmíní.) Občas s obdivem listuje novinami a knihami, kde jsou její obrazy a píší tam o její práci. (Tiše závidím, že to dokáže bez kapky sebenenávisti.) Když se ji při jedné příležitosti zeptají, jací spisovatelé ji při psaní ovlivnili, nerozumí otázce. „Zajímají mě jen knížky, které jsem napsala sama,“ odpovídá. (Ve skutečnosti je její malý, nepořádný nemocniční pokojík plný knih a Jajoi čte neustále.) Kromě své práce miluje i fotografie sebe samé: když svá díla fotí, na snímcích se objevuje spolu s nimi jako součást díla. S růžovými vlasy a vyvalenýma očima se stala japonskou národní hrdinkou, maskotem i milionovou značkou, která bude pracovat do posledního dechu.

Ano, Jajoi je možná sobecká a samolibá, ale proč by ve svých šestaosmdesáti letech zatraceně nebyla? Dokázala obrátit všechny své strachy, obsese, úzkostné poruchy, potíže s nervy, deprese, celou svou anamnézu v úspěšnou kariéru, která živí kromě ní také mnoho dalších lidí. Buraboo, říkám já. Dělejte to také tak.

Když o Jajoi přemýšlím, nemyslím na její puntíkaté malby, které se šíří do všech směrů, ani na plyšové penisy nebo vystoupení s nahými hippies či jejich věčné orgie.

Místo toho přemýšlím o dvou věcech: O Georgii O’Keeffeové a klinice pro duševně choré.

Přemýšlím o tom, jak se Jajoi jako mladá dívka rozhodla, že bude umělkyní, a napsala Georgii o radu – jak sepsáním jediného dopisu vztáhla ruku ke své noční ženě a rozhodla se splnit si svůj sen.

Přemýšlím o tom, jak se později, poté co převrátila naruby newyorskou uměleckou scénu 60. let, vrátila do Tokia a požádala o umístění do psychiatrické léčebny. Myslím na to, jak nikdy nedovolila, aby ji její slabiny a diagnóza zastavily, místo toho je dostala pod kontrolu a využila je jako nekonečný zdroj inspirace.

Přemýšlím o tom, že už přes čtyřicet let žije v blázinci a přitom celou dobu pracuje. O tom, jak ji každé ráno tlačí na vozíku po dlouhých nemocničních chodbách, jak spolkne pilulku, kterou jí dá sestra, nechá si vzít krev, potom se oblékne a jde do práce – malovat svých tisíc obrazů.

*

DOPIS SEPSANÝ NA PSACÍM STROJI

Drahá slečno Kusamo,

omlouvám se, že vás ruším, když jste tak vytížená… Mohla byste mi laskavě říct, co je to za pilulku, kterou vám každé ráno dává sestra?

Love forever

M.

*

Rady nočních žen:

Hraj s těmi kartami, které dostaneš.

Nemoci a slabiny jsou materiál.

Obklop se svými strachy. Vysměj se jim.

Popros noční ženy o radu. Však ony odpovědí.

Zařiď si prostředí, ve kterém dokážeš žít – i kdyby to mělo znamenat pobyt v blázinci.

Pokračuj v práci.

Pokračuj.

Ještě chvíli.

SMÍŠENÉ RADY NOČNÍCH ŽEN

Ideální pracovní podmínky:

Žij v blázinci.

Žij s příbuzným, který se postará o jídlo.

Žij v tibetském klášteře.

Přestěhuj se na německý zámek s plnou penzí.

X. Kouzelný vrch

Na Kouzelný vrch dorazím za mlhavého, chladného, pozdně zimního počasí. Zámek, anebo spíš panství, leží na odlehlém venkově někdejšího východního Německa a já tu mám strávit příští čtyři měsíce života na spisovatelské rezidenci. Cestou taxíkem vidím rovná šedá pole, občas větrné mlýny, zchátralé průmyslové budovy a opuštěné kamenné domy s rozbitými okny. Dveře domů v na první pohled pusté vesnici jsou zajištěné železnými mřížemi a všude se vznáší východoněmecká atmosféra: okolí je chudé, strohé a drsné.

Na zámku čeká Frau Direktorin. Má stříbřitě šedé mikádo a zvláštní smysl pro humor. Zavede mě do mého pokoje, který se nachází v bývalé maštali a z jeho oken je výhled na krásnou hlavní budovu a do zámecké zahrady. Přemýšlím o Hansi Castorpovi, hrdinovi románu Thomase Manna, který dorazil na vlastní kouzelný vrch, do mezinárodního sanatoria na léčbu tuberkulózy Berghof, ležícím na vrcholu Alp, v jehož podivné, odcizené atmosféře zmizel namísto zamýšlených tří týdnů na sedm let. Vítejte v naší léčebně, slečno Castorpová, šumí mi v uších, máte, pěkně prosím, zájem o to stát se naší pacientkou? Na jak dlouho? Aha, jistě, no, uvidíte, že váš pojem o čase se tu brzy úplně promění…

Tohle jaro by nás tu pacientů, vlastně umělců a spisovatelů, mělo být dvacet. Právě do zámecké zahrady, pod obrovské duby a kaštany strmící k nebesům, si doneseme lehátka a pak na nich, zabalení v dekách, budeme čekat na další jídlo. Kolem se bude tiše činit ošetřující personál. V mlhavé atmosféře kouzelného vrchu pravda přestane být jasná, bude čím dál těžší představit si existenci jiného světa, který je někde daleko, předaleko…

Ředitelka vykládá: Ty zelené cedulky označující nouzový východ jsou skutečně odporné – komu by se odsud chtělo pryč? V zimě posíláme těla po svahu dolů do údolí…

Program se mi brzy ustálí. Přes den píšu. Na oběd a večeři na chvíli vystoupím ze své spisovatelské bubliny a s kolegy pacienty jako velká voda vtrhnu do zámecké jídelny. Večer cvičím jógu nebo se procházím po lese. Někdy vyrazím po pěšinách z vesnice a jdu tak dlouho, dokud nevidím jen černá pole a rovnou cestu lemovanou stromy, mířící přímo k obzoru. Jeden víkend šlapu na kole dvacet sedm kilometrů, projedu pět vesnic a za největší podívanou považuju čtyři ovce a jednoho skvrnitého koně.

Nicméně žijeme i společenským životem. V rámci uměleckých představení pořádaných jednou za týden musíme všichni jeden po druhém pod bedlivým okem ředitelky rozebrat své nitro. Padesátnice Ines, která pochází z východního Berlína a jezdí na kolečkových bruslích, čte své bulharské překlady. Stefan S. nám představí znepokojivě podivné obrazy, jež s cigaretou v puse maluje autobarvami na obří hliníkové podklady, zatímco Riitta na stůl do řady vyrovná kusy březové kůry pomalované akvarelem, které si v krabici nechala poslat z Finska. Peter uspořádá nadpřirozeně krásný koncert, při němž hraje na stojánky od kola, plastové trubky, kameny, papír i zdi. Prosedím hodiny na Lesungen, kdy poslouchám Annick, Martina, Markuse, Malteho a Stefana P., kteří u ohně prozpěvují německé texty, nebo Nathalieninu přednášku o rusovlasé irské krásce, která stála modelem britskému malíři Whistlerovi: o tom, jak by celý zlatý věk umění 19. století ani svět pařížských uměleckých salonů neexistoval nebýt oněch žen, které měly odvahu vystavit se přímému pohledu umělce a sebejistě hledět přímo skrz malbu.

Po večerech v ateliéru hrajeme ping-pong, někdy se společně podíváme na film nebo sledujeme umělecká videa vytvořená k básním Malteho a Stefana. Sem tam zajdeme do jediné hospody ve vesnici, kde nám kulhavá stařena připomínající skřítka čepuje vyčpělé pivo, a po takovém večeru pak občas s Anu předčítáme z našich knih ve finštině. Jednou nás Annick učí herecké techniky a já zkouším být Karen. (Je to zvláštní, ale najednou mám pocit, jako by mi ochabla a zdřevěněla pravá tvář: jako bych příliš dlouho ležela na boku a zírala na Ngongské pohoří.) Jednoho dne se podílím na Peterově uměleckém audioprojektu a do mikrofonu čtu finský překlad básní Sei Šónagon. Na oplátku od něm dostanu interview nahrané na desku z želvoviny.

Znalost němčiny se mi postupně vrací – prý zním jako Němka, která žila dlouho v zahraničí a zapomněla všechna slova.

Kouzelnému vrchu občas vévodí bizarní atmosféra, z hlubin lesa se natahují paže pohádkových bytostí, po pustých lesních cestách se potulují vesničtí blázni, ztracené srny panikaří, kočky spotřebovaly svůj poslední život. Potom se vypravím do Karkulčina lesa a k babiččině chaloupce, na zarostlou mýtinu, kde panuje zapomnění. Chodím po různých pěšinách, prodírám se mezi temnými jehličnany, závratně vysokými borovicemi, ale sejít z cesty se neodvážím, abych se v tom stromovém labyrintu neztratila. Do kmenů bubnuje datel, někde halekají labutě a jeřábi – potřebovala bych bílé kamínky, abych našla cestu zpátky.

Večeři ale nezmeškám nikdy. Jíme tradiční německá jídla jako rýžový pudink, knedlíky, plněné švábské taštičky nebo brambory s tvarohem. Potom chroupáme bílý chřest, protože je zrovna jeho sezona. Občas také jíme bratwurst s kysaným zelím a o nedělích pečeni. Jindy máme kuřecí polévku s vejcem, která se těžko polyká.

Na Kouzelném vrchu není signál a internet neustále vypadává. Pryč se nedostanete, leda by vás odvezl správce a to je možné jen v pondělí nebo v pátek. Po několika týdnech se moje myšlenky začnou točit v podivném kruhu, a tak vyrazím do Berlína. Hned po nástupu do vlaku se mi v hlavě rozjasní. Chodím do muzeí a galerií, na divadelní festivaly, do knihkupectví a kaváren, kráčím po hlučných ulicích a jím vietnamské jídlo. Když se o několik dní později vrátím na zámek, ležím v posteli schvácená smyslovým přetížením, stejně zhroucená jako po dlouhé cestě.

Občas se na nás přijdou podívat lidé z okolí. Zpovídají nás novináři a v místních novinách pak vycházejí články, v nichž si pochvalujeme, jak je to tady úžasné.

Někdy se v zámeckém studiu sejde klavírní trio a hraje Brahmse. Je to tak neuvěřitelně krásné, že mi do očí vhrknou slzy.

Jednoho dne v přilehlé francouzské zahradě odhalí barokní sochy a kolem zámku náhle stojí řady řecko-římských bájných postav, Diové, Afrodity, trpaslíci. Pak se začnou zelenat stromy a po zahradních pěšinkách poskakuje záplava žab, které vylezly z jezírka, aby si našly partnera. Všudypřítomná šeď se mění na zelenou, žlutou, červenou, bílou, modrou a fialovou. Nekonečná pole se začínají vlnit obilím, řepkou, kukuřicí, mákem a chrpami a z výletů na kole jsou cesty rájem.

Na zahradu si vyneseme lehátka, předpisová Liegestühle typická pro sanatoria na léčbu tuberkulózy. Ležím pod obrovským dubem a dočítám poslední stránky Kouzelného vrchu. Strom šumí, je teplo a hluchá zámecká kočka jménem Schiller se vyhřívá na slunci.

Jabloně tonou v záplavě bílých květů. Bohatě kvetoucí lípy zpívají, bzukot vycházející z hloubi jejich korun se nese na desítky metrů. Večer se rozezní žabí koncert připomínající zvuk motorové pily a nese se od rybníku až do mého pokoje.

Pak konečně otevřou prosklenou zimní zahradu, Orangerie, kam se hned přesunu a píšu pod širou oblohou zastíněnou třímetrovými palmovníky v květináčích.

Tam přemýšlím o svých nočních ženách.

Na Properziinu počest jím malinké švestky a jejich pecky vyrovnávám jednu vedle druhé.

Vařím si Alexandřin čaj a popíjím ho.

Bedlivě si prohlížím Maryinu rybku, abych si připomněla, že jakákoliv vášeň má význam.

Myslím na Isabellu, která ožila pokaždé, když v ruce svírala palubní lístek.

Myslím na Jajoi, která přijala svá životní omezení a vydělala na nich peníze.

Myslím na Sofonisbu, jak s truhlou, v níž místo věna veze malířské potřeby, sedí v malinké lodní kajutě cestou na španělský dvůr.

Myslím na Emu Saikó, jak čeká na kontrolních stanovištích s cestovním povolením v ruce. Raději putuje do Kjóta, kde bude psát básně, než aby se vdávala.

Myslím na Lavinii, která leží v posteli při nebo po porodu, ale touží jenom malovat, a na Artemisii, která se dokázala po přesunu do nového města vždycky znovu uchytit.

Když ležím v posteli s migrénou, myslím na Karen a všechny ty strázně, které si sama před sto lety vytrpěla v Africe.

Když na mě dopadne úzkost z finanční tísně, myslím na Idu.

A když přijde čas sbalit si kufry, snažím se opravdu usilovně myslet na Nellie.

Představuju si glóbus, kam se jako světelné linie vykreslují cesty všech mých žen, nejdřív pomalu, ale pak čím dál rychleji; povrch obrovské zeměkoule zalévá stále víc světla, zešedne, ale vzápětí zableskne tak, že mě oslepí, zatímco kolem ubíhají dny, týdny, léta, staletí, lidské životy. Potom zpomalím čas a myslím na dopravní prostředky, jimiž se moje ženy kodrcaly a plavily po povrchu země, povozy tažené voly, koňské kočáry, muly, velbloudy, dřevěné čluny, parníky, kánoe vydlabané z kmene stromu, starodávná auta, malá letadla, hvízdající parní vlaky. Myslím na všechno, co si vezly s sebou, černé sukně a korzety, klobouky a účesy, myšlenky, které se jim honily hlavou, na jejich strachy a odvahu. Všechny se mi zjeví najednou i se svými psacími potřebami, deníky, dopisními papíry, doporučujícími dopisy, žádostmi o peníze, bankovkami zašitými v oblečení, cestovními povoleními, navštívenkami s podobenkou, malířskými potřebami, fotoaparáty, notebooky, jídlem (konzervy, energetické tyčinky, čaje), cestovními truhlicemi, sedly, stany, výkupným a předměty na směnný obchod, převleky, kalhotami skrytými pod sukní, talismany pro štěstí…

Myslím najednou na všechny z nich (z nás) i na to, že žádná už nikdy nebude cestovat sama.

Jednoho květnového večera vyrazím obdivovat šeříky sklánějící se pod tíhou květů. Za ateliérem narazím na Christopha – v peci, kterou si zhotovil v opuštěném domku, se snaží vypálit keramiku a oheň rozfoukává fénem. Nabídne mi marshmallow a já si ho opeču na klacíku.

V červenci Malte dopíše knihu. Žárlivě na něm vyzvídáme, jaký je to pocit – es geht, odpoví se stydlivým úsměvem. Jde to. Zase se pořádá něčí rozlučka, sedíme na terase, pijeme víno a hrajeme pétanque. Malte nám ukáže svůj zápisník, jehož stránky jsou hustě popsané úhledným, neuvěřitelně drobným rukopisem. Jen tak z legrace se ho zeptám, jestli má takových deníků hodně. Prý ano, celkem padesát sedm, všechny jsou očíslované a na konci každého je rejstřík. Zahanbeně mu ukážu svůj odraný zápisník z japonského obchodu Muji – malinký, s kroužkovým hřbetem. Vejde se do dlaně a hodí se spíš k zápisu nákupního seznamu než k románovým poznámkám.

Závěrečný týden vyvrcholí oslavou léta, velkou veřejnou událostí, během níž jako cvičené opičky předvádíme své umění. Pro účely oslavy dokonce moje a Anuiny texty přeloží do němčiny, a když potom překladatel čte můj příspěvek do mikrofonu, pomyslím si, že život nemůže být absurdnější: sedím na terase německého zámku a poslouchám, jak nějaký chlap předčítá německou verzi mého deníku.

Poslední teplé večery trávíme u ohně a pijeme víno. Náš pobyt se chýlí ke konci, a tak se neustále s někým loučíme. Už teď vím, že se mi po všech bude stýskat. Po diskuzích při výletech na kolech s Annick, po Inesině hřejivé sounáležitosti, Peterově nevinné schopnosti vidět krásu i v těch nejnepatrnějších detailech. Po laskavosti Stefana P., která vás naplní štěstím, po osobitém humoru Stefana S. a Nathalienině nesmlouvavé kritice. Po Anuině světě LGBT, techna a rokoka, z něhož se vám rozskočí hlava, po rozlehlosti Riittina ateliéru, po sušených stéblech trávy vyskládaných na okenním parapetu, po listí navršeném v barevných hromádkách připomínajících přírodní oltáře.

Mám pocit, jako bych se na Kouzelném vrchu tak nějak uzdravila. Jako bych pochopila, že takhle se dá žít, že spisovatelé a umělci takhle zkrátka žijí. Taková je naše práce, každý ji děláme po svém, každý zápolíme se svými démony, ve své pracovně, v jiném koutě světa, ve svém kousíčku historie. A přesto jsme všichni tak nějak pospolu: mezi všemi těmi písmeny, tahy štětce, libými a falešnými tóny, vzájemnými inspiracemi, spřádáním utopií, hloubkami, co vzejdou z náhlého nápadu, mezi desítkami metodicky vedených a nahodile psaných deníků, tápáním ve tmě, střelbou naslepo a zoufale probdělými nocemi se rozvětvené myšlenky na povrchu našich dní nezadržitelně valí vpřed jako oblaka, sen nebo ledová kra, která naráží na břeh, a každý z nás bez reptání pokračuje v práci.

*

Rady nočních žen:

Ať už děláš cokoliv, najdi si svůj Kouzelný vrch.

Pojďte, múzy, vyjděte ze svého zlatého domu.

PODĚKOVÁNÍ

Asociace finských spisovatelů literatury faktu

(Suomen Tietokirjailijat ry)

Centrum na podporu umění (Taiteen edistämiskeskus)

Finský institut v Římě Villa Lante

(Suomen Rooman-instituutti Villa Lante)

Fond Jenny a Anttiho Wihuriových

(Jenny ja Antti Wihurin rahasto)

Fond pro finskou kulturu a Künstlerhaus Schloss Wiepersdorf

(Suomen Kulttuurirahasto ja Künstlerhaus Schloss Wiepersdorf)

Knižní fond nakladatelství Otava (Otavan Kirjasäätiö)

Nadace Alfreda Kordeliniho (Alfred Kordelinin säätiö)

Nadace Kone (Koneen Säätiö)

Nadace na podporu novinářské kultury

(Journalistisen kulttuurin edistämissäätiö)

Nadace Väinöa Tannera (Väinö Tannerin säätiö)

Děkuju mámě a tátovi za pokojík ve Vihti i za všechno to bezvadné vyváření. Bratrovi Olli-Pekkovi, švagrové Hanně a jejich dvěma holkám děkuju mimo jiné za to, že jsou na světě, za dům v Normandii a Hanně navíc i za rozbor odívání v 19. století. Díky Katje, mojí kamarádce a kolegyni, bez níž bych tuhle knihu nikdy nedopsala. Ollimu a Flotee děkuju za vřelou pohostinnost, za naprosto úžasné zážitky v Tanzanii i za svolení zahrnout jejich rodinu do svojí knihy. Děkuju svému průvodci Fazalovi, Tonymu Fitzjohnovi, Hilce a Harrymu Hyrkköovým a zimbabwské spisovatelce Petině Gappahové, která na literární události Helsinki Lit v květnu roku 2017 vyslovila větu, jíž mi udělila povolení psát o Africe: Přijďte do Afriky a pište s pokorou. Díky Stefanovi za to, že mi ve Florencii přenechal svou ložnici, a za pohostinnost, která je doteď nad moje chápání. Stejně děkuju i Angele, Benedettovi a Ninovi. Díky Auře a klukům, Carle, Mari, Christel, Caiovi, bez nichž by Mazzano nebylo ani zdaleka tak úžasné, a doktorce Marice Räsänenové za komentáře ohledně italských dějin. Posílám dík svým kolegům z Kouzelného vrchu, Anu, Riittě, Hanně, Ines, Nathalie, Annick, Insook, Sukymu, Stefanu S., Stefanu P., Christophovi, Peterovi, Markusovi, Maltemu, Andree, Bettině a dalším. Děkuju svým kjótským přátelům, Sebovi, Reině, Iris a Nicole a také Beatrice, s níž jsem se scházela v Kjótu i v Berlíně. Magistře Raise Porrasmaa děkuju za pomoc s japonským pravopisem, Anně a Leovi zase za spisovatelský seminář s výhledem na moře. Děkuju Liise, své učitelce umění ikebana, skutečné noční ženě, kterou tímto zmiňuji i v téhle knize. Svým mnoha přátelům a odborníkům z nakladatelství Otava, zvláště Lottě, Piie, Mari a Ulle. Děkuju také všem svým kamarádům, že jste vydrželi moje nekonečné poustevničení, věčnou nedostupnost a podrážděné odpovědi na telefonáty. Děkuju svým nočním ženám – všem těm světelným bodům zářícím na noční obloze, s jejichž pomocí dokáže i obyčejná, bojácná žena najít správný směr.

Kapitoly pojednávající o Karen Blixenové, Isabelle Birdové, Idě Pfeifferové, Mary Kingsleyové a Alexandře David-Néelové čerpají kromě jejich vlastních děl také z biografií od Judith Thurmanové, Evelyn Kayenové, Gabriele Habingerové, Katherine Frankové a Barbary M. a Michaela Fosterových. Kapitoly o Sofonisbě Anguissole, Lavinii Fontaně a Artemisii Gentileschi se zakládají mimo jiné na výzkumu Ilyi Sandry Perlingierové, Caroline P. Murphyové, R. Warda Bissella, Mary D. Garrardové a Jesse M. Lockera. Informace o životě Jajoi Kusamy pocházejí z velké části z její vlastní autobiografie.

Literatura

Adichie, Chimamanda Ngozi: Huominen on liian kaukana. Z anglického originálu The Things Around Your Neck (2009). Přeložila Sari Karkulahti. Otava, 2011.

An Anthology of Women’s Travel Writing. Redigovaly Shirley Foster a Sara Mills. Manchester University Press, 2002.

Anderson, Monica: Women and the Politics of Travel, 1870–1914. Farleigh Dickinson University Press, 2006.

Arcangela Tarabotti. A Literary Nun in Baroque Venice. Redigovala Elissa B. Weaver. Longo Editore Ravenna, 2006.

Artemisia Gentileschi: Taking Stock. Redigovala Judith W. Mann. Brepols, 2005.

Bird, Isabella L.: A Lady’s Life in the Rocky Mountains (1879). Project Gutenberg eBook (www.gutenberg.org).

Bird, Isabella L.: The Hawaiian Archi pelago. Six Months Among the Palm Groves, Coral Reefs, and Volcanoes of the Sandwich Islands (1875). Project Gutenberg eBook (www.gutenberg.org).

Bird, Isabella L. (Mrs. J. F. Bishop, F. R. G. S.): Unbeaten Tracks in Japan. A Record of Travels in the Interior, Including Visits to the Aborigines of Yezo and the Shrines of Nikkò and Ise (1880). George Newnes, Limited, 1900.

Bissell, R. Ward: Artemisia Gentileschi and the Authority of Art. The Pennsylvania State University Press, 1999.

Blixen, Karen: Den afrikanske farm (1937). Autorka pracovala s finským překladem od Wernera Anttily, Eurooppalaisena Afrikassa. Karisto, 2009 (1938). Česky Vzpomínky na Afriku. Přeložila Dana Jelínková. Odeon, 1992.

Blixen, Karen: Shadow on the Grass, 1962. Autorka pracovala s finským překladem od Mikky Kilppiho, Varjoja ruohikolla. WSOY, 1986.

Blixen Karen: Syv fantastiske fortællinger (1956). Autorka pracovala s finským překladem od Eijy Palsboové a Juhy Tervonena, Suuret tarinat. Seitsemän salaperäistä tarinaa. Talvisia tarinoita. WSOY, 1997. Česky Sedm Fantastických příběhů. Přeložil František Fröhlich. Argo, 1999.

Blixen, Karen: Vintereventyr (1942). Autorka pracovala s finským překladem od Eijy Palsboové a Juhy Tervonena, Suuret tarinat. Seitsemän salaperäistä tarinaa. Talvisia tarinoita. WSOY, 1997. Zimní pohádky. Přeložil František Fröhlich. Odeon, 1986.

Bly, Nellie: Around the World in Seventy-Two Days. The Pictorial Weeklies Company, 1890.

Bly, Nellie: Ten Days in a Mad-House. Ian L. Munro, Publisher, 1887.

Borzello, Frances: Seeing Ourselves. Women’s Self-Portraits. Thames & Hudson, 2016 (1998).

Castiglione, hrabě Baldesar: Il libro del cortegiano (1528). Autorka pracovala s finským překladem J. A. Holloa, Hovimies. WSOY, 1957. Česky Dvořan. Přeložil Adolf Felix. Odeon, 1978.

Cohen, Elizabeth S.: The Trials of Artemisia Gentileschi: A Rape as History. In The Sixteenth Century Journal, Vol. 31, No. 1, Special Edition: Gender in Early Modern Europe (Spring 2000), s. 47–75.

David-Néel, Alexandra: My Journey to Lhasa. Autorka pracovala s anglickou verzí díla s novou předmluvou od Petera Hopkirka. Virago Press, 1983 (1927). Česky O žebrácké holi do svatého města – Pouť Pařížanky do Lhasy. Přeložil H. Jost. Československá grafická unie, 1931.

David-Néel, Alexandra: Mystiques et magiciens du Tibet (1929). Autorka pracovala s anglickou verzí s úvodem od Aarona Sussmana, Magic and Mystery in Tibet. Unwin Paperbacks, 1984. Mystikové a mágové Tibetu. Přeložil J. Vičař. (ELFA, 1998).

Dinesen, Isak: Letters from Africa 1914–1931. Redigoval Frans Lasson pro Rungstedlund Foundation. Z dánského originálu Breve fra Africa 1914–24 a Breve fra Africa 1925–31 (1978) přeložila Anne Born. Weidenfeld and Nicolson, 1981.

Donelson, Linda: Out of Isak Dinesen in Africa: Karen Blixen’s untold story. Předmluva Don Mowatt. Doslov Anne Born. Coulsong, 1998.

Ema Saikoo: Tunteeni eivät ole tuhkaa. Z čínského a japonského originálu Shoomu ikoo 1 & 2 přeložil Kai Nieminen. Basam Books, 2009.

Ferino-Pagden, Sylvia – Kusche, Maria: Sofonisba Anguissola. A Renaissance Woman. The National Museum of Women in the Arts, 1995.

Finlay, Victoria: Värimatka. Z anglického originálu Colour. Travels through the Paintbox přeložila Jaana Iso-Markku. Otava, 2004.

Fister, Patricia: Female Bunjin: The Life of Poet-Painter Ema Saikò. In Recreating Japanese Women, 1600–1945. Redigovala a předmluvou opatřila Gail Lee Bernstein. University of California Press, 1991.

Fitzjohn, Tony: Born Wild. The Extraordinary Story of One Man’s Passion for Lions and for Africa. Ve spolupráci s Milesem Bredinem. Viking, 2010. Česky Život v divočině. Přeložila Kamila Weiserová. Knižní klub, 2011.

FitzRoy, Charles: Renaissance Florence on Five Florins a Day. Thames & Hudson, 2010.

Fornaciai, Valentina: „Toilette“, Perfumes and Make-up at the Medici Court. Přeložila Catherine Burnett. Sillabe, 2007.

Fortune, Jane: Invisible Women. Forgotten Artists of Florence. The Florentine Press, 2014 (2009).

Foster, Barbara M. – Foster, Michael: Forbidden Journey. The Life of Alexandra David-Néel. Harper & Row, 1987.

Frank, Katherine: A Voyager Out: The Life of Mary Kingsley. Houghton Mifflin Company, 1986.

French-Sheldon, May: Sultan To Sultan. Adventures Among the Masai and Other Tribes of East Africa, by M. French-Sheldon, „Bébé Bwana“. Předmluva Tracey Jean Boisseau. Manchester University Press, 1999 (1892).

Frida Kahlo – Das Private Addressbuch. Herausgegeben und kommentiert von Christine Fischer-Defoy. Koehler & Amelang, 2009.

Gallen-Kallela, Akseli: Afrikka-kirja. Kallela-kirja II. WSOY, 1931.

Garrard, Mary D.: Artemisia Gentileschi. The Image of the Female Hero in Italian Baroque Art. Princeton University Press, 1989.

Gellhorn, Martha: Travels with Myself and Another – Five Journeys from Hell. Eland, 1982. (Původně vydal Allen Lane, 1978.)

Great Women Travel Writers. From 1750 to the Present. Redigovaly Alba Amoia a Bettina L. Knapp. Continuum, 2005.

Habinger, Gabriele: Eine Wiener Biedermeierdame erobert die Welt. Die Lebensgeschichte der Ida Pfeiffer (1797–1858). Promedia, 1997.

Hayden, Deborah: Pox. Genius, Madness, and the Mysteries of Syphilis. Basic Books, 2003.

Hemingway, Ernest: Green Hills of Africa (1935). Autorka pracovala s finským překladem od Tauna Tainia, Afrikan vihreät kunnaat. Tammi, 1960. Česky Zelené pahorky africké. Přeložili Luba Pellarová, Rudolf Pellar. Orbis, 1972.

Hibbert, Christopher: Florence. The Biography of a City. Penguin Books, 1994.

Hoptman, Laura a kol.: Yayoi Kusama. Phaidon Press Limited, 2000.

Christiansen, Keith – Mann, Judith W.: Orazio and Artemisia Gentileschi. The Metropolitan Museum of Art, New York & Yale University Press, 2001.

Isabella Bird. A Photographic Journal of Travels Through China 1894–1896. Redigovala Deborah Ireland. Ve spolupráci s Královskou zeměpisnou společností. Ammonite Press, 2015.

Isabella Bird: Letters to Henrietta. Redigovala Kay Chubbuck. Northeastern University Press, 2003 (John Murray Ltd., 2002).

Isak Dinesen – Her Life in Pictures. Sebral Frans Lasson, textem opatřila Clara Selborn. Z dánského originálu Karen Blixen. En digterskćbne i billeder (1969). The Karen Blixen Museum, 2009 (Random House, 1970).

Italian Women Artists. From Renaissance to Baroque. Kurátoři výstavy Vera Fortunati, Jordana Pomeroy, Claudio Strinati. Skira & Rizzoli, 2007.

Johnson, Osa: Elämästäni tuli suuri seikkailu. Z anglického originálu I Married Adventure. The Lives of Martin and Osa Johnson (1940). Přeložila Irma Andersin. WSOY, 1944.

Johnson, Osa: Neljä vuotta paratiisissa. Z anglického originálu Four Years in Paradise (1941) přeložil T. J. Kivilahti. WSOY, 1948.

Kaye, Evelyn: Amazing Traveler Isabella Bird. The biography of a Victorian adventurer. Blue Panda Publications, 1999.

Kingsley, Mary H.: Travels in West Africa (Congo Francais, Corisco and Cameroons). Dodo Press (1897).

Kingsley, Mary H.: West African Studies. MacMillan and Co., 1899.

Kortelainen, Anna: Hurmio – Oireet, hoito, ennaltaehkäisy. Tammi, 2009.

Kortelainen, Anna: Levoton nainen. Hysterian kulttuurihistoriaa. Tammi, 2003.

Kusama, Yayoi: Infinity Net: The Autobiography of Yayoi Kusama. Přeložil Ralph McCarthy. Tate Publishing 2011 (japonský originál vyšel roku 2002).

Lapierre, Alexandra: Artemisia. A Novel. Přeložila Liz Heron. Grove Press, 2000.

Locker, Jesse M.: Artemisia Gentileschi – The Language of Painting. Yale University Press, 2015.

Longing for Darkness. Kamante’s Tales from Out of Africa. Sebral Peter Beard. S fotografiemi a popisky od Isaka Dinesena (Karen Blixenové). Harcourt Brace Jovanovich, 1975.

Mahon, Elizabeth Kerri: Scandalous Women. The Lives and Loves of History’s Most Notorious Women. A Perigree Book (Penguin Group), 2011.

Mann, Thomas: Der Zauberberg (1924). Autorka pracovala s finským překladem od Kaie Kaily, Taikavuori. WSOY, 1957 (1990). Česky Kouzelný vrch. Přeložili Jitka Fučíková, Berta Levitová, Pavel Levit. Odeon, 1975.

Marttila, Olli: Norsuja tiellä. Vuosi Tansaniassa. Tammi, 2002.

Marttila, Olli: Safaripassi. Pohjois-Tansania. Auris, 2008.

Marttila, Olli: Suuri savanni. Tansanian kansallispuistot ja muut avainsuojelualueet. Auris, 2003.

McEwan, Cheryl: Gender, Geography and Empire. Victorian Women Travellers in West Africa. Ashgate Publishing Ltd., 2000.

McVicker, Mary F.: Women Adventureres 1750–1900. A Biographical Dictionary, with Excerpts from Selected Travel Writings. McFarland & Company, Inc., Publishers, 2008.

Middleton, Dorothy: Victorian Lady Travellers. Routledge & Kegan Paul, 1965.

Middleton, Ruth: Alexandra David-Néel. Portrait of an Adventurer. Shambhala, 1989.

Mouchard, Christel: Women Travelers. A Century of Trailblazing Adventures 1850–1950. Předmluvou a úvodem opatřila Alexandra Lapierre. Přeložil Deke Dusinberre. Flammarion, 2007.

Murphy, Caroline P.: Lavinia Fontana. A Painter and her Patrons in Sixteenth Century Bologna. Yale University Press, 2003.

Netzley, Patricia D.: The Encyclopedia of Women’s Travel and Exploration. Oryx Press, 2001.

Pelensky, Olga Anastasia: Isak Dinesen. The Life and Imagination of a Seducer. Ohio University Press, 1991.

Perlingieri, Ilya Sandra: Sofonisba Anguissola. The First Great Woman Artist of the Renaissance. Rizzoli, 1992.

Petäistö, Helena: Pariisi, Versailles, Giverny. À la Helena Petäistö. Otava, 2014.

Pfeiffer, Ida: A Lady’s Voyage Round the World / A Woman’s Journey Round the World. Z německého originálu Eine Frauenfahrt um die Welt (1850). The Project Gutenberg eBook, 2004 (www.gutenberg.org).

Pfeiffer, Ida: A Lady’s Second Journey Round the World. From London to the Cape of Good Hope, Borneo, Java, Sumatra, Celebes, Ceram, The Moluccas, Etc., California, Panama, Peru, Ecuador, and the United States. Vol I–II. Longman, Brown, Green, and Longmans, 1855.

Pfeiffer, Ida: A Visit to Iceland and the Scandinavian North. Z německého originálu Reise nach dem skandinavischen Norden (1846). Ingram, Cooke, and Co., 1852.

Pfeiffer, Ida: A Visit to the Holy Land, Egypt, and Italy. Z německého originálu Reise einer Wienerin in das heilige Land (1844) přeložil H. W. Dulcken. The Project Gutenberg eBook, 2004 (www. gutenberg.org).

Pfeiffer, Ida: Meine zweite Weltreise. Volumes 1–4. Carl Gerold’s Sohn, 1856 (www.gutenberg.org).

Pfeiffer, Ida: Nordlandfahrt. Eine Reise nach Skandinavien und Island im Jahre 1845 (1846). K vydání připravila a předmluvou opatřila Gabriele Habinger. Promedia, 1991.

Pfeiffer, Ida: Reise nach Madagaskar. Carl Gerold’s Sohn, 1861.

Pfeiffer, Ida: The Last Travels of Ida Pfeiffer: Inclusive of a Visit to Madagascar, with an Autobiographical Memoir of the Author. Z německého originálu Reise nach Madagaskar. Přeložil H. W. Dulcken. Harper & Brothers Publishers, 1861.

Picturing Women in Renaissance and Baroque Italy. Redigovaly Geraldine A. Johnson a Sara F. Matthews Grieco. Cambridge University Press, 1997.

Plautilla Nelli. Art and Devotion in Savonarola’s Footsteps. Redigovala Fausta Navarro. Sillabe, 2017.

Pope-Hennessy, John: The Portrait in the Renaissance. Přednášky A. W. Mellona o krásném umění. The National Gallery of Art, Washington, D. C. Bollingen Series XXXV, 12. Princeton University Press, 1979.

Reclaiming Female Agency. Feminist Art History After Postmodernism. Redigovaly Norma Broude a Mary D. Garrard. University of California Press, 2005.

Robinson, Jane: Wayward Women. A Guide to Women Travellers. Oxford University Press, 1990.

Sapfo: Iltatähti, häälaulu. Přeložil Pentti Saarikoski. Otava, 1969.

Setälä, Päivi: Renessanssin nainen. Naisten elämää 1400- ja 1500-luvun Italiassa. Otava, 2000.

Shiba Keiko: Literary Creations on the Road. Women’s Travel Diaries in Early Modern Japan. Přeložila a poznámkami opatřila Motoko Ezaki. University Press of America, 2012.

Siljeholm, Ulla: Bärstol & damsadel. Kvinnor som reste. O vydání nejsou informace.

Siljeholm, Ulla & Olof: Resenärer i långkjol. Carssons, 1996.

Stevenson, Catherine Barnes: Victorian Women Travel Writers in Africa. Twayne Publishers, 1982.

Strohmeyr, Armin: Abenteuer reisender Frauen. 15 Porträts. Piper, 2012.

Sutherland Harris, Ann – Nochlin, Linda: Women Artists: 1550–1950. Los Angeles County Museum of Art, 1984 (1976).

The Artemisia Files. Artemisia Gentileschi for Feminists and Other Thinking People. Redigoval Mieke Bal. The University of Chicago Press, 2005.

Thurman, Judith: Karen Blixen – Tarinankertojan elämä. Z anglického originálu Isak Dinesen, The Life of a Storyteller (1982) přeložil Mikko Kilpi. WSOY, 1985.

Trzebinski, Errol: Silence Will Speak. A Study of Denys Finch Hatton and his relationship with Karen Blixen. Heinemann, 1977.

Vasari, Giorgio: Taiteilijaelämäkertoja – Giottosta Michelangeloon. Z italského originálu Le vite de’ più eccellenti pittori, scultori e architettori nelle redazioni del 1550 e 1558. Na základě překladu Piy Mänttäri zredigovali Altti Kuusamo a Raija Petäjäinen. 3. vydání. Kustannusosakeyhtiö Taide, 2001.

Willink, Robert Joost: The Fateful Journey. The expedition of Alexine Tinne and Theodor von Heuglin in Sudan (1863–1864). A study of their travel accounts and ethnographic collections. Amsterdam University Press, 2011.

Winspeare, Massimo: The Medici. The Golden Age of Collecting. Přeložil Richard Fowler. Sillabe, 2000.

Women Artists in Early Modern Italy. Careers, Fame, and Collectors. Redigovala Sheila Barker. Harvey Miller Publishers, 2016.

Yayoi Kusama – In Infinity. Redigovala Lærke Rydal Jørgensen a kol. Louisiana Museum of Modern Art, 2015.

Poznámka k seznamu literatury: U děl, která existují v českém překladu, jsou pro čtenářovo pohodlí uvedeny informace o českém vydání spolu s informacemi o originálu i verzi, s níž pracovala autorka. Úryvky z děl použité v knize jsou překládané přímo z finského originálu.

Cesta kolem světa po stopách mých hrdinek

Z finského originálu Naiset joita ajattelen öisin vydaného nakladatelstvím Otava, Helsinki 2018

přeložila Martina Šímová

Vydalo nakladatelství Motto ve společnosti Albatros Media a. s.

se sídlem Na Pankráci 30, Praha 4, číslo publikace 36 935

Vydání první

Praha 2020

Grafická úprava obálky Helena Tréglová

Redigovala Diana Štelová

Odpovědná redaktorka Lenka Křížová

E-book konverzi provedlo Grafické a DTP studio Fragment

Cena uvedená výrobcem představuje nezávaznou

doporučenou spotřebitelskou cenu.

www.albatrosmedia.cz

Kompletní nabídku titulů naleznete na

www.albatrosmedia.cz

Table of Contents

I. Noční ženy: doznání

ČÁST I Afrika

II. Bílá mlha, zima–jaro

KAREN

III. Afrika, květen

Slovníček užitečných výrazů

ČÁST II Průzkumnice a cestovatelky

IV. Kallio–Vihti, léto

ISABELLA

IDA

MARY

V. KJÓTO, ZÁŘÍ

ALEXANDRA

NELLIE

ČÁST III Umělkyně

VI. Florencie, listopad

SOFONISBA

LAVINIA

ARTEMISIA

VII. KALLIO–MAZZANO, zima–jaro

VIII. Řím–Boloňa–Florencie znovu

IX. Normandie, podzim

JAJOI

X. Kouzelný vrch

PODĚKOVÁNÍ

Literatura