PRÁZDNÝ TRŮN

Jana Jordanová

Troufnete si?

Těžké ráno

Wiliem se probral a celé tělo ho bolelo. Každé nadechnutí mu činilo nesnesitelná muka a každý pohyb se zdál, jako by byl poslední. Zasténal a zjistil, že má tak vyprahlo v ústech, že nemůže odlepit jazyk od patra. Rty ho pálily a praskaly, ale to bylo to nejmenší, co ho nyní trápilo. Posledních pár hodin si pamatoval jako v mlze. Měl jít s vojáky, ale místo toho se vrátil za sestrou a matkou do paláce, jako by jim mohl pomoci. Bohužel tam našel jen mrtvou matku a polomrtvou sestru. A mrtvého panovníka. A pak...nic. Probudil se tady. Tady a ani nevěděl, kde. Rozhlédl se a zjistil, že leží na malém paloučku, z jedné strany skály, z druhé strany les. Omráčeně se rozhlížel a přemýšlel, jak se sem mohl dostat. Uslyšel zasténání a rychle se vrhl k ležící dívce, která se probouzela. „Amando!“ vyhrkl a snažil se jí podepřít hlavu, aby se jí lépe dýchalo.

„My jsme letěli,“ zašeptala unaveně. Sjel jí celou pohledem, byla těžce raněná a nemusel by být ani několik let na vojně a vidět podobné zranění, aby věděl, že je konec. I přesto se snažil, aby krvácení zastavil, ale připadalo mu, že to ještě zhoršuje. „Viděla jsem draka. Byl překrásný.“ Wiliem zamrkal. Drak. Let. Mlha v jeho mysli se začala trhat. Když viděl tu spoušť, mrtvou matku, mrtvého panovníka a zraněnou sestru, najednou se v něm něco zlomilo a on se proměnil… Zatřásl hlavou. On se přeci v nic nemění. Byl omyl přírody, jeho sestra vybrala všechny předpoklady. To ona měla možnost se přeměnit do lvice a mrštné opice, to na ní byla matka pyšná. On byl jen ztracený syn, který tropil samé průšvihy. Ne, on se v nic neměnil, tím spíš ne v draka. Amanda se trochu napřímila. „Byla by na tebe pyšná.“ Řekla tak potichu, že jí sotva slyšel.

„Mám tě ráda.“ Wiliem si jí přitáhl blíž k sobě. „Taky tě mám moc rád.“ Přikývla a unaveně zavřela oči. „Mám tě rá…“ ale nestačila to ani doříct. Wiliem jí opatrně položil na zem a pozoroval její klidné tělo.

Byla překrásná, ale to jí nikdy neřekl. Bylo hodně věcí, co jí nikdy neřekl, vždycky se do ní navážel, jak je strojená, jak se neusmívá a jak si všechno bere hrozně vážně. Svěsil hlavu i ramena a pak se zvedl. Chtěl jí pohřbít, ale neměl nic, čím by mohl vykopat díru a tak se rozhodl, že se vydá do nejbližší vesnice, aby si tam od někoho půjčil potřebné nástroje a případně sehnal i pomoc. Vzal jí do náruče a vydal se do lesa, směrem, v který doufal, že by mohli být nějací lidé. Šel skoro celý den a začala se na něm podepisovat únava. Nakonec to musel vzdát a před setměním se rozhodl, že se zastaví a přenocuje u vyvráceného kmene stromu. Usoudil, že rozdělat oheň nebude potřeba a tak si opřel hlavu o kořen a snažil se odpočinout, ale divoké myšlenky mu to nedovolovaly. Nešlo mu do hlavy, jak se dostal tak daleko od civilizace, jak se vůbec dostal z paláce a jak je možné, že si mlhavě pamatuje na pocit, jako by letěl. Nakonec přeci jen usnul, ale vzbudily ho těžké kroky, které lámaly napadané větve. „Tady!“ někdo vykřikl a ozářil tvář Wiliema pochodní. „Našel jsem ho!“ volal radostně mladík, který mával na ostatní. Nakupili se kolem něj jako můry na světlo a prohlíželi si ho. Jeden v ruce svíral jakýsi obrázek a zdálo se, že si ho podle toho přeměřuje. „Tohle že je on? Vypadá jako žebrák.“ „Tady je ještě někdo!“ zvolal vzápětí další. „Je mrtvá,“ konstatoval záhy. „Pravděpodobně byla v zámku, když ho přepadli. „Odvedeme ho,“ rozhodl se ten vedle muže, který ho našel. „Je na něj vypsaná odměna.“ Wiliem se konečně probral. „Kdo jste? Co chcete?“

„Peníze,“ odpověděl po pravdě. „A za tebe jich bude spousta. Měli jsme kliku, že tě tady mladej viděl, jak dopadáš jen kousek od nás.“ „Dopadám?“ nechápal a štrachal se na nohy. „Tak možná přistával,“ pokrčil bez zájmu rameny. „Svažte ho.“ „Asi jste si mě s někým spletli,“ bránil se Wiliem a odstrčil prvního, co se k němu nahrnul. „Ne vy to nechápete!“ ohnal se větší silou, když se na něj vrhli hned tři na jednoho. „Musím pohřbít sestru, prosím, dejte mi pokoj!“ Začal přerývaně dýchat, zrak se mu rozmazal a všechno slyšel z dálky. „Ne!“ stačil ještě zakřičet, ale pak už to bylo mimo jeho kontrolu. Začal se zvedat. Nejdříve pomalu, pak rychle. Rostl do výšky, jeho tělo sílilo a ze zad mu vystřelily křídla. Stál tam zmatený a sledoval, jak na něj míří několik ostře nabroušených šípů. „Ne!“ chtěl říct, ale vyšlo z něj podivné zahučení a z tlamy mu vyšlehl plamen. „Ne!“ volal v hlavě a ohnal se, že ocasem zlomil několik statných stromů. Dali se na útěk. Chtěl je zastavit, chtěl se omluvit, když najednou mu do hlavy vnikla cizí myšlenka. „Ukaž jim svou sílu, aby ses jich zbavil.

Nikdy nebudeš mít dost klidu, když tě budou lovit. Ukaž jim, kdo doopravdy jsi, mocný a silný drak s kterým si nemohou jen tak zahrávat.“ A on poslechl. Nebyl důvod, proč ne a tak vychrlil oheň a zapálil les. Lidé ječeli, snažili se projít, ale museli se otočit, jenže Wiliem jim zabránil i druhou stranu. Byli v pasti a Wiliem se nad nimi tyčil. Motala se mu hlava a chtěl pryč, ale něco ho stále drželo v jeho obrovském těle. Cítil spálené maso a konečně se natolik vzpamatoval, že se proměnil nazpět. Dopadl na zem v bezvědomí a tak nebyl svědkem zbytku ničivé tragédie. Amandino tělo už druhý den nenašel. Jen spousty ohořelých kostí.

Král odchází

Přiletěla akorát na ceremoniál loučení s padlým panovníkem. Všichni lidé stáli v hlavní ulici, oblečení do černých obleků a skláněly hlavy, když kolem nich nesli vystavenou mrtvolu a natahovali krky, když byli za nimi, aby jim nic neuniklo.

Postavila se za nějaký pár, kde muž kryl svojí těhotnou manželku, aby do ní nikdo nevrazil, a sledovala, jak pokládají tělo na zlatě zdobený pult, kde ho připraví na poslední cestu. Trvalo jim to nezvykle dlouho, zaříkávači kolem kroužili jako hladoví supi, pak přišli mastičkáři, kteří odhalené části těla pomazaly voňavým olejem. Když skončili, přišla jeho rodina, aby se rozloučila. Jeho žena byla už po smrti, tudíž jako první přišel nejstarší syn, prozatímní panovník. Byl bledý jako stěna, jeho dvaadvacetiletá tvář byla rozbrázděná vráskami a v ruce třímal stříbrný pohár, ze kterého nabral posvátnou vodu a krátce pomazal otcovu tvář, kterou nakonec i políbil. Žena vedle ní se rozplakala, ale Alika věděla, že je to jen komedie, už s nimi měla to potěšení a jejich rodinné vztahy rozhodně nebyli ideální. Starší syn poodstoupil, aby uvolnil místo pro mladšího bratra, kterému bylo čerstvě osmnáct. Ten tam nehybně stál, evidentně nebyl tak dobrý herec, jako jeho starší bratr, protože slzy nedokázal vytlačit. Nakonec se spokojil jen s polibkem a upravením otcových vlasů. Přišel poslední potomek jeho veličenstva, malá Pelzina, které bylo šestnáct let. Ta plakala, tvář měla celou opuchlou a po celém drobném těle se třásla. Chůva jí musela odnést o kousek dál, aby ceremoniál být ukončen. Všichni poklekli a čtyři vyvolení donesli mrtvého k připravené hranici, na kterou ho položili a sotva slezli dolů, nestarší syn dostal pochodeň, kterou zapálil voňavé dřevo. Nejdříve hořelo pomalu, olizovalo pomalu polena, ale jakmile nabrala na síle, vyšlehl plamen několik desítek metrů vysoko a pohřeb byl u konce. Někteří lidé se dívali dokud oheň nedohořel, jiní se spokojili s tím, co už viděli a pomalu se loudali do svých domovů, aby si o tom mohli promluvit. Alika stála pořád na stejném místě a odhadovala, kdo bude její spojka. Dopis mluvil jasně. Má počkat dokud nedohoří oheň, že si jí najdou. Vyčkávala a co možná nejméně nápadně se snažila rozhlížet. Možná ten muž, co schovává meč pod dlouhým pláštěm, nebo ta žena, která bezostyšně okukovala svobodné mládence. Přišel kluk. „Paní Angelika?“ zeptal se slabým hláskem a ona se zamračila a sklonila se k němu, aby mu viděla lépe do tváře. Byl celý umouněný, pravděpodobně neměl stálý domov, nebo se právě vrátil z toulky po lese. Na pravé ruce měl čerstvý škrábanec a ve vlasech se mu zasekla jehlička. „Na co se měníš?“ zeptala se mile a větvičku jemně vyndala.

„Na loveckého psa,“ řekl hrdě a celý se vypnul. „Tak to jsi šikovný,“ pochválila ho bez známky ironie. Bude se mít dobře, zvláště pokud se už jako malý dokáže natolik ovládat, aby ho pouštěli samotného. „Dneska jsem málem dostal srnu, ale předběhl mě nějaký lovec. Málem jsem to dostal.“ Nakrčil pihovatý nos. „Kolik ti je?“ „Dvanáct,“ znovu se trochu vypjal, aby dal najevo, že už je velký. „A kde máš rodiče?“ ptala se dál a pošilhávala po okolí. Někde tady musí být ten, co ho za ní poslal. „Máma hlídá bratry a táta šel koupit uzené na večeři.“ trhl hlavou směrem k vedlejší uličce, kde to vonělo po mase.

Najednou jako by si vzpomněl, proč je tady a vyndal obálku, kterou stačil trochu zašpinit. Zčervenal a sklonil hlavu, když jí vydával ze svých zablácených dlaní. Alika se usmála a obálku strčila do vaku. Kluk čekal, ruce hluboko vražené do kapes.

„Měl bych jít,“ zahoupal se v kolenou a s nadějí zvedl hlavu. Usmála se a vytáhla krejcar. „Bude tvůj, když mi řekneš, kdo ti to dal.“ Kluk našpulil rty a neochotně se rozhlédl po náměstí. „Už tady není,“ řekl zklamaně. „Tak mi ho popiš, nebo to byla ona?“ Poškrábal se na tváři a vypadalo to, že přemýšlí. Jenže pak vyšel jeho otec a on odběhl, aniž by cokoli stačil říct.

„Hej kluku!“ křikla a on se v běhu otočil. Hodila mu měděnou minci a on jí lehce chytil a vítězně se zazubil. Přidal se k vysokému zarostlému muži, který nesl velkou kýtu. Skákal kolem něj, jako žebrající pes, jeho otec se smál a odstrkoval ho.

Alika se otočila a vydala se do méně nápadné uličky, kde měla klid, aby si přečetla pokyn, na který čekala. I když věděla, co bude její úkol. Otec to odhadl dobře. Jen nevěděla, co bude její odměna. List přečetla několikrát a pak ho zmačkala do kuličky. Vztekle ho hodila do stoky a chtěla se vrátit domů, když jí někdo zachytil za ruku. Vůbec si ho před tím nevšimla.

Už se připravovala, že ho zakousne, ale jeho nůž na jejím krku jí překazil úplnou transformaci a na částečnou bylo dost času vždycky. Kapička krve jí stékala po krku a ona nevěděla, kdo je její protivník. Mohla by se pokusit ho alespoň rozpárat, ale když si někdo dal takovou práci, počká si na to, co jí chce. Pravděpodobně si uvědomil to samé, že pokud ještě žije, vyslechne ho.

Otočila se na něj a poznala muže, který dříve sloužil jako palácová stráž, pravděpodobně stále ještě sloužil. Ani se nesnažil zakrýt jeho hodnost poddůstojníka. „Mám pro vás vzkaz od mého velitele.“ Přikývla a vyčkávala. „Najděte toho draka a doveďte ho živého. Připraveného na souboj.“ Zamrkala. „Co prosím? Proč by to někdo z paláce chtěl?“ „Pokud se vám to povede, odměna v podobě velitele palácové ochranky vás nemine. K tomu štědrý důchod pro rodiče a zapomenutí vašeho prohřešku.“ „Když ho přivedu, pak bude králem právě on, to snad musí být jasné úplně každému, ne? Takže ten kdo to slibuje, pravděpodobně nebude mít žádnou moc a pro mě nebude žádná odměna.“ Muž se na ní podíval zpříma. Měl temně zelené oči. „Pokud se vám to nepovede, osobně se postará, abyste trpěla vy i vaše rodina.“ „Víte vůbec, kdo je moje rodina?

Kdo jsem já?“ Alika se mračila čím dál víc. Voják naklonil hlavu na stranu, jako by si jí prohlížel a odhadoval, kdo vlastně je. „O vás se vypráví ve všech hospodách.“ Trochu se zazubil. „Kdyby se nestala ta věc, byla byste legendou.“ „Jsem legendou,“ procedila skrz zuby. „Proto je nemožné, to čím hrozíte.“ „Jsou i jiné metody, než boj muže proti muži.“ odvětil klidně. „Takže přijímáte?“ Trhla hlavou, jako by dostala facku. „Proč se má zúčastnit turnaje?“ „To není vaše věc. Vyřídím, že jste přijala nabídku se všemi podmínkami.“ Zaťala pěsti, ale nechala ho odejít. Rozhlédla se a našla promáčený kus papíru. Narovnala ho a znovu si přečetla obsah: „Najděte toho draka a zabijte ho. Jestli se dostane na turnaj, nařídím smrt vás, i vaší rodiny a tentokrát to není jen planá hrozba. Poučili jsme se, na to nezapomínejte. Pokud uspějete, budu na to myslet po korunovaci a uvidíme, co se pro vás najde.“ podpis chyběl, ale pečeť, kterou rozlomila, byla jistě královská. Papír znovu zmačkala, ale tentokrát ho hodila do vaku na zádech. Na náměstí právě vyšel starší muž s bubnem. Postavil se na vyvýšené místo a začal volat: „Slyšte slyšte, turnaj o trůn Walgradu se bude konat první den měsíce Livrad. Zápis je možný do posledního dne měsíce Pert. Zapsat se mohou muži veškerého věku i národnosti, ženy, pod trestem smrti, to mají přísně zakázané. Od této chvíle jsou uzavřené všechny hranice až do začátku turnaje. Povolení k přechodu lze získat u královského písaře v určených hodinách.“ na chvilku se odmlčel a pokračoval znovu: „Slyšte slyšte...“ Takže má měsíc na to, aby ho našla a zabila, nebo přivedla. Otázkou zůstává, kdo ho chce živého. Ani se nenamáhala odejít na méně rušné místo a mávla křídly. Děti na ní ukazovali, na hrdého bílého orla, který jednou obkroužil náměstí a rozletěl se k horám, kde tušila, že by mohl být.

Touha

Byl mladý. Byl pohledný. A byl zamilovaný. Znal jí od malička, jako kluk si hrál v její blízkosti, jako výrostek jí nepokrytě okukoval a jako mládenec se jí dvořil. Nikdy ho nebrala v potaz, ani když kvůli ní nasadil vlastní život, aby zabil bájného draka, který sužoval jejich království. Odešel jako chudý rytíř a vrátil se jako hrdina. Ani na vteřinu nepochyboval o tom, že se na něj princezna usměje a jako vděčnost mu prokáže alespoň to, že s ním promluví, vezme ho na milost, cokoli. Jenže ona nebyla v přijímacím sále, když ho osobně král povýšil do šlechtického stavu, nebyla při ceremoniálu, který se konal tři dny poté a nebyla ani na šermířském turnaji, kde opět dokázal, že v boji s mečem se mu nikdo nevyrovná, dokonce ani dravá šelma. A přesto všechno jí nemohl pustit z hlavy. Myslel na ní kudy chodil, žádná jiná pro něj nebyla dost dobrá.

Párkrát se opil a vyzkoušel si malá milostná dobrodružství, ale niky nezapomněl na fialkově modré oči, které zářily jako večerní obloha. Na její srdcovité rty, růžové jako květy třešně nebo na její zlatavé lokny, které padaly na její ramena jako vodopád slunečních paprsků. Udělal by pro ní cokoli. Zavrtěl se na židli v nehezkém lokále nedaleko hranic, kde kromě něho byli tři opilci a dva cestující, kteří do sebe rychle házeli polévku, aby mohli pokračovat. Třeba by pro ní i znovu zabil draka. Rukou si přejel po zaprášeném čele a kývl na hospodského, že si dá ještě jedno teplé pivo. Kolikrát si mohl říkat, že na ní zapomene, že když jí do teď neočaroval, že je to marné, ale když si ho dala zavolat po té, co se vrátila jejich armáda zpráskaná jako toulaví psi, nemohl odolat a přišel. Na sobě měla blankytné šaty, se šněrovačkou přes celá záda a vysoké střevíce, které zakrývala šustivá sukně.

Ve vlasech měla drobnou korunku s modrými drahokamy a na prostředníčku pravé ruky velký pečetní prsten. Přišel až skoro k ní, poklekl a sklonil hlavu. Nemohl uvěřit, že si ho konečně všimla, že pochopila, že to všechno dělal pro ní. Jak se spletl!

Hostinský před něj postavil půllitr a špinavým hadrem otřel kaluž, kterou svojí neohrabaností vytvořil. „Ještě něco?“ jeho hlas byl otrávený, jako zkyslé víno, ale nebylo se čemu divit. Kšafty nepůjdou. Hranice jsou zavřené, nikdo nemůže tam ani zpátky, kvůli turnaji ve Walgradu. Všichni obyčejní neambiciózní lidé budou trpět, protože jeden panovník zemřel a druhému se nemůže připustit účast, protože kdyby to vyhrál, znamenalo by to sjednocení pod nepřítelem. A panovník Cilgradu samozřejmě nemůže opustit trůn na měsíc, to by riskoval převrat ve své zemi. Zhluboka se napil a rukávem otřel pěnu, která mu ulpěla na strništi. Myšlenkami se vrátil k princezně, k jejímu hebkému hlasu, který ho vyzval, aby vstal.

„Slyšela jsem o tobě jen chválu,“ prohlásila měkce a jemu se rozbušilo srdce. „Děkuji, má paní.“ Měl hlavu skloněnou a tak nemohl vidět, jak se tváří, ale ona ho vyzvala, aby se na ní podíval. „Děkuji,“ odpověděl znovu, když se nad ní postavil.

Seděla na židli z vyřezávaného dřeva v červeném salónku, kde byly dva regály s knihami a malý stolek, aby si na něj mohla dát občerstvení.

Usmála se a drobnou rukou odhrnula neposlušnou loknu z čela. „Prý jsi skolil draka.“ „Ano paní,“ a hlavu svěsil tentokrát dobrovolně. Udělal to pro ní, byl to šílený nápad a nikdy v živote neměl víc štěstí než tehdy. Tím se samozřejmě chlubit nehodlal, ale po druhé by do toho nešel, rozhodně ne dobrovolně. Princezna naklonila hlavu na stranu a na její levou tvář dopadlo světlo. Vyčkával, čím dál tím víc nesvůj. „Prý jsi to dokázal úplně sám,“ pokračovala a upřeně se na něj podívala.

Zeslábla mu kolena a na chvilku nemohl přemýšlet nad ničím jiném, než jaké by to bylo, kdyby byla jeho. Kdyby se jí mohl dotknout, sjet po její tváři, dotknout se jejích rtů, ale rychle myšlenky zaplašil. „Ano paní,“ souhlasil neochotně. „Měl jsem štěstí.“ „Taky jsem slyšela, že jsi vyhrál několik turnajů v meči i v transformaci.“ Polkl a podíval se stranou. Nemohl už snést její pohled ani vteřinu. Hrála si s ním, neviděla ho jako člověka, který pro ní byl ochotný nasadit život, ale jako potencionální zbraň. „Ano, ale už delší dobu nic nepodnikám. Pravděpodobně jsem vyšel z formy.“ Princezna se jemně kousla do rtů a zvrátila hlavu na druhou stranu. Oči zašilhaly na sklenici červeného vína, která stála na stolku a pomalu prstem přejela po jejím okraji. „Možná bych ti mohla pomoci získat tvojí formu zpět.“ Srdce se mu divoce rozbušilo.

Princezna vstala a sklenici uchopila do pravé ruky. Držela jí u rtů a očima sledovala, jak se topí v její přítomnosti. Jednou obešla celé kolo, aby si ho lépe prohlédla. Když začala druhou otočku, prsty levé ruky našly jeho rameno a jemně přejely po krku na druhou stranu a tam se zastavili tak, aby je dělilo jen několik málo centimetrů. Nemohl ani dýchat.

Chtěl se jí dotknout, ale bál se, že je to jen krásný sen, který by se rozplynul a on by zůstal jako hlupák opět sám.

„Přemýšlela jsem,“ řekla tak potichu, že prakticky šeptala. Naklonila se k němu ještě blíž a otřela se mu jemně o stehno.

„Mohla bych projevit jistý vděk někomu, kdo zabije draka.“ Sklenici postavila na stolek za sebou a prázdnou rukou vzala jeho dlaň a propletla jejich prsty. Cítil její teplo, její hebkou pokožku, její parfém, nemohl myslet na nic jiného. „Mohla bych se zaplést s někým, kdo zabije draka a vyhraje několik turnajů na mou počest.“ Přitulila se k němu, cítil jak klidně dýchá a trochu se o něj otřela, aby zvýšila vzrušení, které se v něm hromadilo, „a mohla bych,“ jejich rty se skoro dotkli,

„milovat toho, kdo kvůli mě zabije dva draky a vyhraje turnaj Walgradu.“ Skoro jí neposlouchal. Všechny jeho smysly se upínaly na její dokonalé rty, které byly tak blízko, že se k nim musel sklonit a doufat, že ona polibek přijme. Jenže ona levou rukou sjela z ramene přímo na jeho rty a tím zastavila to, co mělo podle něj proběhnout.

Usmála se na půl úst a odtáhla se od něj zpátky na židli. Civěl na ní, jako by mu ulétly včely, dokud se nevzpamatoval natolik, aby se uklonil a prohlásil: „Chápu má paní a udělám co bude v mých silách, abych vás nezklamal.“ Ani se neusmála, jen se napila vína. Pro ni byla věc uzavřená. Vypadl z místnosti jako omráčený a když došel do svého domu, všechno mu pomalu začalo docházet. Omámeně rukou přejel po zpoceném čele, opřel se o chladivou stěnu a kousl se do rtu.

Měl dva dny na to, aby se dostal přes hranice, jinak svůj úkol nedokáže. Zabalil si jen pár věcí, osedlal jediného koně, kterého vlastnil a bez vysvětlení komukoli vyrazil na dlouhou cestu. Prakticky nespal, jedl jen dvakrát a to jen, když se hlady ani neudržel v sedle a k hraničnímu přechodu dorazil jen pár hodin před tím, než je měly zavřít. „Copak, na turnaj, mládenče?“ ptal se vlezle jeden z hlídačů, který neměl přední zub. Ani se na něj nepodíval a projel branou bez zastavení. U

prvního hostince seskočil a zaplatil čeledínovi, aby se postaral o jeho momentálně už třetího koně, který to přežil jen zázrakem. Vešel dovnitř a rychle do sebe naházel pečeni a pivo. Nyní spokojeně dopil druhý džbánek a přemítal, co dál.

Nyní už couvnout nemohl. Možná měl být pomalejší, měl nestihnout uzavření hranic, měl si někde něco udělat, ale rozhodně by se neměl pouštět do toho, do čeho se podle princezny pustit musel. Objednal si i třetí pivo a cítil jeho účinky.

Cestující už odjeli a dva že tří opilců už spali na stole. Poslední na něj zakaleně mžoural, ale neměl dost síly na to, aby ho šel otravovat. Zabubnoval prsty o stůl. Drak. Turnaj. Věděl, že nemá šanci, ale co kdyby? Co kdyby se stal pánem Walgradu a vzal si princeznu? Byl by pánem Východního ostrova, nejmocnější muž od dob Chludvíka V. Mohl by být mocný, bohatý a hlavně ženatý s princeznou. Jenže touží po tom všem? Miluje princeznu a proto musí zemřít? Co když si s ním princezna celou dobu jen hraje a neplánuje si ho vzít, ale zabít ho hned, jak dosedne na trůn, aby dokončili jejich zoufalý plán na ovládnutí Walgradu? Kam až je ochotný zajít, aby to zjistil? Čeho všeho je princezna schopná? Ta myšlenka mu doslova vyrazila dech. Co když si s ním jen hraje a neplánuje si ho vůbec vzít? Co pak? Nasadí svůj život zbytečně? Ne, princezna k němu musí něco cítit, jinak by ho o to nikdy nepožádala. Vložila do něj svou důvěru, určitě pro ní něco znamená. Princezna by podobného úskoku nebyla schopná. Znovu získal svůj téměř ztracený klid a zhluboka se napil. Když půllitr odložil, zbyla sotva polovina. snažil se zaostřit, aby neviděl tak rozmazaně, ale už nemohl. Byl příliš vyčerpaný po cestě a pivo bylo silné.

Pokusil se vstát, ale nohy ho neposlouchali a tak celým tělem narazil do dubového stolu, kde s poslední větou: „Milují vás princezno Damrilo, miluji...“ usnul jako nemluvně.

Úkryt

Nakonec se rozhodl pro návštěvu vesnice s Anonymním chrámem. Přistál kousek od něj, složil křídla kolem sebe a pomalu uvolňoval svaly, které se smršťovaly do původní podoby.

Pořád nemohl uvěřit, co se stalo, ale musel se s tím naučit žít. A musel se to naučit ovládat.

Jako poslední zmizela tvrdá neproniknutelná kůže. Trochu si protáhl ruce a nohy a spokojeně přikývl. Ovládl to. Na pár minut to ovládl. Zamířil k nedaleké vesnici, do chrámu, který byl na půli cesty k hlavnímu městu, kde se měl za nedlouho konat turnaj. Předpokládal, že se tam objeví mnoho nadšenců, kteří budou na poslední chvíli chtít zlepšit svoje šance, tudíž by neměl být příliš nápadný. Sice chrám byl anonymní, ale kdyby se objevil jako jediný za posledních pár měsíců, asi by pozornosti neunikl. Přišel k zadnímu vchodu, aniž by si ho někdo všiml a ocitl se v malé místnůstce bez oken, jen s poličkou, na které ležely vyrovnané masky černé barvy, zakrývající nositeli celý obličej, vyjma nosních dírek a očí. Jednu si ozkoušel a celkem mu padla, a tak pokračoval. Za dveřmi seděl kluk, mohlo mu být tak sedm, opíral se zády o zeď a díval se ke stropu. Když uviděl návštěvníka, vyskočil a uklonil se mu.

„Pán si přeje?“ zeptal se v předklonu. „Doveď mě k představenému.“ navrhl Wiliem a opatrně se rozhlédl. Chodba byla prostá, stěny holé, jen sem tam v ní byly zasazeny dveře z černého dřeva. Zabočili za roh, kluk se zastavil a ukázal na jediné bílé dveře, které zatím měl možnost zde vidět. Uklonil se hochovi, a vkročil se zaklepáním do malé kanceláře s vysokým dubovým stolem, pokrytém vrstvou papíru.

Za ním seděl stařec s dlouhým vousem a staženým obočím. Prohlížel si nějakou stránku, ale hned jí odložil, jakmile zaznamenal, že by se mohlo dít něco jiného. Za sebou měl na stěně zavěšené dva překřížené meče a po pravici na stěně visel starodávný štít, který už se nepoužíval. Wiliem poklekl na jedno koleno a sňal masku, jak se slušelo. Jako malý byl v jednom takovém podobném chrámu, ale když se stále neprojevovali jeho schopnosti, nakonec ho matka odtamtud vzala. Za co jí byl do dnes vděčný. „Vítám tě,“ pronesl klidným sametovým hlasem představený, když si od něj rituálně vzal masku a položil jí na stůl před sebe. „Máte tady volné místo?“ „Dnes jsi již třetí, kdo pokládá stejnou otázku a já i potřetí odpovím stejně. Jistě. S výcvikem je možné začít okamžitě, pokud nebudeš mít zvláštní přání.“ Wiliem zvedl hlavu a postavil se.

„Vlastně bych jednu prosbu měl. Objevil jsem novou schopnost, proměnit se ve zvíře,“ rychle dodal, aby nedošlo k mýlce.

„Až nyní?“ starcovo huňaté obočí vyletělo až do poloviny čela. „Neobvyklé. Jaké zvíře by to mělo být?“ Wiliem si špičkou jazyka navlhčil rty. Představený vyskočil na nohy. „Tak to jsi ty!“ „Pane, doufám, že mohu věřit vaší diskrétnosti. Je nanejvýš důležité, aby moje podoba zůstala jen mezi námi. A jistě chápete, že by asi nebylo moudré trénovat s ostatními, alespoň ne do doby, kdy to budu mít dokonale pod kontrolou.“ Muž přešel po místnosti a mlčky si projel prsty skrz šedivé vousy. Wiliem čekal,jako by byl z kamene. „Pokud nebudeš trénovat s ostatními, vzbudíš víc podezření, než by se na první pohled mohlo zdát.“ Wiliem se chtěl nadechnout na protest, ale nedostal se ke slovu. „Duševní trénink povedu osobně, mám pár soukromých lekcí, ovšem do zbytku, vyjma boje s přeměnou se budeš muset zapojit, jako všichni.“ Chvilku to zvažoval.

Jako představený, by měl být v ovládání nejlepší, ovšem po tělesné stránce už to nebude, co bývalo. Ale to by nemělo vadit.

Na druhou stranu ničemu neuškodí, když se vylepší v technice boje s mečem a trochu potrápí své tělo v kondičních cvičení.

Možná by se mohl i naučit nějaké nové bojové umění, ale to už zbytečně předbíhal. „To by bylo skvělé,“ odpověděl na konec. Stejně neměl na výběr. Potřásli si rukou a představený se vrátil ke stolu. Vzal jinou listinu, než kterou před tím studoval a začal na ní něco psát. List papíru mu podal a dal najevo, že jeho audience skončila. Wiliem se kousl do rtů a toužebně se podíval na masku, která ho prvé chránila. Aniž by vzhlédl, řekl: „Pokud se nebudeš přeměňovat před ostatními, budeš tady v bezpečí. Až nastane čas na boj s přeměnou, dočkáš se.“ Wiliem chabě přikývl a s listem v ruce se vydal na chodbu, kde stál jiný kluk a nepokrytě si ho prohlížel. Ani on neměl masku. Natáhl ruku a Wiliem mu předal, co měl. Kluk to chvilku studoval a pak přikývl. „Tudy pane.“ ukázal na chodbu napravo od něj a vydal se za ním, do další chodby, která však byla o poznání prostornější a na konci byly schody nahoru. Vyšli po nich do prvního patra a skoro až na konci se kluk zastavil. „Máte pokoj z mužem,co přišel ani ne dvě hodiny před vámi.“ stiskl kliku a vpustil ho dovnitř. „Tady máte rozpis, kde co máte,“ podal mu nazpátek papír. „Za půl hodiny se dostavte s ním,“ kývl na muže na posteli, „do dvora s vybavením na boj se zbraní. Je to po schodech dolů a od kanceláře představeného rovně a doleva. Hodně štěstí pane, snad se ještě uvidíme.“ Wiliem neznatelně kývl a obrátil se na muže, který seděl na posteli s hnědým potahem a bílým polštářem po své levici. Sedl si na postel proti němu, s polštářem po pravici a přejel pokoj pohledem. Nic. Jen postele a dvě malé skřínky, na osobní věci. A jedno světlo zavěšené na stropě, zhruba mezi nimi. Jeho spolubydlící měl černé vlasy, tmavé oči, ale patrně ne černé, ruce svalnaté a hruď širokou.

Oči byly úzké, ale vypadaly spíš přátelsky, nos měl špičatý a rty poměrně velká, ale ne rušivě. „Takže ty jsi taky přišel dnes?“ zeptal se Wiliem, aby s ním navázal hovor. „Ano, jsem tu asi hodinu. Slyšel jsem, jak ten kluk říká, že máme stejnou hodinu.“ „Asi jo. Znáš tady někoho?“ „Je to anonymní, ne?“ ošil se trochu muž proti němu. Wiliem se usmál. „Myslel jsem ve vesnici, nebo třeba si někoho potkal, kdo se s tebou dál do řeči.“ Pokrčil rameny. „Ty jsi první.“ „Kdybys chtěl, můžeš mi říkat Wile,“ navrhl přátelsky. „Moris,“ kývl a sevřel nabízenou ruku. Silně si jí navzájem stiskly a pak se jejich ruce opět rozpojily. „Jsi tady kvůli turnaji?“ pokračoval nenuceně Wiliem a doufal, že nepůsobí moc vlezle, ale jak se zdálo Morise to neznepokojovalo. „Ano, je to tak. Plánuji se zúčastnit a vyhrát. Předpokládám, že ty na tom budeš podobně.“ Wiliem neurčité kývl. „Vlastně ještě nejsem rozhodnutý. Připadá mi to jako zbytečné riziko, navíc nevím, jestli bych chtěl vládnout.“ Moris se opřel o zeď a zdálo se, že o tom vážně přemýšlí. Wiliem předpokládal, že je rozhovor u konce, ale on pokračoval: „Vlastně s tebou souhlasím. Je to zbytečné riziko.“ „Tak proč to chceš podstoupit?“ nechápal a zaměřil se do jeho očí. „Když vyhraju, provdá se za mě moje životní láska.“ Wiliem se kousl do rtů a nechtěl to komentovat, ale nemohl si pomoct: „Jen pro ženu, která tě jinak nechce?“ Moris se zamračil a odvrátil se ke stěně. Nyní rozhovor skončil definitivně.

Když nastal čas, aby vyrazili na první cvičení, oba se mlčky zvedli a šli pár kroků za sebou, podle instrukcí, které jim dal hoch. Zastavili se na nádvoří, kde už na ně čekal zdejší mistr s červenou maskou přes obličej, v černé košili s dlouhým rukávem a koženými kalhoty. Každému mlčky dál kousek papíru a když si oba přečetli číslo, co na něm bylo, vydali se různými směry. Wiliem šel doleva a hledal číslo devět. Když našel příslušné dveře, strčil do nich a oni se neslyšně otevřely.

Zamkl za sebou a navlékl na sebe stejnou košili a kalhoty, jako měl mistr, ovšem přes sebe si navlékl důmyslný hábit s kapucí, který bránil tomu, aby někdo viděl jeho krk či vlasy. Obličej přikryl černou maskou a prsty koženými rukavicemi.

Ve stojanu bylo na výběr pět mečů a postupně každý z nich potěžkal a zkusil jeho vyvážení a musel přiznat, že se zdejší kováři vyznamenali. Ani o jednom z nich nemohl říci, že by nebyl vhodný k boji, naopak měl problém, jestli si vybrat lehčí, s kterým se mu lépe manévrovalo, nebo těžší, kterým už pár lidí opravdu těžce zranil. Nakonec si nevybral ani jeden z nich a zvolil tenký meč s rytinami na ostří, který ho fascinoval svou dokonalou vyvážeností. Ještě jednou překontroloval, jestli není vidět ani milimetr jeho kůže a vyšel zpátky na chodbu, která vedla do dvora. Byla to plocha, někde se štěrkem, jinde s pískem nebo trávou nebo třeba i s rozměklou půdou, aby si museli zvyknout na všechny povrchy. Kolem dokola byly rozmístěné lavice, na kterých sedělo pět zakuklenců, on si sedl jako šestý. Netušil, jestli už tady Moris je, nebo ne a nebyla šance, jak to zjistit. V tom bylo ono kouzlo anonymity.

Nikdo pořádně nevěděl, kdo proti komu bojuje, kdo je nejlepší, kdo nejhorší. Jejich výstroj to znemožňovala a Wiliem se uklidnil. Když jich bylo deset, vrátil se mistr s červenou maskou a postupně se uklonil jednomu po druhém, ty jeho pozdrav opětovaly. Nemluvil. Nikdo nikdy nemluvil, protože hlasy bylo další vodítko k tomu zjistit, kdo je váš soupeř. Mistr naznačil, aby se zvedli první dva a dal povel, aby se dali do boje. Všichni se zájmem sledovali, jak kolem sebe krouží a když ten blíž východu konečně udělal výpad, Wiliem se málem neudržel, a povzbudil ho. Meče o sebe třískly a odletěly dvě jiskry. Boj začal. Nebylo jasné, kdo má navrch, dokonce bylo i obtížné mnohdy poznat, který z nich je který. Nakonec jeden z nich sekl soupeře po ruce a roztrhl lehkou látku, které odhalila snědou pokožku, po které sklouzla kapička krve. Mistr mezi ně vstoupil a ukázal na vítěze, kterému zatleskal. Ten co prohrál se posadil, zatímco vítěz dostal nového soupeře.

Tady bylo jasné, že nově příchozí je o mnoho zkušenější než dosavadní vítěz a během minuty mu vyrazil meč z ruky, aniž by ho jakkoli zranil. Prst mistra ukázal na Wiliema, který se klidně zvedl a snažil se nedělat žádné pohyby navíc. Moc dobře si uvědomoval, že i podle chůze se dá rozeznat, kdo by to mohl být. Postavil se do střehu a v zápěstí protočil meč, aby ho nastavil na případný úder. Mistr kývl, ale ani jeden se nepohnul. Wiliem znovu zatočil mečem a vyrazil. Narazil ovšem na neprostupnou bariéru meče a měl veliké štěstí, že vykryl výpad, který následoval. Chvilku se přetahovaly a Wiliem rychle dýchal. Nebyl na takovou zátěž zvyklý, navíc byl ještě unavený z cesty a z proměny v draka. V hlavě začal mluvit ten hlas:

„Na co čekáš, trochu si můžeš pomoc. Nikdo to nepozná a ty můžeš vyhrát. Nebuď srab a ukaž, co v tobě je.“ Špatně šlápl a soupeř to hned využil. Dostál ránu mečem na plocho do ramene. Srdce se zpomalovalo a on věděl, co to znamená a to nemohl dopustit. Upustil meč na zem a ruce nastavil před sebe, že se vzdává. Soupeř vítězně trhl hlavou a nabídl mu ruku, aby se mohl zvednout. Wiliem kývl a přešel k jedné z lavic. V hlavě mu hučelo. „Copak se necháš porazit? Po tom všem, co ti udělali? Nikdo se nedozví, žes to byl ty. Měl bys začít, hned.“ Zaťal pěstí. Srdce pumpovalo krev v čím dál větších dávkách a on cítil, jak se svaly napínají. Vyskočil na nohy a rozběhl se pryč, přímo do kanceláře představeného. Ani nezaklepal a modlil se, aby tam byl sám. Měl štěstí. Strhl ze sebe masku, která ho škrtila, stejně jako hábit, který ho dusil.

„Pomoc,“ zasípal a svezl se na kolena. Stařec k němu přiskočil, právě ve chvíli, kdy se jeho kůže začala barvit do černa a získávala svojí tvrdost. Prudce Wiliemovi zvedl hlavu, ale ten to sotva vnímal. Viděl jen tmu, celé tělo ho pálilo a svaly se svíjely a probíhala jím jedna křeč za druhou. Představený se mu díval do očí a něco potichu mumlal. Wiliem se propadl do bezvědomí.Tělo ochablo a představený si sevřel kořen nosu. „To není dobré,“ zamumlal si pro sebe. „Tohle není dobré.“ Probrala ho facka od představeného. „Musíš se vrátit do své kóje a odejít jako bys byl celou dobu na tréninku.“ vychrlil na něj hned, než si stačil uvědomit, co se stalo. Pomohl mu na nohy, nasadil mu masku a rychle ho vystrčil ze dveří, kde několik sekund stál, než mu došlo, co se stalo a v jakém by byl průšvihu, kdyby se někdo domyslel, proč utekl. Vběhl do místnosti, kde se převlékl, strhl to všechno ze sebe a když uslyšel pískaní na chodbě a prásknutí dveří, vyčkával, dokud se neozval gong, který ohlašoval konec. Vyšel na chodbu a přidal se k zrzkovi, který se šklebil a vypadal, že usne na místě.

Mlčky na sebe kývli a v prvním patře se rozloučili, zrzek pokračoval do dalšího patra. Moris přišel asi minutu po něm, celkem odpočatý a rozhodně bez zranění. Wiliem si naschvál před ním schoval pravou ruku, na které by mohl mít šrám a stáhl si ohrnuté rukávy od svého svršku. Moris to přešel téměř bez povšimnutí, ale pokud měl podezření, odložil ho někam hlouběji do podvědomí. Wiliem se svalil na postel, zatímco Moris si vzal brašnu a vyšel z pokoje, někam pryč.

Poprvé ve společnosti

Pamatovala si na to, jako by to bylo včera. Stála před malým zámečkem, před železnou branou, která byla alespoň dvakrát tak vysoká, jako byla ona sama. Za ní se rozprostírala zahrada, která hrála všemi barvami, byly tam květiny, voňavé a barevné, oči jí z toho přecházeli a nemohla uvěřit, že právě tady bude žít.Čekala na sluhu a myslela na rodinu, kterou nechala ve městě, tři bratry a dvě sestry. Ona byla třetí narozená, nejstarší z dcer. Byli chudí a tak musela jít už ve dvanácti pracovat a měla obrovské štěstí, že dostala takovou šanci, jako byla práce pro vévodkyni.Otevřel jí kulhavý sluha, později se dozvěděla, že je to majordomus Lirk. Byl vyzáblý, snad nikdy se neusmál, a jeho oči byly stále ve střehu. Zpočátku jí to děsilo, ale zvykla si. Člověk si zvykne na všechno.Dostala malou cimru, kde měla vlastní postel, malé okénko do zahrady, které skoro nikdy nezavírala, aby mohla vychutnávat vůně, co se linuly zvenku a skříň.Do malé skříně si dala nejlepší šaty, co doma měly, a převlékla se do oblečení pro služebnou.Celá se třásla, když šla po schodech pokryté kobercem tak měkkým, že by přísahala, že jde po nejměkčím mechu v lese, nahoru do chodby, kam by se vešel celý jejich dům.Ručkou zachytila kulaté zábradlí, pokryté zlatou barvou a chvilku tam stála a vychutnávala si tu krásu. Na stěnách visely obrazy nezměrné krásy, a ona nikdy nic podobného ani vzdáleně neviděla. Byli namalované lehkou rukou umělce, krajiny byly zachyceny velmi věrohodně, ale ani jedno z míst nepoznávala.Nejvíce se jí líbil obraz majáku, který jak se dozvěděla později, stál na úplném východu Západního ostrova. Na obrazu ho omývaly vlny vysoké několik metrů a svítil jasným bílým světlem.

Malá loďka v porovnání se štíhlou stavbou vypadala nicotně.Stála by tam ještě několik minut, kdyby pro ní nepřišla starší žena, Merena, která jí dovedla k Vévodkyni.Když vešla do místnosti, zamotala se jí hlava z těžkého parfému, který urozená dáma používala. Maminka jí říkala, aby se uklonila a nezvedala hlavu, dokud jí to nedovolí. A přesně to měla v plánu.Stála tam ohnutá, že jí bolela záda, ale nic se nedělo. V místnosti bylo naprosté ticho.Opatrně se narovnala a zaměřila velká kukadla na ženu, která seděla v měkkém zeleném křesle v černých šatech a prohlížela si svoje nehty. Byla to ta nejkrásnější žena, kterou kdy viděla. Vypadala jako namalovaná na obraze, dokonalost sama, a Terina by nemohla nikoho zbožňovat víc.

V ten okamžik se pro ni Vévodkyně stala něco jako bohyní, chtěla mít vlasy stejně natočené jako ona, chtěla mít rudé rty jako ona, oči, uši, držení těla, chtěla být celá jako ona.Vévodkyně pomalu zvedla oči a tím bylo kouzlo dokončeno, Terina by se pro ní nechala i zabít. Chvilku si malou dívenku prohlížela, ale nedala na sobě nic znát, jestli se jí líbí, nelíbí, co si o ní myslí. Nakonec mávla na starou ženu a ta jí hned odtáhla pryč, zpět na chodbu. Dívenka měla oči na vrch hlavy a nechápala nic. Merena jí vzala za loket a vedla jí dolů, zpět po schodech a pak ještě dolů, do kuchyně, kde byl nepříjemný chlad a zápach. „Teď mě dobře poslouchej,“ posadila jí na židli u jednoho z vařičů. „Poslechneš mě na slovo, na všechno se mě zeptáš, nepohneš se bez mého vědomí ,a jestli to uděláš všechno, co ti řeknu, pak tady budeš moci zůstat. Jediná chyba a bude konec.“ Terina na ní koukala očima celá nesvá se ošila, hledala nějakou pomoc, někoho, kdo by ji uklidnil, že je všechno v pořádku, ale ostatní lidé v kuchyni o ní nezavadili ani pohledem. „Teď si jdi odpočinout,“ řekla trochu mírněji stará služka, „zavolám tě zhruba za hodinu. Opovaž se někde trajdat, na to budeš mít času víc než dost.“Merena chtěla odejít, ale Terina se nehýbala, vypadala jako v šoku. Mávla na jednoho z mladších kuchtíků, ten jí opatrně odvedl do pokoje a zavřel za ní.Na její práci nebylo nic složitého. Udělat cokoli, co se jí řekne, aby byla Vévodkyně spokojená. Od malička dělala pokojskou, kdy natřásala peřiny, které sotva unesla, rovnala poházené knihy do regálů, na které nedosáhla ani když si stoupla na špičky, a uklízela prach z tak cenných nádob, že kdyby se jedné z nich něco stalo, do smrti by jejich cenu nezaplatila.Naučila se poslušnosti. Když jednou zapomněla uklidit stoličku ze zahrady, dostala výprask, že si další týden nemohla sednout. Když našla Vévodkyně prach na jedné z jejích knih, nejen že dostala výprask, ale celý týden dělala práci ještě za ostatní a dostala jen krajíc chleba a vodu.Po třetí už nic nezapomněla. Byla v práci dokonalá, nedovolila si ani nejmenší chybičku a proplouvala nepovšimnuta pod Vévoděnou ochranou, za což mohla být vděčná. Zjistila, že když má Vévodkyně návštěvu, že jí po večeři nepotřebují, že to obstará Zarisa a tak se toulala po kuchyni, aby dojedla to, co ostatní už nemohli. Ve volných chvilkách se procházela s nyní už kuchařem Josém po zahradě, po tmavých cestičkách, nebo se posadila na kuchyňskou linku a povídala si s ním, když vařil. Majordom jí naučil číst a psát, a zjistila, že je to velice moudrý muž, kterému zemřela žena na zápal plic před deseti lety. Děti neměl, ale měl je rád, a když se objevila ona, byla pro něj jako nalezené dítě. Rozmazloval jí a nejednou jí zachránil před výpraskem, když jí našel tam, kde neměl. Měla ho ráda jako vlastní rodinu, kterou nemohla jet navštívit, ale posílala jim peníze a oni jí každý týden psali. Když její vlastní otec onemocněl, Lirk u ní sedával v pokoji, a konejšil jí, že vše bude v pořádku. Nakonec měl pravdu a její rodina neutrpěla žádnou ztrátu.Léta plynuly a ona se naučila sklápět oči tak, aby si jí nikdo nevšiml, uklonit se uctivě, podávat jídlo jen, když k tomu byla vhodná příležitost a nikde nepostávat zbytečně. A Vévodkyně si toho všimla.

Zavolala si jí do její komnaty, a když se patřičně uklonila, zavolala si jí ještě blíže. Poručila jí, aby se otočila, aby si jí mohla dobře prohlédnout, stejně jako první den a pak přikývla. Terina chtěla odejít, ale Vévodkyně laskavě promluvila. „Co kdyby ses stala mojí dvorní dámou?“ Zamrkala, uklonila se a nic neřekla, přesně jak se slušelo na služebnou. Vévodkyně se usmála a mávla rukou na krásnou ženu, která stála za jejími zády a ta Terinu odvedla do vedlejšího pokoje a pak úzkou chodbičku do pokojíku, kde jí posadila na postel. „Jsem Qarta,“ řekla jí laskavě a její rty se rozvlnily do příjemného úsměvu. „Dostala jsem tě na starost, tak to nezkaz. Nestává se příliš často, že je Vévodkyně tak velkorysá. Prý je tvoje rodina velice chudá a každý týden jim posíláš peníze, je to tak?“ Terina jemně přikývla, připadala si opět jako ta vyděšená dívka první dny. Vídala tuto ženu na každém významnějším sezení, vždy měla kolem sebe nejvíc mužů, smála se a důvěrně si špitala s její paní. Když kolem ní prošla, nikdy o ní nezavadila ani pohledem, ale nikdy jí ani za nic nevynadala, jako ta druhá, co byla na všech banketech, ta co se na ní vždy utrhla z nějakého malicherného důvodu. Qarta jí vzala ruce do svých dlaní a velice něžně se na ní podívala. „Měla bys toho nechat. Musíš si začít šetřit, aby sis mohla dovolit lepší šaty. Ze začátku ti dám nějaké svoje, ale být dvorní dámou není nijak levné. Vévodkyně, pokud naplníš její očekávání, ti také něco koupí, ale nesmíš na to spoléhat. Musíš se postavit na vlastní nohy, a když nemáš peníze, nikdy se nedostaneš výš, rozumíš?“ Terina sklopila víčka. „Oni moje peníze potřebují.“ Její hlas se třásl a byl tak tichý, že málem zanikl v krocích, jdoucí k jejich pokoji. Ozvalo se zaklepání a vešel majordomus, položil Teriny věci na postel a uklonil se. Pak se vyporoučel a slyšely, jak odchází po chodbě. Terina se zachvěla. Vzpomněla si, jak s ním chodila na zahradu, jen si popovídat. Kouřil voňavý tabák ze své staré dýmky a ona ráda pozorovala, jak vyfukuje drobné kroužky do noci. Měla ho ráda,byl pro ní otcem, kterého musela opustit.

Jak tam tak seděla, uvědomila si, že měla ráda spousty věcí, se kterými měl být teď konec, a nemohla se radovat ze šance, kterou dostala, i když si nejednou přála, aby se přesně tohle stalo. Qarta se zvedla. „Obleč si tohle,“ vzala šaty, které dostala od jedné staré paní ve městě, které pomáhala. „Za deset minut tě čekám dole v jídelně.“ Lehce za sebou zavřela dveře a Terina se dobrých pět minut nebyla schopná donutit k ničemu.

Připadalo jí, že jakmile se převlékne bude to definitivní, udělá tlustou čáru za minulým životem a vykročí vstříc novému, otázka však bylo, jestli k lepšímu, životu. V jídelně bylo prostřeno a Zarisa stála s tácem různých pokrmů. Ani se na Terinu nepodívala, stála tam stejně kamenně, jako před několika dny Terina. Dávala jasně najevo, že ona je jen služka a že udělá, co si vrchnost přeje.

Terina se opatrně posadila a dvorní dáma jí hned vynadala, že se hrbí, pomačkala si sukni a že se má dívat před sebe a ne pod nohy. Nešťastně se podívala na starou služku, která byla něco jako její matka, ale ta se dívala někam za ní a jí nevěnovala nejmenší pozornost. Sevřelo se jí hrdlo a měla co dělat, aby zabránila slzám, které sedraly z pod víček. Zatnula zuby a pokusila se to udělat tak, jak jí Qarta řekla. Bez úspěchu. Stále to bylo špatně a ani na potřetí se jí to nepodařilo, tak jak si představovala. Po tváři jí stekla slza, ale dvorní dáma si toho nevšímala, služka se ani nepohnula. Chtělo se jí utéct, chtěla se vrátit do umaštěné kuchyně, kde bylo tolik legrace, kde se pošťuchovala s Josém, kde mohla ochutnávat nejlepší pokrmy a nemusela se hlídat, jestli nenaklání hlavu moc dopředu, jestli se neumazala, a nebo jestli je to vhodné jíst. Když bylo konečně vše u konce, chtěla odejít, ale nemohla. Qarta s ní měla jiné plány a tak celý večer proseděla v knihovně, kde jí předčítala a vysvětlovala jí, jak se má tvářit, kdy se usmát, najít kontakt někoho jiného a kdy je vhodné se případně omluvit. Nakonec byla tak unavená, že z jejího plánu jít říct tu novinu Josému nebylo nic, a ona jako zabitá padla na postel, kde spala až do rána. Jenže ani druhý den se do kuchyně nedostala, ani celý týden a jak dny plynuly, pomalu na něj začala zapomínat.

Měla tolik starostí nad hlavu, jiné známé a povinosti, že když ho potkala jednoho rána, jak sedí na lavičce a dívá se východ slunce, úplně jí vylekal. „Ahoj,“ pozdravil vesele, ale když viděl, jak se tváří znejistěl. „Co tady děláš?“ vyjela na něj trochu ostřeji, než chtěla a hned toho litovala. Pokrčil rameny. „Mám pauzu a doufal jsem, že tě tady potkám. Dlouho jsme se neviděli,“ trochu se narovnal a přeměřil si jí pohledem. Změnila se. Na sobě měla dlouhé šaty s korzetem, které zvýrazňovaly její štíhlost. Vlasy měla vyčesané nahoru, jen pár pramínků jí splývalo kolem tváře a ona vypadala jemně, drobounce, jako někdo, kdo potřebuje ochránit. Ale v očích jí chyběla ta jiskra, jakou mívala, když spolu utekly do zahrady a on se jí schoval, aby ho musela hledat. A když jí vyděsil skoro k smrti, jak do něj bušila drobnými pěstičkami a oba se smáli. Tohle byl někdo jiný. Ta Terina, kterou znal byla někde hluboko pod tou veškerou krásou, kterou nepotřebovala. Měl rád její obyčejnost a bezprostřednost. Kolikrát si dělali legraci z žen, jakou se stala ona sama! Zvedl se, když stále nic neřekla. Obřadně se uklonil, vrazil si ruce hluboko do kapes a vydal se k bočnímu vchodu. Cestou odkopl vztekle kamínek z cesty. Terina tam stála a až teď si dovolila se rozplakat. Nemohla uvěřit, že se to stalo, že jí pohrdá, viděla, jak si jí prohlížel a jak došel k názoru, že už to není ona. A jak se jí uklonil! Sesunula se na lavičku a vzlykala tam několik minut a nevšímala si, že nad ní stojí Qarta, která se jí vydala hledat. Uslzeně se na ní podívala. Čekala, že jí vynadá, ale ona se jen trpce usmála a posadila se vedle ní. Natáhla nohy, a celá se uvolnila a najednou vypadala o mnoho lidštěji, než jak jí doposud poznala.

Zavřela oči a nastavila tvář slunci. Terina si utřela slzy z očí a čekala. Nakonec pochopila, že nic říkat nebude a nastavila tvář vycházejícímu slunci po vzoru své učitelky. Cítila hebké teplo, jak jí proniká pod kůži a najednou jí bylo lépe. To bylo před dvěma lety. Zdálo se to tak dlouho, jako by to byla celá věčnost. Jak se mohlo stát tolik věcí, jak se toho mohlo tolik změnit? Nepatrně si přesedla, aby lépe viděla z okna a nasadila úsměv, který měla tak naučený, že v něm dokázala i spát.

Vévodkyně seděla na pohovce, kousek za ní a něco četla. Qarta jí probodávala pohledem, jako posledních několik měsíců.

Už to ani nevnímala.Zdálo se to tak dávno.

Chrám

Wiliemova výuka se smrskla jen na meditaci, povídání se starým mistrem, tréninku jeho duševní síly a zaměření se na to, aby se za žádných okolností neproměnil. Z počátku se mu zdálo, že to nevede k žádným výsledkům, jen byl pořád zavřený mezi čtyřmi stěnami, okna byla zatemněná, že mohl jen poznat, zda svítí slunce, či je noc. Ale co se děje ve zbytku chrámu, to mu mělo být utajeno. Z okolního světa se mu nedostávaly žádné zprávy, nevěděl, zda ho někdo hledá, zda mu je někdo na stopě nebo jestli už o něj ztratili zájem. Ze začátku mu to dělalo starosti, ale nemohl s tím nic dělat. S Morisem se moc nebavili, po té co Wiliem dostal nový plán výuky, se vídali mnohem méně, občas prohodili pár vět, ale nikdy se to netýkalo toho, co celý den dělali. A nutno podotknout, že jim to tak víc než vyhovovalo. Ani jeden neměl ani pomyšlení na to, že by se chtěl svěřovat, Morisovi myšlenky směřovaly výhradně k princezně Damrile, jejímu slibu a jeho touze se jí i jen o krok přiblížit. Wiliem se naopak uzavíral čím dál víc do sebe, snažil se ovládnout každou myšlenku, každý pocit, aby se nestalo nic, co by nečekal. Jeho dny byly monotoní, jak jen mohou dny být, každý den strávil několik hodin jen sezením uprostřed místnosti, učil se správnému dýchání, poslouchal klidný hlas svého mistra nebo něžné tóny flétny, které ho odnášely daleko do říše fantazie, kde se všechny jeho problémy zdály malicherné. Ze začátku takto strávený čas nenáviděl, ale jak plynul čas, začínal chápat jeho krásu. Navíc se zbavil černých myšlenek na smrt jeho rodiny a neodkladnou pomstu, kterou původně plánoval. Nyní přemýšlel jinak, dalekosáhleji a chápal jediné: Pomsta se musí naplánovat do nejmenšího detailu nebo se do ní nemá cenu pouštět vůbec.

Když skončil čas meditace, většinou přešel do prostornějšího sálu, kde se snažil překonávat různé nástrahy, aniž by se při tom měl potřebu přeměnit. Byly to překážky různého druhu, ať už psychického nátlaku, při kterém mu srdce bušilo jako o život, nebo fyzická námaha, kdy se svaly bránily jakémukoli dalšímu pohybu nebo tlak času, že pokud něco neudělá, pak to bude mít následky. Nenáviděl zkoušky, které mu chystaly, nenáviděl, jak se jeho druhé já dere na povrch, kdykoli jen trochu klopýtne, jak sladkým hlasem v hlavě šeptá, že se nic nestane, že si pomůže a nebude muset trpět, že je výjimečný a nic z toho, co právě dělá, nemá za potřebí. Ale ze všeho nejvíc nenáviděl sám sebe. Pořád dokolečka se mu do hlavy tlačila vzpomínka, na jeho sestru, na to jak tohle všechno mohla zvládnout a jak se jí jako pitomec posmíval. To ho pohánělo pořád dál,aby nepřestával. „Nebuď tak vážná!“ křičel na ni, když kolem ní pobíhal s prakem a dělal, že míří na nepřátele kolem sebe. „Musím,“ odpověděla škrobeně sotva desetiletá holčička. „Ale no tak, co by se stalo? Podívej, je krásně, užívej si života, dokud to jde!“ vystřelil z praku a zasáhl malého vrabce, který vylekaně odletěl. Zpražila ho pohledem. „Kdybys byl v mé kůži jen den, pochopil bys.“ Tenkrát se jí vysmál a neopatrně jí shodil. Až teď pochopil, co zračila ta bolest v jejích očích, to jak zatajila dech a semkla rty. Po výcviku, který měl posílit jeho ovládání se vydal do společné jídelny, kde většinou sedával právě s Morisem, který toho nikdy moc nesnědl. Odpoledne pokračovalo ve stejném duchu, jako dopoledne, meditace, pak se vyučovaly kroky nového bojového umění a k večeru, když byl nejvíc sláb se znovu vydal do místnosti, kterou tolik nenáviděl. Většinou skončil v bezvědomí, protože museli zasáhnout, aby nikoho nezranil. Asi po týdnu se konečně dostavil výsledek a Wiliem konečně vyhrál svůj osobní boj s drakem v sobě a v připravených nástrahách ani neklopýtl. Měl kamennou tvář, všechno přešel s ledovým klidem a nic ho nepřekvapilo natolik, aby se i jen ozval onen děsivý hlas. Moris si všiml jeho nadšení a tak se zeptal, co je toho příčina. „Dneska se mi konečně podařilo to, co jsem se snažil naučit už hodnou dobu.“ Usmál se. „Konečně.“ Moris ho poplácal po rameni a zašklebil se na půl pusy. „Asi bych ti měl gratulovat.“ „Díky,“ odpověděl, nevšímaje si trpkého přívěsku, který za to pověsil. Dál už se nebavili a Wiliem se nemohl dočkat, co bude následovat další den, jaká změna ho čeká. Ráno vstal za svítání a vydal se do meditační místnosti, kde se pohodlně usadil a nechal myšlenky aby prolétly jeho hlavou a nechali jí klidnou a prázdnou. Netušil, že je tam už pár hodin, když vešel mistr a posadil se proti němu. Neřekl nic, jen se trochu usmál a společně strávili dobu do oběda v naprostém mlčení. Po obědě byl pozván do výcvikové místnosti, kde začal obvyklou rozcvičkou, kdy musel překonat několik fyzicky náročných překážek. Vrhl se na to s lehkostí, jakou už nepamatoval dlouho a když ho mistr požádal, aby se posadil a začal klidným hlasem vyprávět další z jeho příběhů, jen se usmál a pohodlně se usadil. Poslouchal tichý hlas, který se linul z dálky a jen vzdáleně si uvědomil, že někdo vešel. Jeho kroky však nebyly slyšet a tak předpokládal, že se někdo spletl a hned se zase vytratil. Chtěl otevřít oči, když ho někdo chytil ze zadu za vlasy a přiložil mu nůž na krk. „Ani se nehni,“ sykl hlas. Srdce se rozbušilo, v hlavě mu zvonilo na poplach a hlas byl zpátky, jako kdyby se žádný pokrok nekonal.

Hlasitě polkl a svraštil obočí. Cítil teplý vzduch, jak se nikdo v místnosti ani nehne a všichni čekají, co se stane. Mistr čekal, snad mu věřil, snad to byla další zkouška. Srdce se zpomalovalo, ale nebylo to dobré znamení. „Přeci si nenecháš nařizovat, co máš dělat,“ zašeptal hlas sladce a on ještě víc zavřel oči, jako by se před ním chtěl schovat. „Drží tě jako psa, jako za dob, když si z tebe všichni utahovali, že nemáš schopnost transformace.“ Wiliem zaťal zuby a svraštil ještě víc čelo. Nesmí tomu podlehnout, nesmí nikoho zranit. Přinutil se ke klidu jednou z technik dýchání, kterou se naučil a pomalu otevřel oči.

Přímo před ním seděl mistr, se zkříženými nohami pod sebou, krk měl strnulý a oči se zaměřovaly výhradně na někoho, kdo ho stále svíral. Wiliem se trochu ošil, aby získal ztracenou jistotu, ale trhnutím ho někdo přinutil, aby toho nechal.

„Zachraňte jí, nebo ho zabiju.“ Překvapeně zamrkal. Ten někdo byla žena! Potlačil nutkání, aby se na ní obrátil, ale i jen ta myšlenka probudila hlas: „Je to jen žena! Ukaž, že jsi chlap! Přeci se nebudeš bát ženské!“ Trochu se otřásl a dostal kopanec do zad, že se trochu naklonil na čepel a ta projela nejsvrchnější pokožkou jeho hrdla. Cítil kapičku, jak stéká za košili a razí si cestu na hrudník. Po celém těle mu vyrašily krůpěje potu a snažil se ignorovat nyní už ječící hlas: „Zranila tě!

Zabij jí! Zabij jí! Nikdo si nesmí dovolit na nás vztáhnout ruku, nikdo!“ Zatínal nehty do podlahy, celým tělem mu projela křeč a vypadalo to, že se co nevidět zhroutí do šoku. Žena ucukla dýkou a zmateně se dívala z mistra na Wiliema, který sebou škubal, ale k proměně zatím nedošlo. „Zabij jí! Prolila naší krev! Nemůžeme čekat, až jí bude víc! Zabij jí!“ Mistr se ani nehnul a čekal. Možná měl v záloze nějaký trumf, možná doufal, že se přeci jen ovládne, každopádně z něj nespouštěl oči. Wiliem byl celý rudý, prokousl si dolní ret, z kterého vytékala krev a bělma jeho očí se zalila krví, jak mu námahou popraskaly všechny žilky. Zatínal nehty do dřeva a kopal nohama, jako by od sebe chtěl odkopnout neviditelného nepřítele.

„Zahoj mě!“ vykřikl ve své hlavě odhodlaně a třas přestal. Cítil teplo, které cítil na krku a nehty, které olámal, zázračně dorůstaly přímo před jeho zraky. Mistr kývl, když si Wiliem oddechl a svalil se bezvládně na podlahu, klidně dýchal a usmíval se. Pak se zvedl a konečně se podíval na ženu, která tam stála, vyvedená z míry podívanou, kterou právě spatřila.

Wiliem se posadil a prohlížel si ženu, která na něj doslova zírala. Měla nazrzlé vlasy svázané do vysokého ohonu černou stuhou, na nose měla posázené pihy a zelené oči byly jako dva smaragdy. Zuby měla rovné a bílé jako perličky, jak si stačil všimnout, když se trochu vzpamatovala a vrátila se k původnímu důvodu, proč tady byla. Pohodila hlavou, odvrátila se od Wiliema, který se nešikovně zvedal, a dala si ruce v bok. „Zachraňte jí,“ zopakovala, ale bez hrozby, že někoho zabije, už to neznělo tak naléhavě. Mistr se posadil za stůl, který stál v rohu a byl na něm jen jeden papír, pero a džbán s vodou. Složil ruce na stůl a podíval se na ní, jako by jí viděl až teď. „Tak se zase shledáváme,“ pronesl vážně. Zaskřípala zuby a Wiliem se postavil bokem, aby na ní dobře viděl. Kožené kalhoty jí obepínaly boky, zatímco černý svršek byl trochu volnější. Na zádech měla popruh, kde měla zavěšený trochu prohnutý meč a u stehna měla pouzdro na nůž, který stále svírala v ruce.

Když jí tak sledoval, přemýšlel, proč se neproměnila a nenapadla je jako šelma, kterou pravděpodobně byla.

„Musíte jí zachránit, jinak…“ pohled jí zeskelněl a Wiliem odhadoval, co by se asi tak stalo dívce, která se nebála napadnout mistra anonymního chrámu. Musela vědět, že by jí mohl v okamžiku zabít, ale i přes to tam stála jako kdekoli jinde. Mistr si dovolil letmý úsměv a prstem srovnal list papíru, aby byl dokonale rovnoběžný s deskou stolu. Jeho tvář neprozrazovala žádné emoce a jen těžko se dalo odhadnout, na co právě myslí. „Bohužel ti nemohu být nápomocný, jak jistě víš. Pokud tě tvá paní potrestá, pak se jí můžeš pokusit zachránit sama, odvahy a nerozumu na to máš víc než dost.“ Žena, nebo spíše dívka zrudla a sklonila pohled. Wiliem nervózně přešlápl. Nechápal, co se tady děje, ale jedno věděl: neměl tady co pohledávat, tohle byl rozhovor pro zasvěcené, ne pro nahodilého učně, který nedokáže zvládnout svoje problémy, natož problémy cizích lidí. Připadal si jako v armádě, když se všichni bavili o svých schopnostech, o tom co dokázali a trumfovali se, kdo je rychlejší, mrštnější, kdo vyletí výš. A on stál v pozadí, ve stínu, tak aby si ho pokud možno nikdo nevšiml a tiše záviděl. A teď má, co si přál a není to takové, jako si vždy představoval. Všichni se měnili tak lehce, nikdo se nikdy nezmínil o hlase, který je provází o tom hladu po utkání, po nezkrotné síle, která kolovala v jejich žilách. V

jejich podání to byla zábava, hra. Realita byla však jiná. Krátce se podíval na mistra a doufal, že mu dá povel, aby se vyporoučel, a tím zastavil jeho chmurné myšlenky na minulost. Ale mistr, stejně jako si před malou chvílí nevšímal oné dívky, tak nyní ignoroval právě jeho. Wiliem trochu svěsil ramena a o krok ustoupil, aby nebyl v úplném centru.

Ve chvílích, kdy se cítil stejně mizerně, jako nyní se vydával do blízkých vesnic, do chalup s krásnými dívkami a okouzloval je svojí jedinečností, svým handicapem. Trpce se usmál. Teď by je mohl sežehnout a ani by si toho nemusel všimnout. „Pomozte mi, prosím,“ žádala mezitím dívka, která jen koutkem oka zaregistrovala, že trochu poodstoupil a tím zahalil polovinu obličeje do stínu jedné z dřevěných konstrukcí. „Udělám cokoli, jen mě neposílejte nazpátek s prázdnou.

Baronka nemá ráda neúspěch!“ Wiliem sebou trhl a dívka ho zpražila pohledem. Wiliemovi konečně alespoň jedno kolečko zapadlo do sebe. Baronka. Jediná baronka ve zdejším království, která byla známá svou krutostí a nezměrným majetkem.

Manžel, vzdálený bratranec panujícího rodu, zemřel za velice podezřelých okolností, ale nikdo se neodvážil něco byť jen naznačit, natož se tím víc zabývat. Pokud ho paměť neklamala, pak už se dlouho snažila dostat na trůn, ale stále se jí to nedařilo, ovšem nyní měla jedinečnou příležitost. Ostatně jako všichni ostatní. „Bohužel,“ pokrčil rameny mistr. „Nemohu nikomu nic nařídit, navíc jen mlhavě tuším, kdo by se na to mohl hodit, jak sis jistě všimla, jsme anonymní chrám a nikdo ke mně nemá žádnou povinnost. I kdybych chtěl, což ovšem netvrdím, nemohu nic dělat.“ Zrzka našpulila rty a chvilku čekala, možná doufala, že snad přeci jen něco udělá, ale on jen klidně seděl a sledoval, jak ho propichuje nenávistným pohledem. „Mohla bych vás donutit,“ nakonec ze sebe dostala přidušeným hlasem, ale znělo to ještě zoufaleji, než když smrtelně zraněný volá po lékaři. Mistr se zvedl a obešel stůl, o který se opřel a jednu nohu přehodil přes druhou. „Myslím, že je čas, abys odešla.“ Zaskřípala zuby a podívala se na Wiliema, jako by zvažovala, zda by ho mohla znovu ohrozit. „To bych nezkoušel,“ odpověděl na její otázku mistr a sám pro sebe se usmál, když si zaznamenal přítomnost jich obou ve stejné místnosti. Nebo alespoň tak na to později vzpomínal Wiliem, když si uvědomil, jak zvláštní tohle setkání bylo a zda bylo předem naplánované, nebo nikoli. „Wilieme, vyprovodíte slečnu?“ Trochu se zarazil, ale vzal jí jemně za loket a vyvedl dívku z místnosti. Dveře se zaklaply a oni se vydali chodbou směřující ven, když se mu vytrhla a vytasila na něj meč, který mu chtěla opět přiložit ke krku. Jenže tentokrát to čekal, rychle po ní skočil a skončili oba na zemi, její meč několik metrů od ní. Znemožnil jí, aby se pohnula a trochu se nadzvedl, aby na ní lépe viděl. S uspokojením zjistil, že hlas mlčí a že se plně ovládá. Trochu se pro sebe usmál. „Pusť,“ rozkázala, aniž by zvažovala jinou možnost. Znovu jí přejel pohledem po obličeji. Měla jemné rysy, rty pěkně tvarované a husté řasy s kulatým obočím. „Pusť mě,“ rozkázala znovu, když se nic nestalo. „Nebo co?“ zeptal se pobaveně. Usmála se, jako by to neměl v hlavě v pořádku a trhla sebou tak překvapivě, že trochu rozhodila jeho stabilitu. Jenže než jí stačil zachytit a získat nad ní původní kontrolu, vychrlila na něj oheň, který ošlehl stěnu za ním. Oba na sebe překvapeně zíraly a ani jeden se na pár vteřin nebyl schopen pohnout. Ona proto, že mu to mělo sežehnout část obličeje a pravé rameno, on proto že, nikdy nikoho neviděl, že by uměl chrlit oheň. Vzpamatovala se jako první a vyrazila směrem ke dveřím, úplně zmatená a vyvedená z rovnováhy. Několikrát klopýtla, dlaní se zachytila o stěnu a vypadalo to, že spadne. Na poslední chvilku vyrovnala své štíhlé tělo a pokračovala v běhu, zatímco on vyrazil rychle za ní, ale byla moc rychlá, než aby jí dohonil. Rozrazila dveře a vyřítila se jako hurikán ze dveří. Běžela po schodech dolů, nevšímajíc si malých kluků, kteří právě nesli jídlo a pletli se jí pod nohama. Jednoho dokonce velmi hrubě odstrčila a ten spadl na kamenné schody a rozbil si koleno. Za ní se řítil Wiliem zmatený a odhodlaný jí za každou cenu chytit. Kluka přeskočil, aniž by se na něj podíval a o od druhého se odrazil, aby mohl dopadnout pod schody lehkostí kočky. I tak to však nestačilo a ona stále byla moc daleko. Seběhla do města a málem se mu ztratila v postraní uličce. K její smůle však srazila stánek s jablky a prodavač za ní naštvaně supěl a nadával, že si to zaplatí. Jablka se rozkutálela po celé ulici, narážely jim do kotníků a Wiliem si jednou málem zvrtnul kotník, když došlápl na jedno z nich. Zastavila se na okraji lesa a vítězně se na něj podívala. Odrazila se z obou nohou a v tu chvíli jí vyrazily ze zad blanitá křídla, ohnivě červené barvy. Jedno křídlo mohlo měřit tak jeden a půl metru a světlo se od nich odráželo jako od plochy jezera.

Dvakrát máchla a byla ve vzduchu, několik desítek metrů nad ním. Nejistě polkl. Jednou to zvládl, po druhé by nemusel.

Ohlédl se za sebe a zjistil, že ho dohání onen muž s jablky. Podezřívavě si ho prohlížel a vypadalo to, že čeká, co bude.

Obrátil pozornost k nebi, kde lehce kroužila nad lesem, dělala kličky, přetáčela se ve vzduchu a bylo evidentní, že si pocit větru kolem sebe užívá. Na chvilku se zastavila, podívala se naposledy na Wiliema a pak třikrát mávla křídly a byla pryč, v nedohlednu.

Wiliem se kousl do rtu. Nemusela být drakem, mohla se měnit do nějaké mutace ptáka, mohla to být anomálie. Otočil se zpět k chrámu a ignoroval vzteklé nadávky prodavače, který se od něj chtěl domoci náhrady za vzniklé škody. Nemohla být drakem, o tom by věděl. Určitě, tohle se nedá ututlat. S rukama v kapsách se vydal do mistrovy kanceláře. Dlužil mu vysvětlení.Mistr seděl za stolem ve své pracovně a něco pozorně studoval. „Dohonil jsi jí?“ zeptal se, aniž by se podíval, kdo vešel. „Kdo to byl?“ „Jak řekla, pracuje pro Baronku. O té jsi slyšel, že?“ „Kdo to byl?“ ignoroval jeho posměšnou otázku. „Její jméno není podstatné,“ pokrčil rameny a odložil listinu. Nalil si trochu vodu a zamyšleně sledoval bezbarvou tekutinu. „Ale jedno vím. Když si s tím úkolem není schopná poradit sama, pak to bude oříšek.“ „Kdo je ta, co jste jí odmítl zachránit?“ Mistr se ušklíbl. „Škoda, že ti unikla.“ „Koho máte zachránit?“ „Myslím, že se jí co nevidět budeš moci zeptat sám. Mezitím bys měl pilovat své ovládání, sice jsi to nakonec ustál, ale nemusím ti říkat, jak moc jsi to měl nahnuté.“ Wiliem zaťal zuby. „Proč mi neodpovíte? Koho odmítáte zachránit?“ „Jak jsem řekl, i kdybych chtěl, pak jí nemohu pomoci, moji chráněnci vůči mně nemají žádné povinnosti.“ Vstal a tím byl jejich rozhovor považován za skončený. Otevřel dveře a naznačil mu, aby vyšel jako první. „Myslím, že bychom měli pokročit k další fázi.“ Prohlásil, když se vrátili do cvičebny. „Využití jen některých tvých schopností.“

Na návštěvě

Postavil se ke zdi v na rohu hlavní třídy a slepé uličky a sledoval paní, jak se dohaduje s prodavačem. Tvrdila, že jí okradl, že jí měl vrátit ještě krejcar, ale prodavač o tom nechtěl nic slyšet. Madam stála rozhodně a nezdálo se, že by to chtěla vzdát. Najednou přiletěl malý ptáček, s dlouhým zobákem, černým peřím, které odráželo paprsky světla až se zdál spíš modrý než černý a lehce si sedl na kapsu kabátu, který měla starší dáma na sobě. Ani jeden z hádajících si opeřence nevšiml a on je chvilku pozoroval s nakloněnou hlavičkou, pak odskočil kousek stranou a zobákem zajel do hlubin kapsy, že se v ní málem ztratil. Když se znovu vyhoupl na okraj kapsy, držel v zobáčku zlaté hodinky. Ještě jednou se obezřetně podíval na dvojici, ale oba byli tak zaujati svojí pravdou, že neměli ani ponětí, co se kolem nich děje. Ptáček vyletěl a stěží se udržel ve výšce, několikrát se zhoupl nahoru a zase dolů, když se konečně dostal za roh, kde se proměnil ve vyhublého muže. Náš pozorovatel si založil ruce na prsou a vydal se za zlodějíčkem, kterého ani nenapadlo, že někdo byl svědkem jeho umění.

Rychle splynul s davem, a kdyby jeho pronásledovatel nebyl tak zdatný ve sledování, pravděpodobně by se mu ztratil.

Takhle ho ovšem sledoval po hlavní třídě, na mostě přes stoku, uličkou protínající další frekventovanou ulici a pak do slepé uličky kde se zastavil a hledal klíče. „Myslel jsem, že si s tím skončil,“ prohodil, když ho dohonil. Zlodějíček nevypadal překvapeně, že ho vidí, věděl o něm už delší dobu. „Co tady děláš?“ „Pozveš mě dál?“ zeptal se nenuceně. Muž se podíval na dva klíče, které měl na zrezlém kroužku. „Proč jsi nepřišel rovnou sem?“ delší klíč vložil do zámku a otočil s ním.

Ozvala se západka a dveře povolily.

Vešli dovnitř téměř zároveň, ale pronásledovatel se zastavil, jakmile spatřil malou holčička, jak se vrhla na zloděje a on jí nadšeně vyzdvihl a políbil jí na tvář. „Ty máš dceru?“ Jenže v tu chvíli se z druhého pokoje vyřítili další dva kluci a těhotná žena, která opatrně zavírala druhé dveře. „Ahoj,“ políbil manželku na ústa a pohladil jí po břiše. „Ty máš děti?“ vypadal, že ho to zaskočilo a musel se posadit na židli, která se pod ním rozvrzala. Rukou si přejel po zvrásněném čele a sledoval děti, které se překřikovali, a snažili se získat si pozornost otce, v co největší míře. Žena mu nabídla vodu a on se s radostí napil.

„Ty máš děti?“ opakoval znovu a sledoval, jak se dva kluci perou, a děvčátko tahá maminku za rukáv s prstem v puse.

Dívala se přímo na něj, velkýma tmavě zelenýma očima. Pak zavrtěla hlavičkou a odběhla za bratry, kteří si hráli s dřevěnými meči. Posadila se před pec a sledovala je s prstíkem v puse. Odhadoval, že jí budou tak čtyři roky. „Nevím, proč jsi tak překvapený, říkal jsem ti to, jenže ty jsi mě jako vždy nebral vážně.“ Pomohl ženě sednout a představil je. „Tohle je moje žena Vera, můj bratr Citrin.“ Posadil se na třetí židli a napil se vody. Kývli na sebe, ale Citrin neustále sledoval děti, které ho ignorovali. „Nevěděl jsem…“ vypadal vážně zaskočeně. „Mohl jsi napsat, mohl jsi mi říct, že jsem strýc, mohl jsem…“ zarazil se. „Mohl bys co?“ zeptal se zlodějíček bez zájmu. „Vymluvit mi to?“ Holčička se najednou zvedla a proběhla kolem kluků, přímo tatínkovi do náruče. „Beruško, nechtěla bys toho nechat?“ jemně jí vytáhl paleček z pusy, ale ona se jen zachichotala a rychle ho vrátila tam, kam podle ní patřil. Upřela své nevinné oči na strýčka, který se trochu ošil a snažil se jí nevyděsit. „Jak se jmenuješ?“ zeptal se dívenky Citrin. Podívala se na otce, který kývl. „Juli a ty?“ „Citrin.“ Juli přikývla a usmála se na otce. Ten jí vlepil polibek do vlasů. „Proč jsi tady?“ obrátil se na bratra a houpal Juli na klíně. Citrin si kapesníkem otřel zpocené čelo. „Měl jsem nápad, jak přijít k trocha penězům, ale teď si nejsem jistý, že to byl dobrý nápad.“ Vera sevřela manželovi ruku, jako by mu chtěla něco naznačit, a on jen sklonil hlavu. „Peníze by se hodily,“ řekl trochu sklíčeně. „Juli, půjdeš si hrát s bratry?“ Nakrčila nosík, že jí to není zrovna po chuti, ale seskočila a vydala se zpět k peci. Citrin přejel zvláštní pár pohledem. Vždycky si představoval, že si jeho bratr vezme nějakou ženu, která mu bude podobná. Bude mít stejně černé oči jako on, bude jí jedno, co si o ní myslí ostatní, a nebude mít daleko ke zločinu. Jenže žena, co seděla vedle něj, byla přesný opak. Měla blankytně modré oči, světle hnědé vlasy, které se jí neposlušně kroutily a trochu nafouklé tváře. Dolní ret jí trochu odstával a pod pravým okem měla černou pihu, která působila trochu rušivě.

„Myslel jsem… doufal jsem…“ Citrin nebyl schopen najít slova a dětský křik mu v tom právě nepomáhal. Vera je líně okřikla, ale nemělo to valný efekt. Trochu se narovnal a znovu se napil.

„Nevěděl jsem, že jsi otec, jinak bych za tebou nepřišel. Myslel jsem, že bychom se mohli zúčastnit turnaje. Ty s tvými schopnostmi a já se svými známostmi, možná bychom to mohli dotáhnout na třetí, možná i druhé místo.“ Viděl, jak Veře zbělely klouby, jak je zatnula do jeho ruky a jeho bratr se ani nepohnul. Vypadal, jako by mu někdo řekl nejhorší věc na světě, celý pobledl, a kdyby ležel na zemi, mohl by přísahat, že je mrtvý. U jejich stolu zavládlo tíživé ticho, jen děti si hráli a ječeli, když se prali o dřevěného koníka. Citrin vstal. „Omlouvám se, neměl jsem chodit.“ Podíval se na děti. „Mohl bych se stavit, někdy… později?“ zeptal se nevtíravě s podivnou něhou, kterou u něj nikdo neviděl už od dětství. „Počkej,“ probral se najednou jeho bratr. „Mohl bych vyhrát? Nebo se aspoň zařadit do oceněných pozic?“ Kousl se do rtu a podíval se na Veru, která se začala mračit. „Podílím se na rozdělení do dvojic. Nemůžu nic slíbit, ale myslím, že i bez mé pomoci…

kdybys…“ Zlodějíček se své ženě vytrhl ze sevření a přecházel kolem nich. Prsty projížděl krátké vlasy, nebo se kousal do rtu.

Několikrát se zastavil, aby se podíval na kluky, jak se znovu mlátí dřevěnými meči a znovu se dal do přecházení kolem nich. „Je to šance,“ nakonec se podíval na Veru, která ho zděšeně sledovala. „Je to šance, mohli bychom si pořídit lepší dům, jet někam na venkov, jak jsme o tom už tolikrát mluvili, mohli bychom dát dětem lepší vzdělání, mohli bychom…“

„Dost!“ ohradila se tak zostra, že se Citrin podivil, kde se to v ní vzalo. Vypadala jako dokonalá domácí ženuška, že udělá cokoli pro manžela, ale možná se spletl. Sklapl jako by ho udeřila.

„Dost. Už se o tom nebudeme bavit.“ Ztěžka vstala, rukou si podpírajíc záda a odešla do vedlejšího pokoje. Před tím, než za sebou zavřela dveře, se usmála na Citrina. „Bylo mi potěšením, ale uvítali bychom, kdybyste zmizel z našich životů, jako jste to dělal doposud.“

Podíval se na bratra, který jen pokrčil rameny a vyprovodil ho ke dveřím. „Proč jí posloucháš?“ zeptal se Citrin vyvedený z míry takovým obratem situace. Zašklebil se. „Proč myslíš?“ „Je ještě lepší, než ty?“ Od srdce se zasmál. „Je to mnohem jednodušší. Miluju jí.“ Na to za sebou zavřel a nechal tam Citrina dokonale zmateného. Stál tam ještě několik minut a přemítal, čeho byl právě svědkem. Nemohl uvěřit, že zahodí takovou šanci jen kvůli tomu, že si myslí, že někoho miluje.

Vždyť to bylo celé směšné! Mohli být boháči! Mohli ovládnout svět, ale oni se na to vykašlou, protože se zamiloval.

Odplivl si na zem a přemýšlel, jak ho přesvědčit.

Pokrok

A tak Wiliem pokračoval v každodenní rutině, jako by se nic nestalo, ale ta dívka mu nedala spát. Zjevovala se mu ve snu, jako múza, jako tajemství, které čeká, až ho odhalí a doufal, že se s tajemnou kráskou ještě někdy uvidí. Ve cvičení dělal pokroky, nejlépe mu šla regenerace a přirozená obrana, proti protržení kůže. Dokonce zjistili, že když se plně soustředí, nedokáže ho meč zranit žádným způsobem, byl jako chodící štít. Ovšem jen když se úplně soustředil a nedělal k tomu nic dalšího. Mistr ho ujišťoval, že se to naučí ovládat lépe, ale až časem. Nyní se zaměřil na novou schopnost, kterou hodlal využívat. Chrlení ohně. Výcvik probíhal ve speciálně upravené místnosti v části chrámu, kam nikdo nechodil. Původně si myslel, že je ta část nepoužívaná, ale když poprvé procházeli tmavými chodbami, sledoval, že každá z nich je upravená na jiné schopnosti. Byla tam místnost obalená měkkými deskami, stromovou kůrou s větvemi, v celé podlaze byla napuštěná temná voda, že ani nebylo vidět na dno nebo místnost obalená nehořlavými deskami, která byla určená pro něj. Když se postavil poprvé, vzpomněl si na nezvladatelnou žízeň, kterou pociťoval vždy, když celý den nevypil ani kapičku alkoholu.

Hrdlo se mu stáhlo a sliny se mu hrnuly do úst a tím mu připomněly, jak palčivá žízeň to může být. Mistr byl ve vedlejší místnosti, s okénkem ve kterém mohl sledovat v bezpečí, jak se jeho svěřenec učí. Rozkročil nohy a zhluboka se nadechl a otevřel ústa, ale nevyšlo nic, jen výdech jako každý jiný. Zoufale se podíval na muže, který se k němu blížil a čekal, až mu prozradí, jak na to. Jenže jako vždy mistr byl nepřímý, záhadný a odpovídal na to, na co zrovna chtěl. „To bylo slabé,“ poznamenal vážně a Wiliem povytáhl obočí. „Měl by ses víc snažit,“ pokračoval, obešel ho dokola, jako by se chtěl ujistit, že oheň z něj nevyšel někudy jinudy a vrátil se zpět do své pozorovací místnosti, aniž by mu umožnil se na něco zeptat.

Wiliem zaskřípal zuby a přemýšlel, jak se s tím vypořádat. Napadlo ho jen jediné. Proměnit se v draka a zjistit, co přitom musí udělat jako drak. Tázavě se podíval na mistra, ale jeho kamenná tvář mu to ani nedovolila, ovšem ani nezakázala.

Zvažoval, jaká u toho mohou být nebezpečí. Je v odlehlé části paláce, nikdo sem běžně nechodí, je v komoře, která je vysoká tak akorát, aby se do ní vešel se složenými křídly, možná se bude muset trochu nakrčit, a rozhodně nehrozilo, že by něco podpálil. Našpulil rty a znovu se podíval na svého učitele, ale ten se ani nepohnul. Zavřel oči a přinutil se do naprostého klidu. Svaly se začínaly napínat, cítil jak probouzí tu ohromnou sílu někde uvnitř těla, ale i hlas, který k tomu neodvratně patřil. Skoro by přísahal, že se druhé já v něm protáhlo, zapředlo jako kotě a obrovskou rychlostí převzalo kontrolu.

Oči se mu zatemnily a když přišly zpátky k životu, viděl podivné barvy, všechno bylo rozmazané, daleko, ale i blízko.

Zamrkal, snažil se ostřit, ale při rychlosti, jakou se zvětšoval to nebylo možné. V hlavě mu tlouklo srdce, pomalu, rytmicky, jako kdyby někdo bubnoval na obrovský buben přímo u jeho hlavy. Otřásl se a cítil, jak šupiny do sebe zapadají, jak se jeho svaly vlní, jásají z pohybu a chtěl vyskočit, aby si mohl protáhnout i křídla, na která se mačkal strop. Bohužel musel konstatovat, že svoji výšku odhadl špatně a celá jeho páteř se prohýbala, aby neponičila konstrukci pokoje. „Vezmi si volnost, která ti patří. Můžeš letět kamkoli na světě a ty budeš přiškrcený v tak malé místnosti?“ Zaťal zuby a snažil se zatlačit hlas co nejvíc dozadu. „Ukaž mu, že se ti nemá odporovat, že když nás něco zajímá, má se odpovědět. Donuť ho!“ Činilo mu fyzickou bolest nic nedělat, celé jeho tělo, všechny částečky bytosti, která byla v něm se vzpírali a chtěli zabít mistra. „Ne!“ rozkřikl se konečně a hlas trochu ustoupil. Rychle toho využil a soustředil se na oheň, který se dostavil okamžitě v podobě pálení v krku a rychle otevřel obrovskou tlamu s několika řadami zubů. Vyšlehl oheň do všech koutů místnosti. Vítězně se trochu narovnal, ale neuvědomil si, jak moc je chrám křehký proti několika tunové živé bytosti. Strop začal praskat. „Už jen kousek a budeš volný!“ jásal hlas. „Narovnej se, neponižuj se před nikým, jsi volný a sám, můžeš si dělat, co chceš, na nikoho se nemusíš ohlížet…“ Wiliem zavrtěl ohromnou hlavou velkou jako malý domek a tím popraskaly další stěny. Byla otázka času, kdy se to celé zhroutí, přímo na něj. Konečně se mu podařilo zaostřit na okénko, kterým to všechno měl sledovat mistr, ale nikdo v něm nebyl. „Opustil tě, nemá v tebe důvěru. Závidí ti, co vlastně umí on?

Má z tebe strach, už tady nemáme co dělat.“ Wiliem váhal a jeho vlastní vědomí, které si vydobylo chvilku slávy se upozaďovalo. Hledal na poslední chvíli svého učitele, muže, kterému ve všem věřil, ale jak se zdálo, on nevěřil v něj.

Nebylo po něm ani památky. Wiliem se ztrácel za druhé vědomí, které sílilo a nebylo těžké uhodnout, co se chystá udělat.

Tělo se uvolnilo pod prohranou bitvou Wiliema a poslušně se nohy nakrčily, aby mohli vyskočit. „Wilieme!“ ozvalo se od dveří a na okamžik drak zaváhal. Ten okamžik stačil k tomu, aby se Wiliem vrátil zpátky do svého lidského těla, šlo to ztuha, drak bojoval, ale nemohl vyhrát, pokud byl Wiliem pevně rozhodnutý. Sklátil se k zemi a celé tělo ho bolelo, jako by absolvoval maraton. Celý se třásl a vyděšené oči svědčily o prodělaném šoku. „Slyšel jsem, co chce udělat,“ vyhrkl, když se mistr k němu sklonil. „On…“ ani to nemohl vyslovit, jak se bál toho něčeho, co měl v sobě. „Dostaňte to ze mě,“ žádal a zachytil starce za ruku tak rychle, že sebou polekaně trochu škubl. „Dostaňte to ze mě!“ nyní křičel, jako blázen, kterému nikdo nevěří. Mistr mu jemně shodil ruku a vstal. Sledoval ho trochu podmračeně, ale nic neřekl, dokud se Wiliem trochu nesebral. Posadil se, projel si propocené vlasy špinavou rukou a přejel pohledem po místnosti, která byla celá zčernalá od ohně. Vyškrábal se na nohy a postavil se k jedné ze stěn a přimhouřil oči, jako by viděl nepřítele. Snažil se vyvolat to pálení v krku, tu nutnost, aby to bylo rychle z jeho těla venku, ale nevěděl jak. „Bylo to zbytečné,“ svěsil ramena. „Musím si jít odpočinout,“ oznámil a nečekal na jeho souhlas. Mistr i přes to přikývl a založil si ruce na prsou. Kousl se jemně do rtu a naklonil hlavu, jako by přemýšlel. Pak se obrátil směrem do místnosti a jeho pohled padl na levý roh, kam směřoval prioritně Wiliemův oheň. Zamračil se ještě víc a došel se přesvědčit až desce, která byla trochu rozteklá. Malá kapička sjela zhruba deset centimetrů k zemi, ale pak se zastavila a znovu ztuhla. „Zajímavé,“ oznámil do prázdné místnosti a pak se vydal zpět do obydlených částí chrámu.

Po druhé ve společnosti

Její úkol byl prostý. Sedět u stolu vedle hostů a dělat jim zábavu. Usmívat se, navazovat hovor, když to vázlo, smát se vtipům, které nebyly ani za mák vtipné, ale mužům to dělalo dobře. Ze začátku se hodně styděla. Nebyla zvyklá, že se jí na něco někdo vyptává, že chce vědět, jaký na to má názor, nebo proč je tak zamlklá. Hodně času začala trávit v knihovně, kde se snažila dohnat patnáct let vzdělání, které do té doby myslela, že nebude potřebovat. Když byla poprvé usazená mezi dvě knížata, jednomu bylo kolem padesáti a neustále jí sledoval výstřih, druhému bylo kolem třiceti, ale sotva o ní zavadil pohledem, byla tak nesvá, že se jí třásla ruka a Qarta jí nakonec musela omluvit, když slyšela, jak nesouvisle koktá. Druhý pokus byl až o měsíc později, byla to menší společnost a obyčejně by tam šly jen Qarta a druhá dvorní dáma, Rita, ta co jí jako služebnou tolik peskovala. Nyní už byl jejich vztah mnohem klidnější, Terinu naprosto ignorovala. Jenže Rita onemocněla horečnatou nemocí a tak Vévodkyně poručila, aby jí zastoupila Terina. Qarta jí vybrala šaty a neustále jí kladla na srdce rady, jak se usmívat, uklánět, kam se dívat a jak se vyhnout nepříjemným narážkám. Terina to znala nazpaměť, už jí to opakovala několik měsíců a nebýt tak nervózní, možná by se dokonce ohradila. Takhle jen stála, žaludek se jí svíral z nervozity a ruce e jí nepříjemně potily. Když vešla do malého salónka, kde bylo sotva deset lidí, hořely jí líčka od trémy, která jí zachvacovala a hned se rukou zachytila za opěradlo jednoho křesla. Qarta jí přinesla trochu vodu a velice naléhavě jí zašeptala, aby se vzchopila. Terina hrdě přikývla a trochu se narovnala. Na rtech vyčarovala úsměv, který se učila skoro celý týden a uklonila se. Očima přejela společnost, Vévodkyně už se na ní nedívala a bavila se s knížetem ze sousedstvím, jistým Bonrácem z Ilire. Vypadal unaveně, měl podlité oči a nervózně si hrál se zlatým prstenem na levé ruce. Jeho manželka chyběla, stejně jako jejich dcera. Pokračovala dál, poznala ještě jednoho hosta, jednoho z hrabat, kterého už viděla na večeři. V ruce měl sklenku borbounu a podle jeho skelného pohledu rozhodně nebyla první.

Terina vykročila lehkým krokem ke skupině tří mužů a jedné ženy, kteří se něčemu smáli. Narovnala krk, ramena srovnala do roviny a pohledem přejela místnost, kde je Qarta. Ta se bavila se dvěma muži, nejmladšími v celé společnosti a oba jí nepokrytě lichotily. Zachytila, jak jednoho od sebe na oko odhání, ale znala jí za ty měsíce víc než dobře, aby pochopila, že je ten muž výjimečný.

Zastavila se kousek od hloučku a snažila se pochopit, o čem je řeč, když jí ze zadu oslavil mužský hlas. „Ve společnosti poprvé?“ Chvatně se otočila, že málem ztratila na vysokých podpatkách rovnováhu, čímž opět celá zčervenala a rychle se uklonila. „Pane?“ zeptala se třesoucím hlasem, ale hned to napravila a usmála se. Byl to jeden z králových oblíbenců, starý rádce, jehož neznala jménem, ale Qarta jí o něm vyprávěla. Měl slabost pro mladé ženy, nabízel jim postavení, stabilitu, ale rychle ho každá omrzela, takže nakonec skončily hůř, než kdyby je nikdy nepotkal. „Ano,“ usmála se o trochu jistěji, když věděla, s kým má tu čest. „Jsem tady poprvé, jako když dítě poprvé spatří světlo.“ Muž proti ní zamrkal. „Musela jste být krásné dítě, když teď vypadáte jako bohyně.“ Sklopila víčka. „Pán je velice laskav.“ „Jsem Po,“ představil se a prsty zamotal konec svého kníru. Podala mu jemně ruku, aby jí mohl políbit. „Terina.“ Cítila jeho škrábavý dotek a opatrně ruku opět stáhla. „Dáme si něco k pití?“ Uklonila se a zavěsila se do jeho nabízené rámě. Očkem zahlédla, jak na ní Qarta kývá, že je to tak správně. Kvašené víno už pila dříve, ale nechutnalo o nic lépe, než třeba ocet. Neubránila se drobnému zašklebení, hned se sice usmála, ale jemu to neuniklo. „Nechutná?“

Usmála se. „Vám jistě také ne, slyšela jsem, že jste vlastníkem jedné z nejlepších vinic.“ Po se od srdce zasmál. „Mohla byste se na ní osobně podívat, kdyby Vévodkyně svolila.“ Terina vesele mávla rukou, jako by jí ani na okamžik nenapadlo, že by to myslel vážně. „Co bych tam dělala? Vy máte jistě mnohé povinnosti, ne se jen starat o obyčejnou dívku, jako jsem já.“

„Vy vůbec nejste obyčejná,“ lehce se jí uklonila a usrkl vína. „Máte pravdu, není moc dobré, přinesu vám něco jiného.“ Vzal si od ní skleničku, aniž by zapomněl jemně Terině sevřít prsty a podívat se jí hluboce do očí.

Rozpačitě se sklonila a hledala někoho, kdo by jí mohl zachránit. Věděla, že si s ní jen hraje, že je to pro něj denní chléb, ale nevěděla, jak ho má taktně odmítnout. Qarta jí učila, aby byla vstřícná, aby to vypadalo, že o něj stojí, ať se jí sebevíc nelíbil a že se nikdy nestane, že by se o ní někdo zajímal o trochu déle, než bylo nutné. Neustále jí vtloukala do hlavy: „Jsi jen lepší služebná. Nikdy ani na okamžik si nesmíš myslet, že by se do tebe někdo mohl opravdu zamilovat. Nikdy, rozumíš?“ Vždycky přikývla. Chápala to. Je tam jen do počtu, pro zábavu, pro pobavení. Po se vrátil a do ruky jí vložil štíhlou sklenici s červeným šumivým vínem. Opatrně k tekutině přičichla. Slyšela, že je sladké a šimrá na jazyku, ale nikdy ho sama nemohla ochutnat. Jemně cinkly o svoje sklenice a ona opatrně ochutnala. Usmála se a on se na ní spokojeně podíval. „Lepší?“ Přikývla. „Ano, je velice dobré.“ Znovu si zakroutil knírek a podíval po společnosti. Qarta se přesunula k menšímu hloučku a Vévodkyně se bavila s jinými muži. Všichni vypadali decentně znudění, občas se někdo usmál, ale nikdo se nebavil tak, jak si vždycky představovala. Dveře se otevřely a ona sebou trhla. Do místnosti vešel jako pán světa muž, mohlo mu být kolem dvaceti, měl vysoké čelo, strniště na tváři a tmavé oči. Černou košili a černé kalhoty, jen bílá šerpa rozbíjela tu jednotvárnost. Rty měl stažené do úzké linky a na nikoho se dohromady nepodíval, jen došel k Vévodkyni, u které se strojeně uklonil a políbil ruku v rukavičce. Terina se obrátil na Qartu, vůbec netušila, kdo to je, ale ta se zabývala jiným mužem a na Terinu se ani nepodívala. „Á, nevěděl jsem, že nás poctí svou přítomností,“ naklonil se k ní Po a ona se na něj nechápavě podívala. „Snad mi nechcete říct, že nevíte, kdo to je?“ Když viděl, jak celá zrudla, dal se do hurónského smíchu, který připoutal pozornost téměř všech hostů. Terina by se nejraději propadla do země, ale místo toho tam stála, celá rudá a zoufalá, že se dostala to takové situace. Hledala u někoho podporu, ale Qarta někam zmizela a o záchraně od Vévodkyně nemohla být řeč. Musela se s tím vypořádat sama. Jenže než přišla na to, jak to obrátit ve svůj prospěch, ještě se to zhoršilo. Přišel k nim onen muž, co přišel pozdě, postavil se vedle Teriny, vztyčil hlavu, aby dal najevo, že ona je nikdo a zeptal se: „Co vás tak pobavilo Po?“ Terina se zachvěla a neměla daleko k mdlobám. Po očku se podívala na Poa, který se už trochu uklidnil a pak na ostatní, jak se na ně všichni otáčejí a čekají, jaký to bude báječný vtip. „No vlastně…“

„Vlastně…“ skočila mu rychle do řeči Terina a trochu se narovnala, „…ptala jsem se, zda by mě nevzal k němu na vinice. A on se mi takto vysmál.“ Pootevřel pusu a pak jí zase sklapl. Chvilku váhal a pak se podíval na ostatní, který si šuškali, co to má všechno znamenat. Terina polkla. „Omlouvám se, ale myslela jsem, že bych snad mohla být jeho manželkou, jsem trochu naivní, možná trošku víc, jak se zdá.“ Omluvně sklonila hlavu. Několik hostů se zasmálo, jiní se jen zašklebili, ale už jim nevěnovali pozornost a tak si Terina oddechla a několika doušky si ochladila stažené hrdlo. Po se jí uklonil. „To bylo chytré,“ pochválil jí a podíval se na muže v černém, který stále vedle ní. „Moc chytré.“ Terina trochu odvrátila hlavu.

Nevěděla, co na to říct. „Co vás sem přivádí?“ zeptal se, stále se namyšleně mračícího muže. „Povinnosti, co jiného, Po?“ odfrkl si znuděně. „Slyšel jsem, že jste v hlavním městě.“

„Byl jsem, ale musel jsem přijet za tetou, jak si už několikrát přála.“ Očima těkal po místnosti, dával najevo, jak ho konverzace nebaví. Terině se zatmělo před očima a znovu se trochu napila. Tak tohle byl synovec Vévodkyně? myslela, že bude jiný, ne tak namyšlený a povýšený. Slyšela o něm jen samé dobré věci, jak někomu pomohl, jak se dostal ke dvoru, ale ani ve snu by jí nenapadlo, že je to tento muž, co se na nikoho ani nepodívá pro samou pýchu.

„Prý jste se umístil jako druhý v minulém turnaji.“ „Ano, protivník měl štěstí.“ Po se podíval po Terině, která do sebe právě klopila zbytek sklenice. Věděla, že by neměla, ale nemohla si pomoci. Od malička slýchávala, jak je Destr nejlepší, nejhodnější, jak by se pro druhé rozkrájel a už jako malá služebná toužila po tom, aby ho mohla spatřit, aby se na ní usmál a vyprávěl jí jedno z jeho dobrodružství. A teď stál tady, ani ne krok od ní a před ní jako by se rozplynul sen o dokonalém muži. Slyšela o něm, že jako desetiletý zachránil svého kamaráda před utopením, ve dvanácti urovnal spor o jednu dívku a tím zažehnal sousedské rozbroje, které málem vyústily v ozbrojené střetnutí. A takhle by mohla pokračovat. Myslela, že je to hrdina. Byl to její hrdina.

Trochu se jí zamotala hlava. To víno bylo silnější než byla zvyklá, navíc aby se vešla do šatů o číslo menší, než měla obvykle na sobě celý den, skoro nic nejedla. Opatrně položila sklenici na stolek vedle sebe, a kousla se do rtu. Celý svět se točil. „Je vám dobře, má drahá?“ zeptal se Po starostlivě a jí neuniklo, jak se posměšně zašklebil. Na okamžik jí napadlo, že jí možná do pití něco přimíchal. Matně si vzpomínala, že jí před tím Qarta varovala, ale bylo pozdě. Opatrně přešlápla a podívala se na svého hrdinu z dětství, jak si prohlíží své nehty. „Víte,“ řekla namáhavě, ale rozumět jí bylo dobře, „před chvílí jsem lhala.“ Podíval se na ní, ale ne se zájmem, jako spíš překvapeně, že se s ním baví. „Lhala jsem, protože jsem se styděla říct, že nevím, kdo jste. Ale je to čistá pravda. Nevím to. Znala jsem jednoho synovce Vévodkyně, ale vy to nejste.

On byl hrdina, vy oproti tomu...“ Uklonila se ztěžka Poovi, který na ní zíral jako na zjevení a bez poklony prošla kolem Destra. Vyšla hlavním vchodem ze salónu, a když se dveře zavřely, sundala střevíce a vydala se do zahrady. Cítila, jak se jí zvedá žaludek z vína a sotva doběhla ven svezla se na zem a chvilku bojovala s tím, že asi bude zvracet. Trvalo to několik minut, než si byla jistá, že má nejhorší za sebou a pak se vydala na lavičku, kde často sedávala. Jenže už byla obsazená. José tam pokuřoval voňavý tabák a ona se zastavila a nevěděla, co by měla udělat. Sjel jí od hlavy až k patě a pak se trochu odsunul, aby se tam pohodlně vešla. Nebavila se s ním od té doby, co se stala dvorní dámou a neměla v kuchyni, co dělat.

Opatrně si sedla, přesně, jak byla naučená, ale nevydržela to moc dlouho a sesunula se do pohodlnější polohy. Natáhla nohy před sebe a zvedla hlavu k nebi. Sledovala hvězdy a chtěla na všechno zapomenout. „Špatná noc?“ zeptal se José a obrátil obličej k jejímu. Opatrně hlavu naklonila na levou stranu,aby se na něj taky mohla podívat a zjistila, že je dělí od sebe jen pár centimetrů. „Omlouvám se,“ zašeptala pomalu. Nemohla odtrhnout oči od jeho mandlových očí jasně modré barvy. Jako by jí objal klid a mír a ona se cítila zase doma. „Nemůžeš za to,“ odpověděl velkoryse a ještě se trochu přiblížil. „Nemůžeš za to, že jsi tak krásná.“ Drobátko se usmála, ale ne moc, aby nepominul okamžik, ve kterém byla šťastná.

Naklonil se ještě o trochu blíž. Cítila jeho vůni, se kterou doslova vyrůstala, viděla jeho něžné oči a přála si dotknout jeho hebkých rtů. Zavřela oči. Pocítila jeho jemný dotek. Jeho ruce na jejích zádech. Jeho touhu, která do ní přecházela. Ani nevěděla jak, ale objímala ho a oplácela mu polibky, kterými jí zahrnoval. Byla v sedmém nebi a úplně zapomněla na všechno, co se stalo nahoře. Byla tak pohlcená do svého malého světa bez chybičky, že si nevšimla, že za ní někdo šel ven a že jí okamžik sledoval.

Jsem blázen?

„Jsi v pohodě?“ zeptal se Moris, když viděl, jak zuboženě vypadá. Posadil se na posteli, na které do teď ležel. Zdálo se, že uvažuje o něčem, co mu dlouho vrtalo v hlavě. „Když se měníš, máš v hlavě druhý hlas? Myslím hlas zvířete, v které se proměňuješ?“ Moris si sedl naproti němu a složil prsty do sebe. Zkoumavě si ho prohlížel, jestli to myslí vážně. „Cože? O

tom jsem nikdy neslyšel. Ty něco slyšíš?“ Wiliem se ušklíbl. „Vyprávěl mi to jeden muž, s kterým jsem se nedávno potkal.

Prý, že někteří lidé slyší svoje zvířecí já a že si mohou vybrat, jaký život budou žít. Vysmál jsem se mu, ale pak jsem si řekl, jaké by to asi mohlo být? Dva životy v jednom?“ doufal, že to moc nepřehnal a že to zní věrohodně. Moris se zamračil a zdálo se, že o tom uvažuje. „Myslím, že jsem něco podobného zaslechl, když jsem byl malý. Na výcviku. Byl s námi jeden kluk, co tvrdil, že jeho lvíče s ním mluví. Tenkrát jsme se mu vysmáli.“ Pokrčil rameny. „Ale možné to asi je.“ „Proč by jedni něco slyšeli a druzí ne?“ nedal se tak lehko Wiliem, protože nechápal, proč zrovna on musí mít draka s osobností?

Opřel se o stěnu a stále pozorně sledoval, jak se Wiliem tváří. „Já nevím, nic neslyším a ani jsem nikdy nepotkal nikoho, kdo by něco slyšel. Tedy až na toho kluka. Podle mě je to nějaký výmysl, ten kluk chtěl být jen zajímavý.“ Wiliem přikývl.

Asi by si myslel to samé, kdyby nic neslyšel. „Deprese?“ kývl na dvě lahve malinovice, kde nebyla ani kapička. Wiliem se trpce usmál. „Tak nějak. Příště tě taky pozvu.“ Přikývl. „

Mám boj s meči, nejdeš taky?“ Na okamžik se zamyslel. „Ne, já už mám něco jiného v plánu. Snad příště.“ Pokrčil rameny a vyporoučel se z místnosti. Wiliem chvilku čekal a pak se vydal do jídelny, kde vždy někoho našel, jak ještě obědvá, nebo už večeří. Měl štěstí. V rohu seděl starší muž s šedivou bradkou a zamyšleně do sebe házel bílou hmotu, která mohla být prakticky cokoli. „Můžu?“ zeptal se zdvořile, ale na odpověď nepočkal. „Slyšíš hlas svého zvířete, když se v něj proměníš?“ vybalil to na něj bez obalu, jako by to byla normální otázka. „Proč se ptáš hochu?“ zněla opatrná odpověď. Odložil vidličku a tázavě si přeměřil mladíka se strhanými rysy. „Nevypadáš moc dobře.“ Wiliem sebou netrpělivě trhl. „Tak slyšíte?“ „Ne,“ zavrtěl hlavou a vrátil se zpátky ke své misce. „Ty snad jo?“ „Ne, ale prý je to možné.“ „Kdo to povídal?“ zajímal se bez zájmu a nabral si pořádné sousto.

Bez nadšení to několikrát poválel na jazyku a hlasitě polkl. „To máte jedno.“ Odpověděl a vydal se přes jídelnu směrem ven, do zahrad, kde se občas potuloval jeden z učenců, který se tady skrýval v anonymitě. O tomhle se povídalo, že je to trestanec, který okradl někoho z politického kruhu a teď ho všude hledají, aby ho mohli pověsit. I teď měl štěstí, muž beze jména seděl na jedné z kamenných lavic a nastavoval tvář bez vousů slunci. Snažil se k němu přiblížit co nejtišeji, ale i tak o něm věděl dřív, než dosedl. „Copak, provedls něco?“ zašklebil se a odhalil dva zlaté zuby. „Slyšíte hlas svého zvířete, když se v něj proměníte?“ zeptal se potřetí. „Proč se ptáš?“ stále se na něj nepodíval, ale jeho obočí se jemně přiblížilo ke druhému. Zdálo se, že ho to zaujalo. „Tak ano?“ „Každý slyší někdy nějaké hlasy.“ „Teď vám asi nerozumím,“ přiznal po pravdě Wiliem, ale srdce mu poskočilo radostí, že možná natrefil na někoho, jako je on. „Svědomí, vzpomínky, přání, každému se něco honí hlavou, co nechce. Co je to u tebe?“ otevřel na něj jedno oko a vypadal u toho tak děsivě, že Wiliem trochu poodstoupil. „A co hlas vašeho zvířete?“ opakoval trochu rozčíleně. Narovnal se a postavil se proti němu. „To je soukromá věc, chlapče, do toho nikomu nic není.“ Na to odešel a nechal ho tam úplně zmateného. Takže ano? Nebo si z něj utahoval? Vyrazil k mistrovi, i když tušil, že se odpovědi nedočká. Našel ho jako vždy za stolem ve své pracovně, ale tentokrát to vypadalo, že spíš pospává, než že pracuje. „Pane, slyšíte taky hlas, když se proměníte?“ Trochu sebou trhl, ale ne moc, aby se snad nezdálo, že opravdu spal. „Co prosím?“ „Tak ano?“ „V dětství, v úplném dětství je slyšeli všichni, ale každý je rychle utlačil a téměř nikdo si na ně nepamatuje. Stávají se případy, že malé děti, do sedmi let se s tím neumí vypořádat, ale i ony to do osmi zvládnou. Není nikdo, kdo by mluvil se svým druhým já, protože nic takového není. Jsi jen ty a i děti to chápou. Ty to musíš taky pochopit a pak ti všechno půjde o dost lehčeji.“ Wiliem našpulil rty. „A co ti, co se jim schopnosti projeví později?“ Mistr se trochu narovnal. „Ti hlasy v hlavě nemají. Nikdy.“ „Proč já mám?“ „Zmizí, jako všechny. Jen musíš počkat.“ „V co se proměňujete vy?“ Mistr se na něj tázavě podíval a naznačil, že má odejít.

Chvilku tam stál a přemýšlel, co by se stalo, kdyby zaútočil. Nevěděl, proč to potřebuje vědět, ale bez toho se mu nechtělo odejít. „Chci to vědět. Jak můžu vědět, že mě máte učit, právě vy? Že mě jen nevodíte za nos?“ zarazil se. Mluvil on, nebo jeho druhé vědomí? Mistr ho probodl pohledem. „Nebudu to opakovat,“ prohlásil rozhodně a ještě jednou naznačil, že má odejít. Jenže Wiliem se ani nepohnul. „Víme, co se stane, když se neovládneš. Prozradíš se a na tom ti záleží víc než na tom, co umím nebo ne. Pokud se ti tady nelíbí, nikdo tě tady nedrží.“ Wiliem práskl dveřmi a zuřivě pochodoval ven z chrámu.

Přímo zuřil. Jak ho mohl takhle vyhodit? Chovat se k němu, jako k nějakému podřadnému služebníčkovi? Vyrazil na schody, ale nezamířil do města, ale na terasy, ze kterých byl výhled na celé okolí. Nikdo tam nebyl a on rázoval sem a tam, ale nemohl se uklidnit. Pořád mu probíhalo v hlavě, že je jako v pasti. V pasti sám se sebou, ve vlastní hlavě, v tomhle podivném světě, který neznal. Který se ze dne na den změnil tak, jak by si to nedokázal představit ani největší komik na světě. Opřel se o zábradlí a z plných plic zakřičel. Neříkal nic konkrétního, jen křičel a křičel, lidé se otáčeli, ale on nemohl přestat. Nechtěl. Potřeboval ze sebe dostat ten vztek, který se v něm hromadil, tu frustraci z toho, že se musí pořád kontrolovat, že nemůže žít, tak jak byl zvyklý. Nakonec ho zradil hlas a dech. Pomalu se posadil a nohy svěsil do prostoru.

Ruce zavěsil o jednu z příček v zábradlí a hlavu chladil o kov.

Byl prázdný jako láhve, které vypil, aniž by pocítil nejmenší známku po opilosti. Seděl tam bez hnutí až do setmění a pak i v noci. Nepřemýšlel, jen seděl s prázdnou hlavou a snažil se na to všechno nemyslet. Jen si vychutnávat ten pohled na krásnou krajinu, na město, které žilo vlastním životem a smířit se s tím, že všechno, co bylo, je za ním. A turnaj se blížil a on se stále nerozhodl, zda se ho zúčastní. Věděl, co by udělal drak v něm, ale co on? Proč by se měl pouštět do politiky, když si nedokáže poradit ani sám se sebou? Jeho oči najednou zaznamenaly nějaký pohyb nad lesem. Nejdříve si myslel, že je to jen nějaký dravec, pak ho napadlo, že by to mohla být jejich nedávná návštěva, ale když se podíval znovu, naštvaně se zvedl a klidně odešel zpět do chrámu. Všude bylo podivné ticho. Nejdříve tomu nevěnoval pozornost, ale pak mu to nahánělo hrůzu. Zavřel se na pokoji, Moris tam ještě nebyl, což bylo trochu zvláštní. Chvilku o tom uvažoval a vyšel před pokoj. Zaklepal na sousedy, ale ani tam nikdo nebyl. Nevěděl, kdo přesně by tam měl bydlet, ale věděl, že by tam alespoň jeden měl být. Pomalu se rozběhl po chodbě a občas do nějakých zabušil, jiné otevřel, ale nikdo nikdy nebyl uvnitř. U

společných prostor zase zpomalil a naslouchal, kde by někdo mohl být. Všude bylo hrobové ticho. Nakonec se rozhodl pro mistrovu kancelář, kam opatrně nahlédl. Všechno bylo zpřeházené, papíry byla pokrytá celá zem, stůl byl převrácený a židle přelomená na dvě poloviny. Na sucho polkl a otočil se, jako by měl pocit, že je někdo za ním. Jenže nebyl.

Rychle proběhl všemi místnostmi, ale nikde nenašel žádné stopy po lidech, jako by se vypařili. Vyšel před chrám a odhadoval, co se mohlo stát, zatímco seděl mimo sebe na verandě. Nemusel čekat ani půl minuty, když spatřil bílého orla, nebo spíš orlici, která se k němu v kruhu snášela.

Princezna

„Volala jste?“ zeptal se Borek, který se právě postavil před postel, kde ležela pobledlá dívka zavalená obrovskou červenou peřinou, že sotva byla vidět. Jednu ruku měla položenou na pokrývce, od pohledu křehká, že by jí mohl zlomit jako nic.

„Ano, Borku,“ odpověděla unaveně a trochu se nadzvedla. „Je čas.“ Zaváhal a sklonil hlavu. Nechtěl přímo odporovat, ale princezna nebyla ve stavu, kdy mohla opustit lůžko. Sledovala jeho zjevné rozpaky s nelibostí, a když se zamračila, trochu se nahrbil. „Nemáme mnoho času, už jsem natolik silná, abych se mohla postarat, aby vše šlo podle plánu. Přeci si nemyslíš, že to nechám bez odezvy?“ povytáhla obočí a trochu strčila do přikrývky, čímž odhalila i druhou, žalostně hubenou ruku.

„Paní, ještě nejste zdráva, mohl bych se o to postarat, ještě den, dva a byl bych klidnější.“ Ošila se a podívala se směrem k oknu, které však bylo zatemněné, takže nebylo vidět, co se děje venku. Ale ona i přes to věděla, že je tam rušno, všichni podléhají netrpělivosti z nadcházejícího se turnaje, který se neodvratně blížil a s ním i možnost, že je to naposledy, co jí oslovují princezna. „Kde je teď?“ zeptala se unaveně a přemýšlela, co bude nejvýhodnější. „Ve věži, jak jste poručila.“

„Dobře,“ souhlasila a kousla se do rtu. „Zítra jí navštívím a uvidím, co se bude dát dělat. Zatím pokračuj v tom, co jsme se domluvili.“ Borek se uklonil a vyšel z místnosti.

Strach

Šel za svojí manželkou do ložnice, jakmile zavřel za Citrinem dveře. Byla to dobrá nabídka a oni neměli tak rychle odmítnout. Měli se nejdříve poradit, měl by šanci a Vera to věděla, stejně jako to věděl on a jeho bratr. Opatrně zaklepal, skoro jako by se bál, aby nerušil, ale ona ho usměvavě přivítala. Hladila si bříško, kde čekali dalšího potomka, a usmívala se. „Myslíš, že to bude kluk?“ Tázavě se na ní podíval. „Měli bychom už přemýšlet nad jménem, už se to blíží.“ Sedl si vedle ní na postel a vzal jí za ruku. „Měli bychom si promluvit, o tom, co se stalo před chvílí.“ Ruku stáhla z jeho dlaně a odvrátila tvář. „Není o čem.“ „To tvrdíš ty, ale já myslím, že by nám to mohlo pomoct. Budu druhý, možná třetí, koupíme si domeček, nebudu muset okrádat lidi, přesně, jak jsme to vždycky chtěli, pamatuješ?“ Vera se odvrátila ještě víc, snad aby neviděl její slzy. „Zlato, mohlo by nám to pomoci, nemusela by ses tolik nadřít, mohli bychom…“ „Tak dost!“ rozkřikla se na něj rozhněvaně. „Ne, prosím tě, a už se o tom nebudeme bavit.“ Přeskočil přes postel, aby jí viděl do obličeje. „Co se děje? Víš přeci, že mám jistou… řekněme výhodu.“ Promnula si oči a vstala. „Prosím tě, do ničeho se nepouštěj, já tě prosím.“ „Proč?“ zašeptal zmateně, „mohl bych být dobrý, mohl bych…“ Rozplakala se a to už neunesl. Celou jí objal a hladil jí po vlasech. „Omlouvám se, jen to nechápu, vážně.“ Uslzeně se na něj podívala. „Mám strach, Dimitri, mám strach.

Co by bylo, kdybys…“ ani to nedokázala vyslovit, jak se celá třásla. Přitáhl si jí blíž. „Nic by se nestalo, neboj se, není čeho, vážně. Jsem dobrý, lásko, vždyť to víš.“ Zatřásla hlavou a pohladila bříško. „Je to moc velké riziko, ani si neumím představit, co by se stalo, kdybys tady s námi nebyl. Uplakala bych se k smrti, Dimitri, prosím.“ Vlepil jí polibek do vlasů a rukou jemně přejížděl její bříško. „Nikam nepůjdu, neboj, uděláme to jinak.“ Opřela si čelo o jeho rameno. „Prosím, mám strach.“

„Ššš, bude to v pořádku, já se o vás postarám, nikam nejdu.“ Chvilku tam seděli v objetí. „Jdu zkontrolovat děti.“ Přikývla a natáhla se na postel. „Odpočinu si.“ Políbil jí a odešel do vedlejšího pokoje. Děti si hráli, přesně, jak je tam nechali a tak si sedl ke stolu a vzal si džbánek s mlékem, ze kterého několikrát upil. Přemýšlel. Byla to šance, jak se dostat k penězům, k dobré práci, a snad i k moci. Už nějakou dobu toužil po tom, se někde trochu blýsknout, ale s jeho pověstí to nebylo nic snadného. V paláci ho nechtěli zaměstnat, aby je snad neokradl, do armády se mu nechtělo, musel by opouštět svojí rodinu a na to nebyl připravený. Tohle byla jeho šance, nový začátek, jak to slíbil Veře. Sliboval jí, že začnou znovu, že přestane krást, a že se všechno zlepší. Místo toho byli v malém domečku, kde byli sotva dva pokoje, tři děti a čtvrté na cestě a peníze, že jim sotva stačili na chleba. Na druhou stranu to byl risk, který nemusel přežít a dlouho nebojoval. Nemohl vědět, zda na to ještě má. Ale měl neodvratné nutkání to jít zjistit. Zamyšleně se podíval na dveře, kde ležela jeho těhotná žena.

Jeho pohled sjel na jeho jedinou dceru, která na něj upírala nevinné oči. Vyzdvihl jí na koleno a políbil jí do vlasů. „Tatínek se o vás postará,“ zašeptal, že ho holčička sotva slyšela.

Únos

Přímo před něj se snesl bílý orel, který se rychle přeměnil do ženy, která mu tak trochu vyrazila dech. Byla překrásná svým způsobem a kdyby neměl dost svých starostí, jistě by nasadil všechny svoje zkušenosti, aby právě tahle dívka byla jeho.

Možná by se s ní i oženil, kdyby chtěla. Měla šedivé oči tvarované v mandlovitém tvaru, velké plné rty, které jemně špulila a vlasy, které jí splývaly v mělkých vlnách na ramena. Měla štíhlou, skoro až křehkou postavu, zdůrazněnou vypasovaným oblečením a když si drobnou ručkou odhrnula vlasy z obličeje, zatajil se mu dech. „Jsem Alika,“ prohlásila sametovým hlasem. Wiliem se zachvěl. V hlavě mu problesklo, jestli je to možné, jestli je to právě ona Alika, o které tolik slyšel.

Pravděpodobně ano. Škoda, že se nesetkali před časem, mohli by si užít. „Wiliem,“ kývl, a snažil se zachovat klid. Sledoval jak ho přejíždí pohledem, nejdříve jeho tvář, zaměřuje se na jeho oči a rty, pak klouže k jeho hrudi, na jeho ruce a pak zase k očím. „Ráda tě poznávám,“ pokračovala, aniž by dala cokoli najevo. Dal by cokoli, aby jí viděl do hlavy, aby věděl, jestli by měl šanci. „Možná to bude znít šíleně, ale právě na tobě nyní závisí můj život.“ Povytáhl obočí. „Takže jsi přišla mě zabít?“ neměla cenu si hrát na to, že neví o čem je řeč. Dalo se čekat, že za ním královští pošlou nějaké eso, sice netušil, že až takové, ale vlastně mu to lichotilo. „Možná,“ souhlasila, ale ne tak, jak očekával. „Možná?“ nechápal, když se najednou zarazil a sledoval siluetu ženy, která se k nim přibližovala. Poznával jí. Byla to ta, co chrlila oheň. Mávla rukou na pozdrav, na Aliku se sotva podívala. „Pomůžeš mi?“ vypadala bezbranně a kdyby už neměl tu čest, jistě by neváhal. Takhle jen stěží polkl a nejistě se díval z jedné na druhou. Alika semkla rty. „Druhá možnost je, že půjdeš se mnou a zúčastníš se turnaje.“

„Potřebuji tvojí pomoc, jen ty to dokážeš,“ pokračovala zrzka, jako by Aliku ani neslyšela. Wiliem trochu ustoupil. Připadal si tak zmatený, jako nikdy před tím. Alika se otočila na zrzku. „Promiň, ale jdeš pozdě. Navíc ti do toho nic není. Byla jsem tady první a jak jsi mi několikrát nezapomenula připomenout, ty žádnou pomoc nepotřebuješ.“ Dívka se odfrkla. „Jeho pomoc by se hodila.“ „Co je to za pomoc?“ Alika se zašklebila a založila si naštvaně ruce na prsou. Wiliem se na ní snažil nedívat, byla to Alika, tu by neměl rozčilovat. Navíc byla okouzlující a mohlo by to s ním špatně dopadnout. V jeho situaci nebylo na nějaké románky ani pomyšlení. Zrzka k němu vykročila. „Prosím. Řeknu ti všechno po cestě do hlavního města, jen ty mi můžeš pomoct. A nebudeš litovat.“

Wiliem se podíval z jedné na druhou. Na Aliku dopadalo světlo, které se odráželo od jejích černých vlasů a vypadala jako z pohádky. Raději se podíval na zrzku, která ho tolik nepřitahovala, ale nemohl popřít, že na ní také něco bylo. „Tak půjdu s oběma.“ Rozhodl. „Turnaj je v hlavním městě, ty potřebuješ mou pomoc v hlavním městě, nevidím důvod, proč si vybírat.“ Obě dívky si odfrkly, ale nic neřekly. „Bezva. Půjdeme?“ ohlédl se naposledy na opuštěný chrám a pak se nejistě usmál.

Bude si muset poradit sám, navíc ho mistr zklamal, možná by odešel tak jako tak. Alika poodešla za nějakými muži, kteří jí doprovázeli, zatímco zrzka se s úsměvem přidala k němu a vykračovala si lehce po jeho pravici. „Proč mě potřebuješ,“ zeptal se Wiliem zrzky, když vyrazili směrem do hlavního města, na turnaj a na tajnou misi, o které neměl nejmenší ponětí.

Podívala se na něj, jako by byl hmyz a zašklebila se. „Sama to nezvládnu.“ „Nezvládneš co?“ „To se včas dozvíš.“ Zužil oči. „Jak víš, že zrovna já, bych ti mohl pomoci?“ Žena očima našla Aliku, která se o něčem dohadovala s vysokým neoholeným svalovcem. Oba vypadali rozčíleně, ale mluvili velice tiše, takže nevěděla, co je předmětem jejich dohad.

Obrátila se na muže, co šel vedle ní a stále čekal, co odpoví. Rukou přejela po čela a odkopla větvičku, která odletěla a rozpůlila se o strom. „Co o mě vlastně víš?“ zeptala se zrzka se zájmem. „A ty o mě?“ Pobaveně se usmála. „Nic, jen to, že když se o tebe zajímá Alika, nebudeš jen tak někdo. Nezahazovala by se pro nikoho, ona dělá jen to, co jí vynese uznání a jistou prestiž. A o tebe má velký zájem. Myslím, že není těžké uhodnout, kdo bys mohl být. V království se mluví jen o jediném muži.“ Teď se zasmál Wiliem. „Takže? Podle mě jsem ten poslední, kdo by ti mohl pomoci. Navíc pořád nevím, co jsi zač, a nevidím důvod, proč bych ti měl pomoci.“ Vážně přikývla. „Ten důvod je prostý. Ty pomůžeš mně, já pomůžu tobě.“ „A to jak?“ „Tak trochu jsem doufala, že by ti to mohlo dojít, ale dovol, abych se představila. Mé jméno je Ama.

Pracuji pro Baronku už tři roky, ale před tím jsem byla celkem známá.“ Pokrčila pobaveně hlavou a sledovala, jak Wiliem zbledl a pak zrudl. Nemohl pochopit, jak ta žena, která šla klidně vedle něj, vypadala křehce, že by ani mouše neublížila, byla ta Ama, ta která byla pověstná svou krutostí, že nikdy neprohrála jediný souboj a že zabila tolik lidí, že by se nevešly do celého paláce.

Byla nájemný vrah. Byla prakticky nesmrtelná. Byla učebnicový příklad toho, že nikdo nedokáže poznat sílu protivníka z jeho lidské podoby. Byla tak děsivá, že se jí nikdy nepodařilo zatknout, nikdo ani na chvíli nezapochyboval o tom, že kdyby chtěla, mohla vládnout už dávno. Mohla zabít kohokoli, ale z nějakého důvodu se řídila svými pravidly, a nikdy se nepokusila svrhnout moc. „Těší mě,“ vykoktal ze sebe. „Mělo mě napadnout, že když chrlíš oheň, že…“ nemohl to dopovědět, jak moc ho ta věc zaskočila. Jak to mohl nepoznat? Jak si jen mohl myslet, že ta dívka je obyčejná jen s unikátní vlastností. Byl jen jeden člověk, který dokázal zapálit celé město, aniž by mrkl okem, a byla to právě Ama. A teď i Wiliem.

Jen co si to uvědomil, podlomily se mu kolena a do hlavy mu začala vnikat nesnesitelná bolest. Srdce se rozbušilo a on se zachytil za strom, aby to ovládl. Pobaveně ho sledovala. Necítila ani záchvěv strachu, neměla potřebu mu nijak pomoct.

Rozhlédla se po ostatních, ale ti byli daleko před nimi a nenapadlo, je se ohlédnout. Zužila oči a přemýšlela, jestli by se to nedalo nějak využít. Wiliem sípal, nemohl popadnout dech. Byl celý rudý a drápy se zarývaly do stromu, kde dělaly hluboké rýhy. Ze zad mu vystřelily křídla, jako by na nic jiného nečekaly a Wiliem se bolestí prohnul.

Zrzka se ani nepohnula, ale už se netvářila tak nezúčastněně. Stále rostl a to nebylo dobré. Za chvilku se za nimi vrátí, a to nechtěla. Proměnila se v malého červeného ptáčka a vyletěla k Wiliemově hlavě, která se měnila na obrovský kolos s ohnivě planoucíma očima. Posadila se mu na rameno a začala štěbetat vysokým hláskem podivná slova, jejichž význam Wiliemovi unikal, ale okamžitě se mu ulevilo a cítili, jak se propadá do nevědomí. Jediné, co věděl bylo to, že letí. Letí, ale nebyl to on, kdo korigoval kam, ale někdo zvenčí. Slova neustávala, přecházela do různých výšek, chvilkami zpívala, jindy šeptala.

Dosedl jemně na skalnatou zem a tam se pomalu přeměnil zpátky. Procitl. Hlava ho bolela, jako po kocovině, motala se mu hlava a nebyl schopný vůbec uvažovat. Když se mu zrak zaostřil natolik, aby pochopil, co se stalo, zjistil, že je na ploše u malé jeskyně úplně sám. Vyskočil, ale hned si zase sedl nazpátek, protože se mu zvedl žaludek. Snažil se vzpomenout si, co se stalo, jak letěl, na co myslel, ale nemohl. Bylo to zahalené v mlze a jeho mysl jí nebyla schopná proniknout. Protřel si oči. Zrzka kráčela k němu, vypadala stejně klidně, jako před tím, jako by se nic z toho nestalo. A najednou vše zapadlo do sebe. Zasténal a ona se k němu sehnula a položila ruku na jeho spánek. Bolest okamžitě ustoupila a cítil se svěží, jako před tím. „Cos to udělala?“ vyjel na ní ostře. Posadila se vedle něj a zadívala se na nebe. „Asi jsem ti zachránila život.“ „Cože?“

„Víš, neměl by ses ukazovat jako drak, je to nebezpečné, když všichni chtějí vyhrát turnaj.“ „Cože?“ zeptal se znovu, protože nerozuměl vůbec ničemu. Ama se na něj podívala s měkkým úsměvem. „Tak znovu. Pamatuješ na Morise? Černé vlasy, tmavé oči…?“ „Jo, co s ním?“ přerušil jí nevrle. Nelíbilo se mu, jak se k němu chová. To ona ho vyprovokovala, aby se přeměnil a věděla to moc dobře. „Tak ten, přijel za jediným účelem. Zabít draka, a vyhrát turnaj. Kdyby draka zabil na cestě, značně by se mu tím ulehčila situace, to snad chápeš, ne?“ „Já ale nevím, jestli se zúčastním.“ Pokrčila rameny.

„Tvoje věc.“ „Proč jsi ho prostě nezabila a my mohli pokračovat s Alikou?“ Semkla rty. „Takže chceš být s Alikou?“ Zamračil se. „Ne, jen se mi nelíbí, jak mě stavíš před hotovou věc.“ „Pokud chceš, běž. Nedržím tě tady. Už ne.“ Mávla rukou a dala najevo, že o něj nemá už víc zájem. „Kde jsme a kde jsou oni?“ „Na východě v horách.“ „A to mě nehledají?“

„Záleží na tom?“ „Tak ještě jednou. Proč jsi mě sem odnesla?“

Vstala a vybídla ho, aby jí následoval. Šla do jeskyně, neohlídla se, jestli jí následuje. Šli asi deset minut, její ruka plála jasným plamenem a on se snažil zachovat klid, což mu dělalo čím dál větší problémy. Zastavila se u vchodu do většího prostoru, na chvilku váhala, jako by to pro ní hodně znamenalo. Vešli do obrovského prostoru, který vypadal jako neohraničený, nebylo vidět na druhou stranu. Ze stropu vyčnívaly krápníky a vpravo od nich zurčel potůček.

Vzala pochodeň, kterou zapálila a pak jí položila do žlábku, který okamžitě vzplál a za minutu už svítila celá prostora, linie ohně byla po celém obvodu a několikrát křižovala i podlahu uprostřed. Ama se dívala, jak si překvapeně prohlíží, to kde se ocitli. I její obličej zářil nadšením a ona ho vzala za ruku a vedla ho dopředu, doprostřed jeskyně.

Zastavila se. „Tady jsem se naučila ovládat svoje schopnosti. Teď je řada na tobě. Ber to jako odměnu za to, že mi pomůžeš.“ Naklonil nechápavě hlavu a ona pokračovala. „Když jsem se narodila, téměř vzápětí jsem dostala svoje schopnosti. Jenže jsem tomu nerozuměla a několikrát jsem zapálila celý náš dům a když jsem popálila svoji starší sestřičku, poslali mě pryč, na výchovu do kláštera. Jenže ani tam si se mnou nevěděli rady.“ Ama trochu poodstoupila, i když věděla, že by ho oheň neměl zranit. „Dokážu vzplát,“ na její ruce se objevil plamen, jako by škrtla sirkou, „po celém těle.“ Šaty jí začaly hořet a odpadávat z těla, ale místo nich se objevily šaty z červeného peří, které zakrývaly přesně, to co měli. Wiliem zalapal po dechu. Slyšel o tom, věděl, co dokáže, ale když jí viděl, zahalenou v plamenech, zatajil se mu dech nad její krásou. „Vyhnali mě postupně ze tří klášterů, které jsem nechtěně podpálila a já neměla nikoho, kdo by mi zbyl. A pak jsem našla tuhle jeskyni.“ Stála tam klidně. „Trvalo mi několik let, abych to dostala pod kontrolu. Ve vesnici poblíž o mě říkaly, že jsem blázen a podivínka.“ Plameny žhnuli a ona tam stála jen v červeném peří a Wiliem sotva vnímal její hlas, její slova.

„Ale stálo to za to. Měla jsem nejlepšího učitele.“ Wiliem sebou trhl. „Koho?“ „Jméno není důležité, ale jistě jsi o něm slyšel. Na stará kolena se trochu pomátl a vydal se do sousedního království a sužoval tamější kraje, jako hrozivý drak.

Dokud ho někdo nezabil. Někdo, kdo se náhodou jmenoval Moris.“ „Ten Moris?“ Lehce přikývla a Wiliem sledovala její ladný krk. „Znovu se ptám, proč jsi ho nezabila?“ „Mám pro něj něco lepšího,“ odpověděla bezstarostně. „Ale na to teď nemáme čas.“ V mžiku se změnila v obrovského ptáka, která připomínala hlavou orla, ocasem páva s červenými pery a tělem tak statným, že by vydržel jakýkoli útok.

Vydala z hrdla zvonivý zvuk a zaútočila. Uskočil, ale i tak mu celá záda sežehl žár. Svalil se na zem a snažil se na to nemyslet. Zaútočila znovu a on znovu uskočil, tentokrát jako poloviční drak. Oheň se od něj odrazil, jako voda narážející do kamene. Zařval bolestí, která mu přeměna způsobovala, a okamžitě se dostavil hlas, který mu našeptával, aby si to nenechal líbit. Nepotřebuje učit, jak něco zapálit. Otevřel obrovskou tlamu a pták se rozhořel plamenem, který vyšlehl až ke stropu.

Znovu vydal ten hrdelní hlas, ale oheň už nevyšel, jen mávla křídly a zaútočila přímo na draka, který se trochu zapotácel, ale rychle po ní chňapl, aby jí zranil křídlo. Proměnila se na malého ptáčka, ne většího než vrabce a prosmekla se kolem něj, že nezachytil ani peříčko. Zařval a celou jeskyni zaplavil žár a světlo. „Přeci jí nenecháš, aby vyhrála,“ šeptal hlas, „jsi drak, máš navrch, jen se nesmíš bát, ukaž co v tobě je, ukaž jí, že si s tebou nemá hrát.“ Wiliem mžoural do tmy, do stínů, kde se schovávala, aby mohla znovu zaútočit, ale neviděl nic, jen ohořelou zem a dohasínající zbytky ohně. „Jsi moc velký terč, jsi moc snadný cíl,“ pokračovala rada a Wiliem uvažoval, jak by se asi mohl zmenšit. Myslel na to, jak se dostat co nejblíže zemi, jak uniknout a jeho tělo poslechlo.

Najednou tu nebyl kolos, velký několik desítek metrů, ale malý dráček, velký jako větší pes, s drobnými křídly, co plival oheň. Na chvilku ho ovládla naprostá euforie, že něco takového dosáhl, když do něj ze zadu, přímo do krku narazil ostrý zobák, který ho div neusmrtil. Jeho kůže však byla dost pevná, a proto ho Ama zranila jen povrchově. Nyní byla řada na něm, aby se bránil, ale ona se znovu schovala do stínu. „Tohle jí nedarujeme, zabijeme jí. Zabijeme jí.“ Wiliem hlas slyšel z dálky, jako nápovědu, kterou se však nemusel řídit. Byl svým pánem a otravný hlas nebyl tak silný, aby převzal kontrolu.

Opatrně přešel k okraji a zase zpět, ale nemohl jí spatřit. Nevěděl, jak by to měl udělat, dokud si nevzpomněl na jeho podivné vidění, tenkrát v lese. Chvilku jen mžoural, až se mu podařilo, že všechno získalo podivný nádech červené a konečně jí spatřil. Sledovala ho se zájmem, jako malý ptáček, ale když pochopila, že jí vidí, sletěla dolů, jako velký červený fénix a vychrlila na něj oheň. Jenže on tentokrát neuhnul. Máchl křídli a vyrazil přímo proti ohni a těsně přední se změnil do své poloviční velikosti, takže byl zhruba stejně velký jako ona a kousl jí do krk. Bylo to tak rychlé, že nevydala ani hlásku a svezla se k zemi. Z rány jí rychle unikala krev a ona jen klidně stála, a čekala, až zemře. Neproměnila se nazpátek, nebyl k tomu důvod. Vteřinu před smrtí vzplála jako pochodeň a nezbylo po ní víc než jen popel. Wiliem trochu poodstoupil, jako by se bál, aby nerušil, a když po minutě začala obnova, nemohl uvěřit svým očím. Prach se dával zase dohromady, sestavoval ženskou postavu, nejdříve její obrysy, její křivky a pak jí zaplňovali, začala dostávat barvu, obličej a až se nakonec znovu zrodila, přesně jak očekával. Stála tam, a dívala se na něj, jako z dálky, když najednou prudce vydechla a tím bylo znovuzrození u konce. Trochu sklonila hlavu a okamžitě jí narostly šaty z per. „Dobře, ale…“ „Ale nechala jsi mě,“ to jsem pochopil, když jsi nic neudělala a dívala ses na mě, když jsi umírala.“ Přikývla. „Kdybys takhle zranil někoho jiného, pak bys patrně vyhrál, se mnou však ne.“Usmál se. „Vyhrál bych, možná i nad tebou.“Zatřásla hlavou. „Jsem neporazitelná, copak to nechápeš?“ odešla do rohu a našla tam košili a plátěné kalhoty. Když se oblékla, vyvedla ho zase ven, kde už bylo pozdní odpoledne. „Co když jsem taky neporazitelný?“ zeptal se vážně. Posadili se k jeskyni a opřeli se o ni zády. Ama nastavila obličej ke slunci. „Už mě to taky napadlo, ale každý má nějakou slabinu.“ „I ty?“ Zasmála se.

„Každý. Jen se na ní občas nepřijde.“

Miluješ ho?

Uběhl měsíc, možná více, možná méně. Nezáleželo na tom. Už nezáleželo na ničem. Možná se nikdy nevrátí, možná ho zabijí. A to všechno, kvůli ní. Nenáviděla se, ale mnohem víc nenáviděla Vévodkyni, která jí tady držela jako rukojmí.

Nemohla se pohnout z místa, nemohla se nadechnout, nemohla nic. Byla jako ve zlaté kleci, o které nikdo, kromě ní nevěděl. Ta bezmoc jí vysávala duši. Přemýšlela nad tím, kde to vlastně všechno začalo. Možná tehdy v té zahradě, možná později. Nezáleželo na tom. Do mysli se jí vkrádaly myšlenky na další společenskou večeři, které se zúčastnila, tentokrát už ne jako náhrada, ale jako plnocenná dvorní dáma. Šla za Vévodkyní, která se tvářila jako bohyně, nepřístupně a odhodlaně.

Hned za ní Qarta v rudých šatech, Rita a pak Terina, v zelenkavých šatech, které jí podle Qartiných slov rozjasňovaly pleť.

Byla posazena na druhou stranu stolu, než Vévodkyně. Vedle ní seděl Po a z druhé strany seděl stařičký muž a hned vedle něj Destr, který seděl v čele stolu. Naproti seděl starší manželský pár, který na ni kývl, ale hned se odvrátil, jako by je mohla něčím nakazit. Složila ruce do klína a doufala, že to nebude dlouho trvat a bude se moci vidět s Josém. Už spolu byli nějakou dobu, ale měla hodně povinností, které jim nedovolovaly se vídat tak často, jak by chtěla. Ale nevyčítal jí to.

Chápal to a byl rád, že si na něj najde čas. S ním se cítila jako nejdůležitější osoba na světě, nikdy si nepřipadala, že má velký nos, že není dostatečně hodna do vybrané společnosti a že se jí smetánka vysměje, když udělá nějakou pitomost.

Líbilo se jí, jak se na ní José díval, jak se jemně dotýkal její tváře, jak hltal každé její slovo. Trochu se zavrtěla na židli a podívala se na Poa, který k ní právě promluvil: „Tak se znovu potkáváme.“ Přikývla. „Možná se budeme vídat i nadále, pokud nebudu moc nešikovná.“ „Vy a nešikovná? To si nedovedu představit.“ Zalichotil jí a trochu se k ní naklonil, aby zdůraznil svou náklonnost k Terině.

Maličko zčervenala a sklopila víčka. „Víte moc dobře, jak to dopadlo posledně. Když jsem krájela svůj kousek koroptve, odletěl přes celý stůl a málem zašpinil róbu Vévodkyně. Viděl jste, jak se zatvářila? Myslela jsem, že si ještě ten večer zabalím kufry.“ „Přeháníte,“ zasmál se a uchopil sklenici vody. „Vůbec ne. Nebýt vás, už bych si tady s vámi nepovídala.“

„Já bych se o vás postaral.“ Vzal její ruku do své. „Myslel jsem to vážně, minule…“ odklonila od něj trochu hlavu, ale ne příliš. Ruku nechala v jeho. Měla se stát jeho novým objevem? Jeho nová mladičká dáma, kterou by několikrát vyvedl do společnosti a pak by si našel jinou? Kolikátá by byla? Možná lepší nevědět. Obrátila se na něj. „Neměl byste říkat takové věci, co kdybych to vzala vážně?“ Odložil sklenici a sevřel jí i druhou ruku. „Nic jiného si nepřeji, od chvíle, kdy…“ Zčervenala. Patrně narážel na to, jak ho urazila a když se mu omlouvala, vyzval jí, že pokud chce, aby to zapomněl, že ho musí políbit. Sledovali jí úplně všichni a ona musela souhlasit. Bylo to ponižující, ale nemohla říct, že by se jí to ani trochu nelíbilo. A na dalším? Někdo jí strčil tak mazaně, že mu spadla přímo do náruče, a on jí svíral, že se nemohla narovnat, naklonil se k ní a políbil jí. Zašla moc daleko. Podívala se na Qartu, která se nudila, protože byla mezi dvěma staříky, kteří oba byli odklonění od ní a jí nevěnovali pozornost.

Dívala se do stolu a občas zamrkala na mladého barona, který se na ní usmíval. Vrátila se do reality. Nehodlala být další v řadě. Ne po tom všem, čím musela projít a ne s největším sukničkářem v místní šlechtě. Byla by všem jen pro smích, zvláště pak poté, co by jí někde odhodil jako zpráskaného psa. Ne, už byla moc daleko, aby to všechno riskovala pro pár lichotek a polibků. Navíc k němu nic necítila, nemyslela na něj jako na Josého, nevzbuzoval v ní žádný zájem ani zvědavost a nemohla si nalhávat, že by jí to mohlo stačit. Ani jeho postavení jí nemohlo zviklat. „Víte, vážně si cením, co jste pro mě udělal, ale nebyl by to dobrý nápad. Vy už jste všechno viděl a já jsem ještě nováček, kterého uchvacuje vše nového.

Opravdu byste měl obrátit svůj zájem na někoho vzdělanějšího, zábavnějšího a vlivnějšího než jsem já.“

„Teri, já…“ začal šeptat a Terina si oddechla, že vstala Vévodkyně a měla zase jeden ze svých nudných projevů. Nemohla ho vnímat. Měla plnou hlavu Josého, jak na ní čeká a ona nikde. A to ještě nezačala ani jíst. Jak to jen vydrží, až do konce?

Konečně domluvila a Terina neměla ani ponětí, o čem hovořila. Přišli najatí číšníci, které neznala, dokonce tam nebyl nikdo z jejich stále služebnictva, i když to možná bylo lepší. Bylo nepříjemné se dívat na jejich otrávené tváře, na to, jak na ni žárlí. I když na druhou stranu, od té doby, co se scházela s Josém se jejich vztah opět trochu vylepšil. Při předkrmu nemluvili a ona toho využila, aby se podívala po ostatních hostech. Možná by měla zapříst hovor s tím staříkem, to by si Po už patrně nic nezkusil. Jenže nevěděla, jestli by obstála. Určitě to byl někdo významný, někdo koho si všichni vážili. Pak zbýval Destr, ale tomu by se raději vyhnula. Nebyl na ní nijak zvlášť příjemný, když se s ním naposledy pokusila promluvit.

Odbyl jí slovy, co vlastně slova ani nebyla: „Hm, ehm,“ a podobně. Pak to vzdala, stejně měla moc práce se zájmem Poa.

Pohledem přejela na manželský pár, který si pro sebe něco špital a pokud mohla soudit, tak to bylo něco v tom smyslu:

„Podívej na tu stříbrnou lžičku, tu kdybychom měli… A ten předkrm? Kolik kuřat muselo zemřít?“ Sklonila hlavu, aby je snad nenapadlo, že je slyšela. Dál už se nevykláněla, aby nevypadala podezřele a nevhodně. Čekali, až všichni dojedí, aby mohli přinést další chod. Terina sklonila hlavu a tak sebou trhla, když jí oslovil Destr. „Nudíte se?“ Na chvilku zaváhala, ale pak se usmála. „A vy?“ „Já? Z čeho usuzujete?“ Terina si trochu poposedla. „Bavíte se, se mnou. To mi připadá jako dostatečně výmluvné.“ Trochu s obavou střelila pohledem po muži, který seděl mezi nimi, ale ten se jen usmíval. Poprvé, od začátku jejich společné večeře. Destr trochu naklonil hlavu. „Neměla byste se mnou tak mluvit.“ Vážně přikývla. „Možná bych se měla omluvit.“ „Omlouváte se?“ Ušklíbla se. „A co vy?“ Zasmál se a opřel se do židle. „Jste nakonec docela zábavná.“ „Možná byste to taky někdy mohl zkusit.“ Cítila, jak jí Po sevřel ruku, ale ona mu nevěnovala pozornost. Byla zvědavá, co na to odpoví. „Možná byste si měla zkusit být mnou a pak mě kritizovat.“ Sklonila omluvně hlavu. „Nekritizovala jsem, jen jsem řekla, že se nebavíte, jak byste mohl.“ Vzal sklenici červeného vína, symbolicky si s ní přiťukl a vypil polovinu sklenice. Čekala, jestli ještě něco odpoví, ale zdálo se, že hovor je u konce. Opatrně se podíval na starce a ten se šibalsky usmíval. „Vidím, že slečna je nová v politických kruzích.“ Trochu jí to překvapilo, ale přikývla. „Jak jste to poznal?“ „Byl jsem za to placený, za to umět odhadnout lidi.“ „A mě jste odhadl na…?“ zajímalo jí to, ale nevěděla, jestli si příliš netroufá. S Destrem už několikrát měla to potěšení a zatím jí vše vždy prošlo hladce. Dokonce ani nikdy nenaznačil, že by zašla příliš daleko. Ohledně muže vedle sebe, to bylo něco jiného, neměla představu, kdo to je. „Slečno, jednou to dotáhnete daleko.“ Začervenala se. „Jste velice milý.“ Stařík se zasmál. „Jsem všechno, jen ne milý, to si zapamatujte.“ „Ach,“ to jí trochu zaskočilo, nevěděla jak pokračovat, ale on jí naštěstí pomohl. „Možná jen na lidi, u kterých cítím, že by se mi to mohlo později hodit.“ Destr něco zamumlal, ale nerozuměla mu, Po jí konečně pustil ruku. Ohlédla se na něj a vypadal zamyšleně. Stařík jen přikývl. „Asi to bude znít neomaleně, ale kdo jste?“ „Jméno není důležité. Až se znovu setkáme, budete o poznání moudřejší.“ Vzal jí za ruku a políbil její hřbet. Na to se zvedl a bez jakýchkoli dalších formalit opustil místnost, právě když se začínal podávat druhý chod, polévka. Terina se zoufale podívala na Qartu a pak s obavami na Vévodkyni, ale ta si toho sotva všimla. Nejistě upila vína a i po měsíci se neubránila zašklebení, nad jeho chutí. Po se k ní naklonil. „Víte, kdo to byl?“ Hrdě se na něj podívala. „Jak řekl, není to podstatné. Jednou se to dozvím, tak proč si kazit překvapení?“ Po se na ní zamyšleně podíval. „To myslíte vážně?“ „Občas je hezké mít tajemství, něco, o čem si můžete vytvořit svůj vlastní příběh, ve kterém je hrdina a ne jen další namyšlený politik. Realita není vždy tak hezká, jak by být mohla.“ Nepatrně šlehla pohledem po Destrovi, ale ten se nezdál, že by je poslouchal. Pokud ano, velice dobře zahrál nezájem. „Tajemství?“ Nabrala si celerovou polévku a pofoukala tekutinu, ale pak jí zase vrátila do talíře. „Můžete si to představit jako můj souhlas na vaši nabídku. Mohla bych být vaše a celá,“ nakláněla se k němu, že viděla, jak se mu krev hrne do obličeje a že se kouše ze vnitř úst do rtu. „Mohlo by to celé být pravda, ale dokud to neřeknu, bude to jen představa.“ „Ale já nechci tajemství. Chci, aby to byla pravda, a vy jste se mnou odešla na mé panství hned zítra.“ „Řekla bych, že nechcete znát mojí odpověď, protože ta nebude nikdy znít ano. A teď, budeme dělat, že jsem nic neřekla a vrátíme se k polévce.“ Oněměle na ní zíral. „To jste mě vodila za nos?“ Sladce se usmála. „To bych si nikdy nedovolila.“ Vzala kapesník a jemně mu otřela kapičky potu z čela. Zamrkal a vzal jí surově ruku. Vyjekla, ale ne natolik, aby si toho všiml někdo jiný než Destr a pár, co kradl stříbrnou lžičku. „Pokud jste to nepochopila, tak nejsem jen bezvýznamný floutek, se kterým si můžete zahrávat. Pojedete se mnou, ať se vám to líbí nebo ne.“ Terina se nepřestávala usmívat. „Jistě, copak jsem řekla, že ne? Po, děsíte mě!“ Okamžitě jí pustil. Vypadal zmateně a kapesníkem si otřel další pot. Terina se usmívala, jak mohla, dokonce kývla na Destra, který se mračil víc než obvykle.

„Takže souhlasíte?“ „A s čím, můj pane?“ Po se zhluboka nadechl. Udělala z něj pitomce a násilníka k tomu.

Tuhle bitvu evidentně prohrál, nemohl jí znovu nutit. „Abyste mě doprovázela na ples, který se koná za dva týdny.“ Terina na chvilku zaváhala a on věděl, že s tím nepočítala. Ale ani ona couvnout nemohla. „Ale jistě, proč by ne, pokud mě Vévodkyně pustí.“ „O to se postarám.“ Přikývl vážně a dali se konečně do polévky, která mezitím vychladla a chutnala ještě odporněji, než když byla teplá. Terinu stálo veškeré sebeovládání, aby jí dojedla. Nenáviděla jí, jako malá se z ní pozvracela a jen ten zápach jí zvedal žaludek, ale nemohla jí nechat nedojedenou. Bylo by to nevhodné a to si nemohla dovolit. Po se na ní už celý večer nepodíval, možná přemýšlel, jak jí to vrátit. Destr se na ní občas letmo podíval, ale už neřekl ani slovo.

Mlčel jako zařezaný a sledoval, jak přímo před jeho očima okrádají jeho tetu. A neudělal nic. Po skončení oficiální večeře se zvedl jako první a odešel do své komnaty, hned poté odešel Po a pak i Terina, která zamířila ke kuchyni, kde na ni čekal její kuchař. „Omlouvám se za tu polévku,“ řekl úvodem. „Vévodkyně si jí výslovně vyžádala.“ Zavrtěla hlavou a táhla ho do zahrady, do skrytu ve stínu, kde ho políbila. „Tolik jsi mi chyběl.“

Možná to začalo tehdy, možná později. Důležité je, že to nemělo začít nikdy. Nikdy neměla dopustit, aby se do někoho zamilovala tak moc, že jí bolelo i pomyšlení, že není s ním. „Terino? Nalij mi vodu,“ nakázala Vévodkyně a ona jako robot vstala a poslušně udělala, co nařídila. Ostatně jako vždycky, jako celý život, co jí posluhovala, co jí obdivovala a co jí nesnášela. Teď už neměla pojmenování pro to, jak moc jí nenávidí, nejraději by vzala karafu na víno a rozbila jí o hlavu.

Jako malá jí obdivovala, jak se vždy usmívá, jak na ni nikdy není jediná chybička, jak se umí chovat. Líbilo se jí, jaké šaty nosila, jak se líčila a jak propracované účesy měla, kde nikdy nebyl špatně jediný vlásek. A teď to všechno měla a vyměnila by všechno za to, aby se mohl vrátit a byl s ní. Udělala by cokoli, jen aby se ve zdraví vrátil, opustila by všechno, jen aby to přežil. Zkusila to. Zkusili všechno. A přesto byl pryč a ona mohla jen čekat a užírat se černými myšlenkami, které jí vnukla Vévodkyně. Zhluboka se nadechla a vrátila se na svoje místo k oknu. Dívala se na příjezdovou cestu, jako by mohl přijet na koni, na kterém odjížděl. Jako by to utrpení mohlo někdy přestat. Na tváři měla úsměv a až teď chápala větu, kterou jí často opakovala Qarta: „Nikdo nesmí vědět, jak se cítíš a na co myslíš. To je to jediné, co ti zbude, až se do tebe společnost pustí.

Jen tvoje myšlenky.“ Dovnitř vešla Qarta a uklonila se. „První hosté právě dorazili. Mám jít s Terinou nebo s Irimou?“ Vévodkyně složila knihu, co četla a podívala se na Terinu, která se na ní usmála a uklonila se. „Alespoň něco jsi pochopila.“ ohodnotila její poklonu a mávla rukou, aby obě zmizely a věnovaly se své práci. Před dveřmi se zastavila, ale Qarta jí táhla dolů po schodech. Sevřelo se jí hrdlo a na okamžik vypadla z role. „Já… nedokážu to…oni…“ koktala nesouvisle, úplně bledá. „Qarto, co když…“

Rázně jí zarazila. „Zvládla jsi horší věci, tohle je malá společnost. Zvládneš to i se zaťatými zuby. Musíš to zvládnout.“ Opřela se o zábradlí. „Nikdy jsem sem neměla vkročit.“ Qarta jí vzala za loket a donutila se na ní přímo podívat. „Musíš jít dál, snaž se zapůsobit, aby sis zvedla reputaci, snaž se udělat cokoli, co by ti pomohlo dostat se na výslunní. Mnoho z nich je velice vlivných a tobě by se to mohlo hodit.“ Terina se narovnala a zhluboka vydechla. „Máš pravdu. Jako vždy.“ Položila ruku na zábradlí a pomalu sestupovala ze schodů. Vzpomněla si na ples, na který musela kvůli Poovi. Několik dnů se učila tancovat, aby neudělala ostudu. Nenáviděla ho za to a on to věděl. Jen jí oplácel stejnou mincí, jakou mu ona nabídla. Měla sešněrované šaty, že sotva mohla dýchat a podpatky, na kterým by si klidně mohla zlomit nohu, kdyby spadla z takové výšky. Vlasy měla vyčesané do drdolu a rty zvýrazněné červenou rtěnkou. Když se prohlížela ve svém pokoji, připadala si jako princezna. Jako krásná žena, která má všechno, co kdy chtěla. Když sešla do sálu, už na ni čekal Po, aby jí nabídl rámě a zavedl k baru, kde jí objednal šumivé víno a odvedl jí k tanečnímu sálu. Opatrně usrkávala a doufala, že už nechají jejich soukromého boje, který se čím dál tím víc vyostřoval. Naposledy jí potopil před velvyslancem z východního ostrova, vyjádřil se o ní, jako o děvce, co jde přes mrtvoly a nebyl nikdo, kdo by se jí zastal. Stála tam a ten muž se na ni díval, jako by čekal, že se na něj vrhne a serve z něj šaty. Jediné na co se zmohla bylo: „A jak to víte? Byl jste totiž první, koho jsem odmítla.“ Teď se všechny zraky přesunuly na Poa, aby úder vrátil, ale ten to nezvládl tak elegantně, jako ona: „Asi jste si to špatně vyložila, ale o vás jsem nikdy neměl zájem.“ „Vážně? Škoda, o hodně přicházíte.“ Na to zvedla sklenici a odešla do pozadí událostí. Velvyslanec tam chvilku stál a nevěděl, jestli se smát nebo mračit. Nakonec do sebe obrátil sklenici whisky a odešel k baru, kde se k němu přidal Destr a začali spolu probírat nějaké záležitosti.

Za Terinou tenkrát přišla Qarta a usmívala se. „Myslím, že výuka skončila. Možná dokonce budeš lepší, než učitel, tohle jsem nikdy nedokázala, aby se o mně povídalo v dobrém.“ Ťukla do sklenice, a obě si připily. Takže jí vlastně až tak moc neztrapnil. Ale stejně to bylo nepříjemné. A jen pomyšlení na to, že Po to jistě nenechá jen tak jí děsilo. A teď tady stála, zavěšená do Poa, který byl možná ještě rozladěnější než tenkrát s vyslancem. Téměř se na ní ani nepodíval a ona se nesnažila o konverzaci. Usmívala se na ostatní a občas naznačila, že si s někým připíjí, zatímco se Po jen škaredil a na žádné přátelské náznaky neodpovídal. Přišel Tim. Uklonil se jim a mile se zeptal, jestli by si s ním nešla zatancovat.

Podívala se na Poa, ale ten nejevil žádný zájem. Jemně se mu vyvlékla a vložila ruku do Timovy nabízené a společně se vydaly na parket, kde bylo celkem plno. „Moc rád vás zase vidím,“ prohodil, když jí bral kolem pasu. Usmála se. „Od toho banketu jsem vás neviděla.“ „Nemohl jsem jinak. Měl jsem moc povinností, ale doufal jsem, že se tady ukážete, a budete tužit vaše společenské známosti.“ Zatočil jí a pak jí obratně chytil. „Víte, nesmíte se na mě zlobit, jsem jen posel a vážně jsem si chtěl s vámi zatancovat.“ Narovnala se a nedovolila mu, aby jí znovu otočil. „Co tím chcete říct, Time?“ Přitáhl si jí blíž a ona nemohla říct, že by jí to bylo nepříjemné. Byl mladý, pohledný, dělal kariéru v paláci jako strážce, takže měl hezkou postavu a byl i vtipný, jak už zpozorovala minule. Možná, že kdyby byla volná, uvažovala by o nějakém záletu právě s ním.

Skoro jako by uměl číst myšlenky, protože zrudl až za ušima. „Tak mě nenapínejte.“ Požádala ho vřele, „a já slibuji, že si s vámi i přes to zatancuji ještě jeden tanec.“ „Beru vás za slovo, slečno Terino,“ přikývl a pomohl jí se záklonem. „Právě teď si José balí své věci a odjíždí z města. Už se nesmí nikdy vrátit.“ Zastavila se, ale on jí nenechal, protože s tím počítal a hned jí několikrát protočil. Vypadala, jako by dostala ránu přímo mezi oči. „Jak… kdy…?“ nebyla schopná sestavit pořádnou větu, když se najednou změnili taneční partneři a ona se musela začít znovu usmívat. Tanec nebyl náročný na pohyby, ale stále se měnili partneři, takže si s Timem už nemohla promluvit a když hudba umlkla a ona se konečně dostala z parketu, nebyl k nalezení. Zeptala se uvaděče, který stál u dveří a ten jí prozradil, že odešel před pár minutami. Nevěděla, co má dělat. Nejraději by se rozjela domů, ale nemohla. Ples sotva začal a ona nemohla hned odejít. Jedině, že by požádala Poa. Rychle ho vyhledala. Stál tam, kde ho nechala a tvářil se stejně zamyšleně, jako před tím.

„Po, potřebovala bych laskavost.“ „O co jde?“ „Musím se vrátit domů, k Vévodkyni.“ „Proč?“ „To je má soukromá věc,“ uhnula pohledem. „Takže jde o toho tvého kuchaře?“ Zalapala po dechu. „Jak o tom víte?“ Pokrčil rameny. „Vím toho dost, jen ty tomu pořád nerozumíš.“ „Jak to víte?“ její hlas nabíral na hlasitosti a někteří hosté se na ně začali otáčet. Navíc byli známí svými hádkami a nikdo si nechtěl nechat ujít tu další. Dokonce jí Qarta říkala, že se někde začali sázet, kdo bude mít navrch tentokrát. Naklonil hlavu na stranu a klidně si jí prohlížel. „Takže je to pravda, ty k němu opravdu něco cítíš?“ Cítila pohledy všech kolem sebe na sobě a před očima měla rudo. Jak to mohl vytahovat? Byla to její soukromá záležitost. „Jakým právem se mě na to ptáte?“ Zašklebil se. „Tak ano? Protože bych ti možná mohl pomoci.“ „Vy?“ nyní vypadala trochu jako blázen a zachytila varovný pohled Qarty, která se dostala do první řady. Nyní už se dívaly všichni jen na ní a na Poa, nikdo netančil, ani hudba nehrála. „Ano já. Jen řekni, miluješ toho svého kuchaře?“ Pohledem přejela po ostatních, po lidech, kteří si mezi sebou šuškali a čekali senzaci. Udělalo se jí mdlo. Rozhlížela se kolem sebe, toužíc se zachytit stébla, které jí nikdo nenabídl. Podívala se na Poa, který tam stál a v tváři neměl žádný výraz. Na chvilku jí napadla ta pošetilá myšlenka, že přizná, že je do něj zamilovaná, že by nejraději byla s ním, ale pak viděla ty tváře a věděla, že to nemůže udělat. „Tak miluješ ho?“ zeptal se Po znovu a jí to připadalo, jako facka, kterou si zasloužila. Trochu se oklepala. „Ne, jak bych mohla milovat někoho jiného, než vás, můj pane?“ Po se zašklebil. „Škoda,“ odpověděl upřímně a sálem to zašumělo, protože se někdo protlačil dopředu, přímo mezi hádající se dvojici. Byl to José, v obleku, který mu přesně padl a vypadal jako princ.

Jenže jeho tvář se neusmívala, dokonce jí ani neobdivovala, jen byla plná bolesti. Jeho oči byly tak smutné, že jí vytryskly slzy, když se do nich podívala a pochopila, že to celé slyšel. Rozvázal si jednou rukou motýlka, otočil se a beze slova odešel.

Roztřásl se jí dolní ret a oči se jí zalily slzami, ale ona je dokázala usměrnit, aby se nerozplakala. Nikdy před tím by nevěřila, že to dokáže, ale v ten večer tam stála a vypadala jen trochu zaskočeně. „Proč?“ otázala se Poa. Ten k ní popošel.

„Chtěl jsem se tě zbavit, přiznala bys barvu a to by byla společenská sebevražda. Ale byla bys šťastná. Možná. Teď je po všem. Neměla sis se mnou zahrávat, když neumíš vysokou hru.“ Přikývla a podívala se do obecenstva. Stále ještě čekaly a doufali, že mu to nějak oplatí. Možná si přáli, aby se znemožnila úplně, možná jí chtěli dát druhou šanci. „Asi neumím.“ Přikývla a odlepila se z místa, aby ho mohla obejít. Trochu netrpělivě se po ní ohlédl. „Víte pane Po, co by mě zajímalo?

Proč jste si dal takovou práci, mě společensky znemožnit? Stačilo by mě ignorovat a už jsme se nikdy nemuseli potkat. Ale vy, z nějakého důvodu vyhledáváte mojí společnost a mě to mate. Proč to všechno, pane Po?“ „Ehm,“ odkašlal si a střelil po ní pohledem. Usmála se, uklonila se a odešla směrem k východu. Už byla skoro venku, když jí někdo zachytil za ruku.

„Byla by chyba, kdybyste teď odešla.“ Zatáhl jí na parket, kam se mezitím začali vracet páry, a viděla, jak Po naštvaně odchází. „Byla jste na něj docela tvrdá, když uvážíme, že se do vás zamiloval a chtěl vám dát vašeho prince, aby vás nemusel už vídat.“ Zamračila se. „Co prosím? „Jen se nedělejte. Víte to, jinak byste ho tam nenechala stát bez odpovědi. Jen si představte, kdyby vám před všemi řekl, že vás miluje a že si vás chce vzít. I jemu byste přede všemi ublížila?“ Polkla a sklonila hlavu, jako by se chtěla podívat, jak následují taneční kroky. „On by to nepřiznal.“ „A kdyby ano? Uvědomujete si, že byste musela přijmout. Jak sám řekl, není jen tak někdo. Můžete se modlit, aby toho po dnešním výstupu nechal, protože jinak…“ Semkla rty. „Nezeptal by se.“ Odpověděla, ale ne moc přesvědčivě. Usmál se na půl pusy, přesně jak to vídala na jiných společenských událostech, když nechtěl, aby někdo poznal, že ho to tam baví. „Proč se mnou tančíte?“ zeptala se, aby prolomila ticho, které nastalo. Bylo jí to nepříjemné. „Proč ne? Na plesech se tančí, ne?“ „Možná, ale ne s dívkou, jako jsem já.“ „Naopak, o vás se mluví, kamkoli jen přijdu. Občas je to trochu vyčerpávající.“

„Mám se omluvit?“ Zasmál se. Jedna dvorní dáma, s kterou se setkala minulý týden, se na Terinu závistivě podívala.

„Neřekl jsem, co přesně je vyčerpávající.“ „Já myslela, že poslouchat příběhy o mé společenské nešikovnosti.“ „Bohužel vás budu muset zklamat, ale vypráví se o vašem talentu se nenechat vyvést z míry a nenechat se zastrašit. Slyšela jste někdy o Belbě? Byla stejně krásná jako vy, ze začátku byla nesvá, jako všechny, ale když se do ní jednou jeden šlechtic opřel, asi jako Po do vás, tak se jen usmála a už odbíhala z místnosti celá ubrečená. Tak trochu jsem myslel, že to bude i váš osud.

Když jsem vás viděl poprvé, vypadala jste zaskočeně. Ovšem do té doby, než jste promluvila.“ Znovu sklonila hlavu. Moc dobře si pamatovala, co mu řekla. Myslela, že je to její konec, ale hned to vypustila z hlavy, protože ten večer se poprvé políbila s Josém. Hlasitě polkla a jemu to neušlo. Jemně jí k sobě přivinul a ona k němu zvedla oči. Nemohla uvěřit, že se to dělo, že se na ni dívá a nemá v očích to pověstné pohrdání, které tolik nenáviděla. Najednou jí připadalo, že je to ten Destr, kterého znala z vyprávění, její dětský hrdina, platonická láska. A najednou to bylo pryč.

Zamračil se, odtáhl se od ní a nechal jí stát na parketu beze slova. Nechápala to. Rozhlížela se kolem sebe, ale neviděla nikoho, kdo by jí věnoval nějakou pozornost. Ona už si dneska pozornost vybrala všechnu. Pomalu se proplížila ke stolku, kde vzala trpké víno a celé ho do sebe obrátila. Pak vzala druhou sklenku a tu držela před sebou. V hlavě měla takový zmatek, že nechápala, že tam vydržela sedět bez hnutí. Myslela na Josého, jak mu ublížila, na Poa a jak mu patrně znovu zasadila ránu, kterou ustál a na Destra, který jí vrátil do společnosti a hlavně do reality.

Co by dělala, kdyby jí Po opravdu vyznal lásku a požádal jí na místě o ruku? Mohla by ho odmítnout? Byl to prolhaný svět plný křivd a intrik a ona se oficiálně stala jednou z nich. Bylo jí ze sebe špatně. Nechápala jak se to všechno mohlo tak najednou stát. Jako by někdo luskl prsty a jí se zbořil celý svět a postavil nový, kdy si uvědomila, že se s Poem musí přestat kočkovat a že Josého už nikdy neuvidí. Jako by odložila kousek sebe do minulosti a teď jen mohla čekat, co dalšího jí život přinese. Vypila i druhou sklenici a vydala se za jedním z neznámých mužů, kteří jí lákali na skleničku. Když se v noci vracela, byla opilá a usnula v kočáru, který pro ni přijel. Ráno jí bylo příšerně špatně, motala se jí hlava a při prudším pohybu se jí chtělo zvracet. Alespoň hodinu zůstala ve svém pokoji, kde jí nikdo nerušil, jak nařídila první služebné, která za ní přišla. Bylo jí všechno jedno. Nemohla uvěřit, že je José pryč a když konečně byla schopná vyjít z pokoje, vyrazila přímo do kuchyně. Zastavila se u dveří, kde stála Merena, ruce překřížené na prsou a poklepávala nohou. „To je dost, že ses uráčila,“ přivítala jí nepříjemně. Terina polkla. „Je tam? Můžu s ním mluvit?“ „Vyhodili ho, huso hloupá. Cos čekala? Že se budeš tahat se slušným chlapem a on za to nezaplatí? Varovala jsem ho, že je pro tebe moc dobrej, ale on ne, on tě opravdu miloval.“ Zavrtěla nesmlouvavě hlavou. „A cos udělala ty? Vodila jsi ho za nos.“ „Já…“ zachvěla se. Jenže Marena jí nepomohla. Stála tam, tvář staženou vztekem a dívala se, jak se hroutí. „Je pozdě, na nějakou lítost, přeji ti hodně štěstí v tvé vysněné kariéře.“ „Ale já přeci…“ dál se nedostala, protože byla sama. Chtěla se jít podívat do kuchyně, ale ona se na ní obrátila. „Tady nemáte co pohledávat, slečno.“ A zabouchla za sebou dveře. Pokud se udržela minulý večer na nohou a bez pláče, tak jen díky alkoholu a adrenalinu, protože nyní se sesunula na zem, jako podťatý strom a plakala do dlaní, jako tenkrát, když jí Vévodkyně vynadala, že rozbila vázu. Po několika minutách naprosté samoty jí došly slzy a ona vstala, upravila se podle odrazu v jednom z oken a vydala se nahoru do pokoje, kde trávila většinu času její paní. Nepochybovala o tom, že je tam, protože před dveřmi seděla mladičká služka, a když Terina přišla, obdivně se na ní podívala. Chtěla jí říct, že může být šťastná, že může být jen služkou, ale rozmyslela si to a zaklepala. Okamžitě byla vyzvána, aby vstoupila.

Vévodkyně seděla v hlubokém křesle, nohy položené na podnožce a u ruky stála vysoká sklenice s podivným nazelenalým nápojem. Vzorně se uklonila a čekala, jestli může začít, nebo bude jen poslouchat. „Volala jsem tě,“ začala stejně nezúčastněně, jako vždy. Terina ohnula krk, aby dala najevo, že slyšela, ale nemá k tomu co říct. „Jak sis zajisté všimla, podle tvého výstupu dole v hale, tvůj přítel je pryč a už se nikdy nevrátí. Nebude tě zdržovat od tvých povinností, navíc pro tebe nebyl naprosto vhodná společnost.“ Terina spolkla několik urážek a znovu ohnula krk a trochu poklesla v kolenou, aby dala důraz, na souhlas. Možná by se měla vzepřít, ale uvědomovala si, že by to nikam nevedlo. Akorát by naštvala Vévodkyni a ta měla plné právo jí také vyhodit. „Nechci o něm už nikdy slyšet, je to jasné?“ „Ano paní.“ Hlas měla bezbarvý, skoro jí připadalo, jako by k ní ani nepatřil. „To k tomu nic nemáš?“ podivila se Vévodkyně a lokla si oranžové vody vedle zelené sklenice. „Po mi včera všechno vysvětli, proč to celé podnikl.“ „Po? Co ten s tím měl společného?“ „Já myslela, že to on vám řekl o mém vztahu k Josému.“ Vévodkyně se zamračila. „Není to poprvé, co slyším o tobě a Poovi.

Co s ním máš? Doufám, že…“ „Ne,“ zarazila jí trochu překotně, aby zabránila nepříjemné konverzaci. Přikývla, ale nezdála se přesvědčená. „Kdo vám o mém vztahu tedy pověděl?“ zeptala se Terina netrpělivě.,Žena v křesle si trochu znechuceně odfrkla. „Proč tě to zajímá?“

„Nemělo by? Chci vědět, komu mám poděkovat za takovou starost o mou osobu.“ Povzdechla si, ale nakonec odpověděla.

„Víš, když jsem tě poprvé viděla, myslela jsem si, že máš potenciál, že bys mohla využít svou krásu, ale ty jsi překonala mé očekávání. Většina mých dvorních dam by se začalo vztekat, plakat, obviňovat mě, ale ty ne. Stojíš tady klidně, že nevím, co se ti honí hlavou a racionálně se mnou hovoříš. Proto ti řeknu, kdo to byl, ale je to laskavost, která může být poslední.

Destr za mnou přišel. A teď jdi, jsem unavená.“ Terina semkla rty, aby potlačila výkřik, který se jí dral z hrdla. „Jste laskavá,“ uklonila se a vyšla ven, kde čekala neposedná služka.

Znovu zachytila její pohled plný úcty a věnovala jí jeden z naučených pohledů. Dívka se zachvěla a celá zčervenala. Terinu to donutilo se zamyslet, jestli někdy taková byla také, pravděpodobně ano. Před tím, než jí donutily se schovávat za masku, kterou sama přetvářela k dokonalosti. Ani brečet nemohla, jak byla ve vnitř prázdná. Vévodkyně to vystihla. Stála tam a nic nedělala. Jen se naučeně dívala a chovala, jak to etiketa naznačovala. A jediného o co byla schopná se bát, bylo to, aby jí snad nevyhodila z domu. Vydala se do pokoje, kde spal Destr a přemýšlela, jestli se zmůže na nějakou scénu, nebo tam bude hloupě stát, jako vyschlá schránka a bude poslouchat jeho výmluvy, že to nebyl. Možná by s tím vším měla udělat konec, odejít, najít Josého a stát se obyčejným smrtelníkem se spoustou dětí a milujícím manželem. Místo toho zaklepala na dveře a vstoupila, jakmile jí sám otevřel, jen v županu. Nemělo cenu se s ním vybavovat o plytkých formalitách a on navíc věděl, proč je tady. „Myslel jsem, že ti to neřekne,“ začal sám a trochu ustoupil, aby mohla projít. Zvedla obočí. „Jenže řekla. Tak proč?“ Nabídl jí křeslo u malého konferenčního stolku a do druhého se posadil sám. Díval se na ní podivně, se zájmem, s pobavením, ale i se strachem. Nechápala to. Nechápala nic. A její mozek odmítal pracovat. V tváři měla kamenný výraz, za který by se nejraději nafackovala. José byl pryč a ona jen stojí a kouká na člověka, který za to mohl. Možná by ho mohla zranit. Možná by ho mohla zabít a pak utéct. Stála tam, uprostřed pokoje a dívala se na něj, jak bubnuje prsty o stůl a druhou si podpírá bradu. „Záleží na tom?“ Unaveně si přejela prsty po čele a podívala se mimo něj. Záleželo na tom?

Ozývalo se jí v hlavě. Byl pryč a ona tady zůstane. Neznala okolní svět a neměla nikoho, za kým by mohla jít. Její místo bylo tady, ať se jí to líbilo, nebo ne. „Tak proč?“ hlas se jí zatřásl, ale ona to sotva vnímala. Alespoň to maličko jí dlužil.

„Pro tvoje dobro,“ řekl nakonec ztěžka, ale ona mu nevěřila. Ovšem nedala to na sobě znát, alespoň si to myslela. „Mám vám poděkovat, pane?“ Neusmál se, jak čekala, jen sledoval, jak se ovládá, jak si rukou přejíždí po ztuhlém krku a pak se rozhlíží po místnosti. Nezastavila se na ničem konkrétním, jen na něm. „Neměl jste na to právo.“ Řekla odměřeně, přesně na hranici kterou si netroufala překročit. Přeci jen to byl synovec Vévodkyně a mohl udělat mnohem horší věci než jí zlomit srdce. Vážně přikývl a přestal bubnovat do stolu. „Pravděpodobně ne.“ Našpulila naštvaně rty. „Měla bych chápat, o co se snažíte, pane? Nechápu, co děláte, proč mnou pohrdáte, pak se mnou tančíte, chráníte mě a já nevím…“ hlas se jí definitivně zlomil a ona se musela odvrátit, aby se nedívala do jeho očí, které byly plny zájmu. Rychle se uklonila a rychle vyběhla z pokoje. Nenáviděla ho. Hrdlo měla stažené pláčem a sotva viděla na cestu. Padla na postel a znovu se rozplakala.

Jak tam mohl sedět a vážně jí tvrdit, že je to pro její dobro? Jak jen mohl?

Hlas v hlavě

„Není támhle…?“ ukázal nejistě prstem k nebi Wiliem. Zrzka se tam líně otočila a zaostřila na malou tečku na obzoru.

Nemohla rozpoznat, co to je. „Ty jí vidíš?“ zeptala se, se zájmem.

Wiliem se zamračil. „Jo, ty ne?“ „Až teď,“ usmála se na přistávající Aliku. „Takže jsi nás našla.“ „Takže jsi ho unesla,“ odpověděla uraženě. „Mělo mě to hned napadnout.“ „Na to bys beze mě nepřišla,“ popichovala jí Ama. Probodla jí pohledem. „Taky jsi mohla ještě počkat.“

„Jistě, ty bys to udělala líp, jako vždycky všechno.“ „To jsi řekla ty,“ pokrčila rameny Alika.

Zrzka vstala. „Pokud se ti to nelíbí, můžeš jít.“ „Pokud sis nevšimla, to mě jde o krk, když s ním něco neudělám.“ „Tvůj problém.“ „Je to i tvůj problém. Snad ti nemusím připomínat, co je v sázce.“ Ama naštvaně našpulila rty a založila si ruce na prsou. „Já bych to nenechala dojít tak daleko.“ „Všechny bys je rovnou zabila, tomu říkám opravdu chytré řešení.“ „Jako bys zrovna ty, nikdy nikoho nezabila,“ Ama zavrtěla pohoršeně hlavou. „Hlavně že jsem vždycky já ta špatná.“ „Jak jinak,“ usmála se Alika zářivě. Ama jí znovu zpražila pohledem. „Stejně za to, co jsem můžeš ty.“ „Já?“ Alika záměrně přehrávala údiv. „Jsi pitomá,“ uzavřela to Ama a odvrátila se od ní. Wiliem je pozoroval s očima na vrch hlavy. „Řeknete mi, o co tady jde?“ „Ne,“ vyjela na něj Ama a Alika jen pobaveně pokrčila rameny a sledovala druhou dívku, jak si sedá kus od Wiliema a uraženě se otáčí na druhou stranu. Alika si sedla vedle Wiliema a dělala, že si nevšímá upřeného pohledu, který jí věnoval.

Asi za půl hodiny se Ama zvedla a postavila se nad Wiliema. „Pokračujeme.“ „Už ses uklidnila?“ zeptala se mile Alika, ale neotevřela oči, které zavřela, aby si trochu odpočinula. Bojovně vysunula čelist dopředu. „Jdeme,“ zavelela na Wiliema, který se neochotně zvedl. Šla do tunelu a do jeskyně, kde byla tma, jako v pytli. Rozžhnula svojí ruku a šla dál, ale nezapálila kanálky, jako před tím. Když se na něj otočila, zle se podívala na Aliku, která se stále usmívala. „Vážně, o co tady jde?“ Světlo zhaslo. Wiliem se ohlédl na Aliku, ale neviděl ani jí, ani nic jiného. To se dalo čekat, ale to že je neuslyší, to ho nenapadlo. Udělal dva nejisté kroky vedle sebe a palčivě si uvědomoval, jak moc se nesou jeho kroky ozvěnou.

Najednou dostal strach. Rozhlížel se kolem sebe a srdce se mu divoce rozbušilo. Něco se mu otřelo o nohu a celý se otřásl.

Byl to hloupý strach, ničím nepodložený, ale nemohl si pomoct. Svaly se mu napjaly. Mysl se začala zatmívat a poslední na co pomyslel, byla ta jáma, do které spadl, ten chlad, co z ní vycházel a bláto, kterým byl celý pokrytý. Vzpomněl si na ten pocit, když se nad ním zavřel jakýsi poklop a on se propadl do naprosté tmy. Volal o pomoc, ale nikdo ho několik hodin nemohl najít. „Teď už se bát nemusíš,“ hlas se mu vetřel do vědomí a on byl příliš slabý a poddaný strachu, že se mu ulevilo. Zařval. Rozložil křídla a zažehl oheň. Celá plocha se na okamžik osvětlila a on dostal strach sám ze sebe. Viděl to jako ve filmu, ve kterém hraje hlavní roli, ale nemůže s tím nic udělat. Jen se mohl dívat a strachy ani nedýchat. Vyšlehl oheň a ozářil celou jeskyni, včetně malého ptáčka, který seděl na jednom z výklenků. Okamžitě zaměřil plamen, ale ptáček vyletěl rychlostí blesku a otřel se mu o tvář. Zastavil se zezadu na hlavě a ostrými drápky se zaryl do kůže, která byla trochu slabší. Drak sebou trhal, snažil se otravného opeřence srazit o stěnu, ale všechno bylo marné.

Wiliem jen s hrůzou začínal cítit, jak v drakovi roste hněv, jak probouzí všechnu sílu, kterou až do teď skrýval a nemohl uvěřit, že něco takového je součást jeho samotného. Ale nemohl nic dělat. Byl moc silný a on se jen mohl dívat, jak pařátem láme kus skály, jako by to byl jen kousek měkkého marcipánu. Drak se praštil do zátylku, ptáček odletěl, ale jeho vlastním zásahem se mu zatmělo před očima. Byl to jen okamžik nepozornosti a i to stačilo, aby Ama opět zmizela a drak byl bezmocný. Z jeho hrdla se vyřinul děsivý řev, něco tak silného, že se otřásly stěny a začaly padat krápníky, které visely ze stropu. Kolem hlavy jim posměšně proletěl ptáček, zacvrlikal, a byl pryč. „Tohle jí nedaruju, jen počkej!“ křičel drak výhružně uvnitř hlavy a naprosto se uklidnil. Dokonce se začal zmenšovat až nebyl větší než lidská postava. „Jen počkej!“ rozhlížel se pomalými pohyby, vláčnými, jako by se vzdával a chtěl se přesvědčit, že je ještě pořád tady, aby to viděla.

Opatrně si sedla kousek od něj a hopsala na místě, jako vrabec. Sledovaly se a Wiliem chtěl zakřičet, ať uletí, ať zmizí, ať udělá cokoli, jen ať ho tam takhle neprovokuje. Bylo to nekonečné, alespoň Wiliemovi se to tak zdálo. Jako by se film na chvilku přetrhl a oni čekali, až ho někdo slepí dohromady a bude se pokračovat.

Nakonec to byla Alika, kdo rozhodl, co se stane. Wiliem neměl ani ponětí, jak dlouho o ní drak, tedy on vlastně věděl, ale jakmile se drak ohnal směrem nalevo od něj, věděl kde je, v jaké podobě i jak se překvapeně zarazila. Neměla šanci. Oheň o teplotě, která by roztavila železo jako nic se na ní valil, jako smrtící vlna a nebylo pochyb, že zasáhne. Wiliem se chtěl probrat, zastavit to, ale bylo pozdě. Na všechno bylo pozdě. Viděl, jak oheň narazil na stěny všude kolem místa, kde ještě před chvíli seděla malá černá kočka, sotva viditelná. Prudce vydechl a napůl v bezvědomí se svalil na zem, jako člověk.

Malátně doklopýtal na místo, kde si myslel, že leží, ale nic neviděl, neměl ani ponětí, kde je a jak moc je to vážné. V krku měl úplně sucho, že se mu jazyk lepil na patro a kolena se mu podlamovaly, jako by byly z vody. „Amo?“ zeptal se ochraptěle a hned na to zažehla kanálky, které osvětlili místo, kde seděla nad bezvládným tělem Aliky. Rozběhl se k nim, ale vypadal jako opilý. Nohy se mu pletly, opíral se o zdi a co chvíli se zastavil, aby se nepozvracel. „Co jsem to udělal?“ zasípal, když padl na kolena vedle Aliky. Ama se zašklebila a jemně položila tělo, co objímala na zem. „Bude v pořádku jako vždy, když jí zachráním krk. Jak to, žes o ní věděl? Já si jí všimla, až po tvém zážehu.“ „Bude v pořádku? Jak to?“ ignoroval, co mu právě řekla a ona si překřížila ruce na prsou. „Víš, žes jí mohl zabít? Vážně zabít?“ Wiliem si objal kolena a nespouštěl oči z bezvládného těla. Pak se jemně dotkl její tváře a nechal jí sklouznout pramen trochu ožehlých vlasů z obličeje. Alika se pohnula a Wiliem si hlasitě oddechl. Rychle jí objal, že jí div nerozmačkal a když se rozkašlala, konečně jí pustil, aby se mohla volně nadechnout. Vzal jí do náruče a nesl jí pryč z jeskyně hrůzy. Opřel jí zády o jeskyni a ona na něj zamrkala. Pak se podívala na Amu, která stála nad nimi. „Díky, tohle jsem zvorala.“ Mávla rukou. „Ty bys udělala to samý, být na mém místě.“ Slabě se usmála. „Kdykoli.“ Wiliem se svalil vedle ní a znovu si objal kolena a nepřítomně zíral na drn trávy, jako by to bylo to nejzajímavější, co kdy viděl. Dívky chvilku mlčeli, ale pak se Ama neudržela. „Co se tam stalo?“ Wiliem se kousl do rtu. „Neovládl jsem to,“ prohlásil tiše. „Jak neovládl? Mohl jsi jí zabít, chápeš?“ Podíval se na ní. „Tak proč je pořád tady?“ Alika se zamračila. „Tys mě chtěl zabít?“ Wiliem se ošil, ale neodpověděl. Co když jí vážně nějaká část jeho samotného toužila zabít? Má v sobě draka, je součást jeho osobnosti, někde se vzít musel. Co když jí vážně chce vidět mrtvou? Trochu se na ní otočil, aby na ní lépe viděl a sledoval její rysy, odhodlaná ústa, chytré oči a černé vlasy lemující její obličej. Byla krásná, ale ne tím prvoplánovaným způsob. Člověk se na ní musel chvíli dívat, aby poznal, jak se rýsuje ďolíček na pravé straně, když se usmívá, jak krčí nos, když přemýšlí nebo jak vystrkuje bradu, když je k něčemu odhodlaná.

Pohledem sjel po její bílé pokožce ruky, až k jejímu plochému břichu a na hubené nohy. Co když jí chtěl zabít? Zoufale se podíval na zrzku, která ho velmi bedlivě sledovala a trochu krčila nos, jako Alika. Zamračil se a prohlédl si jí trochu lépe.

Měla podobný tvar očí, jako Alika a stejný tvar hlavy. Ďolíček měla na obou stranách.

Jezdil pohledem z jedné na druhou a pak sebou trhl. „Proboha, vy jste sestry!“ Ani jedna na to nic neřekla a tak to bral jako souhlas. „A já jsem málem zabil Aliku!“ Vyskočil a musel přecházet, aby to promyslel. Měl by jim říct o podivném alter egu, o tom, že se neovládl, že to nebyla jeho chyba. Jenže kdyby se přiznal, mohli by ho zabít, mohli by toho využít. A nebo by mu mohli pomoct. Ještě několikrát přešel před jejich zraky a pak se na ně podíval. Vypadaly trochu vyděšeně, ale i zvědavě. „Slyším hlas svého draka.“ Řekl prostě. „To on byl v té jeskyni, nemohl jsem nic dělat.“ Podívali se na sebe velmi překvapeně a pak se pohledem vrátili na Wiliema, který už zase začal přecházet sem a tam. „Slyšíš svého draka?“ zeptala se mile Ama a nakrčila obočí. Ukázal si na hlavu. „Je tady. Je tam pořád, jen mám většinu času převahu. Jak jsem se najednou proměnil v lese, bez varování, bez rozmyslu?“ obrátil se na Amu, která se mračila čím dál víc. Alika se nadzvedla a přehodila si nohu přes nohu. „Takže nám chceš říct, že po transformaci to nejsi ty?“ Zastavil se a nevlhčil si rty. „Stává se to.“ Zavládlo ticho. Alika odvrátil hlavu a trochu s ní zakroutila, jako by toho už tak nebylo dost, Ama ho sledovala stejně jako policista masového vraha. „Měl jsi nám to říct,“ prohlásila popuzeně Ama. „Mohl jsi nás zabít. Uvědomuješ si vůbec, co to znamená?“ Trhl sebou. „Tebe přeci zabít nemůžu, ne? Říkala jsi to. A že tam bude Alika, to jsem nevěděl. Proč myslíte, že jsem byl v tom chrámu?“ začínal mít vztek a to nebylo dobré. Na čele mu začínala pulzovat žíla a jeho prsty natékaly, jako by se měl vrátit do své dračí podoby. „Každý je smrtelný, i já,“ řekla trpce. „Měl jsi nám to říct. Tohle naprosto mění situaci.“ „A v čem jako? Pořád jsem drak a pořád jsem nejhledanější muž v zemi.

Musím na turnaj nebo se musím nechat zabít, případně oboje. Řekni mi, v čem je rozdíl, že slyším hlas v hlavě.“ Ama na něj vytřeštila oči a zaraženě se podívala na Aliku. „Prosím tě řekni mi, že jste se domluvili, že si ze mě vystřelíte, protože jinak…“ Alika znovu uraženě zavrtěla hlavou. Ama se otočila a celá se ošívajíc se otočila a šla kousek od nich. Tam několikrát nechala vzplát dlaně a pak je zase hasila. Byl to její způsob, jak se vypořádat se vztekem, který na ní ulpěl. Když se vrátila, vypadala stejně naštvaně jako před chvílí. „Řekneš mu to ty, nebo já?“ Alika se odvrátila. „Takže já.“ Narovnala se a trochu se k němu přiblížila. Wiliem stál a nepohnul se ani o krok. Vnímal její vůni, její hněv a její odhodlání. „Dokud neovládneš hlas v hlavě, pak nemůžeš bojovat. Protože dokud máš pochybnosti, nejsi to jen ty. A dokud to nejsi celý jen ty sám, nikdo nemá ponětí, co dokážeš. A když nikdo nemá ponětí, co dokážeš, nebude s tebou nikdo bojovat, protože jsi smrtelně nebezpečný. Nedá se bojovat proti někomu, kdo se najednou může proměnit v cokoli jiného. Musíš předem vědět, do čeho jdeš, jinak to není fair play. Už ti to došlo?“ Zatvářil se, že se to snaží pochopit. „Takže já mám v sobě možná ještě další zvíře? Možná se budu moct proměnit v ještě něco jiného?“

Ama se zamračila. „Možná. Možná budeš mutant, možná jsi příliš slabý se s tím vyrovnat a to,“ píchla ho do žeber, „co je uvnitř tě pohltí a nakonec to nebudeš ty, každý ví, koho chce zabít a koho ne. Ty bys takovou volbu neměl. Zabil bys i svojí matku, aniž bys to mohl nějak ovlivnit. Neměl bys vlastní vůli, nedalo by se ti věřit. Dokud to máš v hlavě, nemůžeš na turnaj.“ „Proč nemůžu na turnaj?“„Protože kdyby ses neovládl, mohl bys zabít diváky. Mohl bys použít schopnost, kterou ani nevíš, že máš a to by tě diskvalifikovalo a to by tě mohlo popudit a opět bys mohl všechny zabít. A kdybys vyhrál?

Myslíš, že by toho nebylo na tebe trochu moc? Že by se tvoje druhé já nedostalo ke slovu? A co pak?“ Wiliem se odvrátil.

Takhle ho to nenapadlo o tom přemýšlet. Nelíbilo se mu, že nad sebou nemá kontrolu, ale brát to ryze ze stránky, koho všechno by zabil, se mu nelíbilo o nic víc. Nejhorší však bylo, že měla pravdu. Nemůže vystavit celé město takovému riziku. Nemůže se tam objevit. Podíval se na Aliku, která vypadala zamyšleně. „Jak se toho mám zbavit?“ Ama naklonila hlavu. „Myslíš, že kdybych to věděla, že už bys to nepodstupoval? To neví nikdo. Jako dítě to dokážeš, jako dospělý se s tím nepotýkáš. Jako dítě si s tím poradíš jako nic, jako dospělý,“ pokrčila rameny, „se z toho možná zblázníš.

Možná to nepřežiješ, možná se s tím naučíš žít. Teď není jisté vůbec nic, jen že začínám vážně litovat, že s vámi ztrácím čas. Už jsem dávno měla zachránit…“ zarazila se a pohodila hlavou. Odešla od něj, posadila se vedle Aliky, přitáhla si kolena a do dlaní schovala půlku obličeje a mračila se na všechny strany. Wiliem si přejel prsty přes vlasy. Neměl ani ponětí, co s tím. Nevěděl, co by měl udělat, kam by měl jít, koho požádat o pomoc. Byl jako na pustém ostrově, kam se dostal smrtí svojí matky a ten se každým dnem zvětšoval a on neviděl konec. Neměl nikoho, komu by se svěřil se samotou, která ho pohlcovala, se strachem, který se mu rozléval po celém těle, ani se svými zmatenými myšlenkami, které se mu vracely jako na kolotoči. Protřel si oči. Kéž by to byl jen sen a ze všeho se dalo probudit. Proč nebyl jako každý malý kluk, který se svým démonem vypořádal a teď už byl jen sám sebou? Proč nemůže být obyčejný, nezajímavý, neškodný? Popošel kus od nich a sedl si do stínu, kde opřel hlavu o skálu a přemýšlel, co se asi bude dít dál. Možná ho tady nechají a nechají ho osudu. Nebo ho Alika zabije a dostane alespoň jednu odměnu za to, co měla provést. Potlačil nutkání se na ní podívat a raději podlehl spánku, který se mu naboural do mysli. Bylo to jako vysvobození, po kterém tolik toužil.

Bratři

„Loráne! Kde se flákáš! Potřebuju pomoc ve stodole!“ Protočil oči k nebi a odložil poslední pytel s krmivem pro dobytek.

Založil ruce do kapes a vydal se na opačnou stranu než měl zamířeno, do stodoly, za svým bratrem. „Hm?“ zeptal se znuděně a přejel pohledem po celé hromadě špalíků, které potřebovaly rozsekat a složit, aby měli v zimě, čím topit. Bratr odložil sekeru na špalek, otřel si zpocené čelo a kývl směrem k hromadě. „To je dost, že jsi tady. Jsi na řadě.“ „Hm,“ broukl neochotně a vydal se ke špalku. Opatrně vzal sekeru, jako by se jí štítil a sledoval, jak se na něj bratr posměšně dívá černýma očima. „Máš s tím snad nějakej problém? Víš, nemusíš to dělat.“ Lorán pozvedl jedno obočí a sledoval, jak se k němu bratr přibližuje. „Jasně bráško, nemusíš,“ říkal mile, ale pak jeho pohled ztvrdl, „ale pokud tady chceš bydlet, měl bys sebou hodit.“ Přikývl a vzal první polínko. Postavil ho na špalek, rozmáchl se a jedním úderem ho rozštípl na dvě poloviny.

Bratr ho chvilku sledoval, pak pokýval hlavou a vydal se do kuchyně, za svojí ženou. Celý zbytek odpoledne štípal dřevo a nikoho ani nenapadlo, že by si měl odpočinout. Když se setmělo natolik, že bylo nebezpečné pokračovat, zasekl sekeru do dřeva a šel ven, kde se znatelně ochladilo. Obrátil oči k nebi a díval se na noční oblohu, na souhvězdí, které neuměl pojmenovat. Byly nádherné, miloval ten klid, co z nich vyzařoval. Stál tam a poprvé si za celý den trochu oddechl. Když usoudil, že už tam stojí moc dlouho, svlékl ze sebe košili a opláchl se v kádi ze studenou vodou. Svlečený do půl těla vešel do stavení, kde to vonělo po čerstvě upečeném chlebu a pečeni. Chvilku váhal, zda se tam rovnou rozejde, ale nakonec usoudil, že mu to za ty řeči nestojí a tak šel do svého pokoje, který byl nejmenší v celém domě, spíš to byla komůrka, vzal si čistou košili a trochu upravil mokré vlasy, aby netrčely na všechny strany, jak měly ve zvyku, a pak se vrátil do kuchyně, kde už všichni seděli. Jeho otec, dva bratři, matka a žena nejstaršího bratra Hurta, Rilana. Ani je nenapadlo na něj počkat, jen ho přejeli pohledem, zhodnotili, co má na sobě a že je mokrý a pak se dál věnovali jídlu. Sedl si na poslední židli, která byla na rohu a jednu nohu měla kratší, takže se nepříjemně kývala. Vzal si krajíc chleba a čtvrtku kuřete a snažil se pochopit, o čem je řeč. „Takže turnaj, hm?“ zeptal se prostřední syn s plnu pusou. „Možná by stálo za to vyzkoušet…“ nedopověděl to, protože bylo jasné co myslel. Jako prostřední syn se měl hlásit do služby pro panovníka, měl se stát vojákem, námořníkem, kýmkoli, kdo by reprezentoval svou zem. Turnaj, byla skvělá příležitost a nikdo to nemohl popřít.

Lorán odložil chleba a podíval se na otce. „Turnaj?“ Ten se na něj unaveně obrátil. „Přišel jsi pozdě.“ Zaťal zuby a pak sklonil hlavu. „Omlouvám se, zapomněl jsem na čas.“ „Ať se to neopakuje,“ napomenul ho a obrátil svou pozornost na Hurta, který kýval, že mu dává za pravdu. Lorán se podíval na matku, která ho ale ignorovala, jak měla ve zvyku. Byl nechtěný syn, přáli si dívku, kterou by mohla oblékat, vodit do společnosti a shánět jí nápadníka. Měl být dcera, kterou si přála, ale narodil se on. Třetí syn, pro kterého nebyla žádná budoucnost, mohl se přihlásit do služeb jako jeho starší bratr, ale nehodilo se to, jak byl upozorněn. Pro druhorozeného syna by to byla ostuda se potýkat s mladším bratrem. Statek měl zdědit nejstarší syn, jak mu nezapomínali připomínat každý den, co jedl a spal pod jejich střechou. Byl jen pracovní síla, jen někdo kdo pomáhá a nic za to nedostává. Neměl peníze, neměl budoucnost, byl špatná partie pro dívky, nebyl nic víc než nechtěný syn. „Asi zkusím štěstí,“ pokračoval Hern zamyšleně, když upil ze své sklenice sladkou vodu.

Otec přikývl. „Měl bys víc trénovat. Nebude to nic lehkého.“ Hern odložil příbor na talíř a zamračil se. „Myslíš, že se zúčastní ten drak, jak ho údajně viděli?“ Pokrčil rameny. „Možné to je. Nemusíš to dělat.“ „Ale já chci,“ odpověděl po chvilkovém zamyšlení. „Mám šanci. Rozhodně. Kolik lidí se může pochlubit dvojitou transformací.“ Přejel pohledem po jejich rodině, kde jen ženy neměly černé oči. Lorán sklonil hlavu. Věděl, kdo bude s Hernem trénovat. A věděl, kdo to odskáče nejvíc. „Měl bys trénovat.“ Zopakoval otec. „Hurt by ti snad mohl pomoci, jeho práci snad zastane Lorán, pokud to nebude pro něj příliš.“ „Jistě otče.“ Prohodil Lorán, protože se to od něj očekávalo. „To dřevo bude zítra hotové, je to jasné?“ Přikývl a sevřel pevněji vidličku. Cítil, jak pruží a že by jí mohl zlomit, tak povolil sevření. „Jak říkáš, bude to hotové.“ „A Hurt ti řekne, co dál je potřeba udělat.“ Na to vstal a podíval se na své milované syny, kteří se na něj usmáli.

Pak odešel do ložnice. Za ním vstala jeho manželka a odešla za ním, zatímco Hurt s Hernem začali plánovat, kde se budou odehrávat jejich souboje, ale nakonec se to zvrhlo v to, kdo víckrát vyhraje a kdo je lepší. Lorán mlčky dojedl, podíval se na Rilanu, která začala sklízet ze stolu a pak odešel do svého pokoje, kde padl na postel a očekával, že hned usne, ale tentokrát nemohl. Musel myslet na turnaj, na to, že by to mohla být i jeho šance. Nikde není psáno, že se nemohou zúčastnit bratři.

Mohla by to být jeho šance, jeho jediná opravdová příležitost, jak se dostat ze svého mizerného života.

Probudil se za svítání, přesně jak měl ve zvyku, aby se sám nasnídal, bez dalšího řečnění o tom, jak nic nedělá. Na stole ležel list popsaný od shora až dolů jeho novými povinnostmi. Polovinu z toho už stejně dělal, čtvrtinu z toho dělal jednou za rok, protože to nebylo potřeba víckrát, a další část byla v porovnání s tím prkotina. Povzdechl si a dal se do díla. Snažil se nikoho nevzbudit, a i přes to, že byl přesvědčený, že ho nikdo nemohl slyšet, okřikli ho, že dělá rámus. Dopoledne se k němu přidala při krmení zvířat Rilana, což ho trochu překvapilo, vzhledem k tomu, že by to mohl zvládnout sám. „Vždycky krmím zvířata s Hurtem,“ pokrčila rameny. Tázavě se na ní podíval. „Není to jak si myslíš,“ zčervenala, „vážně jen krmíme.

Nejsi jediný, kdo není úplně spokojený s tím, co dělá.“ Chvilku mu to vrtalo hlavou, než pochopil. Vaření. S jeho matkou.

Usmál se a nechal jí, aby dělala všechno, jako vždy. Problém byl v tom, že to dělala neskutečně pomalu, a on měl práce nad hlavu. Už jí chtěl naznačit, že na to nemá celý den, když se ozval řev a pak rána, jak něco rozbili. Oba vyběhli na dvorek, podívat se, co se děje. Dalo se očekávat, že to bude vyrovnané, ale tohle nečekal nikdo. Byli v sobě tak zaklíněný, že se nemohli pohnout, aniž by toho druhého vážně nezranili, navíc kolem nich byla rybářská síť, kterou tam odložil, když jí ráno vyspravil. Zašoupal vztekle čelistí a vrátil se do stodoly, kde se dal do sekání. Ani na vteřinu ho nenapadlo, že by jim mohl pomoci. Byl to jejich problém, on měl svých starostí víc než dost. Navíc nebyl dobrý nápad se plést mezi vzteklého krokodýla, který se snažil spolknout hlavu velkého leguána, který ho držel v šachu ocasem a vypadalo to, že ho uškrtí, jen co se trochu pohne. Patrně se před tím domluvili, že použijí jen jednu ze svých podob, protože jinak by to asi vypadalo ještě trochu bizardněji. Navíc jim ta síť znepříjemňovala situaci, krokodýlovi škrtila nohu a leguán byl v ním zamotaný, že se nezdálo, že by se z toho mohl sám dostat.

Rozsekal kolem patnácti polínek, když přiběhl vzteklý otec.„Co to sakra děláš?“ Nezastavil se. „Sekám dřevo, pamatuješ?“

„Pomoz jim!“ „Dostali se do toho sami, tak se z toho sami i dostanou, ne?“ „Okamžitě!“ Rozsekl další polínko. „Můžeš jim pomoc stejně, jako já. Mám práci.“ Z venku se vydral přidušený výkřik dvou žen, kteří je sledovali. „Loráne, nehraj si se mnou.“ Varoval ho otec, když sledoval, jak rozštípl další polínko. „Okamžitě je od sebe odtrhni!“ „Fajn.“ Rozsekl další.

„Chápu, že si nechceš špinit ruce a riskovat, že tě zraní. Pro tvou informaci ani já to nechci, ale udělám to.“ Otřel si zpocené ruce do hadru a vyšel do světla. Krokodýlova noha vypadala zaškrceně a už se neohrožovali, alespoň co to šlo, ale byli u sebe moc blízko, takže jeden nepatrný pohyb a mohli se stále zranit. Navíc v tělech svých zvířat oba měli instinkty, které je nutili přemýšlet, jak druhého zničit. Pomalu šel přes dvůr, aniž by se proměnil a zvažoval, jak to udělat tak, aby ho nezranili, protože přesně to se chystali udělat. Viděl jejich nenávistní pohledy na své tváři. Našpulil rty a prohlížel si proč už síť dávno neroztrhli. Krokodýl měl malou možnost působnosti, aby nezranil bratra, leguán byl do ní tak zamotaný, že ani jeho chabé pokusy jak se z toho dostat neměli žádný účinek. Opatrně vzal síť a držel jí mezi prsty. Bylo k zbláznění, že jí pak bude muset sám zase opravit, ale nedalo se nic dělat. Nejdřív pomohl leguánovi, pár řezy z něho síť spadla a on se po něm hned ohnal. Lorán uskočil jen o kousek. Dvakrát na něj dorazil, ale ani jednou nebyl dost rychlý, aby Loránovi ublížil.

Hurt se proměnil nazpátek a málem se na něj vrhl v lidské podobě, ale na poslední chvíli si to rozmyslel. Lorán se sehnul a odřízl síť, od jeho nohy, což byl poslední kousek, aby se na Lorána vrhl rozčílený krokodýl. Ani on neměl štěstí a Lorán vrazil ruce do kapes. „Proč jste se neproměnili už dřív?“ Oba se na něj nechápavě podívali. „Myslíš, že jsme tak pitomý a nezkoušeli to?“ Pokrčil rameny. „Tak co se stalo?“ „Bylo to ještě horší.“ „Co se zmenšit, to taky nebylo lepší?“ Lorán se na ně pochybovačně díval. „Pokud sis toho nevšiml, krokodýl už o moc menší bejt nemůže.“ „Leguán jo, ne?“ obrátil se na Hurta, který se podíval do země. „Co je ti sakra do toho?“ Lorán pokrčil rameny. „Jen mě to zajímalo.“ Chvilku čekal, snad že mu poděkují, ale místo pochvaly se mu dostalo jen výhružný křik od otce. „Co tam tak okouníš? To nemáš co na práci?“ Oba bratři se zašklebili a vydali se dovnitř, aby si trochu odpočinuli. Vrátil se do stodoly, kde se vybíjel vztek na polínkách.

Jediné, co ho těšilo bylo to, že Hurt neumí ovládat svojí velikost. A Hern pravděpodobně taky ne. Jen na to pomyslel, vrátila se mu dobrá nálada. Možná by měl vážně šanci, kdyby se zúčastnil. Možná by mohl získat nějaké peníze a usadit se někde hodně daleko. Byl tu jeden obrovský problém. Jeho otec. Nikdy ho nepustí, na to je tady moc práce a matka se ho nezastane.

Rozsekl poslední poleno a dal se do skládání dřeva, aby pořádně vyschlo.

Slib

Zaklepala, nebo spíš zabušila na dveře, ale nečekala, až jí někdo přijde otevřít. Slyšela i přes zavřené dveře povyk dětí a její snachu, jak se je snaží unaveně usměrnit. Vstoupila do světnice a okamžitě se na ní vrhli všechny tři děti, že musela krok ustoupit, aby nespadla. „Teto Em! Teto Em!“ křičeli nadšeně, když jí objímali nohy, protože výš zatím nedosáhli. Sklonila se a každého pohladila po vlasech, Juli zvedla do náruče a vydala se k Veře. „Ahoj,“ sklonila se k ženě, která byla asi tak dvojnásobná, co si jí pamatovala. Políbila jí na tvář a Juli postavila na zem. „Vypadáš dobře,“ pochválila Veru a sedla si proti ní, ale hned musela zase vstát, když ji její synovci tahali do vedlejšího pokoje, aby jí tam něco ukázali. Omluvně pokrčila rameny na Veru a poslušně je následovala. „To jsme postavili,“ říkal hrdě jejich nejstarší, Tim. Bylo mu sotva osm, ale výškou přesahoval i některé desetileté. „Páni,“ hvízdla Embr a prohlížela si malou kolébku z bílého dřeva, která ještě voněla po smůle v lese. „Já pomáhala,“ zašveholila Juli a vrátila prstík do pusy. „To jsi moc šikovná,“ usmála se a dřepla si na bobek, aby se mohla lépe podívat. „Já našel tuhle, tuhle a tuhle příčku,“ rychle se přidal i mladší bráška, Cint. Měl velké oči, jako jeho sestra, ale měl je černé po otci. Když ho poprvé viděla, poté co se jeho oči dovybarvili, trochu se lekla, protože na první pohled bylo jasné, že bude jednou nebezpečný. Ale hned to pustila z hlavy, když viděla, jak veselou má povahu a že ho ani nenapadne, aby se s tím vytahoval před bratrem, natož před Juli. Asi týden po něm se dobarvili oči Timovi, do stejné černě, jakou nosí jen lidé s dvojitou možností transformace. Vlastně jim to ani moc nezáviděla, věděla, jaký život je čeká. Podobný, tomu jejímu. „Jsi šikula,“ pochválila ho. Celý se rozzářil. „A tohle…“ Opatrně vstala. „Ukážete mi to za chvilku, potřebuju mluvit s vaší maminkou, ano?“ Zatvářili se zklamaně, ale ne na moc dlouho, protože Cint právě vytáhl dřevěnou káču, kterou jim dala minulé vánoce. Když u nich byla naposledy, ještě s ní pořádně neuměli, ale když teď viděla, jak se jim krásně točí, usoudila, že je pravý čas si dát kávu s Verou. Vrátila se k ní. Vypadala unaveně, ale usmála se, jako by to chtěla zakrýt. „Jsem ráda, že sis našla čas, abys přišla.“ Řekla, když se Embr posadila proti ní. „Kdykoli,“ sevřela jí dlaň. „Dáš si čaj? Nebo kávu?“ zeptala se a vydala se do kuchyně, postavit vodu na ohřev. „Čaj, prosím.“ Embr kývla zády k ní a vyndala z poličky dva modrobílé šálky. „Tak co se stalo? Tvůj vzkaz byl docela naléhavý.“ „Jde o Dimitriho.“ Povzdechla si a Embr se zarazila na půli cestě ke krabici s čajem. „Co je s ním? Stalo se mu něco? Kde vůbec je? Pokud vím, tak pořád nepracuje. Že on zase krade!“ „Pst,“ zarazila ji Vera a trochu si přesedla, aby se jí sedělo pohodlněji. „Už aby byl ten drobek na světě, dlouho to nevydržím.“ Embr se na ní podívala. „Kdy máš termín? Už teď někdy?“ „Za čtrnáct dní.

To už bude nový král.“ Trpce se usmála. Em jí sledovala a nechápala tu změnu v její výrazu. „Něco se stalo? Co je s tím Dimitrim? Je zase v nějakým průšvihu, že jo? Já ho zabiju. Vážně, stačí říct.“ Vera se usmála a kývla směrem ke konvici, která začala pískat. Vůně čerstvého čaje ji praštila do nosu a ona slastně zavřela oči. „Cukr?“ „Ne, díky.“ Embr vzala oba hrnky a postavila je na stůl. Posadila se a upřeně se podívala na snachu. „Tak co se děje.“ Povzdechla si a očima bloudila, aby se na ni nemusela dívat. „Byl tady váš bratr.“ „Citrin?“ vyjekla. „Co ten tady chtěl?“ Kousla se do rtu. „Chtěl, aby se Dimitri zúčastnil turnaje.“ Embr se zamračila a maličko upila ze svého čaje. „A co on na to?“ Vera vypadala nesvá, nedívala se jí do očí a najednou vypadala roztěkaně. „Slíbil mi, že se nepřihlásí, ale…znáš ho.“ Svěsila zničeně hlavu. „Em, co když ho tam zabijí? Co když…“ najednou se jí spustily z očí slzy, jako příval beznaděje. „Co bych si bez něj jen počala?“ Objala ji a nechala Veru, aby se jí vyplakala do ramene. „Neboj, všechno dobře dopadne. Promluvím si s ním. Všechno bude v pořádku.“ Jenže Vera nepřestávala vzlykat. „Jsem na dně Em. Už nemáme žádné peníze a Dimitri riskuje víc, než bych si přála. Děsím se každého zaklepání. Bojím se, že jednou to budou policisti, že mého muže zatkli a já o něj přijdu. Em,“ hlas se jí třásl. „Slib mi, že kdyby se se mnou něco stalo, že se postaráš o děti i Dimitriho.“ „Nic se ti nestane Vero, jsi silná a statečná ženská a Dimtrimu domluvím. Něco spolu už vymyslíme, neměj strach. Zařídím to.“ Vera se od ní trochu odtáhla. „Embr, slib mi to.“ Najednou vypadala vážně, jako kdyby na tom záleželo všechno. „Nic se ti nestane,“ opakovala trochu zaskočeně Embr a maličko uhnula pohledem. Nesnesla Veřin pohled, který byl plný beznaděje. „Nikoho jiného nemáme, nikomu jinému bych svoje děti nesvěřila. Embr, já tě prosím, slib mi, že se o ně postaráš, když se mi něco stane.“ Sevřela jí prsty tak silně, že jí to překvapilo. „Vero, nejsem si jistá, že jsem ta pravá osoba…“ „Prosím,“ v hlase jí zněla taková beznaděj, že se Embr sevřelo hrdlo.

„Vero…“ „Prosím, jen ty bys je dokázala vychovat. Vím to. Prosím. Sama jsi řekla, že se mi nic nestane. Je to jen pro můj klid.“ Embr si povzdechla. „Dobře. Slibuju, ale je to vážně zbytečné. Nic se ti nestane, když na sebe budeš dávat pozor.“ Vera se okamžitě proměnila na tu usměvavou ženu, jako byla před pár minutami. „Jistě že ne, ale hned se mi dýchá lépe, když vím, že tady pro ně budeš.“ Embr se rozpačitě usmála a napila se, aby se nemusela dívat, jak se jí znatelně ulevilo.

Skoro, jako by věděla něco, co jí tajila. Odložila hrnek. „Promluvím s Dimitrim, aby dal věci do pořádku, a rozmluvím mu tu pitomost s turnajem. Musí se o vás postarat.“ Vera přikývla, ale zdálo se, že je myšlenkami jinde. Em vstala. „Musím jít, mám ještě nějaké povinnosti.“ Políbila ji na tvář. „Ještě se rozloučím s dětmi, rostou jako z vody. Příště už bych je ani nemusela poznat.“ Vera mlčky přikývla. Děti jí nechtěli pustit, prosili jí, aby ještě chvilku zůstala a nakonec si s nimi musela zahrát na slepou bábu, aby se jich zbavila. Když odcházela, měla špatnou náladu. Vera se chovala divně. Nikdy dřív se spolu nebavili o tom, že by se jí něco mohlo stát a dokonce se ani nestarala o Dimitriho, obě věděli, že krade, ale ona nad tím jen mávla rukou. Dřív by přecházela po pokoji, jako divá a vzteky by se sotva ovládala. Něco se s nimi stalo, něco co nesvědčilo o ničem dobrém. Zahnula za roh a na chvilku se opřela o roh.

Nastavila tvář pozdnímu slunci a snažila se nemyslet na to, co by se stalo, kdyby měla ty drobečky na starost. Dva z nich jsou černoocí, o Juli se ještě nevědělo, jestli zdědila po otci vlastnost dvojí transformace. Ale bylo to pravděpodobné. Byli malí, osm, šest a čtyři roky, a kdyby ztratili matku, nesli by to těžce. Před očima se jí zjevila tvář Very, jak se na ní zoufale dívala, jako by to byla její poslední šance, než se stane něco hrozného. Ztěžka polkla. Vychovávat tři černooké děti, kteří ztratí matku, na to nechtěla ani pomyslet. Odlepila se od rohu a vydala se po hlavní třídě, směrem k hradu.

Proměna

Posadil se na zem a nohy pod sebou překřížil. Lokty položil na kolena a prsty semkl do kroužků. Zavřel oči. Cítil vítr ve vlasech a upřené pohledy jeho společnice. Otevřel oči a na Aliku i Amu se zamračil. Jen ledabyle pokrčily rameny a odvrátily se. Ama stále naštvaně, Alika zamyšleně. Skoro se zdálo, že ho ani nevidí, jak přemýšlí. „To nepomůže,“ ještě prohlásila Ama, když znovu zavřel oči. Ignoroval její pesimizmus, i když pravděpodobně měla pravdu. Co si myslí, že dělá?

Už to zkoušel několiksetkrát, pod dozorem, pod přesným vedením. Proč by to právě teď mělo být jiné? Potlačil neposlušné myšlenky a v jeho mysli zavládl klid a mír. Vše kolem něj přestalo existovat, byl jen on a nikde nekončící tma. Kdyby mohl, už by se nikdy neprobral, ale nemohl. Chtěl se dozvědět víc a tak se začal ponořovat hlouběji, do svého nitra, do svých vzpomínek a pochopit, co se mu to děje. Proč je drakem až teď? Proč slyší hlas? Proč právě on? Před očima se mu vynořovaly obrázky jeho první lásky, jeho sestry, která ho zachránila před partou pouličního gangu, který si na něj brousil zuby, a pak se všechno zrychlilo a už nestačil vnímat, jaká vzpomínka co je, všechno se to slilo do jediné. Ženy a sestra.

Vždycky tam někde byla, aby na něj dala pozor a čím byl starší, tím víc jí odháněl. Po čele mu stekla kapička potu. Chtěl se probudit, ale nemohl, jako by ještě nepochopil pravý smysl toho všeho. Ležela na zemi a sténala. Díval se na ní z obrovské výšky a jako by najednou potlačil všechnu lásku a všechen strach, který měl. Začal křičet. Svaly se napínaly, víčka se těsně semkla, že je nemohl odtrhnout a do těla mu probíhaly křeče. Zuby drkotaly. Hlava se nakláněla na všechny strany a občas v krku nepřirozeně luplo. Cítil ruce, jak ho svírají a udržují na zemi a něco křičely. Dokonce cítil i několik facek, které mu láskyplně věnovaly, ale nemohl dělat nic. Viděl jen bezvládné tělo své jediné sestry, dívenky, která ho nikdy nenechala ve štychu, ženy, která ho chránila před světem, sestru, kterou nade vše miloval, ale nikdy jí to neřekl. Jen se jí posmíval, tomu jak je zbytečně starostlivá a že se nikdy neuvolní. Když přišel opilý namol, uložila ho do postele a neřekla ani slovo. Když jí jednou nachytal s mužem, posmíval se jí a vykřikoval, že to řekne matce, která by jí roztrhla za to, s kým se tahala. Nikdy po něm nic nechtěla a on jí za to nikdy nepoděkoval. Posmíval se jí, kdykoli a kdekoli. Do těla mu proběhli další křeče.

Cítil, jak se lokty zarývá do hlíny a jak na něj křičí. Ale nemohl nic. Pořád viděl její tělo, ze které se řinula krev a její výraz v obličeji. Překvapení a strach. Poprvé v životě měla strach a on jí měl pomoci, jako ona by pomohla jemu. Poprvé v životě mohl, ale nic neudělal. Najednou mysl vybrala jinou vzpomínku. Zakrvácenou matku. V jejich očích byl klid a mír. Na to se probral. Prudce vydechl a narovnal se.

Dívky se na sebe zmateně podívaly a sledovaly, jak s vytřeštěnýma očima pohupuje tělem. Ke kolenům a nazpět. Nakonec se schoulil do klubíčka a mlčky ležel na trávě. Nemrkal, zdálo se, že se dívá na nějakou děsivou scénu, na něco, co ho smrtelně děsilo. Ama mu věnovala další facku a on se na ní unaveně podíval. „Měl jsem jí zachránit. Měl jsem jí pomoci.

Nic jiného nechtěla.“ „Koho?“ nechápala zrzka, ale Alika se k němu sklonila. „Udělal jsi, co bylo v tvých silách. Nikdo nemohl udělat víc.“ „Chtěla jen to. Jen to, abych jí pomohl, když to poprvé potřebovala. Měl jsem tam být, měl bych být mrtvý, ne ona.“ Wiliem se odvrátil, aby se nemusel dívat na dvě ženy, které si ho zkoumavě prohlížely. Ženy začaly ustupovat. Znovu se měnil. „Měl jsem zemřít já. Měl jsem jí ochránit!“ zaťal pěsti a na krku mu začala pulzovat žíla.

Roztáhl křídla a natáhl krk k nebi. Zařval tak mocně, že v okolí několika desítek kilometrů se rozletěly ptáci na všechny strany, a zvěř se dala na útěk. A zase ten hlas. Byl v jeho hlavě, nezbavil se, jen mu pomohl. Cítil, jak se zmocňuje jeho vědomí, pomalu, ale s jistotou. „Pomsti jí. Pomsti svojí rodinu, to by si přály, tak by to udělala Amanda, pamatuješ? Slíbila nám to. Ona by se pro nás vydala za pomstou. Nenechala by to jen tak.“ Wiliem se upozaďoval. Bylo to vlastně jeho vědomí, jeho vlastní já, jen potlačované, tak proč to nezkusit z druhé strany? Proč bojovat? Možná měl pravdu. Možná tohle byla cesta kterou se měl vydat. Ztrácel se ve tmě, tam, kde našel bolest a utrpení, kde pochopil. Tma byla všude, neslyšel nic, neviděl nic a byl šťasten. Nemusel se s ničím potýkat, stačilo jen být. Ama s Alikou přihlíželi, jak se drak změnil do podoby Wiliema a usmál se na ně. „Myslím, že jsem to právě dokázal. Je pryč. Definitivně.“ Podívaly se na sebe, ale nejásaly. „Dokaž to.“ „Jak?“ Wiliem k nim popošel. „Jak mám dokázat, že jsem se zbavil hlasu v hlavě, když jste ještě před pár chvílemi ani nevěděli, že nějaký hlas je?“ Alika ho probodla pohledem. Měl pravdu, ale co když lže? Co když přivede na turnaj stroj na vraždění? Co když by ho přeci jen měla zabít? Možná by to tak bylo lepší, je moc silný, je moc nebezpečný. „Co chceš dělat?“ zeptala se, aby zapudila nepříjemné myšlenky. Pokrčil rameny a navlhčil si rty. Rozhlédl se kolem sebe, jako by tady byl poprvé a usmál se. „Co něco sníst?“ Ama na něj vykulila oči, ale přikývla, Alika se držela zpátky. Co když to jen hraje a ona zabije celé město? Jak to mohl dokázat tak rychle? Neříkal snad, že už se to pokoušel ovládnout před tím? V chrámu? A teď to dokázal jen tak? Následovala dvojici, která šla do lesa. Ani Ama se nezdála přesvědčená, možná má něco v plánu. Jenže Alika si moc dobře uvědomovala, že tohle bylo nepodstatné. Otázka byla jiná.

Dokázali by ho zabít?

Nabídka, co se neodmítá

Uběhl měsíc, dva, tři. Zúčastnila se všeho, co si po ní Vévodkyně žádala, nevynechala jediný banket, večeři, dýchánek. Byla vždy v centru dění, usmívala se, promlouvala vážně i s vtipem a na první pohled se mohlo zdát, že se nic nezměnilo. Ovšem změnilo se toho víc, než co si dokázala i sama přiznat. Byla sama. José jí nedržel nad vodou, v normálním obyčejném světě a ona se občas nechávala unést představami o bohatém ženichovi, kterého jednou potká a on jí odvede do svého paláce a bude si žít jako princezna. José tam nebyl, když vylila červené víno na podlahu, které křičelo jako výstražné světlo, že tam nemá co dělat. Stála tam a myslela na něj, co by jí řekl, jak by jí ukonejšil, ale mohla si to jen představovat. Nebyl tam ani, když jí pozvali do paláce v hlavním městě, aby se přišla oficiálně představit. Hodiny vybírala šaty a při tom stačil jediný pohled od Josého a věděla by, že vypadá krásně. Takhle se třásla v koutě bez sebevědomí a nebyla schopná promluvit, natož pobavit společnost. Jenže José nebyl jediný, kdo jí chyběl. Palčivě si to uvědomovala, když postávala sama v koutu a nikdo jí neskládal poklony, jak byla zvyklá od Poa. Neviděla ho od té osudné noci snad celý měsíc, a když se konečně ukázal, vyhýbal se jí, jak jen mohl. A ona nedolézala, bylo to tak lepší pro oba. Sama mu to navrhla a nyní měla, co si zasloužila. A Destr? Odjel ještě toho rána od své tety a neukázal se. Vypařil se stejně, jako José, bez rozloučení, bez pořádného vysvětlení. Nechtěla mu to mít za zlé, ale hluboko v ní se to usadilo jako křivda, která jen živila její nenávist k němu. Byl to šlechtic, syn bratra krále a Vévodkyně, dalo by se říci, že málem princ a nemohla čekat, že jí bude sdělovat jeho pohnutky.

Lidé, co na ní mluvili, byli cizí, nezábavní a unavení. V těch dobách se jen usmívala, nebyla žádanou společnicí, jako před incidentem s Poem a nikdo si nepamatoval, jak se jmenuje. A pak se objevil on. Její záchrana. Její spása, její strážný anděl.

Jmenoval se Felix, byl vysoký a dobře stavěný, ostré rysy ve tváři a milé oči, posazené blízko u sebe. Jednou postávala se sklenkou vína u jednoho stolku a byla myšlenkami hodně daleko, takže když jí oslovil, trochu nemístě sebou trhla a vyjeveně se na něj podívala. Okamžitě jí padl do oka, líbilo se jí, jak jemně se k ní choval a za nic jí nekritizoval. Požádal jí o tanec a prohovořili spolu celou noc. Vévoda. Nejstarší syn vévody ze severu, název jeho panství si nezapamatovala a znovu se ptát? To neměla v úmyslu. Tu noc, po dlouhé době svitlo světlo. Jako by se probrala z tříměsíčního smutku, roztála a hned byla mnohem oblíbenější, zářila a mohla si vybírat, komu dá přednost. Felix jednoznačně vítězil. Zamilovala si jeho smysl pro humor, jak si jí dobíral, ale lehce, jako by se bál, že jí od sebe odradí a líbilo se jí, jak se jí mimoděk dotýká vždy, když mohl. Dva měsíce si připadala jako v ráji, těšila se na každou další událost, byla všude mezi prvními a jako poslední odcházela. Po se začal ukazovat s jinou dívkou, byla snad ještě mladší než tenkrát Terina, nápadně se jí podobala, ale Terina byla přesto mnohem hezčí a navíc chytřejší. Občas spolu prohodili neškodné poznámky a Terině bylo líto, jak to celé skončilo. Bavilo ji, se předvádět, ukazovat, že se nenechá zastrašit, což s Felixem nehrozilo, on byl její rytíř a nikdy by nedopustil, aby jí někdo napadl. A nejednou ji napadlo, že už si nepřidá tak prázdná, jak by se dalo předpokládat. Smála se, těšila se na každý nový den, všechno bylo růžové a ona byla šťastná, možná dokonce šťastnější než kdy s Josém. Začali si vyměňovat dopisy, nejdříve formální, ale časem se z nich staly milostné dopisy a Terina stála každý den před domem, aby listonoši dala psaní, nebo si jedno vzala. Četla je pořád dokola, byl to její poklad, její život.

Musela se usmát, když si na to teď vzpomněla a Qarta se na ní tázavě podívala. Schody končili a oni měli za pár vteřin vejít do salónu, kde to bude cítit těžkým tabákem, protože se dnes měl zúčastnit i kníže z jihu a ten nikdy nenechával svojí dýmku odpočinout. Upravila se, zastrčila neposedný pramen za ucho a přikývla, aby dala najevo, že je připravená. Nasadila nic neříkající úsměv, v posledních dnech si ho zamilovala. Felix ho nenáviděl. Tvrdil, že je to jako když se schovává za zeď, za kterou schovává svojí krásu. Znovu se neubránila rozpačitému výrazu a vešla dovnitř, kde jí okamžitě praštila do nosu těžká vůně. Přelétla společnost. Znala všechny a nikoho. Ten, koho hledala, tam nebyl, ani nemohl být. Nasazoval za jejich lásku život a ona tady měla stát a tvářit se, že je vše v pořádku. „Mohu vám přinést něco k pití?“ Lehce přikývla a usmála se. „Budete laskav.“ Přinesl jí růžové víno, a když si připili, snažil se konverzovat. Až po chvíli jí došlo, kdo to vlastně je a snažila se trochu víc zapojit, ale už ho odradila svým odtažitým chováním před tím, takže se jí omluvil a odešel. Zhluboka se napila a rozhodla se, že to napraví. Musí udržovat dobré vztahy, chtěla se dostat do lepší společnosti, a když ji budou mít všichni rádi, bude to snazší. Přidala se ke dvojici knížat, kteří jí okamžitě pochválili róbu a pak se dali do probírání témat, které jí k smrti nudili, ale donutila se i smát. Qarta jí sledovala, cítila to, jako by se bála, že udělá něco nemístného, ale to neměla v plánu. Dnes ne.

Do místnosti přišla Vévodkyně a hned za ním Po s jeho manželkou. Uklonila se oběma a vydala se za Poem. Omluvil se své ženě, která už měla oči jen pro alkohol, a vzal Terinu za ruku. „Jste v pořádku?“ Smutně přikývla. Věděla, že by se měla více ovládnout, ale nikoho jiného momentálně neměla. „Chybí mi. Co když se nevrátí, co když…“ spolkla poslední slovo a odvrátila se. Když se na něj podívala znovu, měla úsměv ve tváři. „Slyšel jste něco nového, nebo trávíte veškerý čas se svou novomanželkou?“ „Ach Teri, byl jsem hlupák, starý hlupák.“

Jemně ho praštila do ruky, „ale prosím vás. Přeháníte. Podívejte se, jak se baví.“ Oba se zaměřili na ženu, která do sebe házela jedno víno za druhým. „Opravdu.“ Přikývl hořce. Terina ho s pochopením poplácala po zádech. „Ráda jsem vás viděla.“ Počkala ještě asi hodinu, prohodilo nějaké to slovo s každým a měla se k odchodu, nikdo si toho ani nevšiml.

Šla po schodech nahoru, jako přízrak, zacvakla za sebou dveře a začala ze sebe svlékat nepohodlné šaty, které jí dusily.

Uložila se do postele a dívala se do stropu. Znovu si přehrávala, jak se to všechno odehrálo, jak byla šťastná a myslela, že se jim nic stát nemůže. Že se jí splnil sen. A v jistém smyslu i splnil.

Byl to jeden z těch plesů, kam se jelo dvě hodiny, byli jste z kočáru celý promrzlý a sál byl přezdobený, že z toho bolely oči.

Ale Terina se těšila, jako nikdy. Měla se vidět s Felixem a psal, že má pro ni překvapení. Vyhrnula se z kočáru a nesnesitelně dlouho čekala, až Vévodkyně vystoupí a za ní Qarta s Ritou. Společně vešly dovnitř, zdravili všechny, ale Terina byla nepozorná, hledala ho. Hledala svého prince. Konečně ho našla. Měl na sobě bílý oblek s červeným motýlkem, který jí ladil k šatům, přesně jak psal. Byl hladce oholený a v očích měl nefalšovanou radost, že se konečně shledávají. Málem se k němu rozběhla, ale to by Vévodkyně ani Qarta nikdy nedovolili a tak se jen hypnotizovaly pohledy, dokud povinnosti nebylo za dost. Byla myšlenkami u milostných dopisů, u jeho dotyků, když jí ze zamyšlení vytrhl známý, ale dlouho neslyšený hlas.

„Váš nový objev?“ Pohodila hlavou a chtěla mu vynadat, chtěla mu toho tolik říct, ale když ho spatřila, zalapala po dechu.

„Pane…“ vykoktala vyvedená z rovnováhy, „vůbec bych vás nepoznala.“ Destr se ušklíbl a uklonil se jí. Vzal její ruku a lehce jí políbil, přesně jak vyžadovala etiketa. „Tančíte?“ Terina polkla a podívala se na Felixe, který na ní tázavě krčil rameny. „Jistě,“ uklonila se. Jak se mohl tak změnit? Najednou nepůsobil namyšleně, ani pyšně, usmíval se na všechny strany a byl galantnost sama. Vedl jí k parketu, jako panenku ze skla, na všechny kýval a ti zmateně odpovídali, a když si jí přitáhl k sobě, pocítila nečekanou vlnu vzrušení. Zabodl pohled svých tmavých očí přímo do jejích a ona si všimla, že na jedné duhovce má černou skvrnku, která mohla něco znamenat, ale nemusela. Nemluvili, ani nemuseli.

Bylo to tak dokonalé, že by to cokoli jiného mohlo zkazit. Měla oči jen pro něj, cítila jeho vůni, jeho velké dlaně na svých zádech a nic jiného na ten krátký okamžik neexistovalo. Ani si nevšimla, že přestali tancovat, byla tak zaujatá jeho tváří, jeho rty, že nechybělo málo a přímo uprostřed parketu by ho políbila. Jenže někdo do nich strčil a ten okamžik byl pryč.

Dotančili a on jí poděkoval a odvedl mimo taneční parket. Tam jí zanechal, celou rozechvělou a samotnou a někam zmizel.Chvilku se za ním dívala, ale Felix byl hned u ní. „Co to mělo být?“ Zamrkala na něj, jako by zaháněla těžký sen, který se jí vkradl do mysli, a jen pokrčila rameny. „Tančili jsme, půjdeme to taky zkusit?“ Podezřívavě si jí změřil pohledem, ale nic neříkal. Tvářil se trochu zklamaně.Terina se na něj dívala a snažila se, si utřídit všechny ty neposedné myšlenky. Felix jí sledoval upřeně, jako by čekal, až svůj vnitřní boj vyhraje. A nejednou to bylo všechno pryč, Destr, který na ní ani nepromluvil a tolik jí ublížil a Felix, který se na ní díval jako na svatý obrázek a pomohl jí, když jí bylo nejhůř.

Chytila Felixe za ruku a nadšeně jí sevřela. „Felixi, tolik jsi mi chyběl!“ vyhrkla a on se konečně usmál. „Bože, jak jsi mi chyběl! Kolik minut jsem proseděla a nemohla jsem nic dělat, protože jsem myslela jen na tebe.“ „Och lásko!“ vzal jí pramen vlasů z tváře a při té příležitosti prsty přejel po hraně obličeje až k bradě. Její oči zářily, vypadala přímo božsky.Zatahal jí za ruku. „Pojď, chci ti něco ukázat.“ Táhl jí do zimní zahrady, kde nikdo kromě nich nebyl. Vonělo to tam po růžích a ostatních květech a on jednu z červených utrhl a podal ji jí. Připadala si jako v pohádce, kterou jí maminka četla před spaním. A najednou před ní klečel na jednom koleni a ona se neubránila přidušenému výkřiku. „Ach, Terino, když jsem tě poprvé uviděl, myslel jsem, že jsi anděl spadlý z oblohy, byla jsi tak křehká, jako nejjemnější sněhová vločka a já jsem si přísahal, že vám na vaší pohaslé tváři vykouzlím, alespoň jeden úsměv. A vy jste se usmála a já od té doby nepatřil nikomu jinému než vám, mé jediné lásce, pro kterou bych i zemřel, kdyby si to přála.“ Terině se roztřásl dolní ret a oči se jí zalily slzami, ale tentokráte za ně byla ráda, byla tak šťastná, že by to nedokázala ani vyslovit. „Terino, můj anděly, moje překrásná květinko, dovolte mi, abych byl tak neskonale troufalý a mohl doufat, že i vy ke mně cítíte náklonnost a dovolíte mi, abych ve vaší okouzlující přítomnosti mohl zůstat, jak jen dlouho to půjde. Terino, jako váš milující přítel se vás ptám, stanete se mojí ženou?“ Pohnutě přikývla a skočila mu do náruče přičemž ho vášnivě políbila. Sevřel jí v náručí a pak se oba smáli a jejich tváře zářily vzrušením. Právě se zasnoubila se svým princem, pro kterého by udělala cokoli. Myslela jen na to, že už budou na věky spolu, že odjedou na jeho panství a tam už nebude dělat, co chce Vévodkyně, ale jen to co bude chtít Felix. Milovala ho tak, jak nikoho před tím. Byl pro ni souzený, byla to její spřízněná duše. Ach bože, jak moc ho milovala! Znovu našla jeho dokonalé rty a on nadšeně opětoval její vroucí polibky. Terina se podívala znovu do stropu, v domnění, že by mohla zastavit slzy, které se draly přes víčka. Samota jí strhla do své náruče a ona neměla, jak se bránit.

Zabořila tvář do polštáře a dlouho do noci plakala.

Nikdo není dokonalý

„Nerada to přiznávám, ale byla to docela zábava, myslela jsem, že jsi tak trochu suchar.“ Wiliem jí jemně praštil do ruky.

„Já a suchar?“Ama pokrčila rameny. „Možná ses jen konečně trochu uvolnil.“ Zašklebil se a podíval se na Aliku, která postávala kousek od nich a naštvaně špulila pusu. „Možná by se někdo neměl tolik strachovat.“ Alika trhla hlavou. „Co to do tebe sakra vjelo?“ Oba se na ní podívali naprosto nechápavě. „Co blázníš?“ zeptala se jí Ama. „Jestli je to kvůli té srnce, tak to byl férový závod, to uznej. Nemůžeme za to, že jsi prohrála.“

Zpražila ji pohledem. „Jak si můžeš bejt tak jistá, že ten hlas potlačil? Co když to jen hraje?“ Wiliem si povzdechl. „No tak,“ rozhodil ruce, „proč bych lhal?“ „Aby ses dostal na turnaj.“ prskla naštvaně. „Tam bych se dostal i bez tvojí pomoci. Pokud sis toho nevšimla, nejsi tady nejsilnější, jako vždycky.“ Alika se obrátila na Amu, aby jí podpořila. „Co když to hraje? Copak jsi sama neřekla, že se změnil? A jak by to tak rychle dokázal, v chrámu se na to soustředil jak dlouho, a tady to šlo z minuty na minutu? To se mi nějak nezdá.“ Ama se zamračila. „I kdybys měla pravdu, proč se staráš? Nemáš za něj zodpovědnost, tak čeho se bojíš?“ Alika si založila ruce na prsou a uhnula zvědavému pohledu dvojice. „Změnil se. Je to nebezpečné ho přivést do města, kde bude tolik lidí. Mohlo by to špatně dopadnout.“ „Byla by to jen jeho vina,“ oponovala Ama, ale musela přiznat, že na tom, co říkala Alika něco bylo. Pokud ho někdo mohl zastavit včas, možná to bylo právě teď. Alika poznala na své sestře, že začala pochybovat. „Víš, možná by neměl na ten turnaj chodit. Možná…“ pokrčila rameny, „možná to není úplně nejlepší nápad, i když je to jen on sám.“ „A to jako proč?“ ohradil se trochu nepřiměřeně Wiliem, ale okamžitě toho zalitoval, protože si ho obě přeměřili. Zužil oči. „Mohli byste řešit někoho jiného než mě?“ Ama od něj trochu odstoupila. „Proč najednou chceš na turnaj?“ Pokrčil rameny. „To vy jste to chtěli a nevidím důvod, proč bych neměl jít. Teď, když je po problému.“

„Nechtěl jsi tam. Ještě před pár hodinami se ti to nezdálo.“ Připomenula mu Alika, která se mračila čím dál víc.“ Trochu couvl. „Nemusím se vám zpovídat. To vy jste přišli za mnou. Vy jste mě chtěli, abych udělal, co jste chtěli. Pokud jste změnili plány, tak prosím, ale já na ten turnaj půjdu a těžko mi v tom zabráníte.“ Ama se podívala na sestru, která znovu špulila pusu. „Ne nutně.“ Wiliem se jim vysmál. „Chcete bojovat? Co tím získáte? Já nezabiju ani jednu, vy na mě nemáte sílu, tak co z toho?“ „Nemusíme tě zabít, aby ses nemohl zúčastnit. Jsou i jiné způsoby.“ „Jako třeba?“ Na to neodpověděli.

Jen se na sebe významně podívali. „To myslíte vážně?“ zeptal se pro jistotu Wiliem. „Vážně mi zabráníte, abych se zúčastnil? Fajn, tak najdu jinou cestu.“ Ama přimhouřila oči, ale on si toho nevšímal. „Nemůžete mi bránit nekonečně, i když pochybuju, že by se vám to povedlo i jen jedinkrát.“ Alika semkla rty. „Možná jsem tě vážně měla zabít, dokud jsem mohla.“ „Nemohla jsi nikdy.“ „Říká kdo?“ ohradila se Alika, která teď vypadala opravdu naštvaně. Zatínala nehty do svých dlaní a kdyby se na poslední chvíli neovládla, možná by tam vytlačila i malé krvavé půlměsíčky. Prsty propnula, ale dál vypadala, jako bohyně pomsty. „Říkám já. Nemohla jsi mě zabít, jsem moc silný i na tebe. Na kohokoli.“ Ama si odfrkla.

„Každý má slabinu.“ „Ale vy nevíte tu moji.“ Upozornil je. „Jsi si jistý?“ zeptala se Alika nepříjemně. Pak semkla rty a přejela po něm pohledem od hlavy až po paty. „Tak proč jste jí ještě nevyužili, když jste mohli?“ obrátil to proti ní arogantně. Ama přešlápla. Alika uhnula pohledem. Sem se dostat neměli. Nad čím to přemýšlela, když na něj začala dorážet? Co tím chtěla dokázat? Měl pravdu, nemůžou ho hlídat věčně a nemůžou mu zabránit, pokud se rozhodne.

Co si to jen myslela? Že ho vyprovokuje a strhne se boj, při kterém ho zabijí? Zabijí? Podívala se do jeho obličeje, který znala nazpaměť, jeho tvář se strništěm řezaná rovnými čistými liniemi, oči daleko od sebe, které byly oříškově hnědé, vlasy, co mu padaly do očí a on je netrpělivě odhazoval jeho typickým gestem, které se jí tolik líbilo, stejně jako to, jaké měl držení těla a jak se smál a odhalil tím jeho dokonalé zuby. Teď se ale neusmíval. Vypadal naštvaně, možná i zklamaně. A odhodlaně. Podíval se jí do očí a ona se musela ovládnout, aby na ní nepoznal, jak moc se jí líbí. Neměla se k tomu nikdy nechat donutit, měla poslechnout rodiče, tohle se vymklo její kontrole. Sledoval jí. Pořád si jí prohlížel a ona se začala červenat. Neměla by. Měla by se ovládnout a měla by něco říct. Proč ho nezabila, když mohla? Než ho poznala? Nyní si nebyla jistá ani tím, jestli by ho dokázala zabít bez ohledu na to, jestli by byl drakem nebo ne. Koutkem oka viděla, jak se na ní Ama obrací a prohlíží si jí stejně, jako Wiliem. „Aliko?“ zeptala se Ama, když viděla, jak je nesvá. „Co se děje?“ Alika se na ní obrátila. „Nikdy jsem na to neměla přistoupit,“ oznámila jí. „Je celý tvůj, dělej si s ním, co chceš, už ho nechci nikdy vidět.“ „Ale…“ chtěla jí zarazit, ale ona se vznesla do vzduchu a byla pryč. Mohli by jí pronásledovat, ale nechtěli.

Nevěděla, kam letí, ale věděla, že kdyby s ním zůstala ještě o minutu déle, byla mu to řekla a to bylo to poslední, co měla v úmyslu. Netušila, co se mu honí v hlavě a jeho náhlá změna chování, která imponovala její drahé sestřičce, se jí ani trochu nelíbila. Když se na ni před tím díval, byl tam náznak, že jí nevidí jen jako někoho, kdo ho nutí dělat věci, které nechce, ale možná i trochu zájmu. Teď? Jako by tam ani nestála. Díval se na ní jen jako na neznámou ženu, která ho obviňuje z něčeho, co nebyla pravda. Ama se zamračila. „Co to mělo být?“ Wiliem pokrčil bezstarostně rameny. „Co já vím? Je to tvoje sestra.“ Přistoupil k ní blíž a vzal jí za ruce. „Takže co teď? Stále jsem podezřelý?“ Vyškubla se mu a o krok odstoupila. „Nevím, to se ještě uvidí.“ Wiliem se na půl pusy usmál. „Udělám všechno, abych dokázal, že se pletete.“ Přikývla, ale pečlivě si ho prohlížela. Něco tady nehrálo, ale momentálně nemohla přijít na to, co přesně je špatně.

Závan minulosti

Všimla si ho hned, jak vešel, ale snažila se na to nemyslet. Trochu jí znervózňovalo, když jí sledoval při práci, i když jen koukala na deset dětí, jejichž rodiče byli ochotni zaplatit za to, že je naučí se vypořádat s jejich transformacemi a třeba je i k něčemu využít. Všichni neměli naději, kluk, co se měnil v neškodného vrabčáka asi kariéru bojovníka neudělá. Ale pral se slušně. Možná v bojích s mečem, ale na to byl přeci jen moc malý. Cítila jeho pohled na své tváři a tak trochu pohodila hlavou, aby jí vlasy spadly do tváře. Usmál se a ona trochu zčervenala. Všechno se to událo velice rychle a děti si tak ničeho nevšimli. „Tak jo,“ tleskla, „to by pro dnešek stačilo. Sejdeme se zase za dva dny a Bonife, ne že budeš ubližovat Simmě.“ Malý kluk s černými vlasy jako uhel se na ní zašklebil a pak odběhl za ostatními. Embr si začala odvazovat obvazy z rukou, dneska jim ukazovala, jak někoho praštit, a jako pomůcka jí posloužil boxovací pytel. Pak je nechala, aby to zkusili proti sobě. Ti lepší pochopili, že na síle nezáleží, pokud umí využít své schopnosti, ale i tak se to zvrhlo v bitku, kterou musela rozehnat. Rodiče Jeka asi nebudou nadšení, že jejich synáček už má opět monokl. Muž se k ní opatrně začal přibližovat, a když se děti vyhrnuli s malými vaky přes záda, přičemž závodili, kdo bude první u východu, zastavil se. Em se usmála a začala si balit své věci. „Dneska ti to sluší,“ řekl na místo pozdravu. „Eriku,“ potřásla hlavou, aby toho nechal a hodila propocené obvazy do tašky. Pokrčil rameny. „Vážně. Už jsi mluvila s Dimitrim?“ Zavrtěla hlavou. Zašla za roh, kde se začala převlékat. Místo sportovních, volných kalhot si vzala sukni až na zem a nahoru si místo volného košile vzala košili bílé barvy s krátkými nabíranými rukávy, a přes břicho si začala zapínat červený korzet. Z nohou shodila černé pánské boty a nazula červené střevíce. „S Dimitrim? Přísahal, že se nezúčastní a že si konečně najde práci.“ Odpovídala stále za rohem.

Nyní přešla k zrcadlu a začala si česat vlasy. „Vypadal stejně zaskočeně jako já, když jsem mu řekla, o co mě Vera poprosila.“ „Byl proti tomu?“ Ušklíbla se, ale to neviděl. „Ne, byl rád, jen ho to překvapilo. Nechápal, kde se ve Veře najednou vzal takový strach.“ „Možná to dělají ty hormony. Má toho chudák hodně.“ „Hm,“ broukla a začala nanášet černé linky kolem očí. Nevěděla, jestli jí slyšel a tak pokračovala: „Nechápu, že budou mít ještě čtvrté dítě. Vůbec si to nedokážu představit.“ Neodpověděl, nebo to alespoň neslyšela.

Věděla, že jednou chce velkou rodinu a často kvůli tomu spolu vedli spory. Asi se do toho nechtěl pouštět na novo. „Dneska jsem se byl podívat, jak pokračují přípravy na turnaj.“ „Hm?“ vykoukla zpoza rohu a on se na okamžik zarazil. „Teď vypadáš přímo božsky.“ Trochu se začervenala a popošla k němu. Políbil jí na čelo a ona se usmála. Společně vyšli ven, ulice osvětlovalo měkké světlo zapadajícího slunce, které jim prodlužovalo stíny. Zamířili si to po hlavní třídě, zpátky do čtvrti, kde oba bydleli. „Na dolních stadionech už se to hemží nadšenci. Možná bychom se tam mohli jít zítra podívat, teda pokud nic nemáš.“ „To by bylo fajn.“ Přikývl se spokojeným výrazem v tváři. „Nahoře je zatím prázdno, jen nějaké stánky vyrostly, ale jinak nic. Princ vydal zákaz trénovat na horním stadionu. Jako by to nebylo jedno.“ „Možná ho chce jen pro sebe. Prý pořád cvičí, už z toho musí být strašně otrávený.“ Erik pokrčil rameny. „Co jsem tak slyšel, tak moc šancí nemá.“

„Možná překvapí. Navíc není žádným tajemstvím, že královská rodina se nikdy neštítila podplácet protivníky. Třeba nakonec vyhraje. Dokonce bych mu to i přála.“ „Proč prosím tě?“ „Připadalo by mi ho líto, najednou všechno ztratit.“

„Třeba by mu to vyhovovalo víc,“ zabočili za roh do menší uličky, a mířili přímo do centra jejich čtvrti k oblíbené hospodě U Klima. „Třeba. Nebo by mu to připadalo ponižující a nevěděl by si rady, co dál. Navíc jako jediný má potuchy o tom, jak se má vést takové království.“ „Nemůže to být tak těžké. Máš spousty rádců, všichni udělají, co chceš, myslím, že by to dokázal každý.“ Zasmála se. „Když myslíš, proč se nepřihlásíš? Určitě jsi o tom už přemýšlel.“ „A několikrát.“ Přiznal, když jí otevíral dveře do malé hospůdky, jen pár bloků od středního trhu. „A?“ náhle jí to zaujalo. Pokrčil rameny a odsunul ji židli u stolu úplně vzadu, kde sedávali ještě s pár přáteli skoro každý večer. Sledovala, jak si sedá a vyhýbá se jí pohledem. „Tys o tom nepřemýšlela?“ Zasmála se. „Co tě nemá! Já se přeci přihlásit nemůžu.“ „Možná bys mohla.“ Nechápavě se podívali na muže, který právě přišel. „Ahoj, Milsi,“ pozdravili ho strnule. „Cos tím prosím tě myslel?“ zeptala se trochu moc nadšeně, za což se hned musela napomenout, když viděla, jak se zatvářili. Mils byl jejich kamarád od dětství. Znal je oba a několikrát se nechal slyšet, že od začátku věděl, že Erik a Embr se jednou vezmou. Na to vždycky Erik zrudl a Embr máchla rukou, aby toho nechal, protože to se nikdy nestane. Erik by chtěl, ale ona, nebyla si jistá, že je to dobrý nápad.

Všichni ostatní se jen smáli. „No, jen říkám, že kdybys chtěla, tak by se to dalo nějak zařídit. Na něco bychom přišli.“ Protočila oči v sloup. „Jasně. Převlékla bych se muže a nikdo by mě nepoznal. To zrovna.“ „Třeba,“ přikývl Mils a vzal si plátek špeku, který právě přinesla děvečka z kuchyně. Do druhé ruky si vzal džbánek s pivem a nadšeně se na oba podíval.

„Jen si to představte, jak bys všem vytřela zrak, kdybys je všechny porazila a pak se zjistilo, že jsi žena. Byla by to paráda.“

„Zabili by mě. Byla by to ostuda celého království a nikdo by mě nebral vážně.“ „Neříkám, že bys vyhrála. Jen, že bys byla třeba třetí. Vzala bys prachy a byla bys pryč. Nikdo by se to nikdy nemusel dozvědět.“ „Určitě. Sněte dál,“ odmávla to a vzala si taky plátek. „Ne vážně Em, co kdybys to zkusila?“ Zvedla hlavu a probodla ho pohledem. Tohle teda od něj nečekala. Mils odložil džbánek a otřel si hřbetem ruky tvář od piva. „Máš šanci, to ti teda říkám.“ Nasupeně se na něj obrátila. „Jasně. A zítra začnou padat prasata z nebe.

A pozítří budou povodně. Ještě něco?“ Mils se pobaveně uchechtl. „Holka, měla by ses tomu přestat bránit.“ „Já se ničemu nebráním, jen jsem realista, na rozdíl od vás,“ namítla rozzuřeně. Erik se na ní pobouřeně podíval. „Ne, to my jsme realisti a ty máš jen strach.“ „Nemám strach.“ Vypálila okamžitě, až se trochu začervenala, jak to vehementně popřela. Probodla pohledem právě přicházejíc muže, který na ně nadšeně mával. Když viděl, jak se tváří, trochu zaváhal. „Něco jsem provedl?“ zeptal se, když si sedal a přelétl kamarády zmateným pohledem. Chtěla mu odpovědět, ale Mils byl rychlejší.

„Em si myslí, že by neměla v turnaji vůbec šanci.“ Limb se na ní překvapeně podíval. „Em? Ta by jim všem ukázala, zač je toho loket.“ Praštila vztekle do stolu. „Co to s vámi je?“ „Na Em,“ pozvedl Limb svůj džbánek, „na ženu, která si nikdy nepřizná, jak moc je dobrá.“ Trochu prskala, ale přiťukla si se všemi. „Nemyslíte to vážně.“ „Když myslíš,“ pokrčil rameny Mils. Pobouřeně si odfrkla. „Já nemyslím, já to vím.“ Muži se na sebe podívali vědoucím pohledem. „Dokážu pochopit, že máš strach z draka, ale ono se vlastně ani neví, jestli se objeví, prý má schůzku se smrtí.“ „A tohle si zas sebral kde?“ vypadala, že Milse za chvilku vážně praští a Erika, který se jen posmíval hned po něm. „Nijak. Nezáleží na tom, když se stejně nechceš zúčastnit.“ Zaťala zuby a odvrátila se. Mlčeli a oni jen čekali, kdy se zeptá. „No dobře,“ rozhodila rukama,

„tak mi to řekni.“ Usmál se. „Hlavně se nerozčiluj.“ Chlácholil ji přehnaně starostlivě a ona mu odrazila ruku, aby se jí nemohl dotknout. Pohodila hlavou, ale nic neřekla. To nevěstilo nic dobrého a Limb si trochu odsedl. „No, proslýchá se, že je jedna osoba, která se draka nebojí a že se o něj má postarat.“ Zarazila se. „Jako že ho má zabít?“ Pokrčil rameny. „Říká se to. Ale co je jistý, že Alika…“ ani to nedořekl, protože vyskočila na nohy jako čertík z krabičky. „Alika?!“ Mils ji pobaveně sledoval, jak se Em rozzářily oči. Byly nerozlučné kamarádky, udělaly by tenkrát pro sebe úplně všechno a většina legend, co se týkala Aliky se týkala i Embr, jen nebyla tak známá. Tenkrát to nechtěla, tvrdila, že nechce slávu, že to ráda přenechá Alice. A ta si to užívala. Až jednoho dne to přepískly a Alika byla vyhoštěna od palácové stráže. Embr jí chtěla pomoci, ale Alika zmizela bez rozloučení dřív, než stačila něco podniknout. Do dneška jí nezapomněla, že se na ní vykašlala a už se jí víc neozvala. „Takže Alika má zabít toho draka?“ zeptala se vzrušeně. „Slyšel jsem to,“ přitakal Mils a podíval se na ostatní u stolu, kteří ho v tom podpořili. „Už se vrátila?“ nikdo z nich ani na vteřinu nezapochyboval, že kdyby byla ve městě, už by tam běžela. „Ne, nic se o ní neví od té doby, co napadla jeden anonymní chrám u hranic. Pak někam zmizela a od té doby o ní nejsou žádné zprávy.“ „Zajímavé.“ Prohlásila zamyšleně. Mils přikývl. „A pravděpodobně bude mít další zářez ve své nepřekonatelné legendě. Alika a drak nebo tak nějak se to bude vyprávět. Nepochybuji o tom, že to podá hodně šťavnatě.“

„Jestli ho někdo dokáže zabít, tak Alika,“ odpověděla nadšeně Embr a podívala se na Erika, který prstem přejížděl okraj džbánku. „Možná už není tak dobrá jako dřív.“ Poznamenal spíš k sobě než k ostatním Limb. Em zvedla hlavu a varovně se na něj podívala. Ten na odpověď jen pokrčil rameny. „Říkám jen to, co si myslím.“ „Tak nemysli,“ odvětila nepříjemně.

„Alika to samozřejmě dokáže, jako vždycky všechno. A těm chudákům, co se přihlásí, udělá velkou službu.“ „Když tam nebude drak, vyhraje to nějakej moula.“ Zasmál se Limb, když si to představil. „Bude to nějakej amatér s velkou dávnou štěstí.“ „To nemůžeš vědět,“ odporovala Em, ale taky jí to napadlo. Pokud nebude drak, není důvod, aby to nezkusili všichni. Pohrůžka draka udržovala ty méně zdatné mimo obligo. Teď, když hrozba padla, není důvod, proč by to neměli zkusit. Rychle zahnala všechny myšlenky, které se jí tlačily do hlavy, a týkaly se toho, že by to snad taky mohla zkusit.

Porazila by sice všechny svoje kamarády, tlupu dětí, ale dál? Ne, už jednou měla tu čest být mezi lepšími bojovníky, a neměla právě úspěch. Byla průměrná, a sem na turnaj se sjíždí lidé z celého království, dokonce i někteří z vedlejších království. Bylo šílené i jen na chvilku přemýšlet, že by někoho z nich porazila. Zvedla hlavu a zjistila, že si jí všichni pozorně prohlíží. „Co?“ vyhrkla. Pokrčili rameny a nic neřekli.

Náhlý příjezd Život je pes. Život je hnusný, lživý a prašivý. Život se s vámi nemazlí. Život není hra. Terina vstala a oblékla se, jak nejlépe uměla. Snad hodinu na sebe nanášela líčidla, která měla zamaskovat její podlité oči a když byla hotová skoro se usmála, jak byla spokojená. Vyšla z pokoje a namířila přímo do malého salónku, kde na ní čekala studená káva a rohlíky s džemem. Posadila se na židli, ze které se mohla dívat na zahradu a zamyšleně přežvykovala sousta. Neměla na to myslet.

Neměla si připomínat, kdy bylo všechno takové, jaké mělo být. Kdy byla šťastná a zapomněla na příkoří, která se jí stala s Josém. Ukousla další část pečiva a zapila to černou kávou. Možná by mohla někoho zavolat, aby jí donesli čerstvou kávu, ale neměla na to sílu, ani náladu. Když snědla druhý rohlík, opřela se do židle a zavřela oči. Nechtěla na to myslet. Nechtěla vzpomínat na jeden z nejbolestivějších dnů, které kdy zažila. Milovala ho. Tak moc ho milovala, že se neubránila mrazu, který jí přejel po zádech. Do té doby nevěděla, že je něčeho takového schopná, dokud neslyšela, jak se kvůli ní hádá s Vévodkyní, jak jí žádá, jak jí prosí. Byl pro ní živoucí bůh a ona nemohla uvěřit, že se to děje a že se to děje právě jí.

Otřásla se a zvedla se od stolu, aby se posunula blíže k oknu. Mohla být hraběnkou, vévodkyní, baronkou, na titulu nezáleželo. Chtěla jen jeho, i kdyby byl největší chuďas na světě. Poovi by přiznala, jak moc ho miluje i před královskou rodinou, nikdy by nedopustila, aby o ní někdo pochyboval. Pohled jí sklouzl na zahradníka, který stříhal žluté růže a ukládal je do proutěného koše, který se pomalu plnil. Na zahradě kromě něj nebyl nikdo jiný a tak se rozhodla, že by jí neuškodila malá procházka. Na chodbě ani teď nikoho nepotkala, ale věděla, že ta nová služebná jí sleduje z kouta, ve kterém jako malá ráda sedávala a prohlížela si všechny ty vznešené róby a doufala, že jednou nějakou podobnou oblékne. Vyšla na zahradu, ale jakmile jí do nosu praštila ostrá vůně růží, zachvěla se. Najednou nebyla v zahradě Vévodkyně, ale stála pod bílým obloukem porostlým růžovými květy. Na sobě měla ty nejkrásnější šaty, jaké si dokázala vůbec představit, celé z bílé nadýchané látky, sešité jen z korzetu a několika vrstev nejlehčeji vypadajících sukní, co kdy viděla.

Připadala si jako princezna. Na hlavě měla posazenou korunku s perel a na krku jen jednu malou růžovou perličku. Stála pod obloukem a byla středem pozornosti několika desítek hostí, od Poa a Vévodkyni, až po kuchtíky, kteří netrpělivě okukovali hosty a snažili se vypadat nenápadně. Myslela jen na Felixe, na jeho vlídnou tvář a na to, že už za několik minut budou na věky spolu. Rozezněla se hudba a Terina zatajila dech. Nemohla si pomoc. Bylo to dokonalé. Objevil se na konci uličky, v klopě růžovou růži a na tváři nejblaženější úsměv, který jen dokázal vykouzlit. Jemně sklopila víčka, ale hned ho ukotvila svýma očima a on se jí vydal vstříc. Zraky se obrátily na něj a on rozhodně kráčel k ní. Celá se chvěla rozrušením a když se konečně postavil vedle ní a chytil jí za ruku, ve které nesvírala kytici, celým tělem jí projela taková vlna štěstí, že to neuměla ani popsat. Kněz začal odříkávat svojí řeč, ale její myšlenky se toulaly směrem k Felixovi, k jeho laskavým očím, k jeho dokonalé tváři a hebkým rtům. Zaslechla svoje jméno a záhy na to se odmlčel. „Ano,“ řekla roztřeseně. Někdo z řad diváků se rozplakal. Felix jí stiskl ruku pevněji a ona jen čekala, až se vysloví i on a bude ho moci konečně políbit. „Felixi, berete si tuto ženu, Terinu…“ kněz přestal mluvit a všichni se podívali na přijíždějícího jezdce, který z plných plic křičel:

„Zadržte! Zastavte!“ Terina přimhouřila oči, protože nemohla uvěřit tomu, že by někdo chtěl překazit její svatbu, svatbu, kterou nakonec odsouhlasila i samotná Vévodkyně. „Zadržte!“ Destr seskočil z koně a hnal se uličkou přímo k páru, kterému chybělo už tak málo. Nemohla tomu uvěřit. Taková drzost! Už jednou se jí postaral o zlomené srdce, podruhé se mu to nepodaří. „Pokračujte,“ zašeptala nervózně a tázavě se podívala na Felixe, který zmateně sledoval Destra, jak se k nim řítí. Jenže bylo pozdě. „Omluvte mě,“ obrátil se na publikum Destr, které si začalo šeptat a vyměňovat dohady, co se to vlastně děje. „Nerad vyrušuji tuto slavnost, ale mám důležitou zprávu, pro knížete Felixe ze severního království, která nepočká již ani minutu. Dovolte mi prosím, abych vám na chvíli ukradl ženicha, za okamžik bude zpátky a řekne své ano.“ Diváci znovu zašuměli, ale nikdo se neohradil. Až na Terinu. „Co to má znamenat?“ vyjela na něj hlasitým šeptem, ale Destr si jí nevšímal a odváděl Felixe kousek stranou, aby je nikdo nerušil.

Sledovala je, ale nepochopila, o co přesně jde, jen to, že je Destr velice rozrušený a Felix čím dál víc bledne a když skončili, už ho téměř nepoznávala. Už v něm nebyla ta jistota, to sebevědomí a klid, který se jí tolik líbil. Už se na ní nedíval jako na jedinou na světě, nepodíval se jí do očí, dokonce se vedle ní ani nepostavil. Vzal jí za ruku, políbil ji a beze slova vysvětlení jí tam nechal stát, ve svatebních šatech, samotnou před knězem a pozvanými hosty. Stála tam a nebyla schopná na něj ani zavolat, rozeběhnout se za ním a zastavit ho. Nedokázala nic. Poprvé v životě jí došla slova a ona tam jen stála a cítila na sobě všechny pohledy, které se na ní upírali. Připadalo jí, že byla váza plná krásného citu a štěstí a nejednou někdo vzal onu vázu a mrštil jí o dlažbu. Všechno ve vteřině zmizelo, rozletělo se na tisíce kousků, které nešlo posbírat. Její hlava byla prázdná a v jejím srdci zela velká černá díra. Když se konečně vzpamatovala, Destr i Felix byli pryč. Byla sama, jako na začátku, jako vždycky. Její srdce se rozlomilo a nezbylo nic, co by tomu mohlo zabránit. Byl pryč a s ním veškerá naděje na pohádkový život, který si vysnila. Už se viděla v krásném paláci, jak se směje, jak si užívá života a nemusí se pořád starat, aby se někomu zavděčila, aby každý večer byla připravená na nové pozornosti. Chtěla klid, chtěla aby to bylo všechno za ní a ona mohla začít novou kapitolu života. S Felixem, jako vdaná paní. Jako urozená hraběnka. A teď bylo všechno pryč. Byla opět na začátku, podřadná dvorní dáma, která dělá, co se jí nakáže. Její Felix byl pryč. A mohl za to Destr. Opět. Mohl jí varovat, mohl jí před tím uchránit, mohl to zařídit tak, aby nestála sama před knězem a před pátravými pohledy veškerých jejích známých. „Dámy a pánové, bude nám potěšením, když se přesunete k recepci, kterou jsme pro vás přichystali,“ řekla klidně, až se tomu sama podivila. „Pokud mě omluvíte, převléknu se do něčeho pohodlnějšího a přijdu hned za vámi. Naši sluhové vás tam rádi zavedou, je to kousek, nemusíte se bát o své střevíce dámy.“ Na to se uklonila a vznešeně odešla do blízkého domu, který znala a nenáviděla.

Slyšela za sebou chvatné kroky a podle toho, jak se té osobě nedostávalo dechu, odhadla, že je to Qarta. Přidala do kroku a schody do svého pokoje téměř vyběhla. Strhla ze sebe šaty, nedbajíc na knoflíky, které létaly všude kolem a látku, která se trhala. Shodila je na zem a ještě na ně několikrát dupla a z hrdla se jí vydraly přidušené výkřiky zoufalství. Pak teprve dovolila, aby jí emoce ovládly a ona se svezla na zem a několik minut brečela, kopala a bušila do země, až se nakonec uklidnila natolik, že jen ležela a nechala vzlyky probíjet celým svým tělem. Na klepání dveří nereagovala, nereagovala, ani když ji Qarta hladila po vlasech, ani když za ní přišel sluha s čajem. Terina se podívala na nebe, na obláčky, které pluly po modré obloze jako malé lodičky, které nemají směr ani cíl. Z koutka oka jí stekla slza, ale byla jediná. Jediná a poslední pro muže, kterého si chtěla vzít, a chybělo pár vteřin, aby se to i stalo. Časy se mění. Všechno se mění. Nyní sedí v zahradě sama a tam venku pro ni nasazuje život muž jejího života. Muž, pro kterého by se všeho vzdala. Pro kterého by cokoli vytrpěla. Muž, který jí tolik ublížil. Za hodinu po obřadu se zvedla ze země a vzala si na sebe červené šaty. „Nemusíš tam chodit,“ prohlásila Qarta, když jí přišla zkontrolovat. Terina se na ní ani nepodívala, dodělala si líčení a vyšla za ní na chodbu. Šly mlčky na zahradu, a když přišla, všichni zmlkli. Usmála se, jak uměla jen ona a hledala někoho, kdo by jí pomohl. A nemohl to být nikdo jiný, než Po. „Vážení, je mi líto, že jste čekali trochu jiný konec, to konečně i já, ale dovolte mi, abych si tento krásný den užila, jak jen to půjde a vám přeji to samé. Hudba?“ tleskla na hudebníky, kteří se dali do vyhrávání pomalé melodie a ona se vydala mezi hosty. Zastavila se u Poa a věděla, že mu to nebude proti srsti s ní tancovat, ale že by si mohla vybrat trochu ohleduplněji k jeho citům. Vzal jí lehce za ruku a vedl jí na parket, kde nikdo jiný nebyl.

Tancovali jako by se nic nestalo, a když je tak viděli ostatní, nakonec se parket zaplnil a ona se odporoučela do kouta, kde si nabídla několik sklenek černého koňaku, který byl na její vkus trochu moc hořký, ale silný, přesně jak potřebovala.

Nakonec se všichni uvolnili, jak plánovala, a přestali řešit, co se jí stalo a ona na to nakonec taky zapomněla a smála se s ostatními. Nebo to alespoň uměla věrohodně zahrát. Ráno jí bolela hlava, jako nikdy. Potácela se po domě, po zahradě a všichni se jí vyhýbali. A ona za to byla vděčná. Nechtěla se o tom bavit, chtěla na to jen zapomenout. Ležela na lavičce, kde právě teď seděla, u fontány, a snažila se neplakat a myslet na jiné věci, na cokoli, co se ani vzdáleně nepřibližovala šlechtě, Felixovi a svatbě. Myšlenky jí klouzaly ke knize, kterou měla rozečtenou, uvažovala, jak by to tak asi mohlo skončit, když jí světlo slunce zastínil stín a ona se na něj podívala. Destr tam stál v celé své kráse, slunce ho měkce ozařovalo z boku a jeho rysy vypadaly krásně, jak si je pamatovala z plesu, kde cítila to podivné vzrušení. Chvilku se na něj dívala, ale pak zavřela znovu oči a rozhodla se, že ho bude ignorovat. Nechtěla se s ním bavit, nechtěla s ním mít nic společného. José a teď i Felix. Nezáleželo na tom, co jim řekl, nezáleželo na tom, co jí řekne a jak jí to vysvětlí. Záleželo na budoucnosti a ta se jeho netýkala. A Felixe patrně ne. Byla jako dítě hozené do vody, které se učilo plavat a vždycky, když se konečně odhodlala udělat pár temp, stáhl jí na dno. Ne, nechtěla se s ním bavit. Jenže on tam stál a upíral na ní své blankytné oči a jí to začalo znervózňovat. Otevřela oči a znovu se na něj podívala. Snažila se nijak netvářit, ale nakonec si nemohla pomoci a zamračila se. „Potřebujete něco, pane?“ zeptala se odměřeně. Pane prskla, jako nadávku, ale on na to nic neřekl. „Omluvit se, že jsem musel být právě já tím, kdo vám překazil svatbu.“ „Výborně. Můžete jít.“ Znovu zavřela oči a chtěla aby odešel.

Vážně si to moc přála, ale on to neudělal. Stál tam dál, aniž by se pohnul a nenechal paprsky, aby dopadaly na její tvář.

„Ještě něco, pane?“ posadila se a on zužil oči. „Pane?“ opakovala nepříjemně. „Milovala jsi ho?“ Zachvěla se. „Omluvte mě.“ Vydala se směrem k domu a snažila se jít co nejdůstojněji, ale v hlavě měla snad milion kladívek, kteří do ní bušili.

Nakonec se musela zastavit a trochu si podepřít hlavu, aby sebou nepraštila, jak se jí zamotala hlava. Přiskočil jí na pomoc, ale ona se mu vytrhla a odkráčela po pěšince k domu. Práskla za sebou dveřmi od svého pokoje a sedla si na postel naprosto vyvedená z míry. Znovu a znovu si přihrávala to, co jí řekl, a nemohla pochopit, proč se ze všech věcí na světě, zajímal právě o to. Uplynul týden a ona se dala dohromady. Destra už nepotkala. Vyhýbala se mu a on pak odjel za jinými povinnostmi, což jí velice vyhovovalo. Několikrát se byla ukázat Vévodkyni, ale když to pokaždé ustála, aniž by jí Vévodkyně něco vyčetla, začala jí zaměstnávat stejně jako dřív. Za čtrnáct dní se zúčastnila první společenské akce a pak další a další. Nejdříve jí všichni sledovali, jak se bude chovat, ale když zjistili, že na ní není nic poznat, nechali toho a vše se vrátilo do starých kolejí. Tedy skoro všechno.

Byla sama a musela se div přetrhnout, aby zůstala stejně oblíbená, jako dříve. Všechny milostné dopisy spálila, a když věděla, že se má objevit Destr, vymluvila se pokaždé na něco jiného a poslala za sebe náhradu. Ani Poa nechtěla vídat, nemohla se dívat, jak jí lituje, když mu tolik ublížila. A ještě něco se změnilo. Její srdce se uzamklo. Zjistilo důvod, proč jí Felix opustil a rozhodla se, že už nemůže nikomu věřit. Stalo se to jeden z večerů, které byly neskonale nudné a Vévodkyně je pořádala, protože musela, aby svým bratrům ukázala, že ještě není úplně odepsaná. Bavila se s mladým knížetem, který byl trochu neohrabaný a když se jí zeptal, jak si vede po tom fiasku se svatbou, celý zrudl a začal se omlouvat. „Omlouvám se paní, nechtěl jsem vás urazit, jen jsem myslel, že je to už dlouhá doba a chtěl jsem vám vyjádřit účast.“ Usmála se a mávla rukou. „Neomlouvejte se, nestojí to za řeč.“ Přikývl. „Musím říct, že dokud jsem vás nepoznal osobně, nevěřil jsem, že můžete být tak úžasná, jak se o vás povídá a nemohu uvěřit tomu, že vás hrabě Felix nechal u oltáře jen kvůli statkům.“ Terina se málem zakuckala na sklenici vody. „Co jste to říkal?“ „Počkejte, vy ani nevíte, proč vás tam nechal?“ Rozpačitě se kousla do rtu. „Připadalo mi to tak lepší a pak už nebyl čas.“ „Musím vás upozornit, že to celé může být smyšlený příběh, ale slyšel jsem, že hrabě Felix byl na mizině a tak se rozhodl si vás vzít, pro váš půvab a oblíbenost ve společnosti. Doufal, že vám Vévodkyně snad něco málo dá ze svého a že pak budete jen stoupat jako jeden z nejoblíbenějších párů.“ Terina mávla na číšníka, aby jí donesl vodku a sklenici jablečné šťávy. „Pokračujte prosím.“

„Když přijel Destr, oznámil mu, že jeden z jeho bratrů měl ošklivou nehodu a že část jeho statků přejde na něj, pokud stále bude muž bez závazků, vhodný pro výhodný sňatek.“ „Děkuji,“ poděkovala číšníkovi a na jeden nádech do sebe nalila sklenici vodky. „Vážně? A víte, co je s ním teď?“ Kníže se usmál. „Doufal jsem, že se zeptáte. Destr lhal. Bratr byl v pořádku a on nejen že ztratil vás, což beru jako jeho životní chybu, ale i všechny přátele, kteří mu ještě věřili a nyní pracuje někde jako čeledín. Bez postavení a bez peněz.“ Terina se usmála a stiskla knížeti rameno. „Jsem vám velice vděčná, že jste mi to mohl říci. I kdyby to nebyla stoprocentní pravda, ulevilo se mi tak, jak jsem dlouho potřebovala.“ „Zatančíme si?“

„Ráda.“

Rodinný spor

Bylo to týden po té, co se poprvé dozvěděl o tom, že se bude pořádat turnaj. Všechno důkladně promyslel a byl pevně rozhodnut, že odejde, ať mu to otec dovolí, nebo ne. Takhle dál žít nemohl. Potřeboval trochu vzrušení, chtěl být někdo, koho si ostatní budou vážit a chtěl se dostat z dusivého stínu svých bratrů. Celý týden se cítil jako v pekle. Byl na práci zvyklý, ale ne na to, že dělá všechno. Stával jako první, chodil spát jako poslední a nikdo se nad tím nepozastavil. Když si přidal při večeři polévku, všichni se na něj zaraženě podívali, jestli to myslí vážně, ale on měl takový hlad, že na ně sotva viděl. Reagoval jen jednoslovně, byl zamlklejší než obvykle, a snažil se přijít na vhodný okamžik, kdy jim sdělit, že chce taky zkusit své štěstí. Dokonce si začal pohrávat s myšlenkou, že prostě uteče. Že se nikoho na svolení ptát nebude.

Občas pracoval venku, tak měl příležitost vidět pár soubojů jeho bratrů, a s uspokojením zjistil, že kdyby neměli dvě podoby, jistě by je oba přepral. A to jen díky tomu, že jako nechtěný bratr mu nebylo přáno vyrůstat v bavlnce. Leccos se musel naučit, a když bitky přestaly, protože vyrostl a byl stejně silný jako oni, nepřestával se učit, a nyní by je pravděpodobně porazil i s možností druhé transformace. Hurt byl neohrabaný a většinou prohrával, Hernovi to stouplo do hlavy, chodil po dvoře jako král a ani na okamžik ho nenapadlo, že by snad mohl prohrát. Párkrát ho napadlo, že by svojí frustraci mohl vybít na Hernovi, který by dostal lekci, ale dokázal si představit ty následky, jak by ho všichni odsoudili, že se chtěl jen vytahovat, a že by si raději měl hledět svých povinností. Zbývaly dva týdny do zahájení, s tím že tam chtěl Hern odjet dříve v doprovodu otce, který chtěl nakoupit pár věcí, které se rozbili a v jejich vesnici se nedali pořádně sehnat. Hern plánoval, že se utká s ostatními už v přípravných kolech, možná že zkusí štěstí v částečné proměně. Měli vyrazit za tři dny, aby měli dostatek času na přesun a aby se vyhnuli největšímu přívalu lidí. K večeři ten den měli kozí sýr, mléko a chléb a Lorán se nemohl dočkat, až si konečně naplní žaludek. Oběd sotva stihl, protože nikdo neopravil plot od krav a tak strávil většinu času přes poledne jejich sháněním je zpět. Pak musel opravit díru a vzhledem k tomu, že mu nikdo nepomohl, trvalo to mnohem déle, než bylo nutné. Hned jak snědl první krajíc, pocítil úlevu a únavu. Hern vyprávěl, jak převezl Hurta, který naběhl do zdi a nyní měl na čele obrovskou bouli. Ten se bránil, že to bylo podlé, že nehrál podle pravidel a sliboval mu odvetu. Zdálo se, že je nikdo neposlouchá, dokonce ani otec, který je jinak vždy podporoval. Už se chystal říct, že by chtěl jet s nimi, když se najednou otec na něj upřeně podíval a řekl: „Doufám, že příště svojí práci zastaneš lépe, dnešní debakl s dobytkem už se nesmí opakovat. Do odvolání nesmíš ani do vesnice, ani na nákupy, mohl by ses tam zapomenout.“ „Ale…“ nákupy ve vesnici byl ten jediný způsob, jak zůstával ještě trochu při smyslech.

Těšil se na cestu do vesnice, kde ho nikdo nesledoval, jak dlouho mu to trvá, byl to jediný oddechový čas, který měl. Byl to únik z jeho světa, na který nedal dopustit. „Žádné ale. Už jsem řekl.“ Všechny částečky v těle volali po spravedlnosti, ale on i přes to váhal. Nenáviděl svůj život, ale mohlo být i hůř. Měl postel, jídlo a… co vlastně měl? Lásku? Rodinu? Přejel pohledem po ostatních, ale nikdo o něj nejevil ani minimální zájem. Byl jim ukradený, jako moucha, která bzučela v rohu.

„Chci jet na turnaj,“ vyletělo to z něj, ani nevěděl jak. S odhodláním, ale i s trochou obav se podíval na otce, který odložil krajíc chleba, co držel a tázavě se na něj podíval. „Co prosím?“ „Chci se zúčastnit turnaje.“ Zopakoval a zjistil, že když už to řekl jednou, po druhé to bylo o mnoho lehčí. Hern se s obavou podíval na svého otce, ale ten ho ignoroval. „Nepřichází v úvahu,“ zněla odpověď, když usoudil, že to Lorán myslí vážně. „Proč ne? Mám stejnou šanci, jako Hern. Chci to taky zkusit.“ „Řekl jsem ne.“ „Možná jsem se tě neptal.“ Odpověděl klidně a podíval se do otcových očí. Matce zaskočilo a Rilana se podívala pod stůl. „Co prosím?! Ty nevděčněj bastarde!“ zařval, až se všichni trochu přikrčili. „Živíme tě, staráme se o tebe, dáváme ti nové věci a ty takhle!“ „Vážně?! Dřu jako kůň, a vy se na mě sotva podíváte! Jsem pro vás jen koule na noze, co zastane veškerou práci!“ „Jak se opovažuješ?!“ Lorán se zvedl, až se převrátila židle. „Všude se budu mít lépe, než tady!“ „Okamžitě se vrať!“ zaječel otec, ale najednou jeho hněv přešel do chrchlání, a začal se chytat za prsa. Pěstí praštil do stolu a pak se svezl na zem. Lorán se zastavil a zmateně se díval, jak se k němu vrhá celá jeho rodina. Najednou měl v hlavě prázdno. Sledoval jako mlze, jak se snaží otce oživit, dávají mu umělé dýchání, matka křičí, Rilana sedí na židli jako omámená. Nebylo tady co k vidění. Naposledy přelétl svou rodinu, kterou právě zničil a vrátil se do svého pokoje, kde vzal předem připravený vak a vydal se pryč, možná na turnaj, možná jinam. Hlavně už se nikdy nevrátit zpět. Když zavíral za sebou dveře, zachytil Hurtův pohled. Byla tam bolest, vyčítání, ale ani trochu pochopení. Vyšel ven ze stavení, přešel dvůr a ani jednou se neohlédl. Začínal psát novou kapitolu svého života. Nácvik na zápas Sešli se hodinu po poledni u tribuny východnějšího stadionu. Dneska mu to mimořádně slušelo. Košili měl u krku rozepnutou a tak se mohla kochat pohledem na jeho odhalenou hruď. Na krku měl černý provázek se stříbrným kolečkem a na tváři strniště. Vlasy mu čechral vítr a vypadal tak trochu, jako by právě vstal. Zazubil se na ní, jakmile si jí všiml. Pozdravili se a vydali se na tribuny, kde moc lidí nebylo, ale i tak jí to zaskočilo. Myslela, že tam nebude vůbec nikdo. Posadili se do volné řady a ona přelétla ostatní diváky pohledem. Většinu z nich odhadovala na budoucí soutěžící, kteří chtějí vědět, jak je na tom konkurence, nebo na zvědavce, kteří vědí, že na to nemají, ale chtějí si souboj užít alespoň prostřednictvím jiných. Poslední typ lidí byli chudí lidé, kteří si nemohli dovolit lístky na opravdový turnaj, tak se přišli podívat, alespoň na ty méně zdatné. A pak samozřejmě lidé, co vypisovali kurzy na sázky. Ty poznala okamžitě, protože seděli u sebe a hlasitě se hádali. Přišli právě včas, další zápas právě začínal. „Jdeme akorát,“ pochvaloval si Erik a ona se usmála. Ani nevěděla proč, ale cítila vzrušení, že uvidí opravdový souboj. Ne jako ona, kdy když se to chýlilo k zajímavější akci, tak raději přestala, aby někomu neublížila.

Napadlo ji, kdy naposledy bojovala a trochu jí píchlo u srdce, když si uvědomila, že to bylo právě s Alikou. Tenkrát měla navrch, protože nerada používala svojí druhou transformaci, ale teď už by to bylo jiné. Možná by jí porazila. „Na co myslíš?“ zeptal se Erik mile a ona sebou trhla. „Na nic.“ Odpověděla rychle. Podívala se na muže, kteří se právě postavili do svých boxů. Kývli na sebe a na povel rozhodčího se oba začali měnit. Ten nalevo od nich, se začal měnit ve středně velkou šelmu, která připomínala svými pruhy tygra, ale byl trochu menší, než by měl být. Ocas měl zatočený nahoru a pravděpodobně s ním byl schopný něco uchopit. Zajímavá však byla jeho hlava. Tvarem se podobala šelmě, ale mezi ušima měl dva rohy, rovné a černé, dlouhé několik centimetrů. Šelma zařvala. Embr se podívala na jeho protivníka. Tam stál velký býk, který právě hrabal do země a odfrkoval páru. Jeho rohy byly trochu delší, než si myslela, že je obvyklé a na těle měl želví krunýř. „Vsadíme si?“ zeptal se Erik, když se proměnili nazpátek a vydali se přes celou jejich polovinu do kruhu, aby si podali ruce. „Sázím krejcar na býka.“ Odpověděla rychle. Pobaveně se na ní podíval. „Možná bys to mohla jít taky zkusit.

Teď je jedno, jestli jsi holka, nebo ne.“ Ani nevěděl, jak moc byla blízko, aby se šla přihlásit. Už tak dlouho nebojovala a neměla ani ponětí, jak by si stála. Mohla se jen dohadovat, že by vyhrála, ale dokud to nezkusí, může jen hádat. Trochu si poposedla, aby viděla lépe a jen vzadu v hlavě slyšela, jak se jí Erik směje. Netrénovala pořádně už roky a nejednou jí to přišlo líto. Když byla jako mladá přijata palácová stráž, byla na sebe hrdá, jako nikdy před tím. Ale nevynikala, jak doufala.

Všichni tam byli dobří a nikdo si jí nevšímal. Dokud nenastoupila Alika. Byla o rok starší a mnohem zkušenější. Vzala jí pod ochranné křídlo a tenkrát by pro ni udělala cokoli. Díky ní nabrala trochu zkušeností, mohla se chlubit prvními vítězstvími a najednou věděla, že tam patří. V té době byla asi nejšťastnější, neustále se smála, užívala si života a nic jí netrápilo. A nakonec si jí i ostatní začali trochu víc vážit, což bylo něco, v co už přestala doufat. A pak zmizela. Ani se nerozloučila, jen další den se neukázala ve službě. Hledala jí po celém městě, ale byla pryč. Nenechala ani dopis na rozloučenou. A život se vrátil do starých kolejí. Její spolupracovníci už nevyhledávali její společnost, služby dostávala ty nejhorší a nejnudnější, nikdo o ní neměl zájem. Dokonce přestala i trénovat, neviděla v tom už žádné potěšení. Odešla odtamtud se slovy, že na to patrně nemá. A nikdo jí nepřesvědčoval o opaku. Vytrhla se z myšlenek. Stiskly si ruce a trochu na sebe kývli. Sledovala, jak se vrací do svých vyhrazených boxů a zatajila dech. Celá se předklonila a lokty opřela o kolena. Bradu si položila na prsty. Rozhodčí zapískal a souboj mohl začít. Býk měl rychlejší transformaci a rychle vystřelil ze svého místa. Šelma sotva stačila uhnout, ale odskočila velice mrštně, až to Em trochu zaskočilo. Šelma se rychle dala do protiútoku a vyrazila proti boku, chráněného krunýřem. Na poslední chvilku si to však rozmyslela, a šla po krku, ale býk se samozřejmě dal do pohybu, takže minula. Embr ani nedýchala.

Šelma skočila a býk jí ze sebe rychle setřásl a nabral soupeře na rohy. Několik desítek metrů ho vláčel po zemi, dokud se v písku neobjevila krvavá šmouha. Zastavil se a sledoval, jestli se šelma ještě zvedne. Pravděpodobně by se za normálních okolností zvedla a pokračovala, ale teď ležela, aby se nezranila ještě víc, před důležitějším zápasem. Embr se narovnala a napřáhla ruku, aby zaplatil. Něco zamumlal, ale krejcar jí za okamžik zastudil v dlani. „Podíváme se ještě na jeden?“ zeptala se s očima na vrch hlavy. „Proč vlastně nechodíme častěji?“ Znovu se jí vysmál, ale nic proti dalšímu zápasu neměl a tak tam vyčkávali, než ošetřili muže, který se vrátil do své původní podoby. Naložili ho na nosítka a rychle ho odnášeli pryč.

„Myslíš, že se zapíše i o trůn?“ zeptala se po chvilce zamyšlení Em. Pokrčil rameny. „Být jím, tak ne, ale bůhví, co se mu honí v hlavě.“ Přikývla. Nějaký muž si sedl jen o řadu před ně. Usmál se na ně, a kývl na pozdrav. Trochu prkenně mu pozdrav opětovali. Trvalo to nekonečně dlouho, než se dostavili další dva soupeři a Embr neklidně poposedávala. „Chtěl bych vás vidět při pořádným zápase,“ zasmál se její netrpělivosti muž, co seděl před nimi. Zamračila se. „To byste nechtěl, to mi věřte.“ Jeho úsměv nezmizel. „Chcete se poprat? Fajn.“ Embr sebou trhla. „Co prosím?“ „Je jasné, že jste bojovnice, s nikým jiným souboje takových ňoumů nic nedělá. To jen vy jste viděla ty amatérské chyby.“ Zarazila se a podívala se po ostatních. Erik vedle ní seděl jako by se nic nedělo a pár za nimi se líbal. Podívala se po ostatních a ani ty zápasy moc nesledovali. „Kdo vůbec jste?“ „Mohu?“ zeptal se, ale už se zvedal, aby si mohl sednout vedle ní. Erik vedle Em nesouhlasně zabručel, ale nemohl nic. „Pracuju v paláci, jméno není podstatné. Tak chcete si to rozdat, nebo ne?“ „V

palácové stráži?“ zeptala se obezřetně, protože taky mohl být třeba komorný nebo něco podobně nebojového. Rošťácky se zašklebil. „Možná se přeci jen představím. Mé jméno je Kerwin a jsem…“ „…velitelem palácové dočasné stráže,“ doplnila nadšeně. „Páni, myslela jsem, že jste trochu starší.“ To ho uvedlo trochu do rozpaků a Em se usmála. „Promiňte, to mi uklouzlo.“ „A vaše jméno?“ optal se zdvořile. „Jak jste řekl, to není podstatné, navíc by vám to těžko něco řeklo.“ Chvilku nad tím přemýšlel. „Budiž. Dáme si partičku?“ Otočila se na Erika, který z toho nebyl právě moc nadšený. „Mohl bych si s tebou promluvit? O samotě?“ „Omluvíte nás na chvilku?“ vrátila se pozorností opět ke Kerwinovi, který přikývl s jistou samozřejmostí.

Odvedl ji několik schodů nad něj. „Chápeš doufám, že když ho porazíš, bude to… řekněme ne zrovna vhodné?“ Em se na něj zamračila. „Bude to přátelské utkání a navíc nemám moc šancí a alespoň dokážu, jak se šeredně pletete.“ „Em…“ ale ona ho zarazila. „Už jsem se stejně rozhodla. Ani nevíš, jak si to chci zkusit. Navíc s ním?“ celá se rozzářila. „To prostě nemůžu odmítnout. Bude to, jako bych…“ zasněně se usmála. Jako by se vrátila do minulosti. Zavrtěl nesouhlasně hlavou a pohledem zabloudil k muži, který právě vstal. „Půjdeme?“ Zářivě se usmála a vložila dlaň do jeho ruky. Erik se sesunul na lavici a sledoval je, jak vcházejí do budovy, která přiléhala k bojišti. Postavili se ke stolu a najednou se zarazili. Jako by oběma došlo, že to nebyl nejlepší nápad, ale pak se Kerwin usmál. „Anonymní souboj. Do první krve.“ Em se kousla do rtu.

Možná se vážně unáhlila, ale když si brala jednu z masek, znovu pocítila to vzrušení, které jí tolik chybělo.

„Sejdeme se za chvilku.“ Usmál se, ale poznala, že už si taky není tak jistý. Možná nečekal, že to přijme a že se s ní chtěl jen bavit. Vydala se do své části bojiště, kde se za chvilku bude bít. Najednou ji napadlo, že by se mohla převléci, aby to vypadalo, že bojuje muž s mužem. Rychle zapadla do jedněch dveří a s uspokojením zjistila, že tam je oblečení právě pro případy anonymních soubojů. Rychle si natáhla volné kalhoty a volné plátěné triko, které naprosto zakrývalo jakékoli křivky. Čekání jí připadalo nekonečné, dokonce ještě více, než před tím. Uvažovala, jestli to nemá vzdát. Musí být dobrý.

Musí být hodně dobrý, když je velitelem. Znovu si vzpomněla na čas, kdy i ona patřila k elitě. Jejich velitel byl starý rozmrzelý muž, který jí neustále připomínal, že ji přijali jen kvůli tomu, že neměli nikoho jiného. Měnil se v medvěda a dravého ptáka, který trochu připomínal orla, ale měl menší rozpětí křídel a trochu delší krk. Jednou viděla Aliku, jak s ním bojuje a do poslední chvilky neměla tušení, kdo vyhraje. Nakonec nevyhrál nikdo, protože někdo vyhlásil poplach a tak se oba mžikem vrátili do svých lidských podob a vyrazili chodbou k místu, odkud se ozýval křik. Ani nevěděla, co to tenkrát bylo, na to časem zapomněla. Jemně si okusovala rty. Co to jen vyvádí? Zhluboka se nadechla. Nemůže s ním bojovat.

Konečně se na ně dostala řada a ona se postavila do svého boxu. Zaplavila ji vlna vzrušení, když si představila, že by mohla už za pár okamžiků opravdu bojovat. Že by mohla zažít to vzrušení na vlastní kůži a zjistit, jak moc na to má, nebo nemá. A on k tomu byl skvělá příležitost. Kdyby porazila jeho, bylo by to něco tak senzačního, že by…ani nevěděla co vlastně.

Sledovala rozhodčího, jak na ně kývá, ale ani jeden se nezačal měnit. Vydala se doprostřed jako první. Následoval jí v okamžiku. Potřásli si rukama a pak oba odešli zpět do svých budov, kde ze sebe strhli masku. Odhodila jí někam do kouta a rychle se převlékla. Najednou jí bylo strašné horko a nemohla dýchat. Vypotácela se před dveře a tam jí zachytil Erik, který jí vynesl na vzduch. „Ještě že máte rozum.“ Pronesl rozezleně. „Jako bych ti to neříkal.“ Seděla tam úplně zelená a nemohla nabrat dech. Kerwin přiběhl vzápětí a i on vypadal pobledle. „Ještě nějaký skvělý nápad?“ zeptal se rozzuřeně Erik, když se trochu vzpamatovala. „Omlouvám se, nevím, co mě to napadlo,“ bránil se Kerwin. „Nečekal jsem, že… jen jsem…

promiňte.“ Uklonil se jim a rychle odběhl dolů do města. Ještě několik minut tam seděla mlčky. „Nemohl za to. Měla jsem s ním flirtovat, ne ho vzít za slovo.“ Sedl si vedle ní a jemně ji objal. Kupodivu neucukla, jak to měla ve zvyku, ale naopak se k němu víc přivinula. „Co je to se mnou? Bojovala bych s velitelem palácové stráže? Jak mě něco takové vůbec mohlo napadnout?“ „Víš co je ironie?“ zasmál se trochu překvapivě Erik a ona se na něj podívala. „Že bych si vsadil na tebe.“ Několikrát zamrkala. „Jako vážně?“ „Em, ty se strašně podceňuješ a já už se na to nemůžu dívat.“ „Ne Eriku, já jsem realista a vím, jak to ve skutečnosti je. Nemám na to, ať to vypadá všelijak. Možná bych tě porazila, možná bych porazila toho ubožáka, kterého porazil i zmutovaný býk, ale co dál? Ne Eriku, už jsem to jednou zkoušela a neměla jsem na to. A ty to moc dobře víš.“ „Em.“ Zašeptal, „to je dávná minulost. Už jsi jinde. Jsi mnohem lepší, než si sama přiznáš. A víš co?

Jsem si jistý, že bys mohla mít úspěch, kdyby ses přihlásila. Jsem o tom přesvědčen.“ „Říkáš to jen proto, abys mě uklidnil.“ Odporovala Em a pozorně se mu podívala do očí. „Víš moc dobře, že bych ti nikdy nelhal.“ Opřela si čelo o jeho rameno a přemýšlela o jeho slovech.

Hádka

Slyšela ještě mnoho příběhů, co se vlastně ten den stalo. Slyšela, že se vrátila jeho žena, že se našlo jeho nemanželské dítě, že mu umřel otec nebo že mu Destr řekl, že je těhotná s někým jiným. Nikdy by neřekla, že může tak vroucí cit ochladnout tak rychle. Myslela, že je její vyvolený a že by jí jeho ztráta zabila. Myslela, že se nikdy nezamiluje tak moc, jako do Felixe, doufala, že už jí nic takového nikdy nepotká. Zbýval den do turnaje, do turnaje, který jí navždy změní život, i když ona jen bude sedět na zahradě, u Vévodkyně nebo klábosit s někým, kdo jí nezajímá ani za mák. A bude čekat. Zítra nastoupí a rozhodne se, zda je jim souzeno spolu žít, nebo není. Zda pro ni získá dostatečné věno, svoje postavení a jeho otec ho nevydědí. Možná se stane královnou Walgradu, možná už ho nikdy neuvidí. Buď a nebo. To čekání jí zabíjelo. Musela něco dělat, ale nebylo co. V domě bylo pusto a prázdno. Vévodkyně byla u sebe a Qarta s Irmou byli na společenské návštěvě, na kterou se jí nechtělo. Možná měla jet, ale nedokázala si představit, jak by se na ně mohla usmívat. Navíc většina pozvaných věděla, co se odehrálo v posledních týdnech jejího života, věděli přesně, na co myslí a nemístně by se na ní dívali a vyptávali by se. Musela by se usmívat a dělat, že jí to ani za mák nevadí, že je to věc, která jí nedrásá duši i srdce a že si o tom ráda pohovoří s každým, kdo bude ochotný. Ne, bylo dobře, že zůstala tam, kde to znala a kde nebyl nikdo, koho by zajímala o trochu víc, než bylo potřeba. Pokud věřila na osud, pak vyhraje a vrátí se. Pokud věřila na její neštěstí a na špatné náhody, už ho nikdy neuvidí. Pokud nevěřila Vévodkyni, i když se vrátí, nebudou spolu, protože bude mít moc velké postavení pro ni. Pro holku, která odvrhla svou vlastní rodinu, které přestala posílat peníze a nakonec i zprávy o tom, jak se jí daří. Nevěděla, zda její rodiče ještě žijí, jak se daří jejím sourozencům nebo kde teď jsou. Neměla od nich jedinou zprávu několik let a najednou jí připadl smutek. Chybělo jí obětí, které by jí mohla dát matka, kázání od otce nebo přátelské poplácání bratra. Zatoužila odjet na venkov, do malé chatrče, kde by byla jen jedna světnice, pila čerstvé mléko a chodila na houby, večer poslouchala příběhy, ve kterých chyběla přetvářka a snaha někomu dokázat, že do společnosti opravdu patří.

Povzdechla si. Den do rozhodnutí o jejich životech. O jejím životě. Možná by přeci jen mohla odjet někam daleko, pokud to nedopadne tak, jak si přeje.

Možná by mohli odjet společně. Mohla by najít svou rodinu a ukázat jim, jak je dokonalý a jak je s ním šťastná. Nebo by se jim mohla alespoň vyplakat na rameni. Myslela na to všechno, jak se to stalo, jak ho viděla poprvé, jak s ním mluvila, jak spolu tancovali a jak se na ni díval. Jak se smál, jak se změnil a jak se konečně odvážil ji říci to, co ona chápala už od začátku, jen někdo hodně hluboko v sobě. Nebo si to alespoň nyní nalhávala. Ten okamžik, kdy k ní přišel, a pohádali se poprvé, na ten nikdy nezapomene. Tenkrát ještě nevěděla, jak to dopadne, tenkrát byla celá rozbolavělá z jejího zničeného života. Stála v rohu a popíjela šumivé víno, zatímco většina jejích známých tancovala. Vévodkyně jí donutila sem jít, i když protestovala, ale jen slabě. Tady jí požádal Felix o ruku.

Zakroužila skleničkou a dívala se, jak bublinky stoupají po sklenici. Byla tak pohroužená do sebe, že si nevšimla, že se vedle ní objevil. „Tančíte?“ Zamrkala na něj a málem se utopila v jeho očích. Trhla sebou. Nenáviděla ho. To on mohl za její veškeré neštěstí, nebo tomu alespoň hodně dopomáhal. „Ne,“ odsekla, „bohužel mám něco s nohou a netančím.“ Destr semkl rty a uklonil se jí. Vydal se k východu a ona se na něj dívala a všechno, co jí kdy udělal, se v ní vzbouřilo. Doslova do sebe hodila obsah sklenice a po cestě si vzala ještě jednu sklenici, a co nejladněji se za ním vydala ven. Pravděpodobně si jí všiml, protože ho zastihla ještě v hale, okamžik před tím, než měl vyjít ven, se zastavil a díval se na ni. Svírala sklenku a najednou si nebyla tak jistá, že to byl tak dobrý nápad. Lehce našlapovala po koberci a byla vděčná, že neslyší svoje vysoké podpatky. Čekal, ale když se dostala dostatečně blízko, aby na sebe nemuseli křičet, zmizel za dveřmi. Byl podzim, venku foukal chladný vítr a ona měla odhalená ramena a rozparek až ke stehnu. I přes to za ním vyběhla a na okamžik zaváhala, kam za ním má jít. Na poslední chvíli ho spatřila, jak zachází do stáje a tak neváhala a rozeběhla se za ním. Stál u zadního koně a hladil ho láskyplně po hlavě. Když vešla, obrátil se na ni, ale nepřestával laskat svého koně. Zastavila se u dveří a váhala. V ruce stále svírala plnou skleničku vína a zuby jí drkotaly, jaká jí byla zima. Za ní se zaklaply dveře a ona si navlhčila rty. „Je tu ještě někdo?“ zeptala se chabě a rozhlédla se kolem. Zavrtěl hlavou a sáhl do kapsy pro cukr, který hnědák rád spořádal. Udělala další dva kroky a trochu si napila, aby si dodala kuráž. „Na to, že máte něco s nohou, jste byla docela rychlá, co se týče mého pronásledování.“ Prohodil nenuceně a znovu sáhl do kapsy. Po očku jí sledoval, nikdy ne přímo. Byl nejistý, snad poprvé, co mohla soudit. „Já vás nepronásleduji,“ obořila se na něj a znovu pocítila ten nával nenávisti, který v sobě dusila od Josého odchodu. „Jistě,“ sklonil hlavu a konečně odešel od koně a udělal pár kroků směrem k ní. Oba se zastavili, on vrazil ruce do kapes a ona odložila skleničku na jednu z polic vedle kartáčů. „Co jste řekl Felixovi doopravdy?“ zeptala se na to, co jí napadlo jako první. Nezáleželo na tom a on si toho byl vědom. Kdyby jí skutečně Felix miloval, nikdy by jí tam nenechal stát samotnou bez jediného vysvětlení. Nezáleželo na tom, co řekl, ale proč jí to udělal.

Proč se do toho musel plést? Proč jí musel přede všemi ponížit stejně, jako to udělal Felix? Proč tam nemohl zůstat a pomoci jí, aby dali věci do pořádku? Něco jim vysvětlit? Kdyby ještě někdy potkala Felixe, pravděpodobně by po něm skočila a bušila do něj hlava nehlava. Možná by to měla udělat i s Destrem a zbavit se toho vzteku, který se v ní bouřil.

„Slyšela jste, ne?“ řekl trochu odměřeně a ona zaťala pěsti. Jak moc ho nenáviděla, jak tam klidně stál a měřil si jí pohledem, jako nějakou hysterku. Jak jí každou svou částí dával najevo, že je nikdo a že je plně v jeho moci, co s ní bude dál. Mohl udělat cokoli a vše mu prošlo, třeba ji nechat samotnou u oltáře. „Slyšela jsem, že jste mu zalhal o jeho majetku a on si ho vybral raději než mě.“ Její hlas zněl přidušeně a její tvář se mračila. Pokrčil rameny. „Bylo by na tom něco špatného?“ Zhluboka se nadechla. Nejraději by se rozkřičela a vychrlila na něj, že rozhodně, že jí to měl říct a ne ji nechat stát před všemi těmi lidmi, jako hloupou husu, která uvěřila pohádce. To on mohl za to špatné načasování, Felix ji opustil sám, na to po čase přišla. Ale Destr mohl za to, že přijel v tu nejzazší vteřinku. Možná jí pomohl, ale mohl to udělat tisíckrát jinak! „Nechtěl jsem, abyste si vzala někoho, kdo by vás jen využil.“ Znechuceně si odfrkla. „A proto jste mě musel nechat říct ano a pak mě tam nechat samotnou, abych se s tím vším vypořádala?“ „Nechtěl jsem…“ ale nenechala ho to doříct.

„Nechtěl jste mě nechat udělat životní chybu? Mám vám snad poděkovat? Proč jste sakra hned odjel? Mohl jste se postavit ke mně a vysvětlit jim to! Mohl jste mi pomoct, mohl jste mi to říct dopředu, abych se na to mohla připravit!“ „Nemohl jsem…“ „Nemohl jste co? Musel jste jet ponížit další nevěstu? Jel jste se pochlubit, jak jste mi opět zmařil štěstí?“ „Ne, to si nesmíte myslet…“ „Ne? A co si mám myslet? Že jste si to nenechal na poslední chvíli? Že se mi to všechno jen zdálo?“ Semkl rty a nic neodpověděl. Vypadal, že ho to opravdu mrzí, ale ona to nedokázala ocenit. Stála tam zlostí bez sebe a myslela na to, jak se na ní všichni dívali jako na chudinku. „Víte vůbec, kolik už jsem kvůli vám vytrpěla?“ Díval se jí do očí s takovou bolestí, že se na okamžik zarazila, ale vztek a lítost byly přeci jen silnější. „Vy jste nikdy nikoho nemiloval,“ obvinila ho plačtivě, „protože kdyby ano, tak byste věděl, že jste mi způsobil bolest jako nikdo!“ Sledoval jak pláče. Neřekl nic. „A víte co je nejhorší?,“ pokračovala uplakaně, „Felix byl možná chyba, ale s Josém jsem byla vážně šťastná. Kdybyste mi ho neodehnal, pak bych si nikdy nic nezačala s Felixem.“ Slzy se jí koulely po tváři jako velké perly a on je smutně pozoroval. „To vy jste mohl za to, že jsem byla sama a hledala někoho, kdo by mi v tom pomohl a vy jste ho znovu odehnal.

Znovu, proč nechcete, abych byla šťastná?“ „Terino,“ vyhrkl, ale zarazil se, na poslední chvilku si rozmyslel, co měl na jazyku. „Terino, omlouvám se. Vážně. Snad mi jednou odpustíte.“ Otřela si slzy a pak i oči, aby je neměla tolik rozmazané, i když věděla, že to nemá cenu. Do očí se jí vrátila nevraživost, kterou namířila přímo na Destra. „Nechte mě žít.“ Řekla unaveně. „Nechte mě na pokoji a už se mi nikdy nepleťte do života.“ Na to se otočila, vzala sklenku s vínem, kterou obratem vypila a sklenku mrštila o zem, až se roztříštila na tisíc kousků. „Nechte mě sakra žít.“ Broukla zády k němu a vrazila do dveří, aniž by se na něj naposledy podívala.

Definitivní rozhodnutí

„Slyšel jsem, že si málem porazila Kerwina.“ Dobíral si jí hned další večer Mils. Zpražila ho pohledem. „Víš moc dobře, že se žádný boj nekonal.“ „Škoda.“ „Ani nemyslím.“ Řekla zamyšleně s plnou pusou. Dneska si objednali pečené kuře s křupavým chlebem. Měla mastné ruce, že jí málem vyklouzl džbánek sladkého piva, když se chtěla napít. Vypadala spokojeně a Erik se na ni musel pořád dívat. Ignorovala to, jako obvykle. Limb se na ní obrátil. „Jaké to bylo, když jsi tam stála, dole v aréně a představovala si to vzrušení, které by mohlo přijít, ten adrenalin, který by se ti vyplavoval do těla…“ zarazila ho. „Mohl bys mlčet?“ zeptala se nasupeně a ulomila si stehno, jen to křuplo. „Takže se ti to líbilo?“ přisadil si Mils a ona se odvrátila. „Jděte do háje.“ Šibalsky se na sebe podívali, ale ona si toho nevšimla, protože se dívala na hostinského, aby jí přinesl další pivo. Snažila se otřít prsty do bílého ubrousku, ale moc se jí to nedařilo. Nakonec to vzdala a znovu vzala mastnou pečínku do ruky. Dívka jí přinesla nový džbánek a s odporem si vzala ten prázdný. „Dneska jsem viděl takový tintítko, jak se zapisuje.“ Pokračoval Mils nezúčastněně. „Zdání klame.“ Prohodila trochu pobouřeně a šlehla po něm pohledem. „Možná je vážně dobrý.“ „Možná,“ potvrdil Mils, „prej se proměňuje v nějakýho napůl žabáka a napůl koně nebo co.“ Trhla sebou. „Cože?“ Přikývl, „no jo, ptal jsem se. Prej to popsal takhle.“ „A ten by si troufl na draka?“ vyhrkla nevěřícně. „Ne každej se bojí tak, jako ty, má drahá Em.“ Mils si vzal krajíc chleba a kus z něho ukousl. „Já se nebojím.

Jsem žena, pamatuješ?“ „Zatím jsem neměl to potěšení,“ usmál se oplzle a ona jen protočila oči v sloup. „O tom si nech zdát.“ „Každou noc.“ Probodla ho pohledem. Mils se zatvářil, jako by se skoro chtěl omluvit, ale dál si vedl svou. „A pak jsem viděl toho býka, nebo co to bylo, jak se taky zapisuje.“ „Vždyť nevíš, jak vypadal,“ odsekla mu odměřeně a odhodila ohryzanou kost na cínový talíř. Chvilku přemýšlela, že by si snad dala ještě trochu masa, ale pak se odvrátila a začala si znovu otírat prsty. „To sice ne, ale popis celkem seděl na býka s krunýřem. Nevím, kolik jich běhá po našem městě a tváří se děsně vítězně.“ „S drakem by nevydržel ani minutu.“ „A ty?“ hned se chytil Mils. Zašklebila se. „To nevím, ale nejspíš bych neměla o nic větší šanci než on.“ „Em,“ napomenul jí láskyplně Erik. Trochu se ošila. „Co? Je to pravda. S drakem bych moc nepochodila.“ „Ale s ostatníma bys byla mohla.“ Přidal se Limb. Všechny je přejela otráveným pohledem. „Nevím, o co se tady snažíte, ale já bych nikdy nepřistoupila na takové riziko, jako převléct se za muže, i kdybych si myslela, že mám šanci, o čemž pochybuju. Když tolik chcete soutěžit, jděte si tam samy, já vám ráda zamávám z tribuny.“ „Ale…“ „Už se o tom nehodlám bavit.“ Zarazila Milse dřív, než mohl protestovat. „Jestli to ještě někdo z vás zmíní, odcházím.“ Mils naštvaně našpulil rty a Erik zavrtěl pobouřeně hlavou. Limb se otráveně napil. „Děláš chybu, ale jak myslíš.“ Uzavřel to hned, jak odložil džbánek.

Nákup, den do zahájení turnaje

„Tati, tati,“ tahal za rukáv otce malý kluk, mohlo mu být tak kolem sedmi let, měl uhlově černé vlasy a vodové oči. V druhé ruce držel jablko, ze kterého občas trochu uždíbl, aby udělal otci radost. „Ano?“ zeptal se trochu nepřítomně muž, který ho držel za ruku, ale snažil se vybrat na trhu nějaké suroviny, aby mohla jeho žena večer uvařit. „To je paráda, že už zítra začne turnaj. Půjdeme se podívat? Já bych moc chtěl. Tomac říkal, že ho tam táta vezme, aby se něčemu přiučil a Zola zase říkala, že babička s dědou už jí říkaly, aby si taky nic nedomlouvala, že se půjde podívat.“ „Možná,“ odpověděl vyhýbavě a prodavačce ukázal na rajčata, „asi tak půl kila a pak prosím tu birkev, asi kilo, jak vám to vyjde.“ „Tati, prosím, musíme jít.

Chtěl bych vidět draka. Paní učitelka nám ho nakreslila na tabuli a vypadal nádherně. Měl obrovský křídla, do tlamy by se mu vešla celá třída a drápy by uzvedl dům.“ Trochu se zasmál. „Vždyť se ještě ani neukázal, možná vůbec nepřijde.“

„Tomac říkal, že ho viděl,“ zamračil se kluk a našpulil rty. „Určitě i Zola a Mira ho prej viděli. Šel v noci po ulici a měl ohnivý oči. Čeho se dotkl, to vzplálo.“ „…a pak prosím vás ještě támhle tu hlávku zelí a bude to všechno.“ „Tati, tak půjdeme?“ naléhal znovu syn, když otec zaplatil a stále to nijak neokomentoval. „Kime,“ povzdechl si, „kdyby se ve městě objevil drak, určitě bys o tom taky věděl. Všichni by to věděli. „ „Jak si můžeš být tak jistý?“ zakoulel očima. „Navíc Tomac…“ „Tomac se vytahuje, vsadím se, že teď taky přemlouvá tátu, aby s ním šel.“ „A půjdeme? Prosím, slibuju, že budu jíst zeleninu a taky ty kapky,“ trochu se zamračil. „A pomůžu mámě v kuchyni, tati prosím.“ Pobaveně zavrtěl hlavou.

„Tak uvidíme.“ „Hned zítra to řeknu ve škole,“ zajásal Kim a celý se vypnul. „Řekl jsem že možná, ne že určitě,“ snažil se mírnit jeho nadšení, ale Kim už byl myšlenkami jinde. Otec si trochu povzdechl a zabočil do vedlejší uličky ještě pro sýr a trochu pečiva. Ostatní věci, co byli na seznamu už snad měl, a nemohl se dočkat, až konečně bude doma. Vyšli z obchodu, Kim odhodil zbytek jablka do koše, a radostně se zakousl do kousku sladkého pečiva. Pokračovali nahoru tržnicí a když byly skoro na jejím okraji, Kim se zastavil, sousto mu vypadlo z otevřené pusy a zbytek, co svíral v ruce upustil na zem.

Otec mu chtěl nejdřív vynadat, ale když se podíval k obloze, kam se díval jeho syn, otevřela se mu pusa do kořán taky. Na obloze, která byla blankytně modrá s bílými beránky, se objevily dvě tečky, které se proháněly nad městem a za sebou tvořili kouřové čáry. Nejdřív si nebyl jistý, co to vlastně je, ale najednou se to začalo pohybovat přímo proti městu, začalo to nabírat jasnější podobu a najednou nebylo pochyb. „Drak! Drak!“ začal skákat Kim a ukazovat na oblohu. „Drak, tati, opravdovej drak!“ Přitáhl si syna trochu blíž k tělu, aby ho mohl ochránit, ale sledoval stejně jako on, jak se k nim blíží, jak má obrovská křídla, která kloužou po vzduchu, jako by nebylo nic jednoduššího, jak má hrdě vztyčenou hlavu a letí pořád níž a níž. Nezastavil se ani nad střechami a lidé v ulicích, jen několik bloků od nich začali křičet, protože drak stále nezpomaloval. Muž strhl Kima trochu do vedlejší uličky, ale Kim se mu vytrhl, musel se dívat. Oči vytřeštěná, pusu dokořán a najednou tam byl. Prolétával jejich ulicí, nebyl větší než malý dům a letěl naprosto bezhlučně. Mávl křídli a byl zase pryč, nahoře, v oblacích, jako tečka stejně malá, jako na začátku. Odevšad byly slyšet rozrušené hlasy, že drak dorazil, že je tady a ať se jdou všichni podívat. Ještě chvilku létaly dvě tečky nad městem a pak byly pryč, rozletěly se na východ, do hor. „Paráda.“ Vydechl Kim. „Tati, to bylo nejlepší, co se mi kdy stalo. Musím to jít hned říct Tomacovi!“ a rychle se rozběhl do ulice, která se napojovala na hlavní třídu, která vedla do čtvrti jeho kamaráda. „Vrať se do šesti!“ ještě za ním stačil zařičet, ale nebyl si jistý, že ho slyšel.

Ranní kocovina, den do zahájení turnaje

Zasténala. Otevřela oči, ale hned je zase zavřela, aby neviděla polední slunce, které zářilo vysoko na obloze. Znovu zasténala a chtěla se otočit na druhý bok, ale okamžitě zjistila, že to nebyl moc dobrý nápad, protože se jí tak zamotala hlava, že se málem pozvracela. Zhluboka se nadechla a zamžourala do sluníčka. Trvalo jí hodnou chvíli, než si uvědomila, kde vlastně je. V posteli Erika, svlečená jen do spodního prádla. Na čele jí vyběhly vrásky a rukou zajela do vlasů. Z noci si nepamatovala naprosto nic, ani nevěděla, jak se sem dostala. „Dobré poledne,“ pozdravil jí svěží Erik v ruce nesoucí šálek horké kávy. Zamračila se snad ještě víc a zvedla se na loktech. „Co se včera dělo?“ Podal šálek a ona ho opatrně od něj vzala a přiložila ke rtům. Pobaveně naklonil hlavu. „Asi se ani nemám ptát, co si pamatuješ?“ Zahanbeně sklonila hlavu a odvrátila od něj pohled. „Bylo to hodně špatný?“ Pokrčil rameny. „Jak se to vezme.“ „Skvělý, takže bylo.“ Lehce se zasmál a roztáhl ještě víc závěsy. Zašklebila se do světla a levou rukou si zaclonila oči. „Tak mi to povíš? My jsme včera v noci…“ trochu zahanbeně se podívala na postel a pak na něj. Tentokrát se na ní podíval s trochu vážnější tváří. „Ne, to se vážně nestalo. Ale i kdyby, myslím, že by to byl tvůj nejmenší problém.“ Sledovala ho a snažila se skrz něj vzpomenout, co se asi tak mohlo stát, co mohla provádět, že si z toho dělá legraci. Jenže on jí to vůbec neulehčoval. Tak trochu se záhadně usmál a přisedl si k ní na postel. Jemně jí vzal pramen vlasů, který jí spadl do obličeje a odsunul ho dozadu. „Než ti to řeknu, chci abys věděla, že jsem ti to rozmlouval, nebo alespoň ze začátku.“ Zpozorněla. Tohle neznělo dobře a jí zaplavila vlna strachu. Trochu se nadzvedla a zády se opřela o postel. Zavřela oči aby potlačila, jak se celý svět rozhoupal. „Tak povídej, nenapínej mě.“ Jenže on už nic neřekl a podíval se jí nejdřív na krk, a pak plynule sjížděl pohledem dolů, až mezi její ňadra.

Nejdřív mu chtěla vynadat, ale on se na ní hned významně podívala a v tom jí to došlo. Prsten po matce! Rychle sáhla na hrudník, ale řetízek s prstenem nenašla. „Co…Eriku! Snad jsem… snad jsem ho neprodala? Nebo někde neztratila?

Nebo…“ Zarazil jí. „Ne, je v bezpečí.“ „Kde? Chci ho nazpátek. Eriku, copak nevíš, co pro mě znamená?“ Vzal ji za ruce, ale ona se mu vytrhla. „Eriku!“ odhrnula ze sebe deku a rychle vyskočila. Natáhla si sukni a košili. „Tak kde je?“ zeptala se, když se zachytila o stěnu, aby našla ztracenou rovnováhu. Sledoval, jak se neobratně oblékla a když byla hotová, nabídl jí židli, která stála u okna. „Posaď se.“ „Ne, dokud mi neřekneš, kde je můj prsten.“ „Em, sedni si, jinak ti to neřeknu.“ Našpulila navztekaně rty, ale poslechla. Založila si ruce na prsou a jasně dávala najevo, že čeká. „Opila ses.“ Začal trochu neobratně s vyprávěním. „Jo, to už víme, ale kde je prsten?“ Erik si navlhčil rty. „Opila ses a pak…no vsadila ses.“ „O

prsten?“ vyskočila znovu a prsty zajela do vlasů. Neklidně začala přecházet. „A s kým? A o co?“ Vyhnul se jejímu pohledu.

„S Klimem, hospodským.“ „Cože?“ vyjela překvapeně. „To si ze mě děláš legraci!“ „Ne, o tomhle bych nežertoval.“

„Eriku,“ vyčítavě si ho přeměřila. „Ne, vážně. Vsadili jste se a ty jsi…“ „Já jsem co?“ „Přihlásila ses včera v noci na turnaj.“ „Cože?!“ zastavila se na místě, jako by jí někdo zmrazil. Erik se na ni ani neodvážil podívat. „Já jsem co?“ opakovala nevěřícně. „Rozmlouval jsem ti to.“ Pokrčil rameny a lehce si odhalil levou klíční kost, kde zel krvavý škrábanec, který byl sešitý několika stehy. „To jsem…?“ ale on jen pokrčil rameny, jako by to nic nebylo, a pokračoval:

„Přihlásila ses na turnaj, byl tam tvůj bratr Citrin, mimochodem měl ohromnou radost a vzkazuje ti, že se zastaví, navíc jsi byla zakuklená v černý kápi, nikdo nic nepoznal.

Už to nejde vzít zpátky. Vsadila ses, že když vyhraješ i jen jeden zápas, dostaneš podíl na Klimově hospodě, když prohraješ, nechá si ten prsten.“ Trochu si oddechl, že už jí to vyklopil, ale bylo to předčasné. „Já jsem se vsadila, že vyhraju zápas v turnaji?“ „Byla jsi opilá a Limb s Milsem, možná i trochu já, jsme tě trochu popichovali, ale nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že uděláš…“ „Takovou pitomost,“ doplnila za něj úplně omráčeně. „Zítra v šest ráno se losují čísla a od osmi jsou první zápasy.“ Nevěřícně zavrtěla hlavou a podívala se z okna. „To není možný, zašeptala. Co když prohraju?“ Neodpověděl, nebylo to potřeba. Chvilku přemýšlel, že by se zvedl a třeba jí objal, ale došel k názoru, že by to nebyl nejlepší nápad. Sledovala lidi venku na ulici, kluka, co nesl ošatku jablek, stařenku, jak se baví se starcem a dva vojáky, jak si to šlapou nahoru po ulici. „Jen jeden zápas?“ „Jeden zápas,“ potvrdil. „Em, ale jestli nechceš, nemusíš… můžeme to nějak zařídit, můžeme…“ Ani se na něj nepodívala, jen mávla rukou a kousala se ze vnitř do rtu. „Jeden zápas.“ Zašeptala.

Erik jen zavrtěl hlavou. „Honem, vidíš to?“ najednou vyjekla Em a pobízela Erika, aby se také podíval z okna. „Co jako?“ Prstem ukazovala na tečky, které se míhaly na obloze. Chvilku se na to mračil. „Co je to?“ Odvrátila se. „Je tady,“ zašeptala,

„drak je tady a já se přihlásila do turnaje.“

Musela se posadit, aby nespadla, jak jí to šokovalo. Rychle jí přinesl sklenici vody. „Ještě se můžeš nějak domluvit s Klimem,“ snažil se jí uklidnit, ale moc to nepomáhalo. Byla bledá jako stěna a mělce dýchala. „Em, dojdeme za Klimem a bude všechno v pořádku. Když tak mám nějaké peníze a ty taky, ne? Můžeme ho vyplatit, nebo se jinak domluvit.“ Stěží přikývla a znovu se trochu napila. „Drak,“ zašeptala znovu. Chvilku tam seděla naprosto nepohnutě, ale začínala se jí vracet barva do tváří a nakonec se na něj i usmála. „Vůbec si nezasloužím, abys na mě byl tak hodný.“ Zatřásl hlavou, a ona se na něj podívala hlubokým pohledem. Lapily jí jeho smaragdové oči, jeho hezké rty s větším dolním rtem a jeho světle hnědé vlasy, které měl svázané dozadu. Na okamžik jí připadalo, jako by poprvé viděla, jako by až teď pochopila, jak vlastně vypadá a celá se zachvěla. Stočila pohled někam za něj a on se usmál a pomohl jí na nohy.

Už je mi lépe, den do zahájení turnaje

Den. Zbýval jediný den a oni promrhali tolik času. Tolik času, že tomu nemohla ani uvěřit. Chápala, proč jí to neřekl dříve, nebo proč na to nepřišla sama a mnohem rychleji, ale stačilo jen trochu odvahy a mohly spolu být o měsíce déle. Možná si to nalhávala, ale snění bylo krásné. Představovalo si, jak jsou spolu, jak se projíždí na koni, jak leží v trávě, jak jí hladí tvář, jak… Musela myšlenky rázně utnout, protože jí to bolelo tak, jako by jí někdo vrazil nůž do srdce. Poslechl jí. Poslechl a od té doby se Destr neukázal v jejím životě ani jednou. Nechodil tam, kde se mohla vyskytnout, na všechny společenské návštěvy k tetě jezdil zásadně, když byla pryč a jakmile se nedalo vyhnout pozvání oficiálně a už si myslela, že na něj znovu narazí, tak se neukázal. Prý je nemocný, slýchávala, má těžké horečky, zranil se na lovu, cokoli, jen aby jí neviděl.

Od osudné hádky uplynulo snad osm měsíců, možná trochu víc nebo méně, přesně nevěděla. A ona najednou zjistila, že je ještě osamělejší. Měla spousty přátel, měla dobré společenské kontakty, účastnila se dokonce některých plesů, kam zavítal i král, ale nebyla spokojená, jako by jí něco v životě chybělo. Jako by žila jen napůl a druhou polovinu ztratila někde po cestě. Párkrát si vyměnila nějaké zamilované psaní s nějakým hrabětem, poslala pár vzdušných polibků nebo si zatančila s nějakým údajným ženichem, ale nikdy to nebylo to, co hledala. Byla jako ryba zaseknutá v síti se spoustou jiných ryb, ale ona jediná se lišila, protože chtěla utéct. Když se dozvěděla, že je pozvána na dvůr Destrova otce, zastavilo se jí srdce, ani nevěděla proč. Seděla v salónku a četla tu pozvánku několikrát dokola. Byla výslovně pozvaná na jarní ples Vévody a sluha, který s dopisem přijel, čekal na odpověď. „Jistě,“ broukla k němu zády. „Bude mi potěšením.“ Sluha se patrně uklonil, ale to nemohla vidět, jen zaslechla, jak za sebou zacvakl dveře. Jarní ples. Byla to pocta, jaká se nedostane hned tak někomu.

Zajímalo jí, jestli tam Destr bude nebo ne. Ani nevěděla, co si přeje víc, ale věděla, že tam musí jít.

Ples měl být za týden a ona se dala do shánění róby, s kterou by neudělala ostudu. Nakonec vybrala troje šaty a kupodivu sama Vévodkyně ohodnotila šaty, které vybrala jako velice působivé. Měli odhalená záda, nabírané rukávy a rovnou sukni, která podtrhovala její štíhlou postavu. Barvu měli bledě zelenou, a když si svázala vlasy do pevného uzlu a nechala několik pramenů popadat na záda, ohlíželi se za ní kuchtíci a sluhové tak nepatřičně, že jim Vévodkyně musela vynadat. Palác, kterému Destr říkal domov, byl překrásný. Měl velká vitrážová okna, balkóny, sloupy a barevně malovanou fasádu, která zdůrazňovala jeho velkolepost. Vešla do haly, kde jí pomohli z kabátku a pak zamířila spolu s Vévodkyní do tanečního sálu, kde už hrála hudba a několik párů tančilo. Uklonila se Vévodkyni, která šla pozdravit svého bratra a jeho manželku k jejich stolu. Terina se dívala, jestli neuvidí Destra u rodičů, ale nebyl tam. Neseděl ani u vedlejších stolů, dokonce ani netancoval.

Jejich syn se nedostavil. Na okamžik jí to vyvedlo z rovnováhy, ani si neuvědomovala, jak moc jí chybí a co by nyní dala za to, aby ho mohla byť jen na okamžik spatřit. Vydala se ke skupince známých, kteří jí s radostí přivítali, ale ona nebyla schopná myslet na nic jiného, než že tady není. Že tady měl být místo ní, že je to ples jeho rodičů a místo toho se řídí jejím přáním a raději je někde mimo město. Najednou se přistihla, že doslova zírá na dveře a než se stačila vzpamatovat, už se jí ptal jeden její přítel, zda někoho čeká. Usmála se. „Och, vůbec ne. Jste tu vy, koho bych ještě mohla chtít?“ Rozpačitě se usmál a podal jí jinou sklenici, která nezela prázdnotou. „Je to tu nádherné, co myslíte?“ pokračoval a Terině nezbývalo nic jiného, než obrátit celou svojí pozornost právě na něj. „Nádherné. Vždycky jsem snila, že se sem jednou podívám a najednou?“ pokrčila rozverně rameny. „Jste tu také poprvé, nebo jen já jsem hotové nemluvňátko v celé této společnosti?“ Zasmál se. „Jsem tu po třetí, ale s vámi je to hned zábavnější.“ „Ale neříkejte. Vidíte támhle tu slečnu? Může na vás oči nechat, a jak jsem si mohla všimnout, ani vám není lhostejná.“ Celý zčervenal. „Opravdu. Jste velice pozorná, drahá Terino.

Pokud mě omluvíte, půjdu se bavit s onou nádhernou slečnou.“ Přikývla a zdvihla sklenici, aby se dobře bavil. Znovu přelétla ostatní hosty, ale neviděla ho. Nemohla si pomoct, ale tentokrát chtěla vědět, co se s ním stalo. Pokud má horečky, možná by ho mohla jít nahoru navštívit. Nenápadně došla ke sluhovi, který bděl nad tím, aby nic nedošlo a zastavila se tak, aby to nevypadalo, že se baví se sluhou. „Pan Destr dorazí?“ zeptala se potichu, ale sluha velmi dobře rozuměl. Nehnul ani brvou a odpověděl stejně přidušeně. „Není mu dobře, leží ve svých komnatách a nepřeje si být nikým rušen.“ Terina si navlhčila rty. „Myslíte, že byste pro mě mohl udělat výjimku a zavést mě k němu?“ Nyní se na ní sluha podíval trochu překvapeně. „Paní, opravdu mu není dobře. Mohu mu předat vzkaz, pokud dovolíte.“ Terina se zamyslela a prsty si podepřela bradu. „Budiž. Vyřiďte mu, že je mi líto jeho stavu a že mu přeji brzké uzdravení.“ „Jistě, madam…?“ „Terina.

Jen Terina, on bude vědět.“ Sluha se najednou zatvářil trochu překvapeně, ale pak se uklonil a vyšel vchodem pro služebnictvo ven. Terina přešlápla.

Možná to neměla dělat, ale v tu chvíli ho musela vidět. Jeho známou tvář, úsměv a pohrdání, možná ho chtěla spatřit jako připomínku toho, co byla a co ztratila.Vrátila se k ostatním a znovu se dala do konverzace. Minuty se vlekly a ona pořád sledovala místo, kde před tím stál sluha, ale ten se stále nevracel. Nakonec to vzdala a omluvila se, že se na moment vzdálí.

V duchu si nadávala, jak mohla být tak pošetilá, a posílat mu vzkaz. Vždyť ani nevěděla, jestli to dělá pro ni. Možná byl vážně nemocný a takhle to bude vypadat, že za ním dolézá, že to nemyslela vážně, a že vlastně není jiná než ostatní dvořené v sálu. Vzala si džbán s vodou a nalila si další sklenici. Přemýšlela, že by si mohla dát něco více alkoholického, ale nakonec to zavrhla, nevěděla, jak dlouho to tady bude muset ještě vydržet, a už teď se jí trochu motala hlava.

Sluha se pořád nevracel. Bylo to nesnesitelné. Sledovala páry, jak se šťastně smějí, jak hopsají a jak ženy mrkají na své tanečníky. Sledovala, jak se jeden hrabě, mladičký, sotva sedmnáctiletý snaží udělat dojem na ledovou královnu, lady Katrin, která ho odmítala, a najednou jí ho bylo líto. Katrin ho poslala pryč, a on zvedl svůj nos vysoko do oblak, její odmítnutí ho přeci nemůže zlomit. Viděla, jak bere jednu sklenici koňaku za druhou a jejich obsah mizí v jeho těle s pořád stejně namyšleným výrazem, jako když odcházel od lady. Trochu se zapotácel, ale ani to mu nevadilo, aby si vzal další koňak. Už mu chtěla jít pomoc, když k ní někdo přistoupil. Strnula a nemohla se na něj ani otočit. Najednou už jí to celé nepřipadalo jako tak dobrý nápad, byla to chvilková slabost a touha se vidět s někým, koho už dlouho neviděla. Jenže teď neměla odvahu, aby se na něj i jen podívala nebo se s ním bavila. Naklonil se k ní a ona ucítila jeho vůni, opojnou a dokonalou. Zavřela oči, aby se trochu uklidnila a lapila ztracený dech, a když zašeptal její jméno, přejel jí mráz po zádech.

„Terino, nevěnovala byste mi minutku v našem salónku? Necítím se stále dobře a nechci poutat pozornost davu.“ Přikývla, a pomalu se otočila, ale on naštěstí k ní byl zády a mířil k jedněm z mnoha dveří, které vedly pryč. Váhala. Chtěla ho vidět.

Byla to ona, kdo pro něj poslal a teď by ho nechtěla nechat čekat. Podívala se po ostatních, ale nikdo si jí nevšímal, a tak zmizela za dveřmi za ním. Opřela se opatrně o dveře, které se zavřely a hudba utichla. Neslyšela nic, jen své vlastní srdce, které divoce bušilo a své vlastní kroky, které se opatrně přibližovali ke krbu, kde stála dvě křesla. U jednoho stál Destr a k druhému mířila. Nepodívala se na něj. Měla pohled zabořený na své nohy a nemohla se přimět k tomu, aby našla jeho oči.

Věděla, co by se stalo, byla si tím najednou tak jistá, že nechápala, jak to dřív mohla podstoupit. „Vypadáte nádherně,“ řekl konečně Destr a ona jen přikývla. „Jsem rád, že se mi udělalo natolik dobře, abych vás mohl spatřit.“ Strnule se zastavila a váhala. Jednou se na něj podívat bude muset. Pomalu zvedla hlavu a zachytila jeho měkký pohled, jak se jí dívá do tváře.

Vůbec nevypadal nemocně, nazlobeně nebo jakkoli v co doufala, aby se mu nemusela podívat do očí, které jí polapili jako do hluboké studně. Stáli proti sobě a ani jeden se nemohl od druhého odlepit pohledem. Propadala se čím dál hlouběji a doufala, že to nikdy neskončí. Nejraději by tam zůstala a už se na nic jiného nepodívala, jen do těch jeho hlubokých očí, které jí pohlcovaly. „Jsi překrásná,“ zašeptal a trochu se usmál. „Bere mi to dech a nevím, jak to bez tebe dál vydržím.“ Hlavu sklonil a ona zatajila dech. Sledovala jak, si sedá a vyhýbá se jí pohledem. Čekala, jen krok od něj, mohl by se jí dotknout a stejně jako ona jeho, ale oni místo toho byli jen bolestně blízko sebe a nemohli nic. „Destre, já…“ začala, ale když viděla, jak se ošil, zarazila se. Kousla se do rtu. „Terino,“ zvedl hlavu a ona se usmála, „měl jsem ti to říct už dávno, ale nikdy jsem nenašel odvahu. Nedokázal jsem se smířit s tím, že bys měla někoho jiného, ale nedokázal jsem si ani připustit, že bych tě tolik miloval.“ Zatajila dech a sledovala, jak se zvedá. Klidně a rozhodně. Najednou vypadal tak uvolněně, jako by to byla samozřejmost, že je vedle ní tak blízko, že jí sleduje pohledem, který měl patřit jen jí. Vzal jí za ruku, za druhou, a když se na něj pořád dívala stejně, jednu ruku jí pustil a vzal jí ze zadu za šíji. Přitáhl se k ní blíž a přitiskl své rty na její. Okamžitě se k němu přivinula blíž, objala ho kolem krku a opětovala jeho polibky. Když se od ní chtěl odtáhnout, neochotně ho pustila, ale ne moc daleko, aby cítila jeho tělo, jeho dotyky, jeho vůni. Chvilku se na ni jen díval a pak jí pustil a ona zatoužila, aby to byl neudělal. Opřel se o opěradlo křesla a vzal jí za ruku. „Ach Terino, ani nevíš, co jsem kvůli tobě všechno zakusil. Pamatuješ, jak jsi mě potkala poprvé? Už tenkrát jsem věděl, že nebudeš jako většina dívek, které jsem kdy potkal. Upoutala jsi mě okamžitě, a když jsi pronesla ty strašná slova, bylo to, jako bys mě vytrhla z noční můry. Chtěl jsem jít za tebou, chtěl jsem ti ukázat, že jsem jiný, záleželo mi na tom, co si o mně myslíš, ani jsem nevěděl proč.“ „Ale viděl jsi mě s Josém,“ uhodla Terina a posadila se vedle něho. Přikývl. „Nechápal jsem, co se to děje, proč bych po něm nejraději skočil, ale nemohl jsem nic udělat. Služebnictvo ví všechno a tak i já věděl, pokaždé když jsem se vrátil, že jsi pořád s ním a to jsem nemohl snést.

Byl jsem sobec, já vím, ale upokojoval jsem se tím, že máš na víc než jen na kuchtíka. Nemyslel jsem sebe, myslel jsem někoho…“ zamračil se. Terina se usmála nad jeho rozpaky a byla ráda, že není jediná, kdo byl takový blázen. „Víš, nemusíš mi nic vysvětlovat, vážně. Je to minulost, nemusíš…“ Zarazil jí. Stiskl jí ruku a ona se zachvěla. „Možná nemusím, ale chci abys věděla, že jsem ti nikdy nechtěl ublížit. Prosím, chci, abys to viděla i z mé stránky.“ Neochotně přikývla. Trochu se narovnal a navázal tam, kde přestal. „A pak přišel Felix. Sledoval jsem, jak ti nadbíhá, jak se mu líbíš a jak mu oplácíš láskou, kterou si nezasloužil. A najednou jsem zatoužil, aby ses na mě alespoň jednou podívala stejně. Jsem sobec, ale Terino… prostě jsem tě musel mít těch pár minut jen pro sebe. Samozřejmě jsem nevěděl, že se chystáš ještě ten večer zasnoubit, protože kdyby ano, pak…“ „Pak co?“ Zavrtěl hlavou a odvrátil se od ní. Chvilku čekala, ale věděla, že možná zašla moc daleko. „Takže jsme byli u tance, který mi vzal dech, a málem jsem se za tebou rozeběhla, abych s tebou mohla být ještě pár minut o samotě?“ Trochu překvapeně se k ní obrátil a smutně se usmál. „Od toho večera jsem byl navždy tvůj, a když jsem se dozvěděl, že ty to tak necítíš, že ses zasnoubila, málem jsem zničil všechno, co mi přišlo pod ruku.“ Nechápavě se na něj podívala. „Byl jsem tak vzteky bez sebe, že jsem si dokonce zlomil ruku, když jsem praštil do zdi.“ Zasmála se zvonivě, tak jako už dlouho ne. Vlastně si ani nepamatovala kdy naposledy. Překvapeně se na ní podíval a ona viděla jeho oči, jak jihnou při pohledu na ní a musela se znovu usmát, tentokrát trochu rozpačitě. „Za tvojí nepovedenou svatbou stál můj sluha, který s tím přišel den, kdy jste měli obřad. Slyšel to od jiného sluhy a nevěděl, jak mi to má říct, abych se znovu nerozčílil. Řekl mi, že tě chce jen jako hračku, aby neupadl v nemilost, abys mu pomohla znovu nahoru.

Neváhal jsem ani vteřinu a vyrazil na cestu, a když jsem zjistil, jak málo chybí, málem mi prasklo srdce.“ Terina se podívala na špičky svých bot. Tohle nebylo místo jejího života, na které by právě ráda myslela. „Doufal jsem že, uteče, ale také jsem chtěl, abys byla šťastná.“ „Proto ses ptal, zda jsem ho milovala?“ pokývala chápavě hlavou a tentokrát se odvrátila ona.

Odmlčel se. Možná čekal, že odpoví a nakonec se dočkal. „Myslím, že jsem v životě milovala opravdově jen jednou.“ Řekla opatrně a podívala se na něj. Zatvářil se zmateně. „A to pravděpodobně tebe. Musím říct, že jsem z toho pořád trochu zmatená, ale snad se to časem spraví.“ Zasmál se jejímu zmatenému obličeji, naklonil se, aby jí mohl dát polibek do vlasů a pokračoval. „A v té stáji? Když jsi mi řekla, že už mě nechceš nikdy vidět? A já byl tak blízko ti říct, jak moc pro mě znamenáš? To byla poslední rána.“ Sevřela mu prsty pevněji. „Byla jsem rozrušená, opilá…“ neměla pro to omluvu. Vlasy jí spadly do tváře, když sklonila hlavu a on jemně odhrnul neposlušné prameny za uši. „Teď už na tom nezáleží, teď už budeme jen spolu.“ Obrátila se na něj a zjistila, že je mnohem blíž, než byl před chvílí. Opatrně se na něj usmála.

„Omlouvám se.“ Přejel jí po tváři. „Ještě že se mi udělalo lépe, jinak bych trpěl na pokoji snad další věčnost.“ Zasmála a znovu jí samotnou překvapilo, jak moc je ten smích přirozený. Celý se rozzářil a konečně jí políbil. „Víš, zajímalo by mě ještě jedna věc. Proč jsi nezůstal na té svatbě a nepomohl mi dát věci do pořádku?“ Smutně potřásl hlavou. „Chtěl jsem, vážně jsem chtěl. Ale když jsem tě viděl, jak tě zasáhlo, že Felix odjel, myslel jsem…já…“ nejednou se zarazil, „nemohl jsem se na tebe dívat, jak tam stojíš ve svatebních šatech a toužíš po někom jiném než po mně.“ „Tak jsi odjel?“ „Nemohl jsem tam být, vidět tě nešťastnou a to všechno jen kvůli mně. Jenže čím víc jsem se od tebe vzdaloval, tím hůř mi bylo z toho, co jsem udělal a tak jsem se musel vrátit a nějak to napravit, ale ty jsi… ty jsi mě nechtěla ani vidět.“ Přikývla. Možná by na jeho místě udělala to samé, to nemohla vědět. Vlastně to bylo celkem romantické. Její hrdina. Něžně se k němu přivinula. Na ples se už nevrátila, zůstali v tom malém salónku, kde si povídali a smáli se zbytek večera a celý svět byl někde daleko. Terina se zavrtěla na židli, na které seděla, zatímco si Vévodkyně četla. Trvalo jim tak dlouho, než pochopili, co pro sebe znamenají a tak krátce, než se jejich kouzelný svět zhroutil na prach. Jeden den a možná bude mrtvý. Jeden den a možná už nebude mít, pro co žít. Jeden den a jejich sen o společném životě se stane skutečností. Jen jeden den a bude po všem.

Rodinná pouta, den do zahájení turnaje

Trochu se ještě upravila, převázala si vlasy a snědla krajíc chleba s tvarohem. Udělalo se jí o dost lépe a po snídani už i vtipkovala a zdálo se, že se všechno vrátilo do původních kolejí. Najednou někdo zaklepal na dveře a oba se na sebe překvapeně podívali. Em tam neměla být a Erik nikoho nečekal. Šel s trochu překvapeným pohledem otevřít a když zjistil, že za dveřmi je kluk, mohlo mu být tak dvanáct, znejistěl ještě víc. „Dobrý den,“ pozdravil kluk s úklonou a snažil se podívat za Erika, který dveře přidržoval tak, aby nebyla vidět Embr. „Je tady Embr? Ta co má za snachu Veru?“ Em vyskočila a rychle přiběhla k Erikovi, který jí uvolnil cestu. „To jsem já,“ vyhrkla rychle. „Stalo se něco?“ „Paní, ona rodí.“

„Cože?“ vyjekla, ale na nic nečekala a prohnala se kolem poslíčka ven po schodech na ulici, ani se neohlédla. Běžela k hlavní třídě, a pak dolů, uličkou zahradnic a dál po zelené třídě až k další hlavní třídě, která vedla do uličky, kde bydlel Dimitri a jeho žena. Ani nezaklepala a vpadla dovnitř. Okamžitě uslyšela řev Very, která se právě snažila na svět dostat toho malého drobečka a vběhla do pokoje, kde kromě Very byli snad všichni, včetně porodní báby. „Ven,“ zavelela okamžitě, když shlédla ten chaos. „Dimitri!“ Trhl sebou a rychle se vzpamatoval a ostatní děti vzal vedle do pokoje. „Všechno v pořádku?“ zeptala se Em porodní báby, která měla šedivé vlasy smotané do drdolu, na šatech bílou zástěru a právě si vyhrnovala rukávy bílé košile. Vera znovu křičela, ale nyní o poznání méně. „Děje se něco?“ vyjekla Em a rychle vzala Veru za ruku, která jí okamžitě začala drtit neskutečnou silou. Trochu sykla, ale neřekla na to nic, už s ní několik porodů absolvovala, ale tenhle jí naháněl hrůzu. Žena se přisunula blíž k Veře, a čím víc si jí prohlížela, tím víc se mračila. Vera rychle dýchala a pak znovu zatlačila, když jí ta žena zastavila. „Přestaňte!“ Em se zmateně podívala na Veru a ta se rozplakala. „Co se děje?“ zeptala se už po několikáté Em. „Nechcete nějak pomoct?“ Pustila Veře ruku a obešla postel, aby byla po ruce. „Podržte to,“ podala jí nějaký nástroj a ona bez řečí poslechla. Vera plakala, sténala, křičela a znovu plakala.

Em se kousala do rtu, snažila se být po ruce, snažila se Veru uklidňovat, ale nevěděla, co má říkat. Porodní bába jen dávala příkazy, ale její hlas už nebyl tak rozhodný jako ze začátku. Em to připadalo jako věčnost. Nářek, bezmoc a příkazy. Slyšela, jak vedle nikdo ani necekne, Dimitri občas přešel přes místnost, ale nic neřekl, dokonce i děti byli potichu. Vera byla čím dál bledší, už jen pofňukávala. Všude po posteli bylo spousty krve. Na to si z minulých porodů nepamatovala. „Co je s ní?“ neudržela se už Em a chtěla jí zase vzít za ruku, ale žena jí zadržela. „Pomůžete jí víc tady.“ Přikývla a znovu se kousla do rtu. Ruce měla celé od krve a nemohla se dívat na práci ženy, která byla celá zpocená a zakrvácená. Vera zavřela oči.

„Vero?!“ vyjekla Em a Dimitri vrazil do dveří. „Co se děje?“ okamžitě se rozeběhl k ženě a děti za ním. „Odveďte ty děti!“ zavřískala porodní bába, jenže Dimitri objímal svou bezvládnou ženu. Em se rozhodla.

Otřela ruce do prostěradla a děti, které byly vykulené a sledovali jen krev, odvedla vedle. Sesunula se na židli a podepřela si čelo o dlaně. „Bude maminka v pořádku?“ „A miminko?“ Podívala se na ně, na jejich doufající obličejíčky, které byly stejně vystrašené, jako ona sama. Jenže neodpověděla. Podle toho, co viděla tak nebudou. Neprobíhalo to podle plánu, vůbec ne.

Dovnitř vstoupil Erik a ona se na něj smutně usmála. Okamžitě vycítil, že něco není v pořádku, ale neptal se. Jen si sedl vedle ní a objal jí kolem ramen. Děti si hráli v koutku a sotva promluvili. Trvalo to snad ještě několik minut, než se ozval křik novorozeněte. Všichni ve vedlejším pokoji si najednou oddechli, jako by to byl ten nejlepší zvuk, jaký kdy slyšeli. Em se podívala na Erika a pak na děti a on přikývl. Vešla do vedlejšího pokoje a zarazila se. Dimitri byl stále u Very, ale plakal.

Objímal jí, snažil se jí oživit, ale všechno bylo marné. Odešla, ale Dimitri se s tím nehodlal smířit. Porodní bába jí dala dítě do náruče. „Mlíko vám přinesu k večeru. Nedalo se nic dělat, ale bojovala jako lvice.“ Zavrtěla hlavou a pak odešla. Stála tam jako opařená, v rukou řvoucí dítě s pohledem na nešťastném bratrovi, který právě ztratil spřízněnou duši. Zachvěla se.

Dítě pořád plakalo a Dimitri objímal bezvládné tělo. Vrátila se do kuchyně a z očí jí vytékaly slzy. Děti nejdřív jásali, chtěli se dotknout sourozence, ale pak je napadlo, že půjdou za maminkou. Zastavili se ve dveřích a dál se neodvážili. Stáli tam a sledovali nejsmutnější výjev v jejich životě, který už jim nikdy neměl být vymazán z paměti. Otce, který objímá bledou matku, všude byla rudá krev a všichni brečeli. Rozplakali se také a běželi také k posteli, aby se mohli s matkou rozloučit.

Erik si vzal od Em děťátko a nějakým zázrakem se mu podařilo, že přestalo ječet. Em se sesunula na zem, opřela se o zeď a snažila se nepropadnout totálnímu zoufalství. Trvalo dlouho, než se Dimitri a děti vrátili z pokoje k nim, a než se Dimitri poprvé podíval na své poslední dítě. Pohladil ho po hlavičce, usmál se a pak odešel, bez jediného slova. Em za ním chtěla jít, ale Erik ji zastavil. „Nech ho chvilku samotného.“ Přikývla a konečně vstala. Děti plakaly, ale seděly kolem Erika, který choval novorozeně. Prstíky se dotýkali látky, které bylo zabaleno, a mlčeli. Em se vrátila do ložnice a taky se rozloučila.

Pak tělo zakryla prostěradlem. „Postarám se o ně, neboj.“ Chvilku tam stála a přemýšlela, jak to teď všechno zvládne. Jak sjednotí život s tím, že najednou má povinnost postarat se o čtyři malé děti, a najednou se nemohla přinutit k pohybu. Jak je má vychovat? Co vlastně o dětech ví? Jak se k nim má chovat? Slyšela, jak se Erik ptá, jestli mu ukážou, kde má postýlku a oni odpovídají a vedou ho do jejich pokoje. Najednou nevěděla, co by si bez něj počala. Byl tady vždycky pro ní, nikdy si na nic nestěžoval a vždycky se na něj mohla spolehnout. Nedokázala by být bez něj. Nedokázala si představit, že by ho každý den neviděla, a nebyla by tady pro něj. Zůstal s ní celý den, udělali dětem jídlo, nakrmili novorozeně, ale Dimitri pořád nebyl doma. Začínala si o něj dělat starosti a Erik už také nevypadal tak klidně, jako vždycky. Udělali i večeři, Erik přesunul postýlku do kuchyně a pak přečetl ostatním pohádku. Už se schylovalo k půlnoci, když děti konečně usnuli. Erik si sedl k ní ke stolu a vzal jí za ruku. Podívala se na něj a znovu jí přepadla myšlenka, jak by to bez něj zvládla.

Pravděpodobně by se sesypala, nedokázala by se o nic postarat, a vyšilovala by kvůli Dimitrimu. „Já, nevím, jak bych ti mohla poděkovat,“ řekla pohnutě. Usmál se na půl pusy, „víš, že to dělám pro tebe. Udělal bych pro tebe cokoli.“ Sevřela mu prsty a usmála se jemně, něžně až ho to překvapilo. „Em, nemusíš si připadat jako že mi něco dlužíš, o to vážně nestojím.“ Přikývla a trochu se odtáhla. Nemusela se na něj ani podívat a věděla, jak moc ho zklamala. Odtáhl ruku od ní a podíval se do postýlky. Chtěl se zvednout, aby se mohl na novorozeně podívat, když ho zastavila. „Myslím, že tě mám ráda.“ Pozvedl obočí. „Taky tě mám rád, ale pravděpodobně jinak, než jsi to myslela.“ „Ne, mám tě opravdu ráda, hodně moc ráda.“ Zamračil se. „Em,“ „ne,“ zarazila ho. „Nesnaž se to zlehčit. Vím, co cítím nehledě na to, co se stalo.“ „Em,“ pokusil se znovu. „Myslím to vážně.“ Rozesmál se. „Fajn.“ „Fajn, to je jediný, co mi na to řekneš?“ Smál se od ucha k uchu. „Fajn.“ Zamračila se a zaraženě se od něj odvrátila. Zvedl se a ona tak trochu doufala, že jí konečně třeba obejme, ale nestačil se ani pořádně zvednout a dovnitř vešel Dimitri. Byl značně opilý, klátil se ze strany na stranu, a převrátil židli, než ho Erik podepřel a posadil na jinou židli. „Je mrtvá,“ skučel, „je mrtvá, moje Vera je mrtvá….“ Em ho objala, ale on jí odehnal. „Je mrtvá!“ zakřičel na celé stavení. Vrazila mu facku, která jen pleskla. „Vzpamatuj se. Máš tady děti.“ Oznámila mu rázně Em. „Pomůžu ti, ale jsi jejich otec proboha, oni tě potřebují.“ Vražedně se na ní podíval. „Vera je mrtvá, copak to nechápeš? Je mrtvá!“ znovu se rozkřičel, ale na to už neměla Em sílu. Vstala a rychle ho vyvedla s pomocí Erika ven.

„Půjdu se podívat na děti.“ Oznámil, když viděl, že by jen překážel. Em podepřela Dimitriho o vedlejší dům, ale on se bezvládně svezl na zem a začal vzlykat. „Je mrtvá Em, mrtvá a já mám čtyři děti, žádný peníze a žádnou ženskou, která by je vychovala.“ Tentokrát se obejmout nechal. Plakal jí do ramene, vzlykal a opakoval, že je mrtvá, že už se nevrátí. Sedla si vedle něj a snažila se ho uklidnit, že to všechno bude dobrý, že se musí hlavně sebrat, a že s dětmi mu pomůžou.

A pak udělal něco, co jí naprosto zmrazilo krev v žilách. „Přihlásil jsem se na turnaj,“ zamumlal. Nebyla schopná slova.

„Cože jsi udělal?“ „Slyšelas. Musím zabezpečit děti, musím vyhrát alespoň třetí místo. Musím je dostat z toho baráku, Em, copak to nechápeš?“ Vyskočila rychle jako čertík z krabičky. „Co když tě zabijou? Co když tě zmrzačí? Co bude pak s dětmi?“ „Bude jim líp s tebou.“ Znovu mu jednu vrazila a on se nebránil, i když už by toho byl schopen. „Tohle nikdy neříkej. Vždycky jim bude líp s tátou než s tetou.“ Zoufale se na ní podíval. „Nemám nic. Musím sehnat alespoň peníze, když nic jinýho.“ Zajela si prsty do vlasů. „Vyřešíme to jinak, než že se zabiješ. Okamžitě tě jdeme odhlásit.“ Sledoval jí vážným pohledem. „Nikam nejdu.“ „To se ještě uvidí,“ odsekla a už se na něj chystala zaútočit, když jí znovu zastavil slovy, které jí praštily jako ledová sprcha. „Je po půlnoci, den turnaje, už žádné přihlašování, ani odhlašování. V šest je losování čísel a já jsem se domluvil s Citrinem, že mi nějaký přiřadí. Mám to pod kontrolou, drakovi se vyhnu obloukem a na třetí místo snad mám, ne?“ Olízla si suché rty a znovu zajela prsty do vlasů. Turnaj. Ona je také přihlášená a Klim má její prsten.

Matčin prsten. Jediné, co jí po ní zbylo. Zhluboka se nadechla. „Musím jít.“ Otočila se, mávla na Erika a ten rychle přišel k ní. „Ale co děti?“ „Jsi na řadě. Koneckonců jsou to tvoje děti,“ odsekla. „Ty se o ně máš starat, ne já.“ „Vím, co jsi slíbila Veře,“ namítl a snažil se zvednout. „Taky to plním. Spí Dimitri a když je nevzbudíš, budou spát ještě dlouho. A až se vzbudí, uděláš jim snídani. Není to žádná věda. Já mám taky nějaké věci, co musím zařídit.“ „Em, nemůžeš mě tady nechat samotnýho…“ „Jako ty mě, když jsi šel chlastat?“ trhla pobouřeně hlavou.

„Zítra se stavím. Kdyby bylo nejhůř, můžeš pro mě někoho poslat.“ Otevřel pusu, ale hned jí zase sklapl, když viděl, jak se naštvaně tváří. „A doufám, že si to s tím turnajem rozmyslíš a prostě nenastoupíš.“ Koutkem oka zachytila, jak se Erik trochu ošil. Dimitri zmizel ve dveřích a Em popadla Erika za ruku. „Jdeme za Klimem.“ Mlčky přikývl a nechal se táhnout přes prázdné ulice do hospody, kde pomalu začínali odcházet hosté. V rohu seděl Limb s Milsem, ale ona se na ně ani nepodívala, a šla přímo za majitelem, který právě špinavým hadrem vytíral dna džbánků. „A helemese,“ pozdravil jí pobaveně. „Panenka konečně vstala.“ „Nech si to od cesty Klime,“ odrazila ho vztekle. „Chci ten prsten zpátky.“ „Jo, to se dalo čekat.“ pokýval hlavou a odložil jeden džbánek, aby si mohl vzít druhý. „Takže?“ „Jak jsme se včera domluvili.

Vyhraješ jeden zápas a já ti ho vrátím.“ „A dáš mi podíl na tvojí hospodě,“ doplnila obezřetně. Klim se nepříjemně podíval na Erika, ale ten dělal, že si toho nevšiml. „Jo,“ hlesl trochu pobouřeně. „Jo, ale vyhraješ, ne že se ti někdo vzdá.“ „A když se nezúčastním?“ „Zůstane mi prsten, to je jasný.“ „Vsadíme se o něco jiného.“ Navrhla trochu zoufale. „O cokoli. Teda skoro.“ „Ten prsten má cenu.“ Pokrčil rameny. „Chci si ho nechat.“ Přimhouřila oči a přemýšlela. „Proč mi chceš dát podíl na hospodě?“ Erik zabubnoval prsty o bar. „Pověz jí, co jsi ji řekl včera, když sis myslel, že tě nikdo neslyší a že si to nebude pamatovat.“ Klim zbrunátněl a praštil do baru, až nádobí nadskočilo. „Nemusím nikomu nic vysvětlovat. Chtěl jsem být velkorysý.“ „Tak mi vrať ten prsten a zapomene na to.“ Hned se zkusila chytit příležitosti Em, ale nebylo to nic platný.

„Ne, sázka je sázka.“ „Je po uši v dluzích.“ Vysvětlil to stručně Erik. „Ten prsten by ho z toho dostal.“ Em zalapala po dechu. „Takže hrajeme o můj prsten a o podíl na zadlužený hospodě?“ Klim si odfrkl. „Taková je dohoda.“ Em vycenila zuby. „Vrať mi ten prsten, nebo si ho vezmu sama!“ chtěla skočit, ale Erik jí chytil ze zadu, stejně jako Limb s Milsem.

Klim couvl. „Tak se hned tak nerozčiluj,“ konejšil jí. „Tak se vsadíme o celou tuhle díru. Když vyhraješ jeden zápas, poctivě, žádný že se někdo vzdá nebo to bude tak lehký, že se ani nezapotíš, dám ti tenhle pajzl a dluhy si nechám. Když prohraješ, necháš mi prsten a já se z toho dostanu.“ Em povolila svaly, které se napínaly, aby po něm mohla skočit a trochu naklonila hlavu. „Tuhle hospodu, bez dluhů? Jak to uděláš?“ „Ty dluhy jsou na mě.“ Pokrčil rameny. „Nájem ještě zaplatím a dodavatelům vypovím smlouvy. Budeš mít tenhle prostor a všechny zásoby, co mám.“ Začala o tom přemýšlet.

Mít hospodu, byl vždycky její sen. Už jako malá chtěla mít malou hospůdku, hrála si s panenkami, jak je obsluhuje, jak jim vaří a jak tam chodí zajímavý lidé. Tohle byla příležitost, která se neomítá. Vraždila by pro tohle místo, bylo jen kousek od hlavní třídy, která vedla z jednoho trhu na druhý a mohla by se z toho stát vyhlášená hospoda. I pokoje nahoře byli celkem ucházející, kdyby se jim trochu pomohlo. Podívala se na Erika a ten jí zatáhl za loket a odvedl jí trochu stranou. „Em, nemyslím, že je právě nejlepší čas na to, aby sis pořizovala hospodu. Dimitri, děti, Em tohle se mi nelíbí.“ Váhala.

Samozřejmě věděla, že má pravdu. Nehodilo se to. Měla by myslet na to, že právě svým způsobem zdědila povinnost starat se o čtyři děti a nemyslet jen na sebe. Rozhlédla se kolem a najednou dostala nápad. „Je tady i místo pro mě? Že bych tady mohla spát?“ Klim našpulil znechuceně rty. „Jo, nahoře, kde bydlím s manželkou, jen malá kuchyň a dva pokoje se spíží.

Nic extra, manželka pořád remcá, že chce bydlet na venkově, kde bude trochu vzduchu.“ Em se vítězně podívala na Erika, který zavrtěl hlavou, ale nic neřekl. „Prsten nebo nezadlužená hospoda včetně tvýho bytu.“ Klim semkl rty. „Platí.“ Podal jí ruku a ona jí stiskla. Podívala se po ostatních. „Jdu spát. Uvidíme se zítra.“ Políbila Erika na tvář a vyšla do chladného vzduchu. Těšila se do postele jako už dlouho ne. Celé tělo jí bolelo, oči se jí zavírali a ona musela přemýšlet, jestli udělala dobře. Byla si vědoma toho, že smrtí Very se všechno změnilo, ale mít hospodu, kde by mohla bydlet, zaměstnat Dimitriho a snad i zabavit na chvíli děti jí připadalo jako dobrý plán. Rozhodně byl lepší, než jaký měl Dimitri a to se nechat zabít v turnaji. Jen jeden zápas a splní se jí sen a snad se postará i o rodinu. Musí tomu věřit. Odemkla si svůj byt a chtěla se jít rovnou umýt, když jí zarazilo zakašlání, které se ozvalo od kuchyňského stolu. Obezřetně se tam podívala a právě v tu chvíli Citrin rozžehl svíčku. „To jsem jen já.“ Zamračila se. „Co tady chceš?“ „Dneska za mnou byl Dimitri. Nepotřebuješ nějak pomoct?“ „Jo, přesvědč ho, aby odstoupil z toho turnaje.“ „To neudělám, má šanci, jak jistě víš.“ „Leda tak se zabít,“ odsekla a vytáhla ze spodní skříně džbán s mlékem. Nalila ho do sklenice a upila do půlky. „Zařídím, aby se dostal alespoň do prvních osmi, tu moc mám. A pak, aby nebojoval s drakem. Mimochodem, to samé samozřejmě udělám pro tebe.“ „To nebude potřeba. Chci jen jednou vyhrát, to stačí.“ Zamračil se. „Tohle nechápu. I ty bys mohla vyhrát.“ „Jasně, jako ženská, to by byla paráda.“ Pokrčil rameny a dopil za ni mléko. „No jak myslíš. Budeš na losování čísel, nebo tě mám vylosovat já a zítra se stavit, v nějakou snesitelnější hodinu?“ „Budu tě čekat v sedm. Pak musím za Dimitrim, něco mi říká, že to nebude mít ráno právě růžový.“ Citrin se zvedl. „Dej na sebe pozor a na Dimitriho taky.“ Políbil sestru na tvář. „Měl by ses tam taky stavit.“ „Taky že jo, ponesu mu číslo.“ „Já myslím, abys mu pomohl.“ Zamračila se Em a šla s ním ke dveřím. „Já na děti nikdy moc nebyl. A navíc, on má čtyři,“ zdůraznil. Usmála se, ale ne moc vesele. Do bytu zavál noční vánek. „Doufám, že jsi nikomu nevykládal, že se zúčastním, ani Dimitrimu,“ napadlo ji ještě mezi dveřmi. „A přijít tak o práci? Nebo se nechat od bratra zabít? Víš jak umí být ochranitelský, když jde o jeho sestřičku. Neboj, u mě je to tajemství jako v hrobě.“ Zašklebila se a on se začervenal. „Možná bych mohl zařídit pohřeb, kdyby Dimitri chtěl.“ „To by bylo fajn.“ Přikývla,

„můžeš se s ním domluvit zítra. A hlavně ani muk o mě, je ti to jasný?“ Jen pobaveně zavrtěl hlavou. „Měla by sis jít lehnout, vypadáš děsně.“ Pak jí políbil na tvář a odešel do ulice. „Díky, to fakt potěší.“ Práskla za sebou dveřmi, udělala základní hygienu a padla na postel, jako podťatá. Usnula snad ještě dřív, než si uvědomila, že už leží.

Kdo z koho?

Losování první den turnaje

Když se ráno probudil, byla ještě tma. Oblékl se ve svém pokoji, nasnídal se a pak vyrazil do chladného rána. Lidí moc nepotkal, a když náhodou na někoho narazil, většinou ani nestál rovně. Jeden se zastavil přímo proti němu, a chybělo málo a vyzvracel se přímo na něj. Když se dostal přes celou zbrojařskou čtvrť a přes horní trh, vytáhl z kapsy papír a snažil se poznat, kam že to vlastně má jít. Zabloudil jen jednou, a když uviděl dům, kde se skupilo několik desítek lidí, pochopil, že právě našel místo, které hledal. Postavil se k okraji a na nikoho se snažil nedívat. Nebyla šance, že by ho snad někdo mohl poznat, ale i tak si nepřál zbytečnou publicitu. Rád se pro jednou zařadil do davu,aniž by mu někdo dával přednost ze slušnosti, nebo prostě jen proto, že se narodil trochu lépe, než ten druhý. V kapse našel minci a tak si s ní hrál, aby soustředil myšlenky na něco jiného, než že právě dneska se začíná psát jeho osud. Možná se na řadu dostane až večer, možná dokonce až zítra, ale i tak, právě teď to začíná. Pohledem přeci jen přelétl po soupeřích, ale nemohl odhadnout, jak moc jsou silní nebo ne. Všichni vypadali obyčejně, jako kdokoli, koho by potkal na ulici za dne. Někdo byl ospalý, někdo si třel ruce od zimy, jiní neklidně přešlapovali. Většina z nich se však snažila na sebe nepoutat pozornost, stejně jako on sám.

Postupovalo to pomalu, a jelikož přišel skoro mezi posledními, dostal se na řadu až kolem půl osmé, což mu na náladě nepřidalo. Když se konečně dostal až ke dveřím, vstoupil do tmavé chodby, která byla osvětlená jen od otevřených dveří a prošel až skoro nakonec, kde otevřel jiné dveře a vstoupil do malé místnosti, kde seděli tři lidé za stolem. Došel k nim.

„Jméno,“ řekl ten nejvíc vpravo otráveně. „Destr, princ Západního ostrova, synovec krále…“ zarazil ho rukou, aby nemusel pokračovat, za což jim byl vděčný. Muž si jméno odškrtl a prostřední mu podal černý pytlík, ve kterém byly různě veliké kameny. Sáhl dovnitř a jeden vytáhl. Byl na dotek chladný a hebký a obezřetně se na něj podíval. Pod tímhle číslem buď vyhraje všechno, svojí lásku, postavení i uznání, nebo prohraje život. „Číslo,“ ozvalo se zleva netrpělivě. „Třicet dva.“ Prostřední natáhl ruku a Destr číslo vrátil. Prostřední muž přikývl a hodil číslo do jiného váčku. Ten vlevo si to poznamenal, a kývl směrem k druhým dveřím, kde zůstali ostatní. Za pár minut se tam bude konat losování, kdo s kým jde a kdy. Vešel do haly, kde bylo dusno, a všichni se na něj podívali v očekávání, že už bude losování. Rychle zabočil ke stěně a prošel kolem několika hloučků do útrob místnosti, kde si nalil pohár vody a zchladil si vyprahlé hrdlo. Zatmělo se mu před očima.

Třicet dva. Jeho nové jméno, jeho nová identita. Ani nevěděl, jak dlouho tam ještě stáli, než přišli ti tři a společně se postavili na stupínek doprostřed haly. „Budeme číst čísla, první tři dvojice se utkají ještě dnes dopoledne, ostatní najdou rozpis na vratech do stadionu, na dveřích tohoto domu a na malých stadionech dole. Když budete mít nějaké otázky, někdo zde bude vždy, aby zodpověděl případné dotazy.“ Halou to zahučelo a ve všech tvářích se zračilo napětí. Destr se neklidně rozhlížel po ostatních, dokud nenašel, koho hledal. Nebylo těžké poznat muže, který byl jasným favoritem, který se včera tak předvedl, aby nebylo pochyb, že se zúčastní. Jako jediný stál osamocen, s klidným možná i trochu znuděným výrazem v tváři, a nikomu nevěnoval jediný pohled. Destr mimoděk hlasitě polkl. Trojice začala tahat čísla a monotónně je četla. V

prvních třech dvojicích nebyl a pak přestal poslouchat. Snažil se, ale myšlenky se mu toulali jinde, v jiné zemi, v jiných podmínkách. Tenkrát se ještě cítil sebejistý, říkal si, že ho nemůže nic zaskočit, je přeci princ, ale ne korunní, tudíž odpadaly všechny ty neskutečné povinnosti, ale při tom měl spousty výsad. Tenkrát by ho ani ve snu nenapadlo, že mu jeden jediný večer nadosmrti změní život. K tetě jet původně nechtěl, byl donucen otcem, který to slíbil, a sám se dostavit nechtěl. Jel tam, protože neměl zrovna nic lepšího na práci, a teta měla výborné lesy na lov. Jenže když dorazil, čekalo ho překvapení v podobě dívky, která mu okamžitě vyrazila dech. Nemohl si najednou pomoci a vzhledem k tomu, že se normálně s novými dvorními dámami nebavil, s touhle prohodit pár slov musel.

To byla ona osudná chyba. Kdyby tenkrát utekl, nemusel by teď být s dalšími sedmdesáti muži v jedné hale a neposlouchal by vtíravý hlas, který oznamoval, jaké číslo půjde na smrt nejpozději. Na druhou stranu, kdyby se k ní tenkrát nepřidal, nikdy by neprožil nejšťastnější chvíle svého života, chvíle, za které stojí zemřít. Pro Terinu by udělal cokoli. Pro ní by se všeho vzdal, jen aby byla šťastná. Viděl jí před sebou, jak se usmívá tím jemným úsměvem, pro který se budil ze spaní, a dlouho na ní nemohl přestat myslet, pro její ladné pohyby a smysl pro krásu. Kdyby si to přála, byl by tady dobrovolně, jen aby jí dokázal, jak moc pro něj znamená. Jenže ona ho prosila, aby sem nejezdil, aby se na ni vykašlal a žil tak, jako doposud. Chtěla, aby se zachránil, aby mu nezničila postavení. Jako by na tom všem záleželo! Jako kdyby bylo možné se jí jen tak vzdát! Hlas umlkl a Destr přemýšlel, jestli vůbec zaslechl svoje číslo. Nakonec zavrtěl hlavou a vydal se společně s ostatními ven. Většina z nich se rozešla nazpátek nebo ke stadionu, ale on a ještě pár nešťastníků zůstali a čekali ještě několik minut, než vyšel ten, co losoval, a přitloukl plachtu na dveře. Počkal, až ostatní odejdou a v klidu se šel podívat, kdy na něj padla řada. Dneska večer. Číslo tři. Měl se dostavit kolem páté, časy byly jen orientační. Znovu našel minci a začal si s ní házet. A za všechno mohl jeho otec a jeho strýc a teta. Nebyla pro něj dost dobrá. Nebyla urozená, nic by sňatkem s ní nezískali a bylo jim všem jedno, že ji miluje nade všechno a že se jí nevzdá, na naléhání všech svých příbuzných, rádců a dokonce i Teriny, která několikrát naznačila, že mu nechce přidělávat starosti. Málem ho vydědili a vzhledem k tomu, co následovalo, by to bývalo bylo lepší. Zabočil ke stadionu a namířil si to k tribunám. Otec a teta se domluvili. „Když si nevážíš svého postavení, budeš se muset o něj porvat. V turnaji ve Walgradu.

Když se vrátíš alespoň jako třetí nejlepší, pak si budeš moct dělat všechno, včetně si vzít tu tvoji husičku. Když ne…“ pokrčili jen rameny. Destr se zašklebil. Už několikrát uvažoval, jestli si vážně mysleli, že pojede, nebo mu chtěli jen ukázat, jak se jí raději vzdá. Když odpověděl, že budiž, otec zbledl a teta se zakuckala. Terina se rozplakala a zapřísahala ho, aby tam nejezdil, že by se raději zabila, než aby se mu něco stalo. Byla roztomilá, když se ho snažila o něčem přesvědčit, ale on se rozhodl. Měl šanci. Měl dokonce celkem velkou šanci, a když se o tom Terina dozvěděla, trochu se uklidnila. Teta se ho snažila ještě několikrát přesvědčit, otec na to byl moc hrdý a matce zakázali, aby s ním jakkoli hovořila. Odjel na rychlo, se slibem na rtech, že se pro Terinu vrátí a budou navždy spolu. Když se před tím neviděli několik měsíců, bylo to příšerné, ale mohl si říkat, že ona neopětuje jeho city, že je jen pouhý blázen a že to přejde. Jenže nyní byla situace jiná, věděl, že ona je spalována stejnou touhou jako on sám, a že by snad i ona udělala cokoli, aby mohli být spolu. Představoval si, jak jí jeho teta zaměstnává, určitě jí dělá ze života peklo, jen aby dokázala, jaká je nula. Posadil se do předposlední řady a natáhl si nohy před sebe. První zápas měl začít až za půl hodiny, tak tady byl skoro sám. Terina. Jeho Terina, dívka z neznámé rodiny, do které se zamiloval při prvním rozhovoru, kde ho osočila, že nevyhovuje jejímu očekávání. Možná, kdyby se mu snažila pochlebovat, že by to dopadlo jinak, ale takhle si jeho srdce získala snad ještě rychleji, než by řekl, že je možné. Vždycky se posmíval lidem, kteří tvrdili, že se zamilovali na první pohled, on si to nedokázal ani představit. Jeho svět byl jiný, plný domluvených sňatků a politických dohod, jen aby se to vyplatilo jejich království. Byl smířený s tím, že se jednou ožení s ženou, která bude jen výhodným sňatkem, ničím víc. Jenže Terina otřásla jeho životem od základů. Terina, která dokázala přimět takového proutníka, jako byl Po, aby se do ní zamiloval a odmítla ho s takovou důstojností, že by se ani sama Vévodkyně nemusela červenat. Pobaveně se usmál. Už aby to bylo všechno za ním, aby se mohl vrátit nebo aby se zbavil života a tím ukončil své trápení a snad i její. „Je tady volno?“ zeptal se muž, který právě přišel. Všude kolem bylo volno, skoro nikdo zatím nepřišel a tak to Destra trochu rozhodilo. „Ehm,…jo, asi jo.“ Řekl trochu zmateně a muž se usmál.

V ruce držel papírový sáček a v něm několik druhů pečiva. „Omlouvám se, doufal jsem, že bych s vámi mohl hodit řeč, než to začne. Nemám právě do čeho píchnout a vy taky nevypadáte, že se právě bavíte.“ Destr semkl rty a trochu se zamračil.

„Jestli ruším, tak zase půjdu otravovat někoho jinýho, ale když už jsem vyšel ty schody…“ ledabyle pokrčil rameny a zakoulel očima na schody, které se táhly až úplně dolů. „Jo, jistě,“ zamumlal Destr, stále ještě vyvedený z rovnováhy. „Rád přijdu na jiné myšlenky.“ „Hm,“ posadil se vedle něj, ale nechal jedno místo volné, aby měli oba dost místa. „Taky jste přihlášenej?“ „Jo, a vy?“ „Taky, taky,“ sáhl do sáčku a vytáhl ještě horký pirožek. „Dáte si? Tady jsou nejlepší, co jsem kdy jedl. Tam u nás, kde jsem dřív bydlel, to vůbec neměli. Tam měli jen chleba a to bylo všechno. Občas nějaký bílý pečivo, ale to byl skoro svátek.“ Labužnicky se do pirožku zakousl a usmál se, ústa celá od cukru. „Ne, díky. Takže, vy nejste místní?“

„Kdepak,“ odpověděl s plnou pusou, „vůbec ne. Přišel jsem před dvěma dny, vůbec jsem nemohl najít místo na noc a tak jsem spal jednu noc dole v chudinské čtvrti, a pak jsem našel takovej malej pokojík, ale moc to tam nevoní.“ „Tak to jsme na tom podobně,“ usmál se Destr, protože ani on si svoje bydlení nepředstavoval právě tak, že bude mít okna do dvora, kde každou noc byla nějaká pitka a pod sebou hostinec, kde to žilo až do čtyř do rána. Na druhou stranu si nemohl stěžovat, kdyby chtěl, patrně by se mohl nahlásit v zámku, kde by se pro něj pokoj našel, ale vzhledem k tomu, že se zámku vyhýbal doma, tady po něm prahl ještě méně. Navíc by mu dvorní dámy připomínaly tu jeho, jedinou, nezaměnitelnou. „Ale až první prohrajou, ono se něco uvolní.“ Destr se na něj pobaveně podíval. „Jen aby.“ „Určitě, dejte na mě.“ „Kdy na to jdete?“ ptal se dál, když na to Destr nereagoval. „Dneska večer, co vy?“ „Zítra ráno, budu muset zase vstát, nejsem z toho právě dvakrát nadšenej.“ „Už aby to bylo za námi.“ Prohodil Destr a znovu si vzpomněl na Terinu, která na něj doma snad čeká. Nemohl se dočkat, až jí sevře v náručí, dotkne se jí její hebké pokožky a rty najdou její. Bohužel před ním byla ještě dlouhá cesta.

„No jo, snad se pak bude dát najít nějaká pořádná práce, ne takový pochybný zakázky, jako teď.“ „Nemáte práci?“ Muž pokrčil rameny. „Odešel jsem z rodinnýho statku a to víte, teď je pracovních sil všude nazbyt.“ „To si umím představit. A co by se vám líbilo?“ „Pokud to přežiju,“ a kývl směrem k bitevnímu poli, „pak možná půjdu do armády. Nebo jsem myslel na nějakou práci u strážců paláce, možná by mě chtěli, když přežiju. Jako že mám tuhej kořínek nebo tak něco.“ Destr se znovu zasmál. Ten muž se mu líbil, bylo to osvěžující po lidech, kteří se mu jen pochlebovali. „Záleží na tom, v co se proměňujete.“ „To je jasný.“ Souhlasil a dojedl další pirožek. Tentokrát vytáhl smažený koblih. „Tak tohle je snad ještě lepší,“ okomentoval radost z jídla. Destr nevěřícně zavrtěl hlavou. Takový požitek, jako zažíval jeho spolusedící neměl ani při nejlepších královských tabulí. Možná to bylo tím, s kým se u toho musel bavit, jak se tvářit, na koho se usmívat a čím co vlastně jíst. „Můžu?“ zeptal se nevinně. „No dejte si,“ souhlasil hned a nabídl mu, aby si vybral. Vytáhl vdolek, posypaný cukrem s červenou zavařeninou. Zakousl se do něj a musel uznat, že je vážně úžasný. „Paráda, co?“ usmál se a vzal si taky jeden vdolek. „Vůbec nechápu, jak jsem bez toho mohl žít.“ Destr si vychutnával každé sousto, když konečně přišel rozhodčí. Zápas měl začít ještě za deset minut a podle diváků, kteří se začali trousit, bude alespoň polovina jistě zaplněná.

„Jinak, jsem Lorán.“ „Destr,“ a snažil se poznat, jestli ho napadla nějaká souvislost. „Těší mě,“ kývl s běžným zájmem. „Mě taky,“ podal mu nabízenou ruku a oba jí silně stiskli. „Vy jste odsud?“ ptal se dál Lorán a Destr si oddechl. „Vlastně ne, přijel jsem lodí ze Západních ostrovů.“ Ani teď se nezdálo, že by ho něco napadlo. „Takže asi nevíte, kde by se tady dalo slušně najíst, že ne?“ Destr pobaveně zatřásl hlavou. „Vlastně vím. Je to kousek odsud, tak bychom tam pak mohli zajít na oběd, teda pokud nemáte něco jiného…“ Lorán se rozzářil. „Dneska mám šťastnej den.“ Destr pobaveně přikývl. „Snad i já a přežiju dnešní zápas.“ „Rozhodně vám budu držet palce.“ Dodal vážně Lorán a pak se oba začali dívat na plochu pod sebou, kde se konečně začalo něco dít. Diváci stále přicházeli, ale rozhodčí toho nedbal.

Nejdřív se postavil do kruhu, na dělicí čáru a uklonil se divákům. Ti zatleskali. Pak se podíval ze své strany doprava a tam se vynořila postava v černém s maskou přes obličej s číslem dvacet sedm napsanou bílou barvou na černém pokladě. I on se uklonil divákům a ty znovu ne právě nadšeně zatleskali. Tyhle formality samozřejmě nikoho nebavili, a když se objevil i jeho soupeř s číslem šedesát jedna a uklonil se, zatleskali snad ještě nerozhodněji. Rozhodčí zvedl obě ruce, což byl povel k tomu, aby se proměnili ve své zvířecí podoby. Oba se najednou začali přeměňovat ve svých obdélníkových boxech. „Stejně nechápu, proč se musíme tahat s těma čísly,“ prohodil Lorán trochu popuzeně. „Do turnaje se chodí proto, aby ses proslavil a ne skrýval nehezkou tvář, no ne?“ Destr semkl rty. „Je to proto, aby když narazíš na prince, jsi mu nenadržovala.“ „Stejně všichni vědí, v co se proměňuje.“ „Jo? A v co?“ Lorán se zasmál. „Tak ne všichni.“ „Já zase slyšel alespoň tři verze a teď, která je ta správná. Navíc se proslavíš tak jako tak. Když vyhraješ, každý bude vědět, žes to byl ty. A když prohraješ, můžeš zase odejít, aniž by se ti někdo posmíval.“ Lorán se zašklebil. „Stejně bych to zrušil.“ Dva první soupeři už byli zase ve své lidské podobě a Destr se zašklebil, protože si je pořádně neprohlédl. Jeden byl něco jako okřídlený býk, druhý nějaká zakrslá šelma a snad něco malého, možná nějaký hmyz, nestačil to zaznamenat. Rozhodčí udělal několik kroků dozadu, čímž se postavil na místo, kde kruh protínal dělicí čáru a čekal, až oba dojdou. Mezitím sáhl do kapsy a vyndal dvě měděné mince. Každou z nich položil do jedné dlaně, a když se postavili vedle něj, a zaměřili oba dva pohledy na mince na jejich straně, a rozhodčí je vyhodil zároveň do vzduchu. Několikrát se protočili, na okamžik se zastavili ve vzduchu a začali padat směrem k zemi. Když jí jeden z nich nechytí, bude to znamení, že se vzdává bez boje a druhý si minci nechá. „Vsadím se, že to vzdá ten s tou mouchou nebo co to bylo.“ Destr se na něj tázavě podíval, ale hned se zrakem vrátil k dvojici, kteří mince měli chytit. Oba natáhli ruku, aby jim spadla do dlaně. Býkovi dopadla do dlaně a on jí rychle sevřel, druhý na poslední chvíli ruku stáhl a jeho mince dopadla na zem. Rozhodčí kývl, zvedl býkovi jednu ruku do vzduchu, aby nebylo pochyb kdo vyhrál, pak si oba soupeři podali ruce a oba odešli zpátky do svých boxů a dál, do míst, kde se převlékali. Číslo šedesát jedna vypadlo jako první. „Jak jsi to věděl?“ zajímalo Destra a Lorán se pobaveně zasmál, ale neodpověděl. „Tak jak?“ „Bylo to jasný, už když jsem ho včera viděl, jak se potácí úplně opile domů. Blábolil něco o tom, že se přihlásil na turnaj a pak se přímo přede mnou změnil v tu šelmičku. Myslím, že tady běhá jen jedna, co má druhou transformaci v hmyz, jak mi nezapomněl několikrát hrdě říct, když jsem ho táhl ke dveřím, na který ukázal.“ Destr jen nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Ty ses s ním včera opil?“ „Ne, jen jsem ho potkal, když jsem šel odjinud a dali jsme se do řeči. Musím říct, že tady to v noci docela žije. A ty holky, lepí se na mě jako švábi na pivo.“ Destr jen trochu pochybovačně pozvedl obočí. „No vážně, pojď dneska se mnou a uvidíš. Pokud mi je neodeženeš,“ vážně si ho prohlídl od hlavy až k patě, „tak budeme mít do hodiny každej na každým prstě alespoň jednu.“ „Tak o tom pochybuju.“ „Pojď a uvidíš. Navíc už mě nebaví se pořád pochlebovat, rád bych si dal prostě pivo a mohl je odhánět, aniž bych vypadal moc namyšleně.“ Destr se zamračil. „Nevím, jestli je to dobrý nápad.“ „Co se může stát?“ Destr si navlhčil rty. Už dlouho nikde nebyl a navíc, pokud vyhraje, pak bude co slavit. A trochu mu chyběl starý život. Posedávání po výčepech s přáteli, i když ti se nakonec ukázali jen jako příživníci a když se rozhodl, že bude bojovat o svou lásku, většina z nich vycítila, že by se mohli potopit s ním, tak ho raději zradili dopředu. Jen několik jich bylo věrných, ale platili za to vysokou cenu. Oproti tomu Lorán se tvářil přátelsky, patrně nevěděl, kdo přesně je a to bylo tak osvěžující, že nemohl odmítnout. A po pravdě, kdyby zůstal ještě jeden den v tom pokoji sám, asi by se zbláznil. Jak by mohlo uškodit trocha rozptýlení? „Bude sranda. Najdeme pár pořádných roštěnek a trochu se pobavíme. Navíc, bude co slavit.“ „Tak uvidíme.“ „Beru to, jako že s tebou budu počítat. V deset buď na rohu středního tržiště a hlavní třídy, tý nejvíc k jihu.“ „Uvidíme,“ zopakoval, ale Lorán spokojeně přikývl.

Perný den, první den turnaje

Pokud se jí zdál včerejší den, jako noční můra, tak dnešním dnem pokračoval. Vzbudil jí Citrin, kolem deváté ranní, vysmál se jí, že ještě spí, dal jí obálku s pokyny a hned se zase vyporoučel, že toho má ještě hodně, a že by měl být při turnaji, aby ho snad ještě nevyhodili. Ani nestačila dosnídat, když na ní začal bušit poslíček a ona musela hned za Dimitrim, který to nezvládal. Děti všichni brečeli, ptali se po mamince, mléko pro novorozeně došlo a tak musel někdo dojít pro další, ale Dimitri se od nich nemohl ani hnout. Bylo vidět, že je na pokraji zhroucení, a že kdyby přišla ještě o chvilku později, snad by to nevydržel a utekl by. Jednoho poslíčka poslala pro Erika, nedalo se nic dělat. Děti částečně uklidnila, dala jim pořádnou snídani a začala dělat oběd, a když přišel Erik a nesl několik láhví s mateřským mlékem, oddechla si. Okamžitě věděl, co je potřeba a Dimitri nakonec jen přihlížel, jak se ti dva otáčejí. „Měl bys…,“ kývla na Juli, která svírala panenku a nepřítomně si cucala prst. Přikývl a vzal ji do náruče, kde jí něco špital a ona ho nakonec objala. Den jí proklouzl mezi prsty a měla toho tolik, že si ani nevšimla, že se Dimitri vypařil. Vrátil se skoro hned, se spokojeným výrazem a mincí v ruce.

Zamračila se, dolila jim polévku do talířů a beze slova odešla. Erik se alespoň rozloučil a rychle jí dohnal. „Tak kdy?“

„Zítra, jako předposlední.“ Zamumlala. „Řekneš mi číslo?“ Zastavila se. Podívala se mu do očí a on zaváhal. Poznával tam něco ze včerejška, ale už ne v takové síle. „Nezvládnu to.“ „Zvládneš všechno.“ Potlačil nutkání se jí dotknout, nevěděl, co by mohl u ní vyvolat. Byla stále přetažená, měla toho hodně a rozhodně jí nechtěl ještě motat hlavu, víc než bylo potřeba.

„Co když prohraju? Co když Dimitriho zraní a já s nimi zůstanu sama? Co když…“ rozplakala se a on jí objal a konejšil jí.

Cítila jeho ruce ve svých vlasech, jeho silná ramena pod svými prsty a jeho vůni, která jí uklidňovala.

„Všechno bude dobrý, uvidíš. Není nic, co by tě mohlo zaskočit, všechno to dobře dopadne. Dostaneš svojí hospodu, Dimitri se srovná a my se vrátíme do starých kolejí.“ Uslzeně se na něj podívala. Byla tak blízko jeho rtů, které volaly po tom, aby ho konečně políbila, dívala se do jeho hlubokých očí, a už se k tomu chystala, když jí pustil. „Co se děje?“ „Em, ty víš, co se děje.“ Jemně ji osočil a vydal se na jejich společnou cestu. Ještě minou jednu ulici a budou se muset rozdělit. „Ne, to právě nevím. Od toho včerejška, když jsem ti řekla…“ slova se jí zadrhla v krku, „když jsem řekla, že mi na tobě záleží,“ nakonec vyslovila, „tak se chováš divně.“ Svěsil hlavu. „Em, víš, že po ničem jiném netoužím už...ani nevím jak dlouho.

Chci být jen s tebou a ty to víš.“ „Tak v čem je problém, když mi to konečně došlo?“ rozhodila zoufale ruce a chtěla se k němu přiblížit, ale on couvl. „Ale ne takhle.“ „Jak takhle?“ nechápala a znovu se jí draly do očí slzy. „Jak? Když mám na krku čtyři děti? Když jsem celá rozcuchaná, unavená a nepříjemná? Když se chystám umřít?“ „Em,“ udělal krok dopředu, ale ona se otočila a rychle se rozběhla do tmy. Rozběhl se za ní, ale byla moc rychlá a on jí ztratil. Kopl do kamínku, který se válel na cestě a vztekle praštil do zdi. Em běžela a neměla ponětí, kam vlastně. Jen musela pryč. Ublížil jí a to byla poslední kapka. Od něj by to nečekala, od něj ne. Spoléhala na něj a on ji vrazil dýku do zad, jako podlý zrádce. Srdce se jí svíralo a pro samé slzy ani neviděla na cestu. Spadla a narazila si loket a koleno. Peprně si zanadávala a pomalu se zvedala, když k ní přiskočili dva muži a pomohli jí na nohy. „Jste v pořádku?“ zeptal se jeden a bedlivě si jí prohlížel. „Proboha, vždyť krvácíte.“ Snažila se jim vytrhnout, ale byli na ni moc silní. „Nechte mě být!“ vykřikla zoufale a znovu se marně pokusila vykroutit. V kolenu jí nepříjemně pulzovala krev a loket bolel, jako by si ho snad zlomila. „Pojďte, potřebujete to ošetřit, nebo aspoň umýt,“ trval na svém ten, co jí podpíral. Druhý mu otevřel dveře do nejbližšího lokálu, a tak si alespoň otřela slzy, které jí ulpěly na tváři. Vzdala se. Posadili ji k druhému stolu od dveří, jeden si sedl vedle ní a hned se ptal, co si dá k jídlu, druhý si dřepl a snažil se zjistit, jak moc je to vážné. Vzhledem k tomu, že se hned zvedl, usoudila, že na to asi neumře. „Chce to jen vodu, na vyčištění. Máte to naražené a trochu sedřenou svrchní část kůže, ale to se zahojí samo.“ Nepatrně přikývla. Neměla ani sílu na poděkování. Ten co seděl přímo před ní, postavil na stůl meruňkovici nalitou do křišťálové sklínky. Druhou podal stojícímu společníkovi, který se na to zašklebil, ale přiťukl si bez řečí. Děvečka přinesla další rundu a misku s vodou a hadrem, a ten co se tvářil, že tomu rozumí, jí to co nejopatrněji omyl. Několikrát přeci jen sykla, a on se omlouval. Nakonec byl hotový a sedl si z druhé strany, naproti druhému muži. „Měla bych jít,“ řekla stále ještě trochu omráčeně. Loket jí stále neskutečně bolel a koleno se hlásilo při každém sebemenším pohybu. „Ale, kam byste chodila,“ zvolal trochu žoviálně ten, co do ní lil už třetí meruňkovici. „Noc je ještě mladá a ať se vám stalo cokoli, s námi vám bude mnohem lépe.“ Nedůvěřivě se podívala z jednoho na druhého a ten, co se šklebil na první meruňkovici se snad ještě víc šklebil na tu třetí. „Doufám, že mě v tom nenecháte samotného.“ Broukl přátelsky. Kousla se do rtu. Možná to bylo právě to, co potřebovala. Vypnout, poznat nové lidi, trochu se pobavit. Zapomenout na to všechno a zase si jednou trochu užít. Navíc byli oba docela hezcí, příjemní a jak se ukázalo, i velice zábavní.

Amnestie, druhý den turnaje

Zabočila za roh a zastavila se. Stála před domem, který léta nazývala domovem, kde bydlela, když její sláva rostla, kde se poprvé milovala s mužem, kde se poprvé probudila z ranní kocoviny. Stála tam a přemítala, kolik vody uplynulo, od té doby co to tady tak chvatně opustila. Váhala. Nemohla se rozhodnout, zda by měla zaklepat, nebo to nechat, jak je. Udělala krok k oprýskaným dveřím a znovu se zastavila. Možná tam už nebydlí. Možná jí nechce vidět, mohla se alespoň rozloučit, ani neměla ponětí, co se s ní dělo dál, když zmizela jako pára nad hrncem. Když jí nechala těm vlkům v palácové stráži, kteří jí právě moc nemuseli. Ruku napřáhla a několikrát zabouchala sevřenou pěstí na dřevo. Krok ustoupila a přešlápla. Dlužila jí to. Dlužila jí alespoň to, aby se zastavila, když byla ve městě. Minule to nestihla, měla jiné starosti, jiné myšlenky. Nic se nedělo. Dala by cokoli, aby se dveře otevřely a stála v nich její dávná přítelkyně, které by mohla říct, co se stalo a ona by jí snad pomohla. Mohly by na chvíli zastavit čas, jako za starých dob, kdy to bylo jen ony dvě proti celému světu. Byly mladé, bláhové a šťastné. I když Em možná byla i teď šťastná. Naposledy se podívala na dveře, které se neotvíraly a zamračila se.

Možná jí opravdu nechce vidět. Trochu se nahrbila a vydala se dál, do srdce města, kde měla nějaké pohledávky. Šla pomalu a několikrát se otočila, jako by snad doufala, že se dveře přeci jen otevřou, ale nic takového se nestalo. Minulost byla dávno zaváta a ona s tím nemohla nic dělat. Co bylo, to bylo. Na ní teď čekala jen nejistá budoucnost v podobě stání u prince. Ani nevěděla, komu se má zodpovídat za co. Zrovna o tom uvažovala, když se zarazila na místě. Přímo před sebou uviděla pár, který se držel za ruce a něco si nadšeně špital. Pak se dali do smíchu a vydali se stejným směrem, jako ona. Na okamžik jí napadla pošetilá myšlenka, že by je snad mohla i sledovat, ale rychle si to rozmyslela a dostala spíše zaječí úmysly, a tak se vrhla do postranní uličky. Jenže nebyla dost rychlá, Ama si jí všimla, a obě na okamžik ztuhli. Byl to jen okamžik, než se Alika rozešla zpátky do temné uličky, zatímco Ama se usmála na Wiliema, jako by se nic nestalo. Alika se chvatně opřela o zeď, která patřila domu na hlavní třídě a zhluboka oddechovala. Věděla, že mu Ama nic neřekne, stejně jako by to udělala ona. Čekala nesnesitelně dlouho, aby snad neměla tu smůlu a nepotkala je znovu, a nemusela se dívat do Wiliemových očí, které jí strhávali někam mimo sebe. Jenže nyní patřily Amě, ona svou šanci pravděpodobně propásla, a nyní bylo pozdě plakat nad rozlitým mlékem. Navíc to nebyl její styl.

Vrátila se na cestu a netrvalo dlouho, a všimla si vyhublého muže, který jí ne právě obratně sledoval. Zastavila na méně rušném místě a čekala, až jí dohoní. Muž s červenými tvářemi se zašklebil. „Nesu zprávu,“ řekl naštvaně. „Ven s tím. Nebo ti mám pomoci?“ Znovu se zasmušil, ale tentokrát spíš bolestně, než naštvaně. „Obě strany z dohody odstupují.

Ať tak či tak, draka jste nezabila, ale ani jste ho nepřivedla. Dohodli se, že vás nechají na pokoji, pokud se stáhnete a necháte věcem volný průběh. Nesmíte zasahovat, jakkoli ovlivňovat průběh turnaje a nesmíte nikomu napomáhat. Po turnaji opustíte město a bez dalšího pozvání se sem nevrátíte, jinak si ponesete patřičné následky.“ „Oni o sobě věděli?“ zeptala se nevěřícně Alika. „Rozumíte, co jsem vám právě řekl?“ „Jistě, budu jen divák.“ „Výborně. Do konce turnaje máte dovolen volný pohyb po městě, ale jakmile skončí, měla byste odejít.“ „Bude nový král,“ odporovala, když si uvědomila, co říká.

Poslíček se pobaveně usmál. „Nesmíte ovlivňovat turnaj. Přeji krásný den.“ Alika se za ním dívala a přemýšlela, co se to na královském hradě může dít. Nejdříve ho chtějí zabít, pak nechtějí, chtějí jí odměnit a zabít a nakonec dají milost jim oběma.

Dokonce jí daly jakousi amnestii, nezakázali jí se ucházet znovu o místo v palácové stráži, ani jinak jí neomezili, jako by zapomněli, co se tenkrát stalo. Pokrčila rameny a ohlédla se za rameno, jestli jí přeci jen ještě někdo nesleduje a vrátila se k domu, kde dřív bydlela. Bylo něco kolem desáté ranní a neměla co dělat. Znovu zabušila na dveře, ale bez valné víry, že by se tentokrát něco změnilo, a chtěla si sednout k protějšímu domu, aby počkala, až se majitelka, jak doufala stále Em, vrátí, odkud přišla. Jenže tentokrát se dveře otevřely a v nich mžourala rozespale Em. V ruce držela hrnek kávy a na sobě měla červený župan. Mžourala do sluníčka a bylo vidět, jaké problémy jí dělá se soustředit na toho, kdo zaklepal. Zamračila se.

Pak se zatvářila nechápavě a znovu se zamračila. Nakonec zavrtěla hlavou a chtěla se zase vrátit dovnitř, domnívajíc se, že postava, která stála před domovními dveřmi je jen výplodem její fantazie. „Em?“ zeptala se Alika trochu přiškrceně.

Nedokázala odhadnout, jestli jí vidí ráda nebo ne, podle jejího stavu se dalo jen odhadnout, že toho moc nenaspala. Zarazila se a tentokrát vypadala trochu probuzeněji, když se na ní obrátila. „Jsi to vážně ty?“ zeptala se ochraptěle Em a opřela se o rám dveří. „Už to tak vypadá,“ odpověděla stále stejně nejistě. „Jak ses měla?“ Em si jí zkoumavě prohlížela. Měla delší vlasy, nějaké vrásky kolem očí a ošlehanou tvář. Z očí jí zmizely plamínky, které hrály, když někoho porazila, někoho překonala, něčeho dosáhla. Celá jakoby pohasla, už neměla živou tvář, která se usmívala, kdykoli k tomu byla příležitost, a nestahovala ústa do křivého posměšku, když vymýšlela další lumpárnu. Em najednou napadlo, jestli se také tak změnila, jestli i ona bývala plná energie a života a nyní je jen vyschlá schránka, která se opírá o dveře, na rozdíl od Aliky, která stála rovně jako svíčka a nespouštěla ji z očí. „Už jsem se měla i lépe,“ odpověděla trochu mimo sebe. Minulost jí zavála přímo do obličeje a ona si nebyla jistá, že právě po tom touží. Že se chce otáčet a dívat se, jaký byl život, když neměla povinnosti, když se nezávazně bavila, kradla koně, na kterých jezdili polonahé před branami a sváděli stráže, nebo když bojovala jen pro zábavu, aby si něco dokázala. Její život se posunul jinam, měl jiné priority a tahle minulost byla dávno pryč. Možná, kdyby Vera nezemřela a ona se stále potácela životem beze smyslu, pak by jí přivítala nadšeněji. Nyní se to naprosto nehodilo. „Já… chtěla jsem tě vidět,“ navázala Alika trochu prkenně, „říkala jsem si, že by bylo milé vidět starou známou, která měla vždy pochopení.“ Em přešlápla a trochu upila. Neměla, co by jí na to řekla. Alika jí zradila a pokud si myslí, že nad tím jen mávne rukou, tak se spletla. Pořád ještě jí obdivovala, věděla, co dokáže, ale kamarádka by se tak zachovat neměla. Z žádného důvodu. „Omlouvám se,“ nadechla se znovu Alika a cítila, jak má v krku obrovský knedlík, který jí bránil, aby pokračovala. „Já…“ nemohla pokračovat. „Em,“ zaprosila a podívala se jí do očí, které se zdáli chladné.

„Promiň, nechtěla jsem vyrušovat,“ dostala ze sebe naposledy Alika a chtěla odejít, ale Em jí zarazila. „To je všechno, co mi po těch letech řekneš?“ Alika se na ní překvapeně podívala. „Ani nevím, jestli jsi mě taky chtěla vidět, jestli mi můžeš někdy odpustit, jestli bychom nemohli najít zase společnou řeč, probrat to všechno, mám toho tolik, co bych ti chtěla říct, ale….“ Konečně si trochu oddechla, tu nejtěžší část měla za sebou, vyslovit, co se jí honilo v hlavě, podívat se pravdě do očí a čekat na ortel. Em se na ni dívala stejně nezúčastněně, jak jí jednou Alika učila a Em se jen smála, protože jí to nešlo.

Nikdy nedokázala udržet myšlenky na uzdě, vždycky jí něco rozptýlilo. Alika se trpce usmála. „Udělala jsi pokrok,“ pochválila jí mile. Em přikývla. „Škoda, žes u toho nebyla.“ Alika semkla rty. Věděla, co Em dělá, snaží se jí vyprovokovat, aby se znovu poníženě omluvila, aby přiznala, jak moc to všechno zkazila, ale to věděla i bez Eminy spolupráce. Nemusela stát před dávnou kamarádkou, aby věděla, kde všude udělala chybu. Za to platila celý život. Už se nadechovala, že se rozloučí, když Em odstoupila, téměř, jako by jí četla myšlenky. „Nepůjdeš dovnitř?“ Alika otevřela pusu, ale hned jí zase zaklapla, a nechala se dovést do kuchyně, kde se pokoušela svého času i vařit. „Říkala jsem, že pokud někdo dovede draka přimět, aby se dostavil na turnaj, budeš to ty.“ Usmála se Em a nabídla jí kávu. Alika přikývla. „Já ho nepřivedla. To Ama.“

„Tvoje sestra?“ zarazila se Em a nalila do šálku voňavou tekutinu. Alika objala hrnek dlaní a bolestně se na ní podívala. „Jo, moje dokonalá sestra. Chápeš to? Ona si jen tak přiletěla, ukradla mi ho přímo před nosem a pak…“ svěsila hlavu a Em si najednou uvědomila, že něco z té minulosti přeci jen uchovala v srdci. Jejich přátelství. Objala Aliku, která se jí vrhla do náruče a opřela si čelo o její rameno. „Co se stalo?“ zeptala se zvědavě Em. „Já… nemůžu… moje sestra… Wiliem…já…“ nakonec se rozvzlykala nadobro. Snažila se jí uklidnit, ale nemohla přijít na vhodná slova. Nechápala, co se jí snaží říct.

„Mě to můžeš říct,“ nabádala jí znovu, „uleví se ti a já to nikomu neřeknu.“ Alika se na ni podívala zarudlýma očima.

Rukávem si otřela tváře a Em se trochu ošila pod pohledem plným bolesti. „Wiliem já… dokázala bych si nás představit jako pár…“ odvrátila hlavu, „ale on je teď s moji dokonalou sestřičkou, jsou spolu… Bože, oba je nenávidím!!“ Em se musela usmát. Některé věci se prostě nikdy nezmění. Alika bude vždy nenávidět svojí sestru a vždy se zamiluje do těch nesprávných. „Čemu se jako směješ?“ vyjela na ní popuzeně, ale ne zle. Em se narovnala a pozvedla obočí.

Čekala, až na to přijde sama a pak se taky rozesmála. „Omlouvám se,“ broukla Alika, „přijedu sem, z čista jasna a hned tě zatěžuju problémy, které jsem měla i před lety.“ Em se usmívala, dopila zbytek kávy. „Je fajn, že jsi zase zpátky. Zdržíš se dlouho?“ Alika se rozhlédla po kuchyni. „Trochu si to tady změnila.“ „Zase měníš téma.“ Nařkla jí Embr a Alika se pobaveně ošila. „Myslela jsem, že si zapomněla, jak se vyhýbám odpovědi.“ „Takže?“ „Nevím, do konce turnaje a pak se uvidí. Máš někoho, kdo tam bojuje?“ Em semkla rty a neodpověděla. Uhnula pohledem a zatvářila se provinile. Alice nedokázala lhát, nemohla. Navíc by jí stejně poznala, jakmile by se proměnila. „To nemyslíš vážně!“ vyskočila Alika. Em nepatrně kývla, „opovaž se to někomu říct! Ani tomu drakovi ne!“ Alika na ní překvapeně zamrkala. „To se neboj, budu mlčet jako hrob. Kdy máš první zápas? Nebo už ho máš za sebou?“ „Dneska odpoledne.“ „Můžu se na tebe přijít podívat?“

„Můžu ti v tom zabránit?“ „Můžeš to zkusit,“ souhlasila pobaveně Alika. „Fakt jsi mi chyběla.“ A natáhla ruce, aby jí mohla ještě jednou obejmout. „Ty mě taky.“ přikývla Em. „Pokud chceš, můžeš tady zůstat, jak dlouho budeš chtít.“ „To by bylo bezva,“ děkovala Alika a šťastně se znovu rozhlédla. „Musím jít.“ „Kam?“ zeptala se nepřítomně Alika. „Teda pokud…“ zarazila se. Připadalo jí, že se možná chová trochu nepatřičně. „Snad ne za tím, cos s ním byla dnes v noci.“ A zasmála se, jenže to už byla Em v jiném pokoji, kde se převlékala. Ale i přes to jí Em slyšela a odfrkla si. „Ne, za bratrem.“ „Dimitrim?

Můžu s tebou?“ zavolala přes dveře. „Klidně, aspoň mi pomůžeš.“ „S čím?“ „Uvidíš.“ „A s kým jsi byla dneska?“ vrátila se k myšlence, která jí přivedla na velice divoké představy. „Muselo to být divoký. A co Erik vlastně? Už jste alespoň svoji?“ Zamračeně vyšla ze dveří a snažila se nedat najevo, jak jí třeští hlava. Vzala si nějaké bylinky, ale stále se nedostavil účinek.

Bude to dlouhý den a s Alikou ještě delší. Navíc se jí nechtělo vyprávět jí o Erikovi, o tom jak jí zradil a že má povinnost se postarat o čtyři děti, co to jen půjde. „Řeknu ti to po cestě.“ Odpověděla ve dveřích.

Princ a číslo sedmnáct, top 16

Perbin se opíral o dubový stůl v nevelké knihovně, která sloužila výhradně pro jeho osobní potěchu. Byly tady zejména knihy historické, ale také strategické a svitky, které pojednávali o přírodních vědách. Miloval v nich celé dny ležet, nikam nemuset a nemít žádné povinnosti. Pohledem přejel regály a zamračil se. Nejraději by tady zůstal už napořád, nechtěl si nic dokazovat, nechtěl se vzdát toho klidu, které skýtaly tlusté zdi. Jenže se nedalo nic dělat. Jednou se narodil jako princ a byl veden k tomu, aby se postaral o svou zem za každou cenu, aby chránil její obyvatele a nedopustil, aby se království vybudované jeho rodem ujal někdo neurozený, který by to všechno mohl zničit. Věděl, že se nenarodil s nejlepšími kvalitami bojovníka, ale co postrádal v umění boje doháněl knihami, rozumem a rozvahou, která jeho bratrovi mnohdy chyběla. Bohužel právě on se narodil s výjimečnou transformací, právě on by měl být budoucím králem. Ale jeho bratra Paka to nezajímalo. Království ho nezajímalo, jeho povinnosti už vůbec ne a dokonce ho několikrát slyšel, jak rozhlašuje, že fandí právě drakovi, který se tak najednou objevil. To on zaplatil Alice, aby ho přivedla i přes to, že věděl, že se jeho starší bratr zúčastní a přeje si přesný opak. „Pane, je čas,“ vstoupil dovnitř starý sluha, který zažil ten masakr, když sem vtrhli vojáci Cilgradu a málem vyvraždili celou jeho rodinu. Perbin přikývl a ještě jednou se rozhlédl po klidné místnosti. „Ještě se sem vrátíte, pane,“ ujistil ho rychle sluha a když se na něj princ podíval, poznal, že tomu stařec opravdu věří. Vyšel na chodbu a zvažoval, jestli by se přeci jen neměl rozloučit. Sice to byl teprve třetí zápas v řadě, bylo jich tam ještě šestnáct a zatím vše fungovalo, jak mělo, ale přeci jen by možná mohl políbit jeho sestřičku, která by byla bez něj bezmocná. Váhal.

Normálně by za ní zašel, ale Pelzina nyní hostila právě Damrilu, princeznu z Cilgradu, která se na Perbina nekonečně lepila a snažila se mu znepříjemnit každou vteřinu jeho života. Pořád něco švitořila, snažila se být milá a nepokrytě s ním flirtovala. Musel by být hlupák, aby si nedal dvě a dvě dohromady. Sluha taktně stál za ním a díval se mimo sebe, ale bylo poznat, že je netrpělivý. „Už jdu,“ zamumlal Perbin a sešel na nádvoří a pak boční bránou vyšel ze zámku. Ohlédl se za sebe s jistou mírou melancholie a znovu se mu do mysli na chvilku vkradla myšlenka, že už to tady možná vidí naposledy.

„Bude to dobré,“ znovu ho uklidňoval sluha, který ho následoval. „Já vím,“ souhlasil otráveně Perbin, „a i kdyby ne, stejně už s tím nic nenadělám.“ Pokračovali ke stadionu, kde právě končil jeden ze zápasů, Perbina ani na okamžik nenapadlo, že by se mohl podívat, kdo vyhrál. Šel za sluhou, ten měl přehled, kam se kdy má dostavit a s kým bude bojovat, nebo spíše nebojovat. Posadil se na dřevěnou lavici a rozvážně si začal přezouvat boty. „Tak povídej.“ Pokynul mu Perbin. „Drak postupuje. Ještě nebojoval, ale do prvních osmi už se dostal. Dál postupuje klikař, bojoval včera a kdyby jeho soupeř neuklouzl a tím si nepřerazil nohu, neměl by nejmenší šanci.“ „To je všechno?“ Sluha pokrčil rameny. „Citrin je na svém místě, jako obvykle a zdá se, že by neměli být větší obtíže. Pokud je nám známo, je to někdo neznámý, ve šlechtě není a tak by úplatek neměl být problém. Prozatím jste v bezpečí, pane.“ Perbin se postavil a přes hlavu si přetáhl připravenou černou košili. Nakonec nandal masku s číslem jedenáct. Podal ruku sluhovi, který jí přijal s jistým dojetím a pak se ještě objali. Nic neříkali, nebylo to nutné. Perbin kývl a vydal se širokou chodbou směrem k boxu, kde jak doufal, moc dlouho nepobude.

Citrin byl schopný, ještě se mu nestalo, že by v úplatcích neuspěl. Navíc měl silnou motivaci, když zemře Perbin, zemře taky. O to se postaral. Byla to dohoda, která ze strany Citrina nešla odmítnout, jakmile princ zjistil, že ho už několik měsíců okrádá. V chodbě se ozval zvuk, který oběma protivníkům měl dát najevo, že mají vykročit do arény smrti. Zhluboka se nadechl a znovu se uklidnil, že k žádnému boji ani nedojde.

Bylo jich ještě moc, věděl, že s drakem nemá tu čest a ostatní snad budou mít tolik rozumu a úcty, že ho nechají postoupit.

Cítil, že by to neměl dělat, že by si měl korunu vybojovat sám, ale proč riskovat? Postavil se do boxu a sledoval malou postavu naproti sobě. Trochu na sebe kývli, aby dali najevo, že je to na obou stranách v pořádku a rozhodčí dal pokyn k transformaci. Oba se přeměnili takřka zároveň a proti sobě nyní stál na jedné straně černý medvěd a na druhé světle hnědá šelma, která pokud bylo Perbinovi známo se v přírodě vyskytovala jen na severu v horách. Perbin se proměnil nazpátek, ovšem jeho protivník ještě neskončil a proměnil se v něco malého, nebyl si jistý na takovou vzdálenost, ale vypadalo to jako štír. Princ polkl a podíval se do publika, snad aby zahlédl známou tvář, někoho, kdo ho přišel podpořit, někoho kdo by mu snad mohl pomoci, kdyby došlo na boj. Jenže tentokrát v tom byl sám, bylo to jeho rozhodnutí, jeho zodpovědnost. Nemohl by žít ve světě, kde by jeho rodina neseděla na trůnu, žít někde s hanbou v ústraní a přihlížet, jak se svět hroutí. Vykročil pravou nohou a cítil, jak se mu potí dlaně a maska mu nepříjemně klouže po obličeji. Věnoval poslední pohled do publika, ale nebyl tam nikdo, jeho rodina ho nepodporovala. Stiskly si pevně ruce a vyhledaly se očima. Perbin znovu zaváhal.

Citrin to jistě zařídil. K boji nedojde. Rozhodčí jim ukázal obě mince a s kývnutím je vyhodil do vzduchu. Všichni zúčastnění umlkli a všechny zraky se upírali jen na dvojici, která sledovala točící se mince. Perbin minci chytil. Cítil její váhu v dlani, ale sledoval, jak druhá stále padá. Teď, nebo nikdy. Soupeř chytil. Perbin se zakymácel. Štír. Šelma. Jako ve snách se vydal na svoji polovinu. V hlavě mu to vířilo, myslel na poslední dny, kdy jen trénoval a i přes to, že se o hodně zlepšil, věděl, že je jen průměrný. Někde hluboko uvnitř cítil, že se jako bojovník nikdy nenarodil, byl spíš klidný typ, neměl rád spory, které končili v kalužích krve a na souboje se ani nemohl dívat, jak ho to znechucovalo. Přes to tady stál a bojoval za něco, v co věřil. Otec by si to tak přál, jeho děd a i praděd. Nemohl by si odpustit, kdyby to ani nezkusil.

Rozhodčí vydal zvuk, který naznačil, že mohou začít. Rozběhli se proti sobě. On trochu těžkopádně, šelma ladně dlouhými skoky. Střetly se uprostřed kruhu, přesně jako by to naplánovaly. Perbin měl v hlavě úplně prázdno. Snažil se šelmu zasáhnou tlapou, přesně jak ho to učil mistr, ale minul, přesně, jak ho varoval. Šelma přešla do útoku, ale jen ho trochu škrábla, čehož si sotva všiml. Pustili se do sebe, cítil soupeřovy zuby v sobě, zarývaly se mu do kůže, ale zároveň s uspokojením zjistil, že i jeho drápy nachází měkké maso. Po prvním střetu od sebe odskočili, nyní byla na řadě trocha rozvahy. Medvěd měl poraněnou přední tlapu a nemohl úplně došlápnout, šelma měla spíše jen povrchová zranění, nic co by jí vážně zranilo. Jenže pak se začala transformovat. Nejdříve jí na zádech vyrostl krunýř, který bezpochyby byl výzbrojí štíra a ocas se proměnil na štíří útočnou zbraň plnou jedu. Medvěd trochu couvl a jediné v co se modlil, bylo to, aby to bylo rychlé. Trvalo to několik sekund, než se rozhodli pro druhé kolo, Perbin nevydržel s nervy a skočil jako první. Srazili se ve vzduchu, medvěd svíral krk šelmy a ta na oplátku zasekla drápy do jeho měkké tkáně za ušima.

Zdálo se, že pokud se nechtějí zabít, budou se muset pustit. Jenže místo toho medvěd švihl zdravou tlapou po trupu nepřítele a ten zavrávoral. Perbin toho chtěl využít a rychle na něj skočil, aby mu polámal několik kostí a tím stvrdil svoje vítězství, jenže se unáhlil a sedmnáctka se otřepala dřív, než dopadl. Znovu stanuli proti sobě, ve stejném stavu, jako před malou chvilkou. Tentokrát vyrazila první šelma a medvěd jí jen na poslední chvilku odstrčil, že mu neublížila. Měl větší sílu, ale ona byla pružnější a hlavně rychlejší. Pokusila se o to znovu, ale tentokrát se na ní vrhl také a oni do sebe opět narazili s obrovskou vervou. Chvilku se přetlačovali, medvěd zasadil další ránu a krunýř praskl. Šelma zakňučela. Zdálo se, že to chce vzdát, ale medvěd, jako by to neviděl. Napřáhl se na poslední úder, kterým by ho definitivně odrovnal, ale to byla chyba, která se mu stala osudovou. Tlapa mířila přímo na krk, ale sedmnáctka na poslední chvilku uhnula, a místo toho se jeho ocas zakousl přímo do jeho ruky a Perbin cítil, jak do jeho těla proudí jed. Medvěd odstoupil, zavrávoral a zdálo se, že nemůže najít rovnováhu. Perbin cítil, jak se mu podlamují kolena.

Hlava se mu motala, stěží věděl, kde je země a kde diváci, neviděl pořádně ani soupeře. A jediné, co mu blesklo hlavou, že pokud něco neudělá, prohraje. Ta poslední myšlenka jako by na chvilku vyvážila všechno, co se v něm dělo a jediné, na co se upnul, bylo zabít toho, kdo mu to způsobil. Šelma stále ležela jen kousek od něj a lízala si ránu, v domnění, že stačí počkat, až jed zabere a jeho to ochromí. Počítala se za vítěze. Když na ní padl stín, trvalo setinu sekundy, než pochopila, co se děje a další než něco udělala. Zvedla se na zadní, aby jí medvěd minul a padnul jí k nohám, ale její tělo bylo oslabeno a ona se neudržela, jak doufala. Začala padat a jen dílem osudu dopadla po něm. Jenže on ještě stále klesal a sedmnáctky váha dopadla drtivě na medvědův krk. Perbin viděl všechno rozmazaně, ale na poslední chvilinku se vše zaostřilo, až by řekl nepřirozeně. Viděl každé zrníčko písku, lesklou srst protivníkovi nohy a malou holčičku, která se vyjeveně opírala o zábradlí tribuny a z druhé ruky jí vypadlo cukrátko. Holčička na něj ukázala prstem. Tlapy šelmy se zabořily do husté kožešiny a pod nimi se ozvalo odporné křupnutí, které nevěstilo nic dobrého.

Byl to jen mžik. Padal a nemohl tomu zabránit, protože ho nohy přestaly poslouchat. Věděl, co přijde. Všichni to věděli.

Co však netušil, že pocítí takovou úlevu. Bylo po všem. Princ, jeho jasnost Perbin první, padl v souboji. Medvěd zůstal bez hnutí ležet, šelma rychle slezla. Jediný pohled stačil, aby věděla, že je po všem a rychle se celá zbídačená vydala přímo do svého boxu. Vítěz se proměnil v živou bytost až téměř u dveří, trochu zavrávoral, ale lékaře, který mu chtěl pomoci, odstrčil. Vběhl do šatny, rychle se převlékl a vyrazil do ulic, aniž by se ohlédl. Na prvním rohu se postava zastavila, zlomila se v pase a začala zvracet. Trvalo to dlouho, dokud nevyprázdnil celý obsah žaludku a pak se vydal hlouběji do města.

Krvácejících ran si ani nevšiml, dokud nebyl v pohodlí domova. Pelzina právě vykládala něco Damrile, když se to dozvěděla.

Obě smrtelně zbledly a padly si do náruče, aby jedna druhou mohla utěšit. Jedna plakala od srdce, druhá protože se to očekávalo. Pako byl na zahradě a procházel se. Na zprávu, že právě ztratil bratra, jen kývl a pokračoval o samotě dál s dokonale kamennou tváří. Další den vyhlásil smutek, který trval tři dny, kdy se konal pohřeb se všemi poctami. Jenže život šel dál, každý prohodil pár slov, že mladého prince bylo škoda, ovšem turnaj pokračoval a právě se dostával do nejlepšího.

Trocha štěstí, top 8

Znovu přešla světnici a pak ještě nazpátek. Juli jí sledovala z pod napadaných vlasů, ale když si všimla, že se na ní teta tázavě podívala, raději se odvrátila a jezdila s dřevěným koníkem. Kluci si hráli venku a tak byl v domě klid. Dokonce malý Eyren spal ve vedlejším pokoji a Em měla konečně chvilku pro sebe. Alika byla na nákupu, dostala seznam a Em to odhadovala, že se dřív jak za hodinu nevrátí. Posadila se k Juli, která od doby, kdy ztratila maminku moc nemluvila. Byla vyjukaná, nic jí nebavilo a často plakala do polštáře, ale nikdy by to nepřiznala. Em netušila, co si s ní počne a navíc musela myslet na to, jak nezodpovědného otce mají. Odešel si klidně na zápas a nechal jí tady samotnou. Nebral na vědomí, že může zemřít, že se může zranit a že na to opravdu nebyla vhodná příležitost. Em si klekla a sykla bolestí. Neměla je poslouchat, nikdy se do toho neměla nechat uvrtat. Taková hloupost. Do ruky vzala jiného koníka a snažila se zapojit do hry, ale Juli přestala, vážně se na ní podívala a Em měla pocit, že se jí dívá přímo do duše. Chvilku na sebe zíraly, když někdo zaklepal. Tázavě se podívaly na dveře a Em nemohlo uniknout, že Juli doufá, že se tam objeví maminka, která ji vezme do náruče a vše se zapomene. Rozvážně se zvedla a šla otevřít. Venku stál Erik, v ruce třímal bílé kopretiny a nejistě si jí prohlížel. „Co chceš?“ sklonila hlavu. Od té doby, kdy se pohádali a kdy mu vmetla do obličeje, že jí nechce ho ještě neviděla. Vyhýbala se mu, jak jen to šlo. „Můžu?“ zeptal se nejistě a ona kývla. Pootevřela dveře a Juli si ho prohlídla.

Usoudila, že není zajímavý a znovu vzala koníka a jezdila s ním kolem sebe. „Dáš si něco?“ nabídla mu a snažila se na něj nedívat. „Jsi tady sama?“ „Jen já, Juli a Eyren.“ Přikývl a položil květiny na stůl. Em na ně sklouzl pohled.

Byly nádherné, přesně takové se jí líbily ze všech nejvíc. Musela se trochu pousmát, Erik jí znal dobře. Jenže pak jí úsměv zamrzl, když si vzpomněla na posledně. „Omlouvám se,“ vysoukal ze sebe namáhavě. „Za co?“ zeptala se trochu odměřeně, ale srdce se jí rozbušilo. Nemohla si pomoct. Očima vyhledala jeho tvář, která byla čerstvě oholená, na jeho rty a pak jeho oči. Zachvěla se. Rychle vyskočil a najednou byl tak blízko u ní, že cítila jeho vůni. Zhluboka se nadechla, aby nevyprchala dřív, než jí zase uteče. „Em,“ zašeptal a jí naběhla husí kůže. Prsty se jemně přiblížil její tváře, dotkl se jejích vlasů a pak pomalu přejel po její pokožce. „Že jsem nemohl uvěřit, že bys mě vážně chtěla.“ Mluvil potichu, ty slova patřily jenom jí.

„Nemohl jsem pochopit, jak někdo tak úžasný jako ty, by si vybral mě…“ nedovolila mu pokračovat, protože už to dále nemohla vydržet. Přitiskla rty na jeho překvapená ústa. Rychle jí polibek oplatil a ona se na něj doslova vrhla. Musela cítit jeho tělo, jeho svaly jeho doteky. Sjížděl jí po zádech, laskal jí na krku a ona se k němu přivinula, jak jen těsně to šlo. Em se neochotně odtrhla, přeci jen byla v místnosti Juli. Ta na ně zírala s otevřenou pusinkou a vykulenýma očima a nevydala ani hlásku. Em se celá červená k ní nahnula a pohladila jí. Srdce jí pořád bušilo na poplach, ale po celém těle se jí rozléval pocit štěstí. Erik dal květiny do vázy a zamilovaně se díval na Em, která se snažila přimět Juli, aby se netvářila, jako by jí ulétly včely. Nakonec to vzdala a vrátila se ke stolu, kde se posadila a Erik jí okamžitě vzal za ruku. Jejich prsty se propletly a Erik jí políbil na hřbet ruky. „Pořád tomu nemůžu uvěřit,“ přiznal a sklonil hlavu. „Tak věř,“ usmála se. „Konečně se na nás zase usmálo štěstí.“ „Kde je vlastně Dimitri?“ Em se mu vytrhla. „Pane bože!“ vyhrkla. „Je na zápase. Už by měl být dávno zpátky, úplně jsem na něj zapomněla, jak jsi…“ znovu se neubránila, aby se jí nahrnula krev do tváře. „On ještě zápasí?

Myslel jsem, že mu došlo, že to není nejlepší nápad.“ Strnule se na něj podívala. „Tebe jsem viděl,“ odpověděl na její nevyřčenou otázku. „Všechno?“ zatvářila se smutně. Vážně přikývl. „Nemohla jsi za to.“ „Možná. Ale to bylo naposledy.

Hospodu dostanu, končím. Už se tam ani neukážu. Nechci.“ Erik se kousl do rtu. „Měla bys to skončit alespoň oficiálně. Jen nechytíš minci, to není žádná ostuda.“ Zamrkala. „Ne, není to dobrý nápad.“ „Em, měla by ses dostavit. Je za to trest, jak jistě víš.“ Našpulila rty. „Možná by to bylo lepší, než se tam ještě jednou ukázat.“ Usmál se. „Byla jsi úžasná. Navíc, kdybys měla štěstí, mohla bys…“ „Ne!“ vyhrkla pobouřeně. „Už jednou jsem se nechala přesvědčit, po druhý se to nestane.

Už mám, co jsem chtěla. Dostala jsem se dál, než jsem měla v plánu.“ „Mohla bys ještě dál.“ Zamračila se. „Tak to ani náhodou.“ „Jak myslíš.“ Pokrčil hravě rameny a ona ho praštila do ramene. Rychle jí stáhl k sobě a skončili v dalším polibku, který narušil další příchozí. Dimitri. Pozvedl jedno obočí, ale nekomentoval, co právě viděl. Nevypadal zas tak špatně, trochu kulhal, ale jinak se tvářil, že se nic nestalo. Vzal Juli do náruče, vlepil jí pusu na tvář a ona ho malýma ručičkama objala. Vzal jí do vedlejšího pokoje a Em s Erikem nechal o samotě. „Mluví ti dva někdy?“ zeptal se trochu zaskočeně Erik, který stále objímal Em. Ta se narovnala a zašklebila. „Když se hádáme, že zbytečně riskuje.“

„Nepůjdeme…?“ ani to nedořekl a objevila se Alika ve dveřích. Měla plné ruce tašek, ale statečně je sama vyložila na stůl.

„Musíme si pospíšit,“ přikývla Alika a na Erika se usmála. „To vám to trvalo. Chodila jako tělo bez duše.“ Em semkla rty, ale Erik jí hned políbil do vlasů. „Tak jdeme?“ vyhrkla Alika a Em se zamračila. „A kam jako?“ „Je další losování, nejlepších osm. To si nemůžeme nechat ujít.“ Em chtěla něco namítnout, ale byli na ní dva a losování nemohlo uškodit.

Prostě si sedne na tribunu a počká, jaká čísla půjdou s kým. Prosté. A pak se možná smiluje a půjde nechytit minci. Nemůže se nic stát. Jenže když si tak sedla na tribunu a najednou slyšela svoje číslo, že se má dostavit jako první, začala o tom pochybovat. Tak trochu tušila, kdo je její protivník a věděla, že kdyby se nestala nějaká nepředvídatelná skutečnost, pravděpodobně by vyhrála. A oni to věděli taky. Tvářili se naprosto vážně, ani jeden se na ní nepodíval, nesnažili se jí přesvědčit, ale pokaždé si jí přeměřili významným pohledem. Začali vyvolávat její číslo a ona se postavila. „Fajn.“ Našpulila rty. Vzala Erika za ruku a vedla ho dolů. Díval se trochu překvapeně, když ho zatáhla do kabinky, kde se převlékala a tam se na něj vrhla, ale nebránil se snad ani vteřinu. „Pro štěstí,“ odvětila pobaveně a pak ho vyporoučela pryč.

Byla hned hotová, natáhla si masku a vydala se do chodby, kde se téměř okamžitě rozezněl tón. Postavila se do boxu a modlila se, aby vše probíhalo podle plánu. Začala se měnit, ale zarazila se, jakmile viděla, že ten druhý tam stojí a zírá na ní.

Vykročil z boxu a ona zaklela. Pospíšila si, aby slyšela, co se bude dít, ale i kdyby jí smysl slov unikl, věděla by, co se právě stalo. Přesně to udělali s Kerwinem, věděl dopředu, že nechce bojovat a tak to neprotahoval. „Odstupuji, jsem indisponován.“ Zněl hrubý hlas a Em se zastavila. Muž si proti ní sundal masku a mával rozjařenému publiku. Právě porazila, aniž by o to stála klikaře, jednoho z nejznámějších protagonistů turnaje. Nikdo ho neviděl pořádně bojovat, možná částečně proto, že se k tomu nikdy nedostal. Jeden jeho soupeř si zlomil nohu, když šli na nahození mincí, druhý to vzdal přesně, jako on nyní a třetí? Ten se tak opil, že když šel k rozhodčímu, několikrát se pozvracel, transformaci vůbec nedokázal dotáhnout do konce a tak ho diskvalifikovali. Tak trochu doufala, že by mohl ukázat, co umí, ale on zbaběle unikl, aniž by cokoli ukázal. Em semkla rty a podívala se do publika, kde se na ní culila Alika. Vztekle odkopla písek a vydala se zpátky. Jako vítěz, byla v první čtyřce. A snad poprvé jí napadla pošetilá myšlenka, že možná stane proti svému bratrovi.

Nový plán, top 8

Damrila přímo zuřila. I její dokonale hlídaná maska nepřístupnosti, pod kterou se vždy schovávala, dávala znát, že kdyby mohla, tak bouchne, jako sopka. Znechuceně hodila po psech knihou, kterou před chvílí četla. Ti zakňučeli a vrhli se pod stůl. Úleva se však nedostavila. „Přiveďte ho!“ zahřměla a sluha se uklonil tak, že málem narazil nosem do země. Rychle se vypoklonkoval a za pár minut už byl zpátky, opět se krčící před hněvem své paní. Za ním se tyčil muž, který byl na první pohled zbídačený, tmavé oči ještě zdůrazňovaly kruhy pod očima a vlasy měl delší, než si pamatovala. Stál tam a díval se někam za ní. Damrila vstala a snažila se najít zase klidnou tvář. „Zklamal jsi mě,“ procedila skrz zuby a musela se přemáhat, aby se do něj sama nepustila. „Měl jsi jednoduchý úkol a to vyhrát. Měl jsi být první a já bych byla tvoje.“ Moris se stále díval mimo sebe. Nemusela mu připomínat to ponížení, kdy se utkal s protivníkem, který se mu doslova vysmál.

Skákal si tam jako na pružinkách, dělal salta a publikum ho milovalo. Ječelo, když přešel do útoku, pískalo, když odskočil na poslední chvíli a řvalo, když mu dal ránu. Číslo čtyřicet osm. Muž, který to nebral vážně. Dokonce několikrát jako obrovská ještěrka zamával a přeskákal celou plochu sem a tam, aby si ho všichni dobře prohlédli. Morisovi se zpěnila krev v žilách, když si na to vzpomněl. A on, odporný pavouk, kterých se děti báli, jen čekal na vhodnou příležitost, která však nepřišla. Zdálo se, jako by byl vždy krok před ním, nepomohla mu ani změna velikosti, a nakonec mohl mluvit o štěstí, že tady stál, bez vážného zranění, které by nepřežil. Jednu nohu měl přelámanou na dvakrát, stejně jako tři žebra a palec levé ruky. Damrila ho praštila a on ucukl. Trefila se přímo do podlitin. „Měl jsi jenom vyhrát. Porazil jsi draka, byl jsi šampión, tak co se stalo?“ Moris si navlhčil rty.

Nemohl odpovědět. Nechtěl. Nezáleželo na tom. Celý jeho život se sesypal jako domeček z karet, nikdy nedosáhne na princeznu, protože jí zklamal, nikdy nestane v čele království. Všechno, o čem kdy snil se rozplynulo jako obláček dýmu z jeho dýmky. A mohl za to on. Číslo čtyřicet osm. Jeden z nejlepších čtyř, jeden, co možná dosáhne i do finále. Zaťal pěsti.

Přísahal pomstu. Damrila ho bedlivě sledovala a když se jí pročistila hlava, uvědomila si, že zabít ho, by byla chyba. Byl plný takové nenávisti, jakou ona nikdy nezakusila. Mohl by se jí ještě hodit. V její krásné hlavičce se zrodil další plán. Další náhradní plán, když se jí nepodaří se zaměřit na opravdového vítěze. „Kdo vyhraje?“ zeptala se zájmem a on se na ní poprvé podíval. Musela trochu couvnout, takovou bolest nečekala. „Čtyřicet osm.“ Procedil s notnou dávkou zla. „I proti drakovi?“ Na to neodpověděl. I drak byl ve finále, ale s tím by si poradil. Draci jsou statičtí, dalo se na ně vylézt a kousnout je jedovatými kusadly. Ještěři jsou hbití a tenhle navíc věděl přesně, co dělá, i když to tak nevypadalo. Snad desetkrát se pokusil se k němu dostat, ale vždy jen odskočil a vyvolal smích u dětí. Stiskl zuby a na čele mu zapulzovala žíla. Takové ponížení. Taková ostuda. Damrila si poklepala na bradu. „Zajímavé. A co sedmnáctka? Slyšela jsem, že má taky šanci.“ „To má i sedmička a posledního šťastlivce zatím neznáme.“ „Sedmička je drak, pokud si dobře pamatuju,“ odpověděla zamyšleně, „a to jsi tvrdil, že…“ Moris semkl rty. „Co ode mě chcete?“ Princezna se usmála. Vrátila se jí její normální rovnováha a zvažovala možnosti. Netajila se tím, že si přijela pro ženicha, pro krále. Perbin byl mrtvý. Její černý kůň stál před ní jako zmoklá slepice a ona neviděla východisko. Bylo málo času, a pokud se neměla uchýlit k záložnímu plánu, který prosazoval její otec, bude muset jednat rychle. „Buď mi k dispozici, zatím neopouštěj město. Dám ti vědět.“ Moris zašoupal čelistí, sklepl podpatky a kývl hlavou, jako dobře cvičený voják. Damrila se otočila a podívala se z okna. Přemýšlela, jak to nejlépe navléknout, aby se dostala tam, kam potřebovala.

Ještě naposledy, top 8

„Em, to už jsme řešili. Už jsem příliš blízko, než abych to zahodil. Prostě se s tím smiř.“ Založila si ruce na prsou. „A když nepřežiješ? Když tě zraní tak vážně, že se nebudeš moct starat o děti, co pak? Co řeknu těm nebohým dětem, které ztratili matku a teď mají přijít i o otce?“ „Přeháníš, jako vždy. Víš, že na to mám. A až bude po všem, bude to lepší život, o jakém by se mi teď ani nesnilo. Nemůžu toho nechat, teď ne.“ „Dimitri, prosím. Nechoď tam.“ Povzdechl si. „Nezabráníš mi.

Vrátím se brzy, slibuji.“ Políbil jí na tvář, stejně jako Juli a na kluky zamával. Eyrena pohoupal v kolébce a pak odešel. Em se rozvzlykala. Nemohla si pomoct, ale cítila, že to dneska nedopadne, jak očekával. Byl v nejlepších osmi, to už samo o sobě mělo význam, neměl tolik riskovat. Ona sama sice riskovala, ale chtěla toho nechat, ne jako on. Kdyby se ten klikař nevzdal, vzdala by se. Byla to souhra náhod, nemohla to ovlivnit. Když seděla na lavici a dívala se, jak všichni očekávají příchod sedmnáctky, nemohla si pomoct, musela tam. Napadlo jí, že to má možná Dimitri stejné. Nepřemýšlela o tom, dlouho ho neviděla bojovat, ale vzhledem k tomu, že se stále vracel a nikdy ne nijak zvlášť zraněný, nemohl být tak špatný.

Povzdechla si a dala se do přípravy večeře. Až se vrátí, bude mít alespoň něco teplého v žaludku. Dimitri se postavil do boxu a čekal na povel rozhodčího. Mávl rukou a oba přikývli. Proměnil se v levharta, zatímco jeho soupeř do šedé pumy.

Přešel rovnou do druhé transformace a doufal, že on takovou výhodu nemá. Jenže i on se proměnil znovu, do chameleona.

Dimitri si otřel zpocené čelo.

Neměl by to riskovat. Bylo to moc vyrovnané. Dvě šelmy a druhá transformace ani pro jednoho nemusela být rozhodující.

Ztěžkly mu nohy a pomyslel na Eyrena, který by byl bez otce i matky. Vyrůstal by jen s Em a ta by mu za to nepoděkovala.

Sevřel ruku soupeře a spatřil v jeho očích odhodlání, které sám jen marně hledal. Rozhodčí kývl a vyndal měděné mince.

Oba se na ně podívali, Dimitri zaváhal znovu. Riskuje. Vera by mu to nikdy neodpustila. Neměl by tady být. Měl by být u rodiny. Fascinovaně sledoval minci, jak se otáčí a odráží se v ní pohasínající slunce. Brzy se setmí, dnešní poslední zápas.

Mince se dostala na úroveň, kdy byla poslední možnost jí chytit. Soupeř pohnul rukou a mince se objevila v jeho dlani, stejně jako v Dimitriho. Pevně jí sevřel. Naposledy. Pak s tím sekne, ať se stane cokoli. Stačí být třetí až čtvrtý, odměnu dostane tak jako tak. Zhluboka se nadechl a vydal se na své místo. Souboj začal, a jak se dalo čekat, oba vyrazili v podobě šelmy. Pustili se do sebe s odhodláním, jakou mají jen lidé, kteří nemají co ztratit. Zdálo se, že je to vyrovnané, nikdo neměl déle převahu a tak se Dimitri pustil do svého oblíbeného tahu, proměnil se v malého ptáčka a snažil se zamířit na jeho oči.

Byly nezvykle vypouklé a zdálo se, že do těla šelmy nepatří. Jistě. Chameleon. Ptáček lítal kolem šelmy, která se po něm občas ohnala, ale neměla štěstí. Vždycky na poslední chvilku odletěl, ale několikrát měl namále a dostal strach. Ještě jednou udělal výpad, musel to zkusit, než přizná, že to nemá cenu. Jenže protivník se tentokrát neomylně trefil a srazil ho přímo do písku. Kosti zapraskaly. Před očima se mu zatmělo a po těle se mu rozlila bolest, kterou v životě nepoznal. Upadl do bezvědomí, právě ve chvíli, kdy se proměnil zpět do lidské podoby. Číslo třicet dva vyhrálo, o tom nebylo pochyb.

Prsten, den před finále

Terina seděla v pokoji, stejně jako předešlého dne, stejně jako den předtím i před tím. Klidně dýchala a plně tomu věnovala svou pozornost. Seděla před oknem, ale nevnímala, co se venku děje. Neviděla zahradníka, který tam chodil s velkou ošatkou a stříhal červené růže, které budou zdobit dnešní večer. Nemohla pochopit, že Vévodkyně pořádá další sešlost.

Dělala, jako by její synovec právě nebojoval o život, a oni neměli nejmenší ponětí o tom, jak si stojí. Zhluboka se nadechla, aby potlačila všechny černé myšlenky. To čekání jí doslova zabíjelo. Neměla chuť k jídlu, její tvář vypadala jako bez života a neusmála se od doby, kdy odjel, tedy pokud nebyla ve společnosti. Vévodkyně se na ní s těží podívala, pravděpodobně jí dávala za vinu, všechno co se stalo a že její synovec je pryč, ale nikdy jí to neřekla do očí. „Slečno, budete si přát pomoc s přípravou?“ Ohlédla se, i když tu tvář dobře znala. Byla to mladičká služka, která nepobrala mnoho krásy, ale byla chytrá a šikovná a tak se alespoň starala o dvorní dámy své paní. „Kdybys byla tak laskavá,“ kývla a přesunula se k toaletnímu stolku, kde se služka dala do práce. Česala jí vlasy, které pak stáhla bílou stuhou. Ani jí nemusela říkat, jak chce nalíčit, pamatovala si všechno, co Terina používala a když jí přejela kritickým pohledem, rychle se dala do práce. Když skončila, měla zvýrazněné oči, které vypadaly trochu utrápeně, ale s tím se nic dělat nedalo, měla přepudrovanou pleť s trochou zdravíček na tváři a rudé rty. Jemně po rtech přejela prstem a pak rty semkla, aby se barva ještě trochu víc ustálila a vypadala přirozeně. Šla za služkou, která jí pomohla zašněrovat do korzetu, který jí nepříjemně stahoval a ona nemohla dýchat. „Vezmu si tyhle,“ rozhodla se a ukázala na jiné, podobné barvy. „Jistě paní, ale pokud mohu něco podotknout, pak jste je měla minule i předminule.“ Terina zašoupala čelistí. „Budiž. Nechám si tyhle červené, jen mi to trochu povol.“ „Jistě paní,“ a znovu se dala do práce, ale i tak byla Terina nespokojená a nechala jí to předělat ještě jednou. „Recepce začíná za deset minut,“ prohodila služebná, když odcházela a Terina se ani neobtěžovala přikývnout. Nejraději by nešla, zůstala tady v pokoji a čekala by. Stejně, jako to dělala celý den. Žaludek se jí stáhl hlady, ale sotva to postřehla.

Neměla jedinou zprávu o tom, jak si její Destr stojí, jak se má a jestli na ní stále myslí. Ani nepostřehla, kolik času už uplynulo, všechno se jí to slévalo dohromady, když pro ní přišla služka, že by bylo vhodné, aby se přidala k dolní společnosti. Tentokrát přikývla a vydala se za služkou, která jí ovšem utekla, aby mohla pomoci v kuchyni. Zhluboka se nadechla a nasadila masku, v podobě úsměvu.

Vstoupila do salónku a z kouře se jí zamotala hlava. Zachytila se o stěnu, ale rychle se zase odlepila, nechtěla poslouchat nevhodné poznámky. Vydala se kolem místnosti a marně hledala někoho, kdo by mluvil i za ní. Nejdříve se usmívala, kývala na pozdrav a pokračovala ve svém okruhu, ale asi v polovině se zastavila. Všichni v místnosti patřily k nejvyšší šlechtě Západních ostrovů, byl tady dokonce i otec Destra, který si ji ne právě lichotivě prohlížel, několik rádců od krále a korunní princ. Nemohla si pomoci, ale trochu se zašklebila. „Copak, nelíbí se vám tady?“ slyšela vedle sebe a zamrkala na korunního prince. Ten jí podal sladké červené víno a ona ho s díky přijala. „Jen jsem nevěděla, že se královský dvůr přesune do salónku pod mou ložnicí.“ Odpověděla mile a trochu upila. Princ jako by si uvědomil, že vlastně stojí vedle Teriny, která právě odpověděla, se na ní podíval trochu překvapeně. „Je to problém?“ Terina na něj obrátila veškerou svojí pozornost a přestala se dohadovat, proč právě dneska Vévodkyně všechny tyto lidi pozvala. Nezáleželo na tom, protože Destr chyběl a nic jiného jí nemohlo udělat radost. Ani to, že by si tady mohla zlepšit postavení, jako nikdy. „To se teprve uvidí v průběhu večera.“ „Myslíte?“ Terina se jemně zamračila a doufala, že to bude vypadat, že se soustředí, ovšem pravda byla jiná. Princ jí trochu vyváděl z rovnováhy. „Není důležité, co si myslím já,“ odpověděla váhavě. „Mě by to právě zajímalo,“ nedal se tak snadno odbýt princ. „Vážně? To mě velice těší,“ uklonila se jemně, přesně, jak to vyžadovala etiketa a při tom zachytila souhlasný pohled od otce Destra. Možná se konečně začal smiřovat, že si jeho syn vybral dívku bez urozené krve, která to dohání vším ostatním. „Potěšení je na mé straně, když se mohu bavit s tak krásnou dívkou, jako jste vy.“ „Jste velice laskav,“ odpověděla znovu naučeně, princovy lichotky by se měli vždy setkat s jeho uznáním laskavosti. „Co kdybychom na chvilku zapomněli na to, že jsem princ a bavili se o něčem trochu konkrétním, jako třeba o tom, že máte poměr s Destrem?“ Terina přimhouřila oči. „Princi, bylo mi potěšením, snad se budete dobře bavit.“ Na to se uklonila a rychle odešla směrem na druhou stranu místnosti. Doufala, že to pochopí přesně tak, jak měl, ale on jí pronásledoval a tak jí nezbylo než se zastavit u jednoho ze stolků, kde se k jí opět přidal. „Omlouvám se, tohle jsem trochu přehnal.“ Odvrátila hlavu a zamávala jednomu ze starších knížat, který byl velice moudrý a dobře se s ním povídalo. Zvedl jí sklenici na přípitek a ona si s ním na dálku ťukla. „Chtěl bych vás trochu lépe poznat,“ začal znovu a trochu se k ní naklonil, což jí bylo krajně nepříjemné.

Ustoupila o krok a naštvaně naklonil hlavu. „Jsem polichocena vaším zájmem,“ odpověděla mírně, ale pak se její hlas změnil do vzrušeného šepot, „ale velice bych ocenila, kdybyste mě nyní nechal dělat svou práci.“ Tentokrát počkala, co odpoví, protože by bylo velice nevkusné, kdyby se jí pokusil i nyní dohonit. „To samozřejmě respektuji, ale jak jistě víte, jsem princ a tak nikomu nebude vadit, když se mnou strávíte trochu více času, než s ostatními.“ „Možná později,“ odsekla ne právě příjemně, a nebrala na vědomí, že v tom mohl být určitý dvojsmysl, ale lidé si zatím ničeho nevšimli. Zachytil jí za ruku a ona strnula. Hlavně na sebe nepoutat pozornost. „Zajímalo by mě, jak tě dostal.“ Zašeptal jí do ucha. „Nejkrásnější dívku z dvora, nebroušený diamant, který tetička chrání jako poklad.“ Ještě trochu se přiblížil a jí se zachvěl dolní ret.

„Pane, myslím, že zacházíte příliš daleko.“ Jazyk se jí lepil na patro a znovu se pomodlila, aby si jí nikdo nevšiml.

„Zamávej,“ poručil jí trochu slizce, když se na ně podíval jeden z párů. Vyloudila ze sebe jeden z úsměvů a oni se zase odvrátili. „Pusťte mě.“ „Pustím tě, až budu chtít.“ „Co chcete?“ „Ty víš,“ znovu zašeptal a jí přejel mráz po zádech. „To mít nemůžete, jak jistě víte.“ „Zapomínáš, že jsem princ.“ Nadhodil. „Nikdo se ani na okamžik nepozastaví nad tím, že spolu za moment odejdeme. Nikdo se na mě křivě nepodívá, za to ty…“ mlaskl rty a ona se otřásla. „To se nestane.“ Odpověděla odměřeně, ale jistá si tím nebyla. Měl pravdu. Byl princ, budoucí král. Mohl si dělat, co chtěl a nikdo by mu nic neřekl, aby si to s ním do budoucna nerozházel. Navíc, koho zajímá nějaká dvorní dáma?

Začalo jí tlouct srdce a nemohla dýchat. Zamotala se jí hlava a musela se hodně přemáhat, aby se znovu uklidnila. Trochu se zachvěla a kdyby jí princ nezachytil a neposadil na židli, jistě by omdlela. „Dobrý trik,“ pochválil jí, ještě než přiběhl majordomus a služebná. Neodpověděla. Neměla na to teď ani pomyšlení. Musela se vzpamatovat. „Tady, vodu, paní,“ vrazila jí do ruky sklenici služka. Opatrně se z ní napila a zamrkala. „Přinesla bys mi trochu jídla?“ Služka radostně přikývla, že se bude moci zdržet ještě o trochu déle a hned se vydala ke stolům, které se prohýbali pod lahůdkami. Vybrala salát, pečeni a vařené lilky. Terina chvilku přežvykovala, ale nevěděla ani co jí. Princ se trochu upozadil a nyní si její pozornost získal rádce ohledně financí, který si k ní posadil. „Už je vám lépe?“ usmála se a ubrouskem si otřela ústa.

„Děkuji, zatočila se mi hlava, nic to nebylo.“ Sevřel jí dlaň, aby vyjádřil svou účast. „Ani se nedivím, že jste pro samé starosti zapomněla jíst,“ trochu se zasmál, aby to trochu odlehčil. „Ano máte pravdu, jako vždycky.“ Odtušila a uzobla trochu salátu. „Měla jsem myšlenky jinde.“ Narovnala se. „Ale dost o mě, povídejte, co je nového u vás? Co vaše březí klisna, jak je na tom?“ „Oh,“ rozzářil se, „má krásné hříbátko, je celé hnědé, jako jeho matka a stejně krásné.“ „Tak to mám obrovskou radost i za vás,“ přikývla usměvavě a cítila, že se její stav trochu zlepšuje. „Moje dcera už se nemůže dočkat, až jí bude moci osedlat, celé dny nemluví o ničem jiném a když je jednou za čas ticho, je u hříbátka a stará se o něj.“ „Vaše dcera je jistě velice roztomilá, škoda že jsem neměla ještě tu čest se s ní vidět.“ „Je jí teprve šest, ale jednou se určitě dočkáte, to vám slibuji.“ Přikývla. „To by byla obrovská čest.“ „Ale běžte,“ mávl rukou, „vždycky, když vyprávím, že jsem vás potkal, celá se rozzáří a chce, abych vás popsal a vyprávěl jí, jak jste byla báječná.“ Začervenala se jako rajské jablíčko.

„Myslím, že jste příliš laskav, nejsem ani zdaleka tak báječná, jak jste mě právě vylíčil.“

„A mimochodem vám drží palce, aby vám to vyšlo s Destrem. Prožívá to stejně nadšeně, jako narození klisničky. Říká, že jste ten nejlepší a nejúžasnější pár na světě, a že vám jednou půjde na svatbu, že to mám zařídit.“ Nyní se trochu začervenal rádce, protože se dostal do nevhodné roviny. „Pokud nějaká svatba vůbec bude, můžete jí vyřídit, že jste zvaný vy, a celá vaše rodina.“ Políbil jí ruku. „Velice vám děkuji.“ Vstal a chtěl odejít, když se zarazil, stejně jako ostatní, protože dovnitř doslova vrazil poslíček v barvách Walgradu. Udýchaně se zlomil v pase a nahlas přečetl. „List pro slečnu Terinu, dvorní dámu…“ dál se nedostal, protože se Terina okamžitě zvedla a velmi neeticky se rozběhla přímo k němu. „Omluvte mě,“ zachránila svůj odchod, alespoň trochu a vyvedla poslíčka ven. Jakmile zapadli dveře, rychle si vzala list, který jí podíval a četla: „Drahá Terino, na žádost Destra, synovce krále Západních ostrovů, Vás chci informovat, že je velice vážně zraněn a že by si přál Vás ještě naposledy vidět, než opustí tento svět. Čas utíká neúprosně, a my se všichni modlíme za Vás i za něj, abyste dorazila včas. S úctou Embr, vaše společná přítelkyně. Budu na vás čekat u Severní brány, kam jak mi bylo řečeno, přijedete zítra ráno, pokud se okamžitě vydáte na cestu.“ Terina zavrávorala, aby nespadla. Četla dopis několikrát a nemohla tomu uvěřit. Její noční můra právě ožila. Ani se nepodívala na poslíčka, který taktně odvracel zrak, ale když vystartovala do schodů a křičela na služku, aby okamžitě přišla za ní, nemohl si pomoct a díval se, jak mizí v pokoji. Služka přispěchala okamžitě. „Paní?“ „Zabalíš mi všechny šaty, které uznáš za vhodné, včetně všeho, co budu potřebovat. Jedu do hlavního města Walgradu a nevím, kdy se vrátím.“ Zatím, co to všechno říkala se převlékala do něčeho pohodlnějšího, přezouvala boty a vlasy si stáhla pod čepec. „A teď?“ „Nic, odjíždím. Pošli mi to co nejdříve, možná bys mohla využít toho poslíčka, bude vědět, kde se budu nacházet.“ Přendala si několik věcí do menší cestovní tašky a hodila několik mincí služce. „Zbytek si nechej pro sebe. Byla jsi dobrá služebná, a pokud bys potřebovala někdy mojí pomoc, určitě za mnou můžeš přijít.“ Objala ji a zmatená služka jí vyprovodila nechápavým pohledem na schodiště. Mávla na jiného sluhu a rozkázala připravit koně a připoutat k němu tuhle brašnu. Odešel spěšně, na nic se nevyptával. Netrpělivě čekala, až se vrátí a bude moci odjet, když se otevřely dveře do salónku a v nich stála samotná Vévodkyně. Slušelo by se, aby se uklonila, ale Terina zůstala stát na místě, plná nenávisti.

Možná by jí mohla říct, co si myslí o tom všem, jak se k ní chovala, jak jí nepodpořila, jak jí doslova vrazila dýku do zad a při tom ještě zabila svého synovce, ale když tam tak stáli proti sobě, nenašla odvahu. Nenašla důvod, proč to komplikovat, chtěla hlavně rychle odjet a nechat jí tady samotnou, jak si zasloužila. Qarta byla už stará a nové dvorní dámy byly k ničemu, jak obě věděly, protože jinak by jí neposílala pořád i na nevýznamné společnosti, kde byla spíš trnem v oku nových dam, které jí chtěly dostat pryč a trochu se blýsknout samy. „Odcházím, Destr mě potřebuje.“ Oznámila odměřeně, nedávala nejmenší prostor k nějaké diskuzi, která by ostatně stejně neměla žádný význam. Její paní mávla na poslíčka a poslala ho do kuchyně, aby se trochu posilnil a čekal na nové příkazy. Ihned odběhl, pravděpodobně si oddechl, že nebude svědkem žádné hádky. „Jak je na tom?“ zeptala se Vévodkyně a Terina snad poprvé v jejím hlase zaslechla známku obavy. „Špatně.“ Odpověděla nepříjemně a spolkla dovětek, že to je jen a jen jejich chyba. „Je zraněn?“ tentokrát už strach byl mnohem znatelnější. „Ano, možná nepřežije.“ Vévodkyně vyjekla a Terina si najednou uvědomila, že je nepřirozeně klidná. Její paní se pohnula směrem k ní, možná jí chtěla obejmout, možná chtěla vyjádřit nějakou účast, ale Terina o to nestála. Zastavila se a souhlasně přikývla. „Jsi vážně jedna z nejlepších a já jsem pyšná, že jsem tě mohla naučit všechno, co potřebuješ, abys byla budoucí královnou.“ Terina zamrkala, ale neměla čas se nad tím zamýšlet, protože sluha právě ohlásil, že je její kůň připraven. Omluvila se a chtěla odejít, ale Vévodkyně jí zarazila: „Terino!“ Ani tohle nebylo právě nejběžnější a tak se ještě otočila. Vévodkyně sáhla na řetízek, který ji visel kolem krku a sundala si ho. Na jeho konci se houpal masivní zlatý prsten.

„Tohle,“ přikročila blíž, aby ho mohla Terině vložit do dlaně, „tohle je prsten se znaky Východních ostrovů, kterých je na našem ostrově jen pět. Dostane tě kamkoli, nikdo tě nezpochybní a všude ti pomohou.“ Prsten jí klesl do dlaně. „Proč, proč mi ho dáváte?“ Políbila jí na čelo. „Až budeš potřebovat, budu tady.“na to se otočila a vrátila se do společnosti. Chvilku tam stála, neschopná ničeho, ale pak si připnula prsten kolem krku, strčila ho pod šaty, aby nebyl vidět a vyrazila do chladné noci, kde na ní čekala její bílá klisna, která neklidně odfrkávala. „Díky,“ vyšvihla se nahoru s pomocí podkoního, kývla mu na pozdrav a kopla koně do slabin, který se okamžitě rozjel.

Zničený stadion, top 8

Alika seděla jako přimražená. Nemohla pochopit, co se právě stalo, stejně jako všichni ostatní. Nikomu se nedostávalo hlasu, nikdo se neodvážil ani pohnout, všichni jen sledovali výjev, který se jim naskytl na bojišti. Přímo před nimi se tyčil obrovský drak, který chrlil oheň, nyní na oblohu, stál ve spáleništi, písek ještě doutnal, jak byl rozžhavený a před ním se choulil vlk se spálenými křídli. Bylo vidět, že se jeho hruď ještě zvedá, ale netrvalo to dlouho a bylo po všem. Do nosu jí praštil zápach spálených chlupů a masa. Wiliem znovu zařval a vychrlil oheň, tentokrát směrem k publiku. Lidé vřískali a dali se na útěk. Alika se nemohla ani pohnout. Nemohla pochopit, že to dopustila. Že tady jen sedí a nechá ho, aby se z něj stala zrůda, to čeho se dřív obával ze všeho nejvíc. Otřásla se a sledovala další žhavé jazyky, jak olizují tribuny a ukrajují dřevěným lavicím. Nikoho ani nenapadlo, že by mohl oheň uhasit, všichni byli pryč. Nezbyl nikdo, jen pár zvědavců se krčilo u vstupů, aby případně mohli rychle prchnout. Vstala. Snažila se vyhledat jeho oči, jeho duši, kterou milovala, ale on její lásku neopětoval. Ani jednou se jí nepokusil najít, i když o ní věděl, musel vědět.

Ama ji viděla, byla na spoustě zápasů, ale nikdy za ní Wiliem nepřišel. Rvalo jí to srdce, toužila se na něj ještě naposledy podívat, pocítit jeho milý úsměv ve svém nitru, chtěla ho i přes to všechno zachránit. Pomalu scházela po schodišti a nespouštěla oči z jeho hlavy, která se míhala ze strany na stranu a občas vydal podivné zvuky, které předcházely další spoušti. Začala hořet jedna z budov, střecha vzplála jasným červeným plamenem a ozval se křik zaměstnanců a i ti se začali hrnout pryč. Ti, co ještě přemýšleli, že by ho snad zastavili, se vzdálili, otcové chránili své děti a nikdo se nebyl jistý, co drak udělá.

To, čeho se všichni podvědomě obávali, se stávalo skutečností. Měl ničivou sílu, které se nikdo nemohl postavit, nebylo pochyby o tom, kdo by měl být novým vládcem. „Wilieme!“ zakřičela, co jí hlasivky stačili, ale docílila jen toho, že se na ní upřely snad všechny zraky. Cítila jejich pohledy, slyšela, jak si šeptají a jak jí mnozí poznávají. „Wilieme!“ zkusila to znovu, když sešla až ke kraji, na opálená prkna, která jako zázrakem držela na místě a nepropadla se. Drak znovu zařval a vychrlil oheň na zem. Ten se společně s žhavým pískem odrazil a rozpoutal žhavé peklo, které Aliku trochu ožehlo, ale ona toho nedbala. „Wilieme!“ ulomila kus dřeva a hodila na něj. Zasáhla. Drak se podíval na místo, kde dostal zásah a pak na Aliku, která po něm zrovna hodila znovu. „Ne!“ vyhrkl kluk a chtěl se vyvléct se sevření otce, ale naštěstí se mu to nepodařilo. „Wilieme!“ zopakovala znovu a s tlukoucím srdcem pozorovala, jak k ní dělá těžkopádné kroky. Země se otřásala. Lidé zadržovali dech a Alika se sotva držela na nohou. Naklonil hlavu na stranu, jako by jí vzdáleně poznával, ale nebyl si jistý. „Wilieme, prosím,“ zavolala o poznání zoufaleji a méně rozhodně. Najednou nevěděla, co by měla říct. Ti, co utíkali dolů do města, se zastavovali a někteří byli dokonce natolik troufalí, že se začali vracet. Tohle bylo něco, o čem se bude vyprávět ještě dlouho. Alika natáhla ruku. Drak zafrkal a ona couvla. Snažila se s ním udržet oční kontakt, ale on sebou zase trhl a znovu pohodil hlavou. Roztáhl obrovská křídla a děti zapištěli. „Wilieme!“ zkusila to naposledy. „Nedělej to! Budeš toho litovat!“ Naposledy se na ni podíval a pak se stalo něco, co nikdo nečekal. Když to později vyprávěli, vzniklo mnoho verzí, jak to vlastně skončilo. Jisté bylo, že drak odletěl. A Alika zmizela. Jak se to však stalo, co to už byla věc jiná. Někdo tvrdil, že stála moc blízko a její tělo odletělo několik desítek metrů, ale ona se přeměnila a odletěla, takže její tělo nikdo nenašel. Jiní říkali, že na něj skočila, zachytila se za křídlo a odletěla na jeho křídle a ještě ti další tvrdili, že odletěla ještě dřív, než se drak vůbec rozhoupal k letu. Celé město nemluvilo o ničem jiném, vznikaly různé teorie, kdy se vrátí, co se vlastně stalo a proč se tak rozzuřil. Ovšem odpovědi se nikdo nedočkal. Drak byl pryč a Alika nezvěstná, stejně jako její sestra, která před tím Wiliema doprovázela.

První část semifinále, top 4

Erik jí doslova dotáhl do převlékárny. Co se dalo, opravili královští řemeslníci a tak i přes jisté místnosti, kde se nedalo vůbec být, byl stadion stále funkční. Dokonce navozili i nový písek, aby nic nepřipomínalo incident, který měl jako zázrakem jen jednoho mrtvého a pár zraněných. A pohřešovanou Aliku, která se stále ještě neukázala. To Em děsilo víc, než si přiznávala. Zvykla si na její přítomnost, byla tady pro ni, smála se s ní a utěšovala ji, když si zoufala a už neviděla nic, pro samé zoufalství. Pomohla jí zavřít a zajistit hostinec, neměla teď ani pomyšlení, že si vzala na starost ještě další povinosti a prsten pověsila na krk, kam patřil. Alespoň o jednu starost méně. Teď se zbaví i druhé a bude po všem. Až se všechno uklidní a Dimitri se dá trochu do pořádku, pak snad otevře tu malou hospůdku a život bude zase takový, jaký by měl být. Jen tam přijde, Wiliem se postaví proti ní a ona nechytí zlaťák. Jednoduché jako facka. Bude z toho venku, nepřicházelo v úvahu, že by se Wiliem nevzdal. To draci v povaze nemívali, zvláště ne po tom, co předvedl svou sílu.

Rozhodně by se nevzdal proti někomu, jako byla ona. Zhluboka se nadechla a čekala. Jen se vzdá. Nic se stát nemůže.

Určitě je už dávno ve městě, Alika teď možná pomáhá sousedce s dětmi a Dimitrim. Určitě. Nemohli zmizet jen tak, možná se jako drak nemusel bát trestu, který by ho čekal, kdyby se nedostavil, ale i tak byla přesvědčená, že se právě Wiliem určitě dostaví. Musí tam vejít, být statečná a vzdát to. Musí to dokončit. Opakovala si to pořád znovu a znovu, ale když se zaslechla tón, podlomili se jí kolena a musela chvilku počkat, než se uklidnila natolik, aby se mohla postavit do boxu.

Slunce jí svítilo do očí, ale za několik minut se schovalo do mraků a obloha se zatáhla. Čekala. Ohlížela se, stejně jako všichni diváci. Wiliem tam nebyl. Stála tam sama, hloupá a nemožná, naivní. Jak si vůbec kdy mohla myslet, že jí to projde?

Že prostě odejde jako čtvrtá? Čekala dlouho, až na ní rozhodčí mávl, aby za ním došla. Nohy jí poslechly, ale rozum křičel, ať to nedělá. Jenže bylo pozdě. Pozdě na nějakou lítost, pozdě na rozhodnutí, která udělala jen ze sobeckosti. Byla ve finále.

Slyšela, jak jí to rozhodčí vysvětluje, vykládá cosi o tom, že to nikdy nezažil a že se rovnou posouvá do finále. Pak jí pozvedl ruku, jako by byla nějaký vítěz a lidé se rozburáceli. Em se zachvěla. Nemohla tomu uvěřit, ani nechtěla. Hledala Aliku, aby jí z toho zachránila, ale ona tam nebyla. Jen Erik, který tleskal s ostatními, ale tvářil se vážně. Tohle nebylo dobré. Tohle bylo přímo katastrofální. Nikdo se neměl dozvědět, že je žena a teď ta šance byla obrovská. Vydala se nazpátek a sesunula se na zem v šatně, kde jí našel Erik. Vzal jí do náruče a ona se rozplakala. Zemře. Buď na útěku, nebo při souboji. Nic mezitím nebylo. „Nějak to vymyslíme.“ Konejšil jí Erik, ale ani on neviděl východisko.

Druhá část semifinále, top 4

Bylo by snadné se domluvit, kdo vyhraje. Bylo by snadné odstoupit a nechat to tomu, kdo si to zasloužil. Bylo by snadné být alibista a nedostavit se i pod možností, že to bude mít následky. Jenže ani jedno se stát nemohlo. Oba dva se ráno probudili a ani jeden neměl chuť se podívat na zápas, který se měl stát dnes ráno. První finalisté se měli utkat a jen jeden z nich postoupil. Netušili, že se drak nedostavil a netušili, kdo se za druhou maskou skrývá. Jediné, v co doufali, bylo to, aby to nebyl jejich přítel, ten druhý, kterému by nechtěli za žádnou cenu ublížit. Raději se oba vzdají, než aby si ublížili. Jenže ani jeden neměl jistotu a ani jednomu se nelíbila představa, že by to teď zahodil. Jeden vyhrát musel, druhý se chtěl blýsknout, i když mu pomalu docházelo, že výhra by nebyla pro něj. Ale druhé místo, to by bylo něco. Byla by to vyšlapaná cestička k lepší budoucnosti, něco co by sám dokázal a už by mu to nikdo nemohl vzít. Dostavili se na stadion skoro ve stejnou dobu, každý na svojí stranu. Publikum bublalo, pokřikovali a děti pobíhali kolem. Nudili se. Čekali jiné finále, ne takové, kdy jeden nenastoupí. Převlékaly se pomalu, jeden natáhl masku s číslem čtyřicet osm, druhý s třicet dvojkou. Vyšli do chodby a postavili se do boxů, kde se začali přeměňovat. Obrovský ještěr a šedá puma s chameleonem. Vyrazili nejistě k rozhodčímu a podali si ruce. Oba přemýšleli o tom samém. Dokázali by druhému ublížit? Dokázali by za vidinou království zradit přátelství? Mince byli hozeny a jeden byl rozhodnut. Nechtěl být králem, už vůbec ne za takovou cenu. Druhý stále váhal. Mince se točila. Už vlastně vyhrál. Nemusí být králem, tohle mu stačilo. Měl, pro co přišel. Další boj by byl navíc a mohl by se mu vymstít. Navíc být třetí až čtvrtý rozhodně nebyla ostuda. Obě zlaté mince prolétly kolem natažených dlaní a ani jeden se jí ani nedotkl. Dopadly do písku, kde rozvířily prach. Podaly se ruce a chtěli odejít, ale publikum začalo šílet, volat, že to nechtějí, že chtějí boj a že musí podle pravidel bojovat. Zastavili až na povel rozhodčího. Otřel si zpocené čelo a mrzutě se na ně podíval. „Tohle finále mi byl čert dlužen. Nejdřív jeden nepřijde a teď to dva vzdají.“ Muži přešlápli. „Jak jistě víte, přihlásili jste se z důvodu, abyste byly panovníci. Dostali jste se do semifinále a jak je vám jistě známo, v semifinále se nemůžete vzdát. Nemůžete plýtvat královským časem jen pro váš rozmar. Měli jste si to rozmyslet dřív.

A teď se do toho dejte.“ Dva nehybní muži nechápali, co se děje. Nechtěli bojovat. Nechtěli podstupovat to riziko.

Semifinále. Dostali se tak daleko, byli na dosah svého snu. Otočili se jako roboti a vydali se na svoji polovinu. Dva muži, jeden vítěz. Dva lidé, jeden osud. Čas se zastavil a oni nevnímali nic, jen soupeře. Nešlo jen o korunu, nyní šlo o život.

Když už mají bojovat, pokusí se oba vyhrát. Když už to dokázali až sem, nemohlo nic překážet v tom, aby to nedotáhli.

Nemohli svěsit ocasy, už jek kvůli sobě samým. Pustili se do sebe a lidé jásali. Em seděla v druhé řadě a krve by se v ní nedořezalo. Zavírala oči a přemýšlela, jestli takhle děsivě vypadala taky. Nevěděla, kdo jsou ti muži a nechtěla to vědět.

Ten, co vyhraje, bude její smrt. Ještěr právě skočil na pumu, ale ten ho rychle setřásl a znovu se několikrát přetočili, aby se od sebe dostali. Ještěr ještě trochu narostl, stejně jako šelma. Celá vřava se posunula do mnohem agresivnější roviny a krev stříkala na všechny strany. Puma byla obalená v písku, na krvavých chlupech ulpívala zrnka písku, zatímco na ještěrově kůži byli jasně vidět linie soupeřových drápů. Nakonec to Em nevydržela a musela zavřít oči. Nemohla se dívat a nemyslet na to, jak to musí strašně bolet. Erik jí objal a ona začala vzlykat. Trvalo to už jen krátce. Rvali se a když se snažil ještěr zvednout, zavrávoral bolestí a dopadl na nebohou pumu která nestačila utéct. Byla to náhoda, co rozhodla zápas a ještěr, potlučený a zubožený se stal jejím protivníkem. Sice zamával dětem do publika, ale pak se proměnil nazpět a nechal se rychle ošetřit. Další zkouška ho čeká zítra. On se na ní mohl připravit, zatímco puma ležela na zádech a nehýbala se. Lékař mu strhl masku, aby ho mohli ošetřit a Em vyjekla. Rychle se přehoupla přes okraj zábradlí a běžela se podívat, jak je na tom. „Přežije to?“ ptala se. „Jste příbuzná?“ „Snoubenka.“ Řekla automaticky, protože si vzpomněla jak jí ten večer, kdy si potloukla koleno vyprávěl o dívce, pro niž všechno dělal. Pro Terinu. Slíbila mu, že když se s ním něco stane, napíše jí. „Má těžká vnitřní zranění a není vyloučené, že žebra propíchla plíce. Možná se dožije zítřka, možná ne. Je mi líto madam.“ Em vyhrkly slzy a rozběhla se dolů do města, aby okamžitě napsala dopis. Měl by dorazit ještě dnes večer a Terina by se měla dostavit ráno. Bude na ní čekat.

Příjezd, den finále – ráno

Em běžela dolů, k jedné bráně, k druhé a prolézala průchody, aby se co nejrychleji dostala k severní bráně, kde měla s Terinou sraz. Doběhla celá udýchaná a opřela se do kolen, a když se trochu vzpamatovala, zdvihla hlavu a rozhlédla se po frontě, která se tvořila dovnitř. Každý se chtěl jet podívat, jak dopadne světoznámý turnaj, chtěli spatřit tvář krále, který dostane jejich osudy do rukou. Ti všichni se přišli podívat na její smrt. Zachvěla si při tom pomyšlení a raději vypudila všechny myšlenky z hlavy. Hledala dámu, někoho vznešeného a krásného, jistě bude vyčnívat nad ostatními. „Hej ty, kdy to začne?!“ Otočila se na muže u hnědáka, který neklidně odfrkával. „Krátce po poledni,“ kývla na něj s mrtvolnou barvou v tváři. „Hm, snad to stihnu.“ Pokrčila rameny a raději se vydala dál, proti proudu lidí, kteří chtěli dovnitř. Do mysli se jí vkradla myšlenka, že by možná měla přeci jen utéct. Wiliem to udělal a zatím neslyšela jedinou zprávu o tom, kde by mohl být. Nikdo nic nezaznamenal, jako by se propadl do země. A Alika s ním. Ta by věděla, co by měla udělat, nesnažila by se jí uklidnit jako Erik, který byl tak bledý, že se na něj nemohla ani podívat. Jeho oči byly plné bolesti, jako by to byl on, kdo jde na jistou smrt a ne ona. Zastavila se. Kousek před ní seděla lady na koni, rovná jako pravítko a dívala se k bráně. Její kůň občas trochu nadskočil, ale ona ho nemírnila. „Terina?“ zeptala se Em nejistě.

Žena vzhlédla a Embr musela uznat, že je velice krásná. Měla nádherné hluboké oči, malý nosík a krásná,smyslná ústa, na kterých vykouzlila úsměv. Vlasy měla schované pod jezdeckým kloboukem, ale i tak bylo vidět, že má bohatou kštici hebkých, kaštanových vlasů. „Embr?“ Terina si prohlížela ženu, která vypadala obyčejně, ale něco v jejím postavení, tváři nebo snad tím, co vyzařovala jí překvapilo a zaujalo. Zhoupla se z koně, dřív než stačila něco říct a hodila uzdu muži za sebou. „Je tvůj a když zařídíš, aby ty zavazadla dorazili v pořádku do zámku, pak i tohle.“ Vytáhla několik zlaťáků a jeden mu ještě hodila. „Důkaz, že já svoje slovo dodržím.“ Muž se hluboce uklonil. Možná jí okrade, ale nezáleželo na tom.

Musela se dostat za Destrem a čím déle tady trčela, tím hůř jí bylo a zkracovala se doba, kdy možná ještě žije.

S obavami se podívala na Embr, která si jí stále prohlížela a tak se nejistě usmála jedním z jejích úsměvů. Nechtěla, aby poznala, jak se celá chvěje, jak nemůže ani stát, jaký má strach, a jak se jí svírá srdce, při pouhém pomyšlení na to, že přišla pozdě. „Je ještě…?“ hlas jí zradil, neměla ho pod kontrolou, jako svůj zevnějšek. „Já nevím paní,“ pokrčila rameny. „Je na zámku…“ „Terina, říkej mi prosím Terina, a teď mě už prosím doveď, kde je.“ Em se usmála na půl úst a obě se daly do běhu. Terina neměla ani pomyšlení na to, že by se ještě s někým dohadovala, a tak oběma strážím dala po zlatce, a rychle se prosmekla za Em dovnitř města. Nikdy nebyla v hlavním městě Walgradu a na první pohled si jí moc nezískal. Ulice byly špinavé, lidé otrhaní a ne právě voňavý a jakmile se jen na jednoho podívala, hned byl u ní a žebral. Odbyla je, stejně jako neochotné služebné a běžela za Em, která jí vedla do podivně vypadající uličky. „Zkratka,“ broukla žena a šla první. Terina pokrčila rameny a důvěřovala jí, nic jiného jí nezbývalo. Už tak jí vděčila za zprávy, pokud jí teď někde zabije a oloupí, nezmůže nic. Prošli dvěma tunely, dalšími dvěma branami, ale tam to šlo o poznání rychleji a pak se konečně dostali do vyšších pater města, kde lidé byli stejně nastrojení, jako byla její průvodkyně. Zaznamenala několik obdivných pohledů a trochu se začervenala, ale pokračovala ve zběsilém tempu za ženou, která ani jednou nezaváhala. Konečně byli na místě a Terina se obdivně podívala na zámek. Byl celý bílý, s mnoha věžičkami a červenou střechou. Vypadal jednoduše, ale velice krásně. „Tak, tady se rozloučíme, přeji hodně štěstí a až se probere, tak ho pozdravujte.“ Terina se usmála, ale tentokrát opravdově. Řekla až, ne jestli a v tu chvíli to bylo víc, než v co mohla doufat. „Kdybys ještě chtěla, mohli bychom se ještě vidět,“ navrhla trochu prkenně. Netušila, jestli už jen to, že jí sem dovedla nebyla od ní oběť a nechtěla se vtírat. Žena před ní se zarazila. „Myslela jsem, že bych to zařídila v zámku a mohla by ses za ním přijít taky podívat, povečeřet.“ Terina znejistěla. Nebyla zvyklá, že ten druhý nic neříká. Většinou to byla ona, kdo byl zvaný, to ona dělala drahoty. „To by bylo fajn.“ Přikývla nakonec Em, s myšlenkou na dnešní odpoledne, „ale nevím, jestli to půjde.“ „Zařídím to, slibuji. I u nového krále, pokud to bude možné.“ Em se neurčitě usmála. „Ráda jsem vás poznala.“ „Já tebe taky, a doufám, že to nebylo naposledy, co jsme se viděli.“ Em se tlačily do očí slzy, nemohla si pomoct. Všechno bylo naposledy, odtikávaly poslední minuty jejího života a ona to nemohla nikomu říct. „Sbohem,“ vyhrkla a rozběhla se nazpátek. Terina pokrčila rameny, chovala se najednou podivně, ale neměla čas se nad tím zamýšlet, a rychle vstoupila na nádvoří za branou. „Tak to bychom měli.“ Řekla si pro sebe, když k ní přibíhal sluha.

Smíření s osudem, finále - poledne

Kerwin ještě na poslední chvíli připravoval celý palác na příchod nového krále. Uděloval poslední rozkazy, služebné proháněl, že nevěděli, kde jim hlava stojí a když přišla Terina, údajná snoubenka Destra, poslal jí pryč, ale ona se nedala, dokud nepřišel Pako a nepovolil jí, aby k němu šla. Pako a jeho sestra byli zavření ve svých pokojích, Damrila odešla do města a nikdo nevěděl, kam přesně. Mohli se jen dohodovat, že to bude mít něco společného s dnešním finále. Pelzina seděla na posteli, kolem sebe sbalené tašky a čekala. Už to nemohla nijak ovlivnit, věci se dali do pohybu. Udělala, co mohla a dávno se smířila s tím, že její místo bude ode dneška jinde než v královském paláci. Možná se sem jednou vrátí, ta možnost se jí líbila. Pako přecházel po zahradě, miloval to tady a bylo to jediné místo, po kterém se mu bude stýskat. I on počítal s tím, že odjede z města a usadí se někde na venkově, v klidu a nebude se muset dívat na ty nechutné intriky, kterými byl dnešní svět prolezlý. Nezajímalo ho, kdo vyhraje, netušil, kdo se dostal do finále a jaké má schopnosti. Perbin věřil, že by měl šanci, on o ní ale nestál. Oplakal bratra, matku i otce a dál už nemohl. Chtěl pryč, daleko a už se nikdy nevrátit. Ještě před odjezdem se zastaví za Destrem a tou kráskou, která za ním dorazila. Bylo mu jí líto, všichni lékaři říkali to samé.

Nemá šanci. Pravděpodobně se neprobere ani na tak dlouho, aby se s ním mohla rozloučit. Podíval se na oblohu, marně hledajíc slunce. Místo toho našel jen vodou nasáklé bouřkové mraky, které se těžce převalovaly nad jejich městem. Ještě na chvilku tam zůstal, ale první dešťové kapky ho vyhnaly pryč, dovnitř. Služebné se klaněly a on si jich nevšímal. Přemýšlel, kam by mohl jít a najednou se mu do mysli vkradlo nutkání ještě jednou spatřit záhadnou krásku. Opatrně vešel do pokoje a spatřil, jak sedí na zemi, stočené nohy pod sebe a svírá ruku svého milovaného. Ani si ho nevšimla a on nechtěl rušit. Zase za sebou zavřel a odešel ještě naposledy do nejlépe zásobené knihovny v království. Venku zahřmělo.

Finále, finále - chvilka po poledni

Lorán byl zraněný, sotva se mohl hýbat a podlitiny mu natékali. Nechápal, jak někdo mohl vymyslet, že se finále bude konat hned druhý den.

Všechno bylo špatně. Nikdy neměl dopustit, aby ho touha vyhrát zápas donutila zranit kamaráda. Nikdy na to neměl přistoupit a nejhloupější rozhodnutí, co kdy udělal bylo to, že opustil klid farmy, nechal rodinu napospas a sám se vydal do světa.

Byl tak zahleděný do sebe, že si nevšiml, jak všem ubližuje, jak se stará jen o to, aby se ukázal jako velký bojovník a teď trpce doplácel za svoje chyby. A mělo to pokračovat.

Když vyhraje, bude král. Bude mít jen povinnosti, už nikdy nezažije volnost, jakou měl na statku, když šel splavit koně. Už nikdy se nebude moct tajně vykrást z domu za holkami z vesnice a tam se opít tak, že druhý den sotva vstal. Jak tak ležel na měkké posteli, začínal zjišťovat, jak mu celá ta dřina na statku vlastně chybí. I bratři, pro které nikdy nebyl dost dobrý.

Pokusil se přetočit na druhou stranu, ale sykl a raději toho nechal. Mastičky, které dostal na rány ho pálily, ale nezdálo se, že by měli nějaký zázračný účinek. Také co by čekal za jeden den? Nakonec se přeci jen posadil a přelétl pokoj pohledem. A pak je tady samozřejmě ta možnost, že ho zabije. Že to dneska všechno skončí a bude po všem. Podíval se na nástěnné hodiny a zaklel. Měl nejvyšší čas vyrazit. Neohrabaně se začal oblékat a vyrazil na ulici, právě ve chvíli, kdy začaly padat první kapky deště. Zhluboka se nadechl, po dusnu, jaké bylo včera, to byla úleva. První, co ho překvapilo bylo to, že se před jeho šatnou tlačilo několik desítek lidí, které nikdy před tím neviděl a kteří si ho nadšeně prohlíželi. Neměl však ani sílu se na ně usmát, ani zamávat a s pomocí zaměstnance se dostal do bezpečí převlékárny. Podíval se na masku, kterou mu včera někdo sem přinesl. Byla na ní zaschlá krev a on se musel odvrátit. Celé to bylo špatně. Převlékal se dlouho, nepospíchal.

Věděl, že je čas a neodvažoval se ani pomyslet na to, co by mohlo přijít. Buď smrt, nebo vězení. Nedokázal na kralování myslet jinak. Samozřejmě tady byla i možnost, že by mohl přežít a nevyhrát, ale tomu nevěřil. Viděl, jak takové zápasy vypadají, viděl, jaké náhody to ovlivňují a ten, co bude stát proti němu si patrně nebude chtít nechat někoho, kdo by teoreticky mohl ohrozit jeho moc. Stačil drak na útěku. Úkosem se podíval na dveře, vedoucí ven. I tohle by byla možnost, ale v jeho stavu by ho dohonili prakticky okamžitě a čekala by ho šibenice. Zhluboka si povzdechl a naposledy vzal masku s číslem čtyřicet osm. Číslo svázané už navždy s jeho životem. Vyšel na chodbu, kde nikdo nebyl. Pomalu se loudal ke světlu a zarazil se přesně tak, aby na něj ještě nepršelo. Z nebe se snášely dlouhé provazy vody, že přes ně bylo sotva vidět.

Zamžoural a spatřil promočeného rozhodčího, jak na ně mává, aby se dostavili doprostřed. Finále. Žádné předvádění, žádná možnost vycouvání. Už nebylo kam se schovat, už zbyly jen dva. Král a ten druhý, mrtvý.

Postavil se proti soupeři a zaznamenal, že je docela malý a štíhlí. Oblečení na něm viselo, jako kus hadru a drobná postava se krčila proti němu. Snažil se odtahovat oblečení od těla, aby to nebylo tolik vidět, ale tím přitahoval jen víc pozornosti.

Em se zhluboka nadechla a vydechla. Cítila, jak na ní upírá pohled a věděla, že mu to každou chvilku dojde. Jenže se nedalo nic dělat. Nepočítala s tím, že začne pršet a mokré oblečení se jí přimkne k tělu jako druhá, lepkavá kůže. Koneckonců to bylo jedno. Lorán se podíval na rozhodčího a pak na soupeře. Finále, proběhlo mu znovu hlavou. Nyní je možnost, aby sundali masky, stejně přes ni sotva viděl. Lepila se nepříjemně na obličej a kůže pod ní svědila. Bílé číslo se roztékalo a stejně nebylo čitelné. Rozmáchlým gestem jí sundal a rozhodčí souhlasně zamručel. Vypadal zoufale, zplihlé vlasy měl nalepené na čele a drkotal zuby. Em se zachvěla. A je to tady. Rozhlédla se po ostatních, přejížděla z jednoho pohledu na druhého. Látka jí obepínala boky a ti chápavější začínali něco tušit. Věděla, co jí čeká a věděla, že Erika to bude bolet snad ještě víc než jí. Seděl v první řadě, svíral zábradlí a měl zarudlé oči. Ani nevěděla, proč to udělala, snad aby naposledy poznala, jaké to je dívat se svět jako šelma a jako štír. Rychle se proměnila, a když se vracela do lidské podoby, odhodila masku na zem. Letěla dlouho a někteří jí nevěřícně sledovali. Neměla odvahu se na nikoho podívat, už vůbec ne na Lorána, který jí ošetřil rozbité koleno, a který na ni němě zíral. Stejně jako zbytek Walgradu. Kapky deště jí dopadaly za krk, a smáčelo jí nyní volně hozené vlasy. Pozvedla hlavu k nebi, jako by čekala. Věděla, co musí přijít, jen nevěděla, kdo bude ten první, kdo to vysloví. Lorán se rozkašlal a tím na sebe přilákal pozornost. Z boku mu vytékala krev, stejně jako z úst.

Em bylo jedno, co si kdo myslí, rychle mu pomohla si lehnout a odtrhla si látku, která byla stejně zbytečná. Odhalila její ploché břicho a za sebou uslyšela obdivné zamručení. Lorán se usmál. „Čekal jsem hodně, ale tohle…“ zavrtěl hlavou. „Lež klidně.“ Napomenula ho odměřeně a její mysl pracovala na plno. Jak to, že jí nikdo ještě neosočil, že má být mrtvá? Že zradila, porušila zákon? Otočila se na diváky a pochopila. Blížilo se to. Čekali, jen aby zachránila jejich krále. Poslušně zastavila krvácení a zvedla se. Odhrnula si vlasy z čela a rozpřáhla ruce. Nemohla si pomoci, byla to její poslední chvilka na svobodě. „Tak co bude!“ zahalekala. Zaváhali, ale pak se zvedli asi tři najednou. „Smrt!“ „Podvodnice!“ „Zrádkyně!“ A pak už to šlo ráz na ráz. Všichni vstávali a odsuzovali jí. Jen několik lidí zůstalo sedět a nic neříkalo. Mezi nimi i Erik, který schovával hlavu do dlaní. Em tam stála s roztaženýma rukama a čekala, až se jí chopí patřiční lidé. Mohla by bojovat, mohla by utéct a voják vedle ní si to uvědomoval. Byla finalistka. Jeden ze dvou nejlepších lidí, co Walgrad měl, ale nebránila se.

Dávno se rozhodla, že nebude žít na útěku, že to raději nebude žít vůbec. Erik jí přemlouval, vymýšlel různé strategie, ale ona vždy odmítla.

Ta část, která toužila bojovat a zúčastnit se jí nutila to dotáhnout do konce. Bylo pozdě něco napravovat. Vše se zhroutilo, když vybrala boj místo úplatku. Tenkrát se psal její osud, to byla ta volba, která jí dostala sem. Nesli jí do žaláře, král měl poslední slovo, jak s ní naloží a podle toho, jak se Lorán tvářil, když ho opouštěla, rozhodnutí hned tak padnout nemělo.

Možná si i on vzpomněl, jak ležela uplakaná na ulici, celá zakrvácená a jak jí s Destrem ošetřili a pak se spolu tak opili, že si druhý den myslela, že vidí přelud Aliky. Za ten večer si oba oblíbila, myslela, že jsou to její nový přátelé a ani ve snu by jí nenapadlo, že to bude právě Lorán, kdo podepíše její ortel. Lorán, který pravděpodobně zabil Destra, svého přítele a že ona uvidí Terinu, o které tolik básnil. Bez slitování jí hodily na kameny a zabouchly za sebou dveře s železnou mřížkou. Cela se zahalila do tmy a Em dokonce ani neměla ponětí, jestli je tam sama. Na odpověď jí přišlo zapískání, myši z rohu. „Je tu někdo?“ Opět jen ta myš a tak se schoulila do klubíčka a opřela o roh. A bylo to. Nepochybovala o tom, že jí Lorán dá zabít, musel si upevnit moc, a ona by to udělala stejně. Jen doufala, že to bude rychlé. Bez mučení, bez zbytečného násilí. To, že se náhodou potkali před tím, to neznamenalo nic proti tomu, že porušila nařízení, musí přijmout trest. Byla až nečekaně smířená se smrtí, jediné co jí mrzelo bylo to, jak to ublíží Erikovi. Vážně ho měla ráda a její cit se den po dne prohluboval.

Dokázala by si s ním představit budoucnost, někde mimo město, se spoustou dětí a bez starostí. Opřela hlavu o zeď a přeci jen jí z očí vytekla jedna slza. Všechno to zpackala.

Vězeň, finále - večer

Kerwin byl realista a ať si kdo chtěl říkal co chtěl, tušil, že přijde král zraněný. A vlastně i jeho druh, druhý nejlepší. Když spatřil jen jedno tělo, trochu ho to zmátlo. „A druhý?“ zeptal se ženy, která se snažila za chůze zastavit krvácení. Lorán stále ztrácel mnoho krve a zdálo se, že se dostává do šoku. „Druhá, ne?“ povytáhla obočí a dál se s ním nebavila. Kerwin mávl netrpělivě na mladíka, který tomu přihlížel a nechal si vyložit, co se stalo. Zalapal po dechu a vydal se za králem do jeho komnaty, kde ho právě přesouvaly do měkké postele. Obvazy stále prosakovaly a nic nezabíralo. „Přežije?“ zeptal se Kerwin v obavách. Co by se stalo, kdyby zemřel? Začal o tom rychle přemýšlet. Ona nemohla usednout na trůn a pak tady byl ještě pan Destr, který na tom byl stále hůř a hůř a… Wiliem. Zavrtěl nad tou představou hlavou. „Přežije,“ ujistil se sám a vyporoučel se z pokoje. Váhal, ale nakonec mu to nedalo a sešel až do vězení, kde vyhledal ženu, která byla tak troufalá, že to dotáhla až na krále. Pokud tomu dobře rozuměl, neměla jediné škrábnutí a nebránila se zatčení. Musel poznat ženu, která mu učarovala odvahou. Kdyby nebyla králův vězeň, nabídl by jí práci. Ztěžka otevřel dveře a Em zamžourala do světla. Kerwin znovu zalapal po dechu, protože tu ženu znal. Zaryla se mu do paměti a nemohl jí dostat z hlavy. Em se usmála. „Tak se znovu shledáváme. Přišel jste mi říct, jak zemřu?“ Velitel palácové stráže se opřel o dveře a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Vy?“ Pokrčila rameny. „Souhra náhod. Vlastně za to, že jsem tady, můžete vy. To vy jste mi nabídl souboj a já jsem najednou měla touhu jít zkusit, co dokážu.“ Kerwin si otřel orosené čelo. Nemohl uvěřit, že se to opravdu děje, že je tady a klidně si s ním vypráví, jako by nebyla zavrženec a každý v zemi ji nechtěl vidět mrtvou. „Mohla jste utéct!“ vyhrkl zbrkle. „A vy byste mě nenašel? Žít ve věčném strachu, kdy se někdo objeví ve dveřích, bát se každého člověka, ne,“ zavrtěla hlavou, „tak se žít nedá.“ Uvažoval nad jejími slovy a neochotně musel uznat, že na tom něco bude. „Ale co vaši známí? Přátelé? Jak jste jim to mohla udělat?“ Zadívala se do zdi před sebou. „Nejtěžší bylo se rozhodnout, že to dotáhnu.

Pak už to šlo samo.“ „Ani jednou jsi nezaváhala, je tady přeci šance, že bychom tě nenašli, navíc, kdybych věděl, že jsi to ty…“ odkašlal si. Jeho mozek nemohl zpracovat, jak se žena, se kterou se bavil před několika dny, mohla dostat do vězení a k tomu za to, že byla nejlepší. Trpce se usmála. Kerwin žasl nad tím, jak mohla být tak klidná. Netušil, co všechno dokázala, ale jedno chápal velice dobře. Dokázala by utéct. Kdyby se rozhodla, unikla by oprátce. A dokázala by jim unikat dlouho, na život by to jistě stačilo. Možná by jí ani nikdy nenašli, ale ona to z nějakého jemu nepochopitelnému důvodu nechtěla, nemohl to pochopit. Ještě chvilku počkal, ale od ní už se odpovědi nedočkal. Zavřel za sebou a nařídil hlídači, aby jí zásobil světlem, vodou a chlebem alespoň do chvíle, než se novému budoucímu králi udělá natolik dobře, že rozhodne, co s ní dál.

Úplatek, top 16

Em seděla na lavici, která byla určena, aby pomohla při přezouvání do neforemného oblečení, které mělo skrýt, kdo doopravdy je. Znechuceně si nandala i druhou botu a znovu si trochu nevěřícně zopakovala, proč tady vlastně je. Měla se zúčastnit jednoho zápasu, který vyhraje. Domluva byla jasná. Když odstoupí, pak půjde dál, ale jakmile se s někým utká a vyhraje, dostane vytouženou hospodu, matčin prsten a nechá toho. Přesně tak to mělo vypadat. První zápas, budiž, odstoupil. To bylo v domluvě. Druhý, to bojovala. Podle dohody to tím mělo skončit, co ona mohla za to, že bojovala z podivným zajícem, kříženým s želvou, který sice hezky skákal a bylo těžké ho jakkoli zranit, ale on jí nemohl způsobit žádnou újmu? Za to nemohla, tak to prostě bylo. Měla dostat, co jí patřilo a ne se nechat přesvědčit, že to nestálo za nic, a že pokud je tak dobrá, jak tvrdila ten jeden jediný večer, že dokáže porazit i někoho dalšího. Narovnala se a začala si smotávat vlasy tak, aby nebyla poznat jejich pravá délka.

Prostě měla dostat, co jí patří. Měla na tom trvat. Jenže pak se v ní usadil osten pochybností, sama moc dobře věděla, že to nebylo nic extra a že by měla na víc. Cítila to, když stála proti Kerwinovi a v hloubi duši to cítila i teď. Někdo vešel dovnitř a ona sebou trhla, protože nebyla ještě připravená. Citrin se jí vysmál, ale hned přešel do vážné tváře. Z kabátu vyndal těžký měšec zlaťáků a podal jí je. „Co to je?“ „Odměna, když odstoupíš.“ Natáhl ruku, aby nemohlo být pochyb. „Cože?“ vytřeštila na něj oči. „Na to zapomeň. Nejdřív mě sem dostaneš a pak chceš, abych toho nechala?“ „Prostě to udělej, ano?

Nebo chceš víc? Řekni si. Jakákoli cena je dobrá cena.“ Změřila si pohledem, který mluvil za vše. Zaváhal. Nechtělo se mu uplácet vlastní sestru, ale věděl, co je v sázce. „Em, je to důležité. Tenhle zápas prostě nesmíš bojovat, za žádnou cenu.“ „A můžeš mi říct důvod?“ Citrin semkl rty. „Perbin. Tvůř soupeř je princ Perbin.“ Em pozvedla obočí. „To si děláš legraci,“ ohradila se a zkřížila ruce na prsou. „Vůbec ne. Prostě ho nech vyhrát. Stejně nechceš být královna, navíc ani nemůžeš, tak to ještě nezhoršuj.“ „Na tom nezáleží. Ať mě porazí čestně.“ „Em,“ zavrtěl smutně hlavou, „víš, že není právě nejlepší.

Řekni si cokoli a on ti to dá.“ „Chci, aby Vera vstala z mrtvých.“ „Cokoli, co je splnitelné.“ Nenechal se vyvést z konceptu Citrin. Připadal si jako největší zvrhlík pod sluncem, ale nedalo se nic dělat. Navíc mu její slova připomněla, že od té návštěvy, kdy zjistil, že má jeho bratr tři děti, nyní už čtyři, je znovu nenavštívil. Na pohřbu se mihl jen zběžně, nemohl se dívat, jak všichni trpí a číslo Dimitrimu dal prakticky mezi dveřmi. Zdálo se, že o tom Em přemýšlí. Nechtěla být královna, dokonce ani nemohla. Navíc nechtěla ani bojovat, ještě před pár hodinami byla rozhodnuta, že se vzdá tak jako tak, a teď jí za to nabízí dokonce i peníze. Zamyšleně se podívala na měšec, který byl naducaný k prasknutí. Nebyl důvod, proč to nevzít, nezařídit Dimitrimu i dětem lepší budoucnost, mohli by se odstěhovat někam daleko, kde by děti pomalu zapomněly na děsivý výjev, které malé dušičky neměly nikdy spatřit. A prsten by získala nějak jinak. Začala se kousat do vnitřní strany rtu. Bylo by to rozumné. Dimitri by nemusel už dál bojovat a našli by jistou rovnováhu. Jenže na jak dlouho? Peníze jednou dojdou, budou další a další výdaje a tenhle měšec, i kdyby byl plný zlata, by nevydržel déle než měsíc. A potom? A jak by vysvětlila, kde vzala peníze? Jak by vysvětlila, že se vzdala pro peníze, že neměla dost hrdosti, aby se nechala porazit čestně, že neměla dost cti, aby tak očividný úplatek nevzala? Citrin přešlápl. Znal svou sestru dobře a věděl, že právě došla k nějakému rozhodnutí s kterým se už těžko bude dát něco udělat. I přes to se o to pokusí, musí pochopit, že není sama a že jedno vítězství jí nespasí a Perbin si zaslouží stát v čele vítězů. Byl by to dobrý král o tom byl přesvědčený. Věděl, jak svět funguje, jak se připravit na budoucnost. Embr se odvrátila, bylo rozhodnuto. „Em, stejně to nemůžeš dotáhnout do konce.

Perbin je mocný, mohl by zařídit cokoli a když se stane králem, mohl by ti zařídit takovou budoucnost, jakou jsi vždycky chtěla. I tvé rodině, Dimitrimu, dětem. Stačí tam jen jít a nechytit minci.“ Díval se, jak svěsila ramena. Nechápal, co jí brání v tom, aby udělala to, oč žádá. Nevěděl co dál říct, aby na to přistoupila, aniž by jí sdělil hroznou pravdu, že tím, že bude bojovat ho patrně zabije. Ozval se zvuk a vypršel čas. Odhodlaně se na něj podívala. „To že je princ mu nedává žádné právo hrát nečestně. Věděl, do čeho jde, a já nemíním svěsit hlavu jen proto, že se narodil jako princátko.“ „Em, posloucháš se vůbec?“ vyhrkl Citrin, ale to už kolem něj prošla a nasazovala si masku s číslem sedmnáct. „Je to princ, nemůžeš ho zabít!“ Ještě naposledy se na něj otočila. „Kdo mluvil o zabíjení?“ Zmizela za rohem a on tam zůstal stát osamocen jako kůl v plotě.

S váčkem plným zlata v ruce a s větou, že ho princ zabije na rtech. Em se odhodlaně postavila do boxu, aniž by věděla, jak Citrin zbledl a čekal jen to nejhorší. Věděl, co jeho sestřička dokáže, věděl, že pokud se rozhodne, nemá princ šanci. A všechno to byla jeho vina. To on zařídil, že se může pokusit vybojovat oceněná místa, to on přimhouřil oči, protože to byla jeho sestra a byl to právě Citrin, kdo bude mít na krku zranění, ke kterým dojde. Sledovala jak se princ mění v medvěda a věděla, že má šanci. Že když bude chtít, dostane ho okamžitě a věděla, že to cítí i ostatní. V publiku nenašla nikoho ani Erika, kterého toužila vidět, ze všech nejvíc. Patrně si uvědomil, že jí nechce už nikdy vidět, a tak nebude ani svědkem toho, jak bude konečně jednou bojovat. Mince vylétly do vzduchu a ona snad poprvé zaváhala. Byl to princ. Právoplatný dědic.

Ještě před časem říkala, že by mu přála, aby vyhrál. Jenže to nebyl v sázce její osud, její lepší budoucnost. A proč to všechno měla zahodit, když princ stejně jednou bude muset bojovat? Tak proč ne s ní? Přeci by se nevzdala, když má tak očividné šance, do smrti by si to vyčítala. Pomyslela na hospůdku, kam tak ráda chodila, na matčin prsten a na děti, kterým jen jediným vítězstvím snad mohla dát naději. I přes to váhala. Princ. Perbin, nejstarší syn, který si toho už tolik vytrpěl.

Podívala se mu do očí, ale právě to rozhodlo. Byl si tak jistý, že to Citrin zařídil, že nemohla jinak. Mince jí přistála v dlani a jí na jeden úder vynechalo srdce. Bylo to definitivní. Utká se s princem. A musí ho zranit dřív, než ublíží on jí. Zatmívalo se jí před očima, když se vracela a nemohla pochopit, kde vzala tu drzost, se proti němu vážně postavit. Nesmí ho zranit moc. Citrin měl pravdu, to on má být králem a ona nemá právo ho vyřadit. Je žena. V první řadě by tam vůbec neměla být.

Rozhodla se, že nepoužije jed. Že vůbec nepoužije druhou transformaci, pokud to nebude nezbytně nutné. Bylo to vyrovnané a její odhodlaní ho ušetřit vzalo za své, když se do ní zakousl s takovou silou, že myslela, že je po všem. Musela se chránit, děti jí potřebovali. Bylo pozdě. Teď už to nemohla vzdát. Dívala se do jeho zděšených očí, když viděl, jak jí roste krunýř a ocas s jedem. Váhal. Tušil, že tohle je pro něj moc velké sousto. Znovu se pustili do sebe. Znovu si to přehrávala v hlavě, důvody, proč bojuje a proč by neměla vyhrát. Když ho nyní nechá, bude to důstojné. Dopadla na zem. Bude to spravedlivé. Nikdo ji nenařkne, že ho nechala, nikdo se jí nebude posmívat, že prohrála lehce. Vše se vrátí, kam má, princ se při troše štěstí dostane do finále. Ležela na zemi a odpočívala. Byla unavená a toužila, aby to všechno už bylo za ní. Jenže když viděla, jak se na ní sápe, aby jí dorazil, v hlavě jí cvaklo a nemohla to zastavit. Ocas se zakousl do jeho lokte a ona cítila, jak do něj pumpuje obrovskou dávku. Nezabije ho to, ale paralyzuje ho tak, že to na první pohled bude vypadat, že je po všem. Odpotácel se od ní. Nikdy nezkusila vlastní zbraň na sobě, ale věděla, že to není nic příjemného.

Zítra mu bude špatně a bude jako omráčený. Padla na bok, nemohla se udržet únavou na nohou. Právě porazila prince.

Zatmívalo se jí před očima a byla ráda, že může v klidu vydechnout. Jenže princ znovu překvapil. Nechápala, jak se mu to podařilo, ale když na ní padal, myslela jen na to, že musí žít. Vztyčila se na zadní, ale byla moc unavená, než aby dokázala udržet rovnováhu. Drtivě dopadla na jeho krk, a když ucítila křupnutí, zvednul se jí žaludek. Nebyl čas na nic. Tryskem se vydala k východu, smetla cestou lékaře, který jí chtěl ošetřit, ale ona nemohla. Zastavila se až na ulici, kde zvracela. Svíral se jí žaludek, dávila, i když už pořádně neměla co, a nemohla uvěřit, že právě zabila lidskou bytost. Prince. Celá se třásla, když mířila domů, drkotala zuby a vypadala bledě, jakoby spatřila ducha. Zalezla do postele a s vytřeštěnýma očima sledovala letní oblohu. Kolem deváté večerní se zvedla, upravila se a vydala se za Dimitrim, pomoct mu s dětmi, jak slíbila.

Později se dozvěděla, že celé město nemluví o ničem jiném a kupodivu jí to nikdo nemá za zlé. Byl to férový boj, princ na to bohužel neměl. Dokonce zaslechla i několik lidí, jak říkají, že to byl zatím nejlepší zápas turnaje a že na ní sází, jako na nového krále.

Opravdu si zaslouží trůn?

Nečekané východisko

Uplynuly tři dny, které se zdály být nekonečné. Lorán blouznil, ale rány nekrvácely a i přes velkou ztrátu krve se z toho pomalu začínal dostávat, doktoři byli velmi optimističtí. Damrila u něj seděla dnem i nocí, vyměňovala mu obklady a mluvila na něj, když měl těžké noční můry. Pelzina zatím vyčkávala ve svých komnatách a sledovala dění kolem sebe, zatímco Pako našel společnost v Terině, která byla výborná společnice a přivítala, když nebyla celý den zavřená v pokoji s Destrem sama. Jeho stav se navzdory očekávání stabilizoval a zdálo se, že nejhorší má přeci jen za sebou, a že patrně přežije. Na Terině byla znát únava a byla vděčná za každou ukradenou chvilku, kdy se mohla prospat a Pako seděl u ní a usmíval se. Za ty dny stačil poznat, že je krásná nejen navenek, ale i uvnitř, a začínal pomalu ale jistě závidět Destrovi, kolik měl štěstí. Když mu vyprávěla, kolik pro ní obětoval, a že právě díky ní leží na lůžku, srdce mu spadlo ještě hlouběji, věděl, že jejich lásku nic nezlomí, a on by jim to ani nikdy nepřál. Zatvrdil se proti všem nepatřičným myšlenkám a snažil se být oporou, kterou potřebovala. Přemítal, že možná je nakonec škoda, že není králem on, mohl by s nimi být o něco déle, pozvat je sem na zámek a trávit s nimi volný čas. Jenže on byl jen hostem v domě, který nenáviděl a jehož zdi mu připomínali tolik bolesti, a tak jen čekal, až se Lorán trochu probere, aby se vydal na osamocenou cestu životem. S Terinou se o tom nebavili, ale v duchu tajně doufal, že by ho snad mohli někdy pozvat k nim na ostrovy, a že by jim mohl ukrást nějaký ten čas pro sebe. Ale vše bylo ještě daleko, zatím se Destr ani neprobral. Em seděla stále ve vězení, nudou se málem ukousala, a občasné návštěvy s Kerwinem se snažila protáhnout na co nejdéle. Myslela, že touhle dobou už bude dávno mrtvá a bude jí jedno, co se děje kolem, ale když tak seděla sama v cele, nemohla nemyslet na Dimitriho a jeho velkou smutnou rodinu, na Erika a na Aliku, která se s ní opět nerozloučila. Několikrát plakala beznadějným pláčem, který nešel utišit. Všechno její odhodlání z toho dne bylo pryč a ona se propadala čím dál hlouběji do deprese. Jenže ani další den jí nepřinesl žádnou spásu, dokonce ani další. Uplynul celý týden, nebo to alespoň tvrdil Kerwin, který se čím dál víc strachoval o zemi, doslechl se o nějakých zprávách z Cilgradu a ty mu dělali vrásky. Ještě aby je tak napadli, to by byla poslední kapka. Lorán se plně zotavil za deset dní.

Em už byla napůl šílená čekáním, málem okusovala stěny, a když jí Kerwin oznámil, že s ní chce Lorán mluvit, málem vyletěla z kůže nadšením. Bylo jí jedno, že jí oznámí smrt, hlavně musela pryč. Kamkoli. A pokud to měla být šibenice, bránit se nebude. Jen aby se už nikdy nemusela vrátit do těch vlhkých zdí, kde ze stěn kapala voda, a pištěly krysy. Vedli jí nahoru a ona se usmívala, jako by vůbec nebyla vězeň a ten muž, co jí držel, aby neutekla, jí drtil ruku tak, že jí pak ještě hodnou chvíli brněla. Lorán seděl v posteli, stále ještě zamotaný do obvazů, ale ty byly bělostně bílé, a po krvi nebylo ani památky. Tak trochu očekávala, že tam budou vojáci, služky, ošetřovatelky, manželka, kdokoli, ale jen samotný Lorán ji trochu zaskočil. Usmál se a ona taky. Nemohla si pomoct, ještě před dvěma týdny jí zvedal na ulici celou potlučenou, jako nějakou nemotoru. Zdálo se, že myslí na to samé. Rukou ukázal na prázdnou židli, která měla přes opěradlo přehozenou bílou gázu. Tázavě se na ní podívala a přitáhla si židli blíž k jeho posteli. „Damrila,“ povzdechl si na nevyřčenou otázku.

„Doslova jsem jí musel vyhnat, jak chce být pořád se mnou a já už nevím, jak jí mám říct, že bych rád byl chvilku sám.“ Pobaveně se uchechtla. „To je ta princezna z Cilgradu? Slyšela jsem, že je hezká.“ Lorán pozvedl obočí. „Lidi toho napovídaj,“ mávl rozverně rukou, „dřív se mi taky líbila, ale jak tady tak pořád sedí, prohlédl jsem si jí trochu blíž a…“ pokrčil rameny a zazubil se. „Princezna. Ty maj v popisu práce vypadat dobře.“ Odfrkla si a vzpomněla si na Terinu, která na ní udělala hluboký dojem. Byla dokonalost sama a to právě ztrácela milovaného člověka.

Vzpomněla si na Erika, jestli by se ona tak dokázala ovládat. „Je Terina.. Destr…?“ nedokázala tu větu zformovat, bála se odpovědi. „Zdá se, že je z nehoršího venku. Stále se neprobral a jeho lékaři se bojí, že utrpí ztrátu paměti nebo bude trvale poškozen tělesně.“ Při těch slovech viditelně zbledl a zestárl o několik let. „Nemůžeš za to,“ povzbudila ho a napomenula se, že takovou milou chvilku zahnala, jak měla vždy ve zvyku. A chystala se to ještě zhoršit. „Já jsem zabila, pokud si pamatuješ. Perbina.“ Nyní mohla číst všechnu bolest v jeho očích. Nemohla se na něj dívat, ta chvíle nastala a ona se najednou vyděsila, že se na něj bude muset dívat, když vyřkne její ortel. Vstala a došla k oknu, kde rozhrnula jeden závěs a podívala se na zahradu, kde si četl muž nějakou knihu. „Je krásná,“ hlesla potichu, ani nedoufala, že by ji mohl slyšet. „Už se těším, až se po ní projdu a zapomenu na všechny ty povinnosti, které jako král mám.“ Strnule přikývla. Chtěla se otočit, ale nemohla. Slzy se jí rozkutálely po tváři jako velké hrášky a neposedně jí brázdily tváře. Věděla, že to přijde a věděla, že je to nutné. Ona by udělala, to samé. Nebo ne? Nakonec se přeci jen otočila a zaskočilo jí, že ho nenašla v posteli, ale stál u židle, kde prve seděla a opíral se o opěradlo. Na sobě měl jen černé kalhoty a zbytek těla měl odhalený, pokud nepočítala místa převázaná obvazy. Vypadal strhaně a když viděl její uplakanou tvář, zatvářil se ještě mnohem hůř. Napomenula se, že mu to neusnadňuje, že se chová jako malá a otřela si zbytky slz. „Tak jak to bude?“ zeptala se trochu roztřeseně, ale tvářila se tak odhodlaně, jak jen dokázala. Zamrkal a jejich oči se setkaly. Em se rychle odvrátila. Tohle vše jen komplikuje.

Milovala Erika a nechtěla mu vnuknout myšlenku, že by to snad mohlo být kdy jinak, ještě by si to snad mohl vyčítat.

Chtěla utéct, chtěla mít tenhle nepříjemný rozhovor za sebou, ale on to z nějakého důvodu pořád protahoval. Ošila se a znovu se na něj podívala. „Přemýšlel jsem,“ konečně promluvil. Zdálo se, že došel k nějakému rozhodnutí. „Četl jsem knihy, snažil jsem se radit s rádci, kteří v tom chodí už léta, snažil jsem se obejít zákony, které tu platí tisíce let.“ Přikývla.

Nešlo to. Věděla to. Nejistě se usmál. „Neexistuje výjimka, která by dovolila, aby se žena zúčastnila za jakýchkoli podmínek turnaje. Nikdy v historii se to nestalo a když, pak okamžitě, ještě ten den skončila v plamenech.“ Polkla. Takže hranice. Doufala spíš ve špalek nebo oběšení. Plameny, ale mohlo to být horší. „Král to vždy nařídil, jako první věc, aby si získal davy. Aby kočíroval ty, co by ho mohli svrhnout.“ Em přešlápla. Odbočoval a najednou nechápala, kam míří. „Jsem králem už deset dní a nikdo se o nic nepokusil. Vyslal jsem nějaké sluhy, aby se poptali na situaci a většina lidí se přiklání k tomu, že je tě škoda. Musíš pochopit, že na tribuně to byl šok a tam bych pravděpodobně křičel smrt také, kdybych tě tam viděl, jak tam neohroženě stojíš a můžeš pozabíjet polovinu lidí, jen tak pro zábavu, přeci jen jsi byla vlastně vítěz. Asi bych se stejně jako oni bál, co bude tvým dalším krokem, jestli zabiješ nového krále, kterému by stačila opravdu troška, nebo jestli zmizíš. Jenže ty ses nebránila a zatím ses o nic nepokusila, čímž sis získala lid na svou stranu.“ Semkla rty. Stále nic nechápala a nelíbilo se jí, že pokud to má být vyřčení její smrti, že to obchází a ona si tu chvíli musí prožít ještě o to déle.

Sám to řekl. Neexistuje žena, která by to mohla přežít a to, že lidem je líto, že zemře, jí moc nepomůže. „Četl jsem,“ zopakoval, „a když jsem myslel, že je to bezvýchodná situace, našel jsem spis o jedné ženě, která porušila Walgradský zákon a lidé jí nechali žít.“ Em málem omdlela. Zachytil jí na poslední chvíli a posadil jí na postel. Přidržel jí u úst vodu a ona se rychle napila, aby zahnala slabost, která jí úplně ochromila. Na okamžik si myslela, že je snad i východisko, ale tušila, že žena byla výjimka, jako žádná jiná a že jí se to týkat nebude. Přesto cítila jak se jí rozpumpovala krev v žilách, a svět získal jasnější barvy. „Ta žena,“ pokračoval, když se ujistil, že poslouchá, „zabila krále.“ Em na něj vytřeštila oči.

Přemýšlela, jestli si z ní utahuje, nebo jestli to myslí vážně, protože zabití krále se trestalo okamžitým pranýřem a šibenicí.

Nový král to měl jako povinnost a ona si nedovedla představit žádné poddané, které by odpustili ženě, která by zabila krále, ať byl jakkoli špatný. „Dali jí do vězení a čekalo se, kdo vyhraje a nikdo ani na okamžik nezapochyboval, co se s ní má stát.“ „A?“ nechápala Embr, kterou to začínalo vytáčet. „Co se tedy stalo?“ „Vyhrál její syn, princ.“ Em začínalo svítat.

„Prohlásil, že jeho otec byl tyran a že proto svou matku miluje o to víc, že se nebála nasadit vlastní život, aby zachránila své děti. A že pokud si to ostatní neuvědomují, je to jen k pláči.“ „Takže jí nechal jen tak žít?“ zajímala se Em. „Ne, vydal ještě jedno prohlášení. Že rozhodnutí nechá na lidech, že pokud se do soumraku zaplní celý stadion lidmi, nechá jí i přes to popravit. Vražda by neměla projít, ať byla z jakýchkoli pohnutek. Ovšem pokud se nezaplní, bude to znamení, že lidé věří v lepší budoucnost a navíc královna je nedotknutelná, o to víc královna matka a proto věří, že lidé udělají správnou věc.“ Em zašoupala čelistí a přemýšlela o jeho slovech. Dal hlasovat a oni jí zprostili viny. Byla jejich královna a pomohla celé zemi, pokud to dobře pochopila. Tázavě se podívala na Lorána, nechápala, proč jí to celé vyprávěl. Bylo to jakoby vyprávěl o vodě a ona byla oheň. Ona porušila zákon, zabila jim milovaného prince a všechny je podvedla. Královna chránila svou zemi a své děti, každý by udělal to samé jako ona, najít odvahu. Povzdechl si. „Em,“ semkl rty, když si uvědomil, že stále nepochopila, „ty to nechceš slyšet, a proto ani nechceš pochopit, že já tě prostě zabít nemůžu? Ani kdybych tě neznal, nevěděl bych jaká doopravdy jsi? Ani kdybych tě tam na tom stadionu viděl poprvé, nikdy bych nemohl říct, že máš být upálená, jako nějaká zrádkyně. To prostě nemůžu. Dlužím ti svůj život. Kdybys měla jen trochu jinou povahu, trochu jiné pohnutky, proč tam jsi, byl bych mrtvý.“ Nechápavě se na něj podívala. „Tak co potom chceš udělat?“ Zhluboka se nadechl a Embr vycítila, že právě teď zazní slova, na které tak dlouho čekala. Na slova, která všechno rozhodnou. Upřímně se na ní podíval. „Dostal jsem nápad, jak z toho ven. Já tě mám odsoudit k smrti, ale to neudělám. Nikdy,“ zastavil její připomínky.

„To raději nechám nařídit, abys utekla a nikdo tě nehledal.“ „To nejde,“ namítla, stále netušíc, do čeho se hrne. „Včera tady byl Erik a souhlasil.“ Pokračoval Lorán, jako kdyby nic neřekla. „S čím?“ „Že se vezmeme,“ vysypal ze sebe jedním dechem, že mu sotva rozuměla. „Co prosím?“ „Královna je nedotknutelná, pamatuješ? Navíc jsi druhá nejlepší, vlastně první. Kdybychom se do sebe pustili, jistě bych zemřel a lidé to vědí. Ty na sobě nemáš ani škrábnutí, zatímco já se sotva postavím. Oni tě podpoří, stejně jako podpořili královnu. Vyhlásíme to stejně.

Naplní-li se stadion, pak něco vymyslíme, pokud ne, pak se staneš mojí ženou, usedneš na trůn, kam patříš.“ Vyskočila na nohy. „Ne!“ Semkl rty. Čekal to. Čekal slzy, hysterický záchvat a možná i nějaké nadávky. A dočkal se všeho a dokonce i prázdného pohledu v jejich oči, když jí došlo, co jí právě navrhl. Korunu, moc, život. Nebylo co volit. „Za deset minut jdu předstoupit před náš lid,“ trhla sebou při těch slovech, jak ostatně taky předpokládal, „ a tam jim to oznámím. Jako jejich král, jako moje první rozhodnutí. Nečekal, že to nějak okomentuje, byla mimo sebe. Ze vteřiny jí vzal z hranice přímo na vrchol, na špičku ledovce, kde naopak bude nezranitelná. Bude v pasti, stejně jako on sám, s tím rozdílem, že jeho srdce nepatří jiné. Ani se nepohnula, když odešel z místnosti a seděla tam, i když se vrátil. Dneska za soumraku se rozhodne.

Podívala se na něj a dolní ret se jí zatřásl. „Proč?“ I tuhle otázku čekal a byl moc rád, že se nevzpamatovala dřív, než předstoupil před lid. Zachvěl se. „Bude z tebe krásná královna a pro oprátku by tě byla škoda.“ Sklonil hlavu, aby mu nebylo vidět do tváře, mohla si to vyložit, jak chtěla. Zvedla se. „A navíc,“ přinutila se zastavit na cestě ke dveřím, „když jsem zranil Destra, slíbil jsem si, že už mi nikdy touha po moci nezaslepí úsudek. Mohl jsem tomu zabránit, ale místo toho jsem si zvolil, že svého jediného přítele pošlu nad propast smrti. A teď bych měl udělat to samé tobě? Pravému vítězi? Ne, nedokázal bych se na sebe podívat, nedokázal bych si to nikdy odpustit. Možná mě budeš nenávidět, možná mi jednou poděkuješ, nevím. Ale já se rozhodl a stojím si pevně za tím, že nedopustím, abych ublížil ještě někomu, na kom mi záleží, když je jiná cesta.“ „Nikdy se to nemělo stát, nic z toho.“ Řekla zachmuřeně. Vážně přikývl. „To nepopírám. Ještě před měsícem jsem snil o moci, slávě a o krásné dívce, která po mě bude toužit a teď jsem tady, stojím před tebou, korunovaný a pomazaný a připadám si jako ztracené dítě, uprostřed náměstí, volající po rodičích.“ „Nic z toho se nemělo stát.“ zopakovala a pak zamračeně vyšla na chodbu. „Nikdy.“ Nezadržel jí. Věděl, že to nebude lehké, zatímco on se smířil s tím, že mu padla celá zem nohám, ona se smířila už jen se smrtí. Tak trochu se bál, aby si přeci jen něco neudělala.

Pomsta

Wiliem stál na nádvoří, které bylo překrásné. Stál na bílých dlažebních kostkách, uprostřed byla fontána s delfíny a na lavičkách kolem seděli staříci a vyprávěli si o minulosti, o dobrých časech, které prožili. Bylo poledne. Hodiny na jihu právě začínali odbíjet dvanáct a Wiliem se otočil po zvuku. Za věžičkou se tyčil zámek Cilgradu, honosný a velkolepý. Bylo vidět, že nešetřili, museli světu ukázat, jak si vládnou královští. Zhluboka se nadechl a do plic nasál květinovou vůni od stánku staré babičky, která je právě upravovala, aby se lépe prodávaly. Byl čas. Byl klidný, jako nikdy v životě. Ocitl se na konci cesty. Všechno to dávalo najednou smysl, všechno do sebe zapadlo. Všichni koho miloval, byli mrtvý. Nebyl nikdo, pro koho by chtěl žít. Proto byl tady. Zasloužila si trest, trest smrti, jaký naplánovala všem jeho milovaným. To ona se postarala o to, aby jejich vojáci napadli Walgrad, aby zabili jeho rodinu a jeho tím prokleli. Podíval se na své dlaně, jako by je viděl poprvé v životě a pak se obrátil do slunce. Konec jedné dynastie, konec jedné éry. Roztáhl ruce a jeho mysl se vyprázdnila. Už nebyly žádné hlasy, už nebylo co pokořovat. Nyní to byl jen on sám, dočista sám. Ruce se v mžiku proměnili na tlapy s obrovskými drápy a ze zad mu vyrostla dvě blankytná křídla. Někteří lidé vyjekli, jeho pověst ho předcházela, nebyl snad jediný člověk, který by o něm ještě neslyšel. A co mohl soudit, nebyly to právě veselé příběhy.

Chápal jejich strach, on by ho měl také. Byl postrach, zlo, které bylo nezničitelné. Podle nich byl něco jako živoucí ďábel a on jim to nevyvracel. Vzpomněl si na Amu, která mu tvrdošíjně tvrdila, že každý má nějaké slabé místo. Že každého lze přemoci. Bohužel pro ostatní, ještě se nikomu nepovedlo objevit to jeho. Nikdy se v něm nemělo probudit monstrum, jako bylo jeho druhé já a nikdy neměl dopustit, aby ho ovládlo. Bylo pozdě. Bylo pozdě a on svůj pohár hořkosti vypil až do dna. Dokončil proměnu a vznesl se do chladného vzduchu. Cítil jejich zoufalé pohledy plné strachu a nevyřčené předtuchy.

Sledovali ho a nezmohli nic, stejně jako on byli bezmocní. Zakroužil nad palácem a zhluboka vydechl. Plameny vyšlehly.

Formalita

Nechtěl jí rušit, ale musel. Nyní to bylo oficiální a on to chtěl dokončit, alespoň trochu důstojně. Toužil po uznání a nyní by dal cokoli, aby se čas vrátil a on nikdy neodešel z jeho nekomplikovaného světa, kde všechno bylo přesně takové, jak vypadalo. Pomalu za ní stoupal po stále ohořelých schodech a vytlačil všechny myšlenky na to, jak by to měl jako nynější král nechat opravit. Seděla až úplně nahoře, v poslední řadě a sledovala naprosto prázdný stadion. Nikde široko daleko nebylo živáčka a ona se dívala nepřítomně před sebe. Sedl si vedle ní a vítr jim pročísl vlasy. Nemluvili, neměli co. Vše bylo vyřčeno, právě se nacházeli na místě, které jim posvětilo svazek a které oběma nenávratně změnilo život. „Něco jsem ti přinesl,“ nakonec protrhl ticho a ona se na něj podívala zarudlýma očima. Z kapsy kabátce vyndal malou sametovou krabičku, kterou rozevřel a v ní se zaleskl prsten. Sklopila k němu oči a natáhla levou ruku. Jemně šperk vyndal a nasadil jí ho na prsteníček. Padl jí přesně a on se musel usmát, i když jí to zřejmě tolik nepotěšilo. Sevřela prsty a schovala je do kapsy. Znovu se odvrátila a sledovala ptáky, kteří vyzobávali poslední zbytky, které tady lidé nechali. „Zítra v deset ráno je obřad.“ Sklonila hlavu, ale ani teď nic neřekla. „Je mi to líto,“ zašeptal, když se stále nehýbala.

Vstal a prošel kolem ní. Zabořil ruce hluboko do kapes a slíbil si, že jí dá čas. Jenže ho upřímně řečeno tak trochu zklamala.

Čekal, že projeví trochu vděčnosti, že se usměje, že ji zachránil, k tomu si bude moct dělat, co bud chtít, bude žít na místo jisté smrti. Na druhou stranu chápal, že cítí lásku k Erikovi, že měla svůj život a že byla smířená s tím, že je konec. Musela se s tím srovnat, stejně jako on si musel v hlavě srovnat, že právě on je králem, na kterém závisí rozhodnutí celé země. Když mu to poprvé došlo, po té co pochopil že přežil, byl tak vyvedený z míry, že celý den jen zíral z okna a nebyl schopen ničeho pořádného. Ona to zvládne, musí. Ano, bude si muset vzít jiného muže, než po kterém toužila, ale kdyby ne, pak by zemřela a nemohla by ho už nikdy ani spatřit. Odkopl kus ohořelého dřeva a ještě se na ní otočil, ale nic se nezměnilo. A v ten okamžik, ho poprvé napadlo, jestli se neunáhlil.

Vy jste anděl?

Bylo ráno. Slunce se pomalu začínalo opírat do oken paláce a jeho paprsky házely odlesky na podlahu, kde Terina spala na židli, celá pokroucená a zamračená. Pako slíbil, že bude hlídat a kdyby se Destr probral, že ji okamžitě vzbudí. Když ji to navrhl poprvé, protestovala, dokud únavou neusnula. Když se tenkrát probrala a viděla, že dodržel slovo, rozhodla se, že bude lepší, když si občas zdřímne, aby nabrala trochu energie, až se Destr opravdu probudí. Jenže on byl stále mimo.

Lékaři se opět začínali mračit a jejich na chvilku nabytý optimismus se vytrácel. Tentokrát začínala podléhat i Terina. Proč se ještě neprobral? Proč nikdo neví, co za tím věží? Proč nereaguje na léčbu? Pako si protáhl nohy, od posedávání ho bolelo celé tělo a navíc sedět v pokoji, kde spí dva lidé, nebyla právě zábava. Právě se zvedl, že se půjde podívat na zbytek východu slunce, když se Destr pohnul. Zaváhal a očima zabloudil k Terině, které se právě vrtěla, aby našla pohodlnější polohu. Znovu se vrátil pohledem na Destra, muže o kterém slyšel za dob, kdy byl princ, ale nikdy se s ním osobně nesetkal. Jednou byl ve Walgradu na návštěvě, ale Pako neuznal za vhodné se s ním nijak zvlášť sblížit, nelíbilo se mu, co se o něm povídalo, jak se choval ke služkám a jak hýřil samými večírky. Zdálo se, že to byla minulost. Někteří lidé mají prostě kliku. Destr už se znovu nepohnul a tak si dovolil další pohled na krásku, sedící v křesle. Vlasy měla spadané do obličeje, ale i tak mohl sledovat linii jejich dokonalých rtů, závoj dlouhých řas a její překrásné tělo. Na chvilku naprosto zapomněl, kde je a už se ji chtěl dotknout, když se včas zastavil. Miluje Destra. A on pro ni nasadil život. Odvrátil se a konečně se zvedl, aby došel k oknu. Nevydržel se dívat na muže, kterému tolik záviděl, déle než bylo nutné. Kdyby to bylo za jiných okolností, pravděpodobně by se ztratil,jakmile by zavřela oči. Svým způsobem si nepřál, aby se kdy probudil, na druhou stranu každý den viděl, jak ji to láme srdce, už jen při pomyšlení, že by se jeho skrytá touha naplnila. Ne, nepřál by ji to. Ona musela být šťastná, to bylo nejdůležitější. Až se probere, odjede někam daleko a všechno, co prožil v tomhle paláci hrůzy, zapomene. Nikdo si nevzpomene na prince Paka, který se ani nezúčastnil turnaje o korunu, která náležela jeho rodině několik generaci. Kolikrát jen slýchal legendy o vyhraných turnajích, o tom, jak je jejich rod silný a nepřemožitelný.

A on možná i byl. Bylo to ironické, že syn, který chtěl vládnout dostal do vínku jen obyčejného medvěda, on druhorozený princ, který po tom nikdy neprahl dostal moc celého rodu. Sarkasticky se ušklíbl. Všechno jednou skončí. Nyní je na trůně Lorán, a jeho budoucí novomanželka, dívka kterou ukradl smrtce přímo před nosem. Nevěděl, z jakých důvodů to udělal, možná myslel přesně jako jeho otec, myslel na potomky, kteří budou pokračovat v jejich dynastii. Dívka, která porazila vlastně úplně všechny, jistě bude mít velmi schopné děti.

Byl to dobrý tah a lidé to ocenili. Pelzina musí zuřit. Kolikrát ji jen slyšel říkat, jak by vládla perfektně, že má spousty výborných nápadů, a že kdyby mohla bojovat o trůn, hned by to udělala a nebyla by slaboch, jako on. Jen ze zvyku se podíval na ležící tělo, ale přesně jako minulé dny se nic nezměnilo. Myšlenky ho strhly zpátky k úvahám o budoucnosti.

Možná by měl odjet ještě teď, nevěděl, jak dlouho ještě vydrží se dívat, jak trpí pro jiného. Kdyby mohl, snesl by ji modré z nebe. Posmutněl. Jenže ona o to nestála a on to věděl od začátku. Neměl jedinou šanci a nikdy mít nebude. Byla chyba zde setrvávat. Vrátil se do druhého křesla, slunce svítilo nad obzorem a posmívalo se jeho zoufalství. Až se Terina vzbudí, půjde se projít. Tak rád by ji vzal sebou, ale ona by Destra neopustila ani na minutu. Byla tady zavřená, nechodila prakticky nikam a když, tak si vždy od něj vymohla slib, aby tady zůstal místo ní. Dokonce se o něj i sama starala, nechala jen jednu služebnou, která byla Paka oblíbená, ne proto jak vypadala, ale protože se zbytečně nevyptávala, ani když měl trochu podivné rozmary. Občas zaskočila i jiná služebná, ale tu Pako neznal a Terina ji nevěřila. Oba měli bohaté zkušenosti, jak se chovat ke služebným, které jsou nezvané a tak ji rychle odporoučeli zase ven. Destr zasténal a to byl povel, kdy se Pakovi zježily všechny chloupky na krku. Ten okamžik byl tady. Probíral se. Lehce se dotkl Terininého lokte a ta sebou trhla. Rozespale si protírala oči a vypadala roztomile. Pako se zachvěl. Neměl by na ní myslet takhle. Významně kývl k posteli, kde se právě Destr trochu převalil, jako by se probral z těžkého snu. Okamžitě byla vzhůru, vyskočila a rychle popadla Destra za ruku. Na Paka se ani nepodívala a ten se sebral a vyšel ven. Už ho nepotřebovala. Jako společník pro zahnáni nudy byl dobrý, její milý však nebyl. Vyšel na chodbu a celý pohroužený do svých chmurných myšlenek se vydal do zahrady, kde se všechno ještě třpytilo ranní rosou a květiny voněly omamnou vůni. Všechno se mění. Terina Destrovi svírala ruku a v obavách sledovala jeho tvář, která byla pobledlá, s propadlými tvářemi a podlitýma očima, jak se snaží probrat. Řasy měl slepené a když se mu je konečně podařilo protrhnout, znovu oči zavřel,jak ho oslnilo světlo v místnosti.

Terina zapomněla dýchat. Byla štěstím bez sebe, už přestávala věřit, že by mohla mít tolik štěstí, že by se její pohádka vyplnila. Bojoval pro ní a vyhrál. Už nadosmrti budou spolu. Potlačila slzy a sledovala, jak se na ní Destr dívá se zmateným výrazem v tváří. Tiskla mu ruku a vůbec si neuvědomovala, jak mu ji svírá pevně, dokud se na ni nepodívala a nezjistila, že začíná fialovět. Poplašeně ho pustila. Čekala. Najednou nevěděla, co by měla říct. Tak dlouho na to čekala a slova se ji nedostávala. Kolikrát si tento moment přehrávala, vymyslela, co mu řekne jako první, a teď měla knedlík v krku.

„Vy jste anděl?“ zasípal a ona na něj vykulila oči. „Jsem mrtvý?“ pokračoval nejistě a očima zašilhal po místnosti. Terina se rotřásl dolní ret. „Ty si nepamatuješ...?“ hlas se ji zlomil a slza se ji prodrala skrz semknutá víčka. Cítila,jak se ji dotýká a zachvěla se. Odvážila se otevřít oči a našla jeho zmatený pohled. „Jste tak nádherná, že musíte být anděl.“ Schovala hlavu do dlaní. Věděla, že se to může stát, jen tomu nechtěla věřit. Jak by na ní mohl zapomenout? Na to všechno, co spolu prožili? Vstala a odvrátila se. Nemohla se na něj teď podívat, srdce ji divoce tlouklo a hlava byla prázdná. Nepamatuje se.

Co když už to nikdy nebude, takové jako dřív? Zasténal a ona se neubránila tomu, aby se na něj celá uslzená podívala.

Snažil se narovnat a při tom se mračil úsilím. Když viděl, že se na něj dívá, usmál se. Zamrkala a zaplašila další slzy. „Jak dlouho jsem byl mimo?“ „Patnáct dní,“ řekla strojeně, naučeným tónem. Zašklebil se. „Nenávidím, když to používáš.

Vypadáš jako loutka.“ Zaváhala. Že by přeci? Vrátila se k němu a on natáhl ruku, aby se ji dotkl. Políbil ji hřbet ruky.

„Doufám, že sis nerozmyslela, že si mě vezmeš, když jsi zjistila, že jsem nemehlo, co se dá málem zabít kamarádem.“

„Ty!“ vyjekla rozčileně a praštila ho do ramene, až sykl bolesti. „Jak jsi mohl! Tolik jsem se bála a ty si ze mě ještě utahuješ, že si mě nepamatuješ. Málem jsem tady sebou praštila.“

Usmíval se i přes bolest, kterou cítil. „Nemohl jsem si pomoct, když jsem viděl, jak vážně mě sleduješ.“ Praštila ho znovu a tentokrát trochu vyjekl. Zamračeně ho sjela pohledem. „Tohle ti nedaruju.“ „O tom nepochybuji.“ Souhlasil pobaveně.

Zářivě se usmála a oči ji zářily jako dva vánoční stromečky. Držel ji za ruku a ona si klekla k jeho posteli. Znovu ji políbil na ruku a dlaň si přitiskl na tvář. „Už bude všechno dobré, slibuji.“ Přikývla. „Já vím.“ Zavřel oči. Bylo vidět, že je unavený, ale ještě stačil zamumlat: „Miluju tě,“ „Já tebe taky,“ a políbila ho čelo. Počkala, až usne tvrdým spánkem a pak se rozhodla, že ho nechá o samotě. Všechny pochyby se rozplynuly, všechno zůstalo, přesně, jak mělo a ona to musela někomu rychle říct, jinak by snad nadšením praskla. Vyběhla na chodbu a po málem zaváhání se vydala na zahradu.

Věděla, jak moc ji miluje a nepochybovala, že bude právě tam. Našla ho v zadní části, kde bylo několik fontán a záhony bílých a růžových růží. Vůně,která se k ní linula se ji líbila, nejraději by se zastavila a některou z nich si utrhla, ale věděla, že by ji zahradníci asi nepochválili. Pako se procházel, ruce sepjaté za zády a na tváří zamýšlený výraz. Když ji spatřil, netajil se překvapením. „Probral se,“ volala na něj už z dálky a dala se do běhu. „Pako, on se probral!“ Chtěl z toho mít stejnou radost jako ona, ale nějak mu to nešlo. Snažil se nalézt úsměv, ale měl pocit, že vypadá moc křečovitě. Naštěstí byla Terina nadšená za oba a jeho váhání si ani nevšimla. „A všechno si pamatuje! Ví, kdo je, co se stalo i to, co k sobě cítíme!“ skočila překvapenému Pakovi do náruče a tím ho zachránila od dalšího projevení nadšení, protože mu neviděla do tváře.

„Asi umřu štěstím,“ pokračovala v hlaholení a trochu od něj odstoupila. Konečné se mu podařilo se trochu ovládnout a usmál se. Musel to brát z té lepší stránky. Přišla mu to říct, jako prvnímu a sdílela s ním nadšení. Byl pro ní alespoň přítel a to bylo víc, než v co mohl doufat na začátku. „Tak to je úžasné,“ vyhrkl a snažil se do toho vložit opravdovou radost. „Jsem rád, že všechno dobře dopadlo.“ „Já taky!“ zajásala znovu a několikrát poskočila. Pako se usmíval. Bylo to po několikáté, co nad sebou ztratila kontrolu, její maska dvorní dámy spadla a ona byla jen obyčejnou dívkou, do které je tak snadné se zamilovat. Ještě několikrát to zopakovala, ale když si všimla zahradníka, který na ní nevěříce zíral, narovnala se a byla to zase Terina, dvorní dáma Vévodkyně, která si nesmí nechat vzít jedinou myšlenku. Zavěsila se do Paka, který se stále ještě šklebil, a společně se vydali na zpáteční cestu. „Musíš se s ním setkat,“ pokračovala nadšeně. „Určitě z vás budou skvělý přátelé, vím, že si budete rozumět stejně jako my. Ach Pako, jsem tak šťastná.“ Na to nemohl říct nic.

Svatba

Em stála u vchodu do kaple. Měla na sobě překrásné šaty, které vyrýsovaly její postavu, byli dlouhé a bohaté, s jemnou krajkou na svrchní vrstvě a s dlouhou vlečkou. Vlasy měla vyčesané do složitého účesu, který trval snad hodinu a teď se bála, že si ho hned poničí. Přes obličej měla závoj, přes který sotva viděla. Když ji Lorán řekl, že si ji vezme, a tím že ji zachrání, zaskočilo jí to. Všechno v jejím těle se vzbouřilo, nechtěla být královna, nechtěla být žena muže, kterého neznala.

Chtěla zemřít a nechat všechny problémy za sebou. Nemohla uvěřit, že Lorán se pro ni obětuje, že ji zachrání a tím bude riskovat vzpoury a odsouzení, že je slaboch. Když vyprchal první šok, že ji přišel na pomoc, dostavila se další vlna zoufalství, kdy si připadala bezmocná, milovala Erika a nedokázala si představit, že ho takto zradí. Nechtělo se ji ani pomyslet na to, co musel cítit, když se to dozvěděl. Lorán sice tvrdil, že souhlasil, ale ona tomu mohla jen s těží věřit. A pak se dostavila naprostá letargie. Když došla na prázdný stadión, který napsal její osud, málem se dala na útěk. Všichni tvrdili, aby to udělala, že by ji nenašli, že by ji nehledali. Kdyby utekla před finále, vypadalo by to jinak. Kdyby se nikdy nenechala přemluvit, aby se do toho pustila… Kdyby utekla po finále... Kdyby… Potřásla hlavou. Ne. Nikdy by neutekla, to už promyslela několikrát. Měla zemřít. S tím byla smířená. Chtěla utéct, nechat to tady všechno a být v klidu někde jinde.

A teď se všemu bude muset postavit. Erikovi, Dimitrimu, dětem.

Všechny zradila a teď se stane navíc královnou. „Paní?“ služebná, mladá a trochu nejistá se za ní objevila. „Všichni čekají,“ vyhrkla a rychle zmizela ve dveřích, ze kterých přišla. Em zaťala pěsti. Vstříc osudu, vstříc životu. Hudba se rozezněla po královské kapli, kde byli lidé, které nikdy v životě neviděla.

Byla ve vězení, když je Lorán poznával a byla dole ve městě, když se tady dělali plesy. Nikdy netoužila stanout v jejich čele a nedokázala si ani představit, co všechno to bude obnášet. Pokračovala klidně, její vnitřní rovnováha se pomalu ustalovala.

Věděla, že se s tím vypořádá, ostatně neměla na výběr. Lorán stal na konci uličky, měl na hlavě zlatou korunu s červenými drahokamy, kterou vlastně Em nikdy neviděla. Přes ramena měl královský hermelín a na ruce velký prsten. Zastavila se a hudba utichla. Zhluboka dýchala a prohlížela si svého budoucího manžela a najednou zalitovala, že tady není nikdo,koho by znala. Milovala Erika, ale velice dobře si uvědomovala, že muž, který proti ní stojí byl její přítel, zachránil ji život a jednou ji pomohl, aniž by ji znal. Muž co stál před ní se tvářil vážně, ale měl milé oči a na rtech mu cukal úsměv. Nemohla si pomoct a usmála se taky. Oba se otočili na kněze, který začal číst připravený monolog. Měla hlavu plnou jiných myšlenek, dělalo ji problémy se soustředit na to, co říká. „Ano,“ zaznělo zámeckou kaplí a Em se znovu usmála. Byla řada na ní. Po těle se ji rozlilo příjemné vzrušení a když vyslovila svoje „ano,“ pocítila uspokojení. „Nyní si vyměňte prstýnky,“ a ona natáhla ruku, aby ji mohl zlatým kouzlem na do smrti spojit. Roztřesenými prsty vzala z podušky i jeho prsten a s trochou obtíží mu jej navlékla. „Nyní polibte nevěstu,“ slyšela jako ve snách. Jemně ji odhrnul závoj a nejistě se na ni podíval. Nepatrně přikývla. Sklonil se k ní a přitiskl svoje rty na její. Navzdory jeho očekávání mu vyšla vstříc a oni splynuli na několik okamžiku v polibku. Když se od ní odtrhl, překvapeně zamrkal a ona se rozpačitě usmála. Vzal ji lehce za ruku a společně se vydali uličkou nazpět, za mohutného potlesku při dešti okvětních plátků. Následovaly gratulace, hostina, taneční banket a ona musela být u všeho a nejednou zjistila, že projít uličkou a říct své ano bylo to nejjednodušší, co za celý den podstoupila. Lorán se ji snažil být na blízku, ale i tak se mnohdy ocitla sama v jámě lvové a jak ji bylo druhý den naznačeno, nechovala se mnohdy tak, jak se vyžadovalo. Navíc byla celá špatná ze scény, které byla svědkem. Právě se chystala říct Loránovi, jak je mu vděčná a jak se omlouvá, když se v jejich blízkosti objevila žena, kterou Em nikdy neviděla. Dokonce ani na hostině ne a nyní je velice netaktně vyrušila. Chtěla se do ní pustit, ale Lorán byl naštěstí rychlejší. „Princezno Damrilo?“ Em sklapla a uklonila se. Alespoň něco stačila pochytit, ale bylo toho stále mnoho, co nechápala. Nesměla se mračit, jist když se s ní chtěl někdo bavit, nesměla si sama nabrat jídlo ze stolu a nesměla jist a pít nic, co před ní neochutnal jeden z tlouštíčků, kteří postávali za místy, kam si mohla jedině sednout. Na jinou židli nesměla ani pomyslet. Za den toho měla plné zuby a nedovedla si představit, jak v tom bude žít napořád. „Králi,“ usmála se Damrila a Em neuniklo, že je to jeden z těch úsměvu, kdy se nesmějí oči. Nechápala, proč se tak všichni usmívají, proč se prostě netváří normálně, ale jak se zdálo nikomu jinému to tak nepřipadalo, a tak se bude muset přizpůsobit. „Neruším?“ zeptala se sladce a Em zaskřípala zuby. „Vůbec ne,“ odpověděl Lorán váhavě a trochu nejistě se podíval na Em, která nebyla tak dobrá lhářka. Na čele jí vyvstala vráska a rty měla semknuté do úzké linky. „Musím říct, že jste mě zklamal, můj králi,“ začala bez okolků a najednou se její tvář proměnila v nazlobenou ženu, která nedostala to, po čem toužila. „Myslela jsem, že si rozumíme, ošetřovala jsem vás, udělala bych pro vás cokoli a vy si zatím vezměte tady tu chudinku,“ a pohrdavě trhla hlavou k Em, která se zhluboka nadechla, aby se ovládla. „Myslím, že nemáte právo mluvit takto s královnou a můžete být ráda, že vás patřičně nepotrestám. Berte to jako protislužbu za vaší ochotu, kterou jste vynaložila na moje uzdravení.“

„Nikdy nemůže obstát ve společenských kruzích a vy vedle ní budete vypadat stále jako venkovan a ne jako král. Měl jste si vzít nějakou šlechtičnu, přesně jak je zvykem.“ pokračovala dál a Em zaťala zuby.

Doufala, že i nyní se ji Lorán zastane, ale zdálo se, že o tom přemýšlí. „Jsem venkovan, ať se vám to líbí nebo ne. I já se musím mnoho co učit, a pokud už nemáte co na srdci, byl bych rád, kdybyste nás nechala o samotě.“ „Muži to mají jednodušší. Nemusí vědět, kdy se usmát, kdy pochlebovat a zvláště ne pak král. Královna musí reprezentovat. Musí dokázat usměrnit dvorní dámy, musí z ní vyzařovat něco, po čem touží každá dvorní dáma. Ženy se to učí celý život a vy jste to věděl. Přesto jste místo mě, princezny, která bez pochyby toto mistrovsky ovládá, zvolil nějakou nebožačku. Přejí vám hodně štěstí, až vás šlechta roznese na kopytech.“ na to se uklonila a nechala tam Em stát, jako opařenou. S obavami se podívala na Lorána. Čekala, že ji řekne, že přeháněla, ale on mlčel. A když promluvil, přála si, aby nikdy nepromluvil.

„Víš, nebyl jsem k tobě tak úplně upřímný. Rádce mi poradili, že když si tě vezmu, sice tě zachráním, ale zároveň mi radili, abych to nedělal. Tohle byl důvod. Damrila měla pravdu a navíc, sňatkem s ní jsem mohl získat i moc nad Cilgradem.

Všichni rádcové se shodli na tom, že si mám vzít ji, ale já...“ pokrčil rameny. „Nelituju toho, jak jsem se rozhodl a doufám, že ani nebudu.“ na to odešel a nechal ji tam stát na chodbě, jako solný sloup. A to se mu právě chystala říct, jak je mu vděčná, a jak věří v jejich společnou budoucnost. A najednou to všechno bylo pryč, veškerá sebedůvěra, že by to přeci jen všechno mohla zvládnout, že bude dobrá manželka a podpora vládce, byla ta tam. Lidé ji projevili důvěru a Lorán na ní vsadil všechno. Zklame ona, zklame všechny. Zvrátila hlavu dozadu, jako by chtěla zahnat zpátky slzy. Už nechtěla plakat, slz bylo i tak dost. Narovnala se a vrátila se dovnitř, kde si všimla vítězného pohledu Damrily, která právě opouštěla místnost, zavěšená do Pelziny. Obě se na ní posměšně šklebily a ona v sobě musela najít veškeré sebeovládání, aby se nerozzuřila. Odvrátila se a vydala se ke stolu s vínem. Už chtěla sáhnou po skleničce, když ji služka zarazila a omluvně vzala jednu skleničku, zkontrolovala, jestli není prasklá a pak ji podala Em, která ji do sebe rychle nalila. Za to si vysloužila další odsouzení hodný pohled od místní šlechty, ale ona to ignorovala. Právě se vdala, tak má právo slavit.

„Myslím, že to zvládnu sama,“ odbyla služebnou, která se uklonila a poodešla.

Vzala si jinou sklenici a tu vypila jen do poloviny. Vydržela tam ještě půl hodiny, a pak se omluvila pro bolest hlavy, a odešla do svých komnat. Čekala o samotě a přála si, aby se Lorán pro ni vrátil, aby jí řekl něco povzbudivého, aby se na ni usmál. Dokonce i v tom vězení měla větší pocit společnosti, než sama ve velké komnatě, bez svého manžela a se spoustou povinnosti na krku. Nedovedla si byť jen představit, že se bude muset naučit to všechno, o čem mluvila princezna a vždycky když si na to vzpomněla, měla chuť se rozkřičet, něco rozbít a utéct daleko ode všeho.

Horečka

Bylo to už před čtrnácti dny, kdy utekla. Seběhlo se to tak rychle, že si nebyla jistá, zda by to samé udělala znovu, kdyby měla možnost druhé volby. V náručí měla nasbírané dřevo, které nesla k malému ohništi, na kterém pekla dva zajíce. Jeden pro ni a jeden pro něj. Od doby, kdy se probudili v lese, se jeho stav zhoršil. Nejdříve ji pomáhal, obstaral jídlo, dřevo, oheň, ale nemluvil. Pak se jeho stav zhoršoval, začal být apatický, prospal většinu dne i noci a poslední dva dny byl v horečce. Nevěděla, co si s ním počne, navíc cítila, že by se měli přesunout někam jinam. Tady je mohl kdokoli najít, a bylo jen otázkou času, kdy se k nim dostanou. Hory jim poskytovali úkryt, ale ani sebelepší úkryt je nemohl ochránit. Ne po tom, co udělal. A nebylo žádným tajemstvím, že král ho nechá zabít. Byl moc nebezpečný, mohl ohrozit jeho moc, ale to všechno by se možná i dalo přehlednout, kdyby se nestalo to na tom stadionu. Pokud do teď měl nějaké zastánce, nějaké přívržence tak se jich definitivně zbavil právě zapálením stadionu, kterému přihlíželo několik desítek lidí. Povzdechla si a přiložila na oheň, z ohniště se vzedmul dým. Klackem do ohně trochu šťouchala, ale bylo to jen proto, že nevěděla, co dělat.

Poprvé v životě zatoužila po tom, aby tady byl někdo s ní. Byla bezradná a za jakoukoli radu by dala cokoli. Vzpomněla si na Amu, kde asi teď je a co se stalo, že se neobjevila ani na stadionu? Tak trochu čekala, že ho zastaví právě ona, byli spolu v poslední době pořád a na ni zapomněli. Jenže ona tam nebyla a nebyla ani tady. Byla sama a bezmocná. Podívala se k nebi, jako by tam snad mohlo být něco jiného než jen modrá obloha a polední slunce. Přikryla Wiliema jeho kabátem a posadila se vedle něj. Rukama si objala kolena a čekala, jako tolik dní před tím. Jak dlouho tohle ještě vydrží?

Škola života

Sotva se Destrovi udělalo lépe, už chtěl jít pryč z pokoje, ve kterém byl doslova vězněn a nepomohli ani žádné rady lékařů.

Nenechal si to vymluvit. A když přemluvil Terinu, aby ho vzala na sluníčko, nebylo těžké přemluvit ani Paka, aby jim pomohl. Podpírali ho na schodišti, ale jinak šel sám. Sykal bolesti, ale byl opatrný a nic si znovu neroztrhl. Posadil se hned na první lavičku a Terina si sedla vedle něj, aby mu mohla opřít hlavu o rameno. Pako chtěl odejít, ale Terina ho zarazila.

„Kam bys šel? Prosím, zůstaň.“ Pako se podíval trochu provinile na Destra, který se ale usmíval. „Proč ne?“ pohladil Terinu po vlasech a Paka přepadla myšlenka, že právě pro to. Od té doby, kdy se Destr probral, najednou na něj neměla tolik času, většinou rozprávěla s Destrem a když za ním přišla, vždy se to týkalo jeho. Byl to třetí den od jeho probuzení a Pako si čím dál palčivěji uvědomoval, že se nachýlil jeho čas, kdy se s nimi bude muset rozloučit. Jenže bylo to těžší, než si myslel. Když se na ni teď tak díval, na jejich spokojenost, trhalo mu to srdce na kusy. Prohodil několik slov s Destrem, jak si Terina přála, ale po pravdě se nijak nesnažil, aby se spřátelili. Nechtěl vědět, kdo je ten muž, kvůli kterému měl být on nešťastný. Terina však nenaléhala, netlačila na něj, za což ji byl vděčný. Zhluboka se nadechl. „Myslím, že je čas, abych odjel.“ Zopakoval zamyšleně. Terina se zvedla. „Cože? To ne! Nesmíš odjet. Prosím.“ Destr se zašklebil a Pako se zamračil. „Už jsem tady zbytečný, vy máte sebe a já ztratil postavení a není nikdo, kvůli komu bych tady měl setrvávat.

Navíc vy se brzy vrátíte do své země a já…“ nechal to nedopovězené, bál se že by prozradil příliš mnoho. „Budu cestovat.

To jsem vždycky chtěl.“ Terina se zamračila a podívala se na Destra, který ji sledoval měkkým pohledem. Pak se obrátila na Paka, který ji bedlivě sledoval. „Zůstaň ještě chvíli. Prosím. Kvůli mě. Kvůli tomu, abych se ti mohla odvděčit za to, co jsi pro mě udělal. Mohli bychom si vyjet na koních,mohli bychom se projít, chci ti vynahradit, jak jsi se mnou čekal u jeho postele. Chtěla bych, abys zůstal a užil si s námi ještě trochu legrace.“ přitiskla se k Destrovi, který ji objal. Pako se zhluboka nadechl. Vážně mu to neulehčovala. Už chtěl říct, že by neměl, je tady hostem, a že se nechce dožít toho, jak ho nový král vyhodí, když v tom se kolem nich prohnala nová královna. Měla odhodlány výraz a doslova pelášila do zahrady.

Nebylo pochyb o tom, že se přišla schovat. Terina se zamračila. „Nebyla to Em?“ „Myslíš nová královna?“ zeptal se trochu zmateně Pako. Byl na jejich obřadu a litoval ji, už jen proto že věděl, že ji to všichni pěkně osladí. Každý ve vyšší smetánce se chtěl dostat na trůn, a tím zpečetit svoje postavení a pak si přišla nějaká dívka, která se uměla tak akorát prát.

Na druhou stranu ji obdivoval, to co podstoupila ji dělalo samo o sobě královnou. „Ne, Em, ta žena, co mi napsala, že je Destr zraněný. To ji vděčím za to, že jsem tady.“ Destr se zamračil, ale žena už byla pryč, aby jí mohl domněnku potvrdit nebo vyvrátit. Rychle vstala a nechala muže samotné. Rychlým krokem, který ale dával znát vychování, se ji jala následovat. „Možná by neškodilo trochu vysvětlení,“ nadhodil Destr a významně se podíval na Paka. Ten úplně zapomněl na jejich předchozí rozhovor a rozhodl se, že mu přeci jen dá šanci.

Terina ji našla v zákoutí s orchidejemi, přecházela z jednoho rohu k druhému a evidentně zuřila. Postavila se tak, aby ji nemohla přehlédnout a sledovala ji s ledovým klidem. Konečné se zastavila a podívala se na Terinu. „Jsem v háji,“ hlesla vysíleně a velmi výmluvně. Terina pozvedla obočí. „Byla jsem u Destra a tak nevím, co se stalo.“ „Zpackala jsem si život.“ prohlásila rozhodně. „Hrála jsem si na muže a vyhrála jsem turnaj. Bezvadný ne? A místo toho, aby mě popravili, jak jsem očekávala, mě strčili na deset dní do vězení a pak mě z něj vytáhli, aby mi Lorán oznámil, že mě jako král zachrání a to tím, že si mě vezme.“ Terina otevřela pusu a zase jí zavřela. Možná se neměla zavřít před celým světem. Možná bylo na čase, aby se dostala zpátky do světa, kam patřila. „A když jsem se stala královnou, což jsem mimochodem vůbec nechtěla, tak až poté jsem zjistila, že to není žádná zábava, že se musím jen usmívat a podpořit Lorána, ať mám jakýkoli názor. Navíc dvorní dámy mi neustále připomínají, jak se sem nehodím a Lorán se mě od svatby ani nedotkl. Miluju stále Erika, kterého jsem ještě od té doby neviděla, můj bratr má čtyři malé děti a je vdovec a já tady trčím, v zahradě s ženou, kterou to vůbec nezajímá.“ vztekle praštila rukou do květiny a ta se zlomila a spadla na zem. „Taky se teď zatváříš, že jsem nevychovaná?

Že bych se měla ovládat, jsem přeci královna, no ne?“ znovu praštila do záhonu a pak do květin i vztekle kopla. Terina tam stala a nehýbala se. Nakonec se rozhodla, že se přeci jen usměje, tak trochu si dokázala představit, jak se teď cítí.

Pamatovala si, jak poprvé přišla do společnosti a to byla nikdo. Ona byla jen další dívka v řadě a přeci od ní všichni očekávali jen bezchybné chování. Em začala znovu přešlapovat. „Jak já nenávidím tu ženskou, která se tváří, jako by žvýkala citróny a neustále mě zahrnuje samými: To nesmíš, takhle nechoď, co to zas děláš? Myslíš, že krmíš slepice? Jsi královna, tak se podle toho chovej,“ bezmocně rozpřáhla ruce a semkla rty. Terina povytáhla obočí a znovu se usmála. I tohle si dovedla velmi živě představit. Em se na ní zamračila. „Všechno. Už jsem skončila. Ted můžeš jít to všem převyprávět a třeba mi už konečně dají pokoj a vyženou mě.“ Terina udělala krok k ní. „Myslím, že bych ti mohla pomoct.“ Em se zamračila a prohlédla si ženu, kterou poznala, jako když byla ještě obyčejná. Pamatovala si, jak působila vznešeně a jak obdivovala její sebeovládání. „Něco ti dlužím a myslím, že když jsem uspěla na královském dvoře v Západních ostrovech a to jsem tak trochu černá ovce, dokážu pomoct královně, aby se vypořádala se závistivými dámami. Vlastně jsme v dost podobné situaci. Destr, jak jistě víš je synovec krále, a já jen obyčejná dvorní dáma. Sen každé dívky je vdát se za něj a on si vybral mě. Není to zvláštní?“ Přejela ji pohledem. „Ani ne,“ řekla upřímně, čímž Terinu uvedla do rozpaků, ale pak se naštěstí vrátila k původní myšlence. „Dokázala bys mi ukázat, jak být královnou?“ „Nikdy jsem královnou nebyla,“ usmála se a sledovala, jak Em hltá každé její slovo, „ale něco bych ti snad ukázat mohla. První rada, nikdy nedej najevo, že tě něco rozhodilo. Ignoruj je a oni toho dříve či později nechají. Přestane je to bavit. Když jsem poprvé přišla na banket, kde byl otec Destra, všichni si šuškali, jak jdu jen po titulu, jak jsem ho odloudila a zaklela, a že mám nepřístojné chování. Když jsem odcházela, nikdo neřekl ani slovo.“ „Poslechnu tě na slovo,“ zapřísahala ji Em, „jen mě jich prosím zbav.“ Terina se do ní zavěsila. „Budeme potřebovat pomoc, a kdo jiný by to mohl být než dva princové, kteří na nás čekají?“ Z Em spadl obrovský kámen. Najednou se svět nezdál tak černý, jako před několika minutami, kdy se na ni všichni dívali skrz prsty.

Najednou měla chuť bojovat a udělat všechno, co bylo v jejích silách, aby všem dokázala, že na to má. Ne pro Lorána, ani pro království, ale jednoduše pro sebe. Všem dokáže, že není jen rváčka, ale že je i žena, a že se umí usmívat stejně uměle, jako kdokoli jiný. „Takže,“ začala Terina, když se zastavili před lavičkou. „Tohle je Em a potřebuje být královnou. Titul už má, ale královští supi ji to dávají znát.

A já neznám nikoho vhodnějšího, kdo by ji mohl pomoci, než dva prince a dvorní dáma.“ Muži se na sebe překvapeně podívali. „Em, Destr, který je ti stejně jako já vděčný, žes mi napsala a Pako, princ, který přesně ví na jakou dámu a šlechtice co platí, a všechno ti to prozradí, když mu slíbíš, že tady bude moct být, jak dlouho jen bude chtít.“ Em se rozzářila a bylo vidět, že si oddechla. „Pane bože!“ vyjekla. „Já, nemůžu tomu uvěřit! Princové, já...“ koktala nadšeně.

„Vždycky jsem o vás jen slyšela a vy tady...“ došli ji slova a muži se na ní dívali trochu v rozpacích. Terina se usmála.

„Pravidlo druhé. Jásat bez svědků, princ nebo princezna, jsou to stejní lidé, jako ty nebo já.“ Rozpačitě se usmála a pak si z nervozity začala okusovat ret. „Pravidlo třetí. Nech rty na pokoji. Když budeš nalíčená, zůstane ti rtěnka na zubech a lidé tě pomluví.“ Em zaváhala. „Pravidlo čtvrté,“ přidal se Pako, „tvář se stále příjemné. Muži to ocení a ty budeš vypadat ještě krásněji, než obvykle. „A musíš si věřit.“ dodal Destr, který si ji pobaveně prohlížel. „Když si dvorní dáma nevěří, natož pak královna, všichni ji odsoudí rovnou. Když jsem poprvé viděl Terinu, zaujal mě její pohled, který vyzýval k tomu, abych k ní promluvil. A ona mě odbyla tak, že mi to vyrazilo dech. Věr mi, nemohl jsem ji dostat ještě několik dní z hlavy a myslím, že se mi to nepodařilo do teď.“ Terina se usmála a naklonila se k němu, aby ho mohla políbit. „Byl jsi arogantní.

Myslel sis, že jsi pán světa, musel ti už někdo říct, že takhle ne.“ Destr zavrtěl hlavou. „To ty sis myslela, že ti to tam patří.

Ostatní se jen pochlebovali, ale ty sis myslela svoje: Na mě si ani žádný skoro princ nepřijde.“ Terina pohodila hlavou.

„Taky že ne.“ Destr ji chytil za ruku a trochu si ji přitáhl blíž. „Nakonec jsem stejně vyhrál.“ „To se ještě uvidí,“ vysmekla se mu a vrátila se pohledem k zbylé dvojici, kteří je fascinovaně sledovali. „Jako královna musíš dávat najevo, že jsi někdo, ale nesmíš to přehánět,“ propíchla pohledem Destra. Em se zatvářila nešťastné a Pako se usmál. „Vítej v pekle.“ Destr s Terinou po něm střelily pohledem, ale nic neřekli. Nakonec vlastně souhlasili. Oba si toho se smetánkou užili víc než bylo zdrávo a tvářit se, že je to zábava by bylo pokrytecké. „Teď ti půjdeme vybrat šaty.“ rozhodla Terina. „Nevím, kdo tě obléká, ale tyhle šaty vyšly z módy už před několika lety.“ „Nejsou špatné,“ oponovala nejistě Embr, ale to už ji táhla do komnat. Terina ještě křikla na muže, aby počkali, že jsou hned zpátky. Když se vrátili, oba souhlasně zamručeli. „Embr, královna Walgradu,“ představila ji znovu a Pako vstal. Pochopil, co po něm chce a tak se ji uklonil. „Ted se jemně ukloň taky,“ nabádala Terina, „ale ne moc. Asi takhle.“ názorně ji předvedla, že jen skloní krk a pak klesne v kolenou.

Na třetí pokus se ji to povedlo. „Budeš to muset natrénovat, ale pro začátek to nebylo špatné.“ „Vaše výsosti,“ Pako vzal Em ruku, která s ní trochu trhla. Tohle nečekala. „Tím ti projevuje úctu,“ komentovala jeho gesto Terina. „Jemně ohni prsty a sotva se dotýkej jeho prstů.“ pomohla jí, do správné polohy a pak Pako naznačil, že ji políbil. „Neměli by se tě ani dotknout, pak by to bylo moc důvěrné,“ poučovala dál. „Když tě políbí, znamená to příbuzenský vztah nebo hodně blízký vztah. Na to si dej pozor.“ Em špulila rty, a soustředila se, aby se ani nehnula. Pako se narovnal a ruku pustil. Em ji křečovitě držela stále na svém místě. Musíš zareagovat okamžitě, a ruku nechat klesnout, ale ne moc rychle, aby to nevypadalo, že tě to obtěžovala. „Tohle bylo moc rychle,“ poznamenal Destr, který nemohl spustit oči z Teriny. Byla úžasná. Byla by z ní skvělá královna. Terina přikývla a Em si povzdechla. „Tak jo, vzdávám se. Tohle prostě nezvládnu.“

„Bohužel se nedá nic dělat.“ pokrčila rameny Terina a postavila se vedle ní. „Dívej se, jak by to mělo vypadat.“ Pako trochu pohodil hlavou. Věděl, že se při tak jednoduché úkloně dá říct hodně, rty přitisknuté na hebkou kůži byl jen detail.

Stejně jako Destr s Terinou věděl, že když se ukloní moc nebo málo, že tím vyjadřuje svoji náklonnost, stejně tak jako když bude stát zbytečně blízko, mohl by ji přivézt do rozpaků. Kontroloval se, aby neudělal nějakou pitomost a co nejlehčeji se uklonil. Terina předvedla perfektní úklonu a usmála se. „Tím dáváš najevo, že ho ráda vidíš. Když se tvoje tvář nezmění, je to prostě formalita.“ Pako začal natahovat ruku a ona mu vyšla vstříc. „Nesmíš vyrazit dřív než on, ani později. Musíš ho bedlivě sledovat.“ Položila ruku na jeho nabízenou a sledovala, jak se přibližuje rty. Zastavil se prakticky na poslední chvíli a Terina se usmála, i když ji to zaskočilo. Tohle nekomentovala. Byl to projev hlubokého přátelství, kterého se patrně Em hned tak u dvora nesetká.

Oba ruce stáhli a Pako se narovnal. „Vaše výsosti, je mi velkou ctí, že tady dnes mohu být s vámi.“ „Tak a teď, co bys odpověděla?“ otázala se Em, která znovu špulila rty a mračila se. „Nemáte zač?“ Destr se rozesmál. „Vždycky jsem to chtěl říct,“pokrčil rameny, když ho zpražila pohledem. Jen se usmál a pokračoval dál:„Jako člen královské rodiny většinou nemáš šanci ovlivňovat, kdo přijde a kdo ne. Je v tom systém a ty máš právo si pozvat jen pár osob, které musí schválit člověk, který je placený za to, aby nikdo nebyl uražen, že nebyl pozván a někdo nehodoval přílišnému zájmu.“ Terina zaskřípala zuby. „Tím mi právě moc nepomáháš.“ „Je to ale pravda. Je sice hezké, že ji to učíš, ale tebe snad pozvali na zámek za celou dobu, co jsem byl pryč, na jedinou sešlost?“ Terina si založila ruce na prsou. „Měla jsem jiné starosti, pokud si nevzpomínáš.“ Zaculil se. „Takže ne.“ „Stejně bych nešla.“ „Nejsi na jejich listině, takže když děkuješ za to, že se můžeš zúčastnit, pak bys neměla děkovat královně, ale tomu v rohu, s tím pergamenem, který si zaznamenává, co se událo. Proč myslíš, že když jsi se svého času dohadovala s Poem, že tam vždy byl, když jsi byla pozvaná?“ „Fajn,“ odsekla trochu pobouřeně, nelíbilo se jí to poslouchat, „budu si to pamatovat.“ Destr spokojeně přikývl. „Ještě si na mě vzpomeneš, jen počkej, jak tě to bude otravovat.“ chtěla mu vysvětlit, že na rozdíl od Em, ona královna nebude, ale nakonec se rozhodla, že nebude plýtvat slovy. Jenže on se nenechal odbýt. „Jako moje žena budeš patřit ke královským a to si piš, že se najde spousty lidí, co ti poděkují.“ „Tak ať.“ Trhla hlavou vznešeně. Nechápala, co tím chce dokázat. Pako se pobaveně zasmál.

„Vidíš,“ ukázal prstem na Paka, „ví, o čem mluvím.“ Pako jen bezmocně pokrčil rameny, když se na něj tázavě otočila.

„Má pravdu, je to fraška.“ Terina se zhluboka nadechla. „Fajn. Tak je to fraška. A co má být? A poklona není zbytečná? A co všechny ty fráze? Hm?“ Destr se podíval na Paka a ten přikývl. „Když už o tom mluvíme, poklona vypadá alespoň dobře. Prohlídneš si tu ženu a ohodnotíš její ladnost pohybů. Fráze jsou pro ty, co neumí samy myslet.“ „Jasně. Máte pravdu. Je to všechno jen snůška nesmyslů, Em, prostě jim řekni, co ti radí tady pánové a ono to nějak dopadne.“ Destr pobaveně zavrtěl hlavou. „Nemusíš se hned rozčilovat. Chtěla si radu od prince. Tak tady je: Buď originální, lidé to čekají.

Čím víc frází řekneš, tím budou otrávenější. A rada, co říct na poděkování, že mohou přijít?“ zvedl se a popošel k Terině, která se na něj rozzlobeně dívala. „Paní Terino,“ zašveholil jako žena, „jste tak převelice laskavá, že jste mě pozvala. Moc to pro mě a mého manžela znamená a...“ Terina ho znechuceně zarazila a zpražila ho pohledem. Dostal ji přesně tam, kam chtěl a za to ho nenáviděla. Věděl, že ona by nikdy neřekla frázi typu: „Děkuji, jste velice laskavá.“ nebo: „To nestojí za řeč, snad se vám tady bude líbit.“ k tomu by se nesnížila. Přesně jak řekl. Tajemství je v originalitě. „Ale prosím vás, už jsme vás měli na seznamu dlouho, ale zaslechli jsme, že se váš muž zranil.

Doufám, že je na tom už lépe.“ Destr se usmál. „Oh ano, už je zdráv a zase se otáčí za děvčaty.“ Terina se uměle usmála, ale v ten moment to vypadlo velice působivě. „Vážně, to musíte mít radost. A co vaše dcera? Je pravda, že se zasnoubila?“

„Och ano, ale je to takový buran, samý průšvih, ale je bohatý a má titul prince, tak snad s ním bude šťastná.“ „Přeji jí hodně štěstí.“ Terina se znovu usmála lehkým úsměvem a pak sklonila hlavu, vzala objemnou sukni šatů a poodešla. Em jen zírala, Pako se usmíval. Bavil ho pohled se na ně i jen dívat, teď když viděl, jak se pošťuchují a nejsou to žádná prázdná slova, měl Destra zas o kousek radši. Uvědomoval si, že on by jí mohl zahrnout vším, co by chtěla, opatrovat jí jako květinku, ale o to nestála. Chtěla někoho stejně rázného a upřímného jako byla ona sama, a našla ho právě v podobě prince, který pro ni riskoval všechno. Nemohl, než jim to závidět a doufat, že snad jednou nalezne štěstí, stejně jako ona. „Takže mám říct co?“

Destr se prosmekl kolem Teriny a políbil ji na tvář. Jejich prsty se lehce dotkly a bylo v tom víc, než by se na první pohled mohlo zdát. „Pokud chceš být dobrá, řekni: To nestojí za řeč, nebo něco jako, už dlouho jsem vás chtěla pozvat, ale měla jste tolik práce. Pak ale hrozí riziko, že tam budete stát a nebudete mít co říct.“ Terina šlehla po Destrovi pohledem. „Stačí to teoreticky i jen odmávnout, nebo kývnout. Ale abys zapůsobila, musíš si pamatovat detaily. Kdo je její manžel, kolik má děti, jestli plánuje rekonstrukci domů, jestli má psy.

Ona ocení, že si to pamatuješ a bude si připadat výjimečná, tebe to nezabije.“ „To si mám pamatovat o všech lidech, kteří se budou pohybovat v mé blízkosti?“ „Ano, být královnou je pěkná nuda.“ „To mi povídej,“ souhlasila zničeně s Pakem Em. „Proč myslíš, že jsem nezávodil? Měl jsem toho po krk.“ Terina nazlobeně našpulila rty. Vůbec jí nepomáhali. Kývla na Em a vydali se do zámku. „Pravidlo nevím kolik.“ prohodila, když vcházeli do paláce. „Nikdo by si neměl být jistý, co uděláš.

Musíš být nepředvídatelná, musíš ostatní udržovat ve střehu. Je to součástí dvora, hádat, co se bude dít, jaký rozmar si vymyslíš tentokrát. Když se o tobě mluví, je to dobře. Bude se o tobě vědět. Když po tobě nevzdechne pes, něco děláš špatně. Zatím je to tvoje nešikovnost, později budeš muset udržet jejich zájem jinak. To že jsi královna ti dává jistý prostor pro to nebýt pořád na očích, ale nesmíš usnout na vavřínech. Budeš nudná, bude to ještě horší, než když jsi teď nemožná.

Věr mi. Už v tom chodím dlouho. A teď se převlékni do těch citrónově žlutých šatů, je čas na oběd. Dovol se manžela, aby mě nechal poobědvat s vámi, a já ti ukážu základy.“ Em se šklebila, ale poslechla. Terina čekala před jídelním sálem a nevěděla, zda ji vpustí. Neslušelo se to. Byla to jejich chvilka a ona se cítila jako vetřelec. Dveře se otevřely a v nich stála Em a kývala, aby přistoupila. Sloužící právě chystaly její místo a ona začala už s usazováním. „Nejdřív kývni na krále, na svého manžela. Je na tobě, jak to uděláš, co tím budeš chtít říct. Je to tvůj manžel, tenhle pohled patří jen jemu.“ Em přikývla a Lorán trochu naklonil hlavu. Kdo že je ta žena? „Pak kývneš na sluhu, který ti přisune židli. Nedívej se na něj a jen si rovně sedni. To vypadá nejlépe. Židle se nedotýkej.“ Em to zopakovala podle ní. „Ubrousek,“ pokračovala, „jen nenápadně ho nech sklouznout do klína, není hezké, když máš skvrny na šatech.“ Em se pokusila gesto zopakovat. „Moc zbrkle,“ upozornila ji. „Nyní jdeme na první chod.“

Dopis

Princ byl v knihovně, rád se tady schovával, protože ho tu nikdo nehledal. Netajil se tím, že nerad čte a že ho knihy nezajímají. On žil pro zábavu, vzrušení a meče. Seděl v lenošce, která byla trochu prosezená, ale i tak stále velice pohodlná, po pravici měl regály s knihami a po levici krb,ve kterém slabě hořelo polínko. V ruce držel dopis, obálka s královskou pečetí ležela na zemi vedle něho. Očima přejížděl řádky, a na jeho čele se objevovaly brázdy rozladění. Přečetl ho celkem třikrát, se stále zvyšujícím se napětím, a pak list odhodil do krbu. Zamyšleně sledoval, jak se ohýbá a pak najednou vzplanul jasným plamenem. Teprve když si byl jist, že shořel zcela, zvedl se a odhodil i obálku do krbu. Pak vyšel z knihovny a zamířil do komnat, které byly určeny jeho otci. Zaklepal a když se ozvalo vyzvání, vstoupil. „Hm?“ zvedl jeho otec, král Západních ostrovů, hlavu od nějaké listiny, kterou právě četl. „Destr se uzdravuje.“ řekl bez okolků, na vyměňování nějakých zdvořilosti neměl ani pomyšlení. „To je dobrá zpráva, ne?“ pozvedl obočí, ale listinu odložil. Zdálo se, že ho to přeci jen zaujalo. „Vezme si ji.“ pokračoval, nemusel říkat Terinino jméno, vše bylo jasné. Pokrčil rameny.

„Má postavení, které si ukotvil, lidé se o něj bojí a sňatkem s ní si jedině polepší. Všichni mu drží palce. Měl bys mu to taky přát.“ Princ navlhčil rty. „Je oblíbenější.“ ta věta prozradila víc, než zamýšlel. V jejich království nebyl zvyk bojovat o korunu, jako na Východě, tady se koruna dědila. Když zemřel král, přecházela koruna na dědice, kterého král zvolil. Pak nastupoval do třídenního zkušebního období, kdy kdokoli mohl zpochybnit jeho nárok a vyzvat ho na souboj. Kdyby následník prohrál, byl by svržen a na trůn by se dostala nová krev. V historii se to už několikrát stalo a on nepochyboval, že kdyby měl bojovat s Destrem, prohrál by.

Nikdo jiný by pravděpodobně do boje nešel. Navíc byl oblíbenější, jak si palčivě uvědomoval a nyní se před ním se vynořila otázka, zda je ještě princ číslo jedna nebo už jen náhradník. Král věděl, na co se ptal a po pravdě nevěděl odpověď. Destr měl podporu, zatímco o jeho synovi kolovali jen zvěsti o jeho špatně pověsti, princeznu odmítl jen proto, aby namíchl šlechtu a jeho samozřejmě, byl rozmarný a lidé se začínali ptát, jestli právě o takového krále stojí. Ale byl to jeho syn, jeho krev. Nemohl ho zradit ani na úkor Destra, muže kterému držely palce celé ostrovy, a které k němu vzhlížely jako k muži, který pro svou lásku byl ochoten zemřít. Vzhlédl k princi a ten se zamračil. „Takže mi nedáš své slovo?“ Zeptal se rozhodně. „Nejsem ještě rozhodnut.“ odpověděl upřímně. Princ strčil ruce do kapes. „Takže moje obavy jsou oprávněné.“ neotálel už déle v jeho přítomnosti a vydal se zpět do útrob zámku. Měl by s tím začít něco dělat a to rychle, dokud není pozdě. Ještě ten večer si zavolal několik rádců a společně řešili, jak získat ve svůj prospěch lid. Pár nápadů nakonec přeci jen vymysleli. Oficiální událost První zkouška ohněm pro Em přišla po čtrnácti dnech, kdy se od ní Terina nehnula ani na krok. Destr byl naštvaný, že na něj nemá tolik času, jakby si představoval, ale uklidňoval se tím, že si vezme jeho, ne Embr.

Když si ji ukradl na chvilku pro sebe, měla myšlenky jinde, byla nepozorná a vůbec nevnímala jeho narážky, nereagovala tak, jak byl zvyklý a to ho rozčilovalo víc, než si byl ochotný připustit. Pokud trpěl Destr, Pako zažíval práva muka. Pro Destra si občas chvilku našla, pro něj nikdy. A když, tak jen aby se pitomě klaněl a vysvětloval Em, která dvorní měla poměr s kým a jak se jmenují jejich manželé. Byl z toho rozladěný a občas se neudržel a schytal to nějaký sluha, který byl poblíž. Terina, jako by ignorovala celý svět, kromě Em, která z toho byla napůl šílená, byla s ní pořád, neměla chvilku soukromí, odcházela až když se jí klížila víčka a vracela se ještě dřív, než se pořádně probudila, aby ji zahrnula dalšími pravidly, které nebraly konec.

Nejraději by ji poslala pryč, ale moc dobře si uvědomovala, jaké díky ní dělá pokroky a že si dvorní dámy v její společnosti tolik nedovolí. První větší banket od svatby se konal právě tento den. Od rána byla nesvá, Terina ji pořád napomínala a ona byla čím dál rozladěnější. „Bude to poprvé, kdy tam nebudu. Uvidíš, co ses naučila.“ Trhla sebou. „Cože? Já myslela, že přijdete všichni, abyste mě podpořili!“ Terina se usmála. „Nemůžu tě vodit za ručičku pořád. Myslím, že už umíš všechno, aby ses vypořádala s nepříjemnostmi, které se jistě dostaví. A když zvládneš tohle, pak už tě nebudu tolik trápit, jen občas.“ Při té představě se usmála. Chtěla pomoct přítelkyni, ale bylo to vyčerpávající a Destr se odtáhl. Nechtěla ho dál trápit, musel se šíleně nudit, stále ještě nebyl plně zdráv a tak musel zůstávat v pokoji, nebo se jen pomalu procházet po zahradě, což pro jeho neklidnou povahu zvlášť bez Teriny bylo utrpení, a byla pevně rozhodnuta se po dnešní noci vrhnout do příprav jejich svatby. Em jim nabídla, že se mohou vzít v královské kapli, ale oni se rozhodli, že se raději vrátí domů, hned jak bude Destr schopný se vydat na cestu. To byla poslední věc, na které se s Destrem shodli. Od té doby spolu prakticky nemluvili, nebyl čas. Ale dneska večer naplánovala v romantickém duchu. Nechají si přinést jídlo do pokoje, budou si povídat za svitu svíček, a kdo ví, co bude dál? Musela se nad tou představou usmát, a už se nemohla dočkat. „Myslíš na něj, že jo?“ zeptala se zasmušile Em. Nemělo cenu zapírat. „Dlouho jsme spolu nebyli a máme toho hodně co dohánět.“ „Je to moje vina,“ mračila se Em, „ale dneska ti ostudu neudělám, slibuju.“ „Beru tě za slovo,“ přikývla, když se ozvalo zaklepání na dveře. Lorán opatrně vstoupil, jako by se bál, co najde. I on dělal pokroky, stál rovně a byla z něj cítit autorita, ale bohužel i únava. Ženy lehce sklonily hlavy. „Mužů s vámi mluvit o samotě?“ zeptal se Teriny, která se překvapeně zvedla.

„Jistě.“

Prošla kolem Em. „Všechno dobře dopadne, uvidíš. Ještě se zastavím.“ Královna přikývla a otočila se k zrcadlu. Na svého manžela se sotva podívala. Ani se nepozastavila nad tím, že nechce mluvit s ní. Od svatby spolu téměř nepromluvili, Em nemohla zapomenout, jak v ní nevěřil a on věděl, že udělal chybu a nevěděl, jak to napravit. Snažil se ji ve všem vyjít vstříc, ale Em si toho sotva všimla. To byl také jeden z důvodů, proč si chtěl promluvit s její novou společníci osobně.

Samozřejmě jako král nemohl přiznat, jak se mu nedaří a tak se snažil alespoň ze začátku zachovat zdání, že si ji vypůjčil z jiného důvodů. „Terino,“ nadechl se, „jsem velice rád, že Em tolik pomáháš. Nevím, jak by to bez tebe zvládla tak rychle a nevím, jak projevit vděčnost, kterou nyní cítím. Proto jsem se rozhodl, alespoň pro malý dárek a to pozvání tebe a tvého snoubence na dnešní banket, Em to jistě ocení a já bych byl rád, kdybyste se bavili.“ Terina sklapla. Pozval ji samotný král, nemohla odmítnout, stejně jako Destr. „Nevím, jestli už zvládne jít do společnosti,“ namítla chabě, ale věděla, že je to zbytečně. Bude tam muset jít, s Destrem, nebo bez něj. Po romantickém večeru už ani nevzdechla. „Přesto díky,“ hlesla,

„jsem nadšená.“ Zkoumavě si ji prohlédl. „Nevypadáte tak.“ Pokrčila už o mnohem veseleji rameny. „Jen jsem přemýšlela, co si vezmu na sebe. Destrovi jste pozvání už předal, nebo...?“ naklonila hlavu na stranu. „Zařídím to,“ řekl neurčitě a podíval se nejistě do chodby. „Je to všechno, můj pane?“ zeptala se odevzdaně, protože nechtěla ani pomyslet, co by dalšího mohl vymyslet. Nevěděla, jaký je král, neměla zatím to potěšení. Ze zámku nevystrčila paty už téměř měsíc, služebné si nedovolili nic říct a Em se tvářila, jako by ho ani neznala. „Vlastně,“ začal vyhýbavě a znovu zkontroloval chodbu. „Nemluvila s tebou Em o mě, nebo se nezmínila jak...“ zavrtěl hlavou. „Zapomeňte na to.“ Terina stála jako opařená na místě, zatímco on se sklesle vydal chodbou. Chtěla se za ním rozběhnout a dát mu naději, ale nevěděla, zda na to má právo. Královna o svém muži ani jednou nepromluvila, když na něj náhodou přišla řeč, tak jen trochu ztuhla, ale jinak neudělala nic. Žádný náznak nějakého citu, souznění, porozumění. Byli jako dva cizí lidé a podle Teriny to nevypadalo, že by s tím chtěla něco dělat. Pokrčila rameny, nic ji do toho nebylo. Její úkol skončil, nebo alespoň ta horší část. Embr byla teprve na začátku, dělala malé krůčky, a teprve dnes se ukáže, jestli se nevrátí na začátek. V tomhle směru jí důvěřovala.

Vydala se do svých komnat, aby se trochu upravila, chtěla se Destrovi líbit, zvláště, když se tak málo viděli. Našla ho v posteli, četl tlustou knihu a když vstoupila, rozzářil se a chtěl vyskočit, ale ona ho zadržela a přisedla k němu. „Už tady byl?“ zeptala se, ale vůbec to nebylo to, co ji zajímalo. „Myslíš posel s pozváním?“ zamračil se a jeho pohled trochu ochladl. Terině to neuniklo a taky se trochu odtáhla. Něco se dělo a ona neměla ponětí, co přesně. Jako by se mezi ně postavila velká bariéra a oni na sebe sotva viděli. „Půjdeš?“ „A ty?“ odpověděl otázkou a odložil definitivně knihu.

„Musím, pozval mě král.“ zachmuřila se. „Chtěla jsem být dnes jen s tebou. Byla jsem domluvená se služebnictvem, že nás sem donesou večeři, byli by jsme sami a...“ pokrčila rameny. Měla svěšená ramena a dívala se na své prsty, takže nezahlédla, jak jeho pohled znovu změkl. „Půjdu,“ rozhodl se okamžitě. Přikývla a smutně vstala. „Myslíš, že půjde i Pako? Dlouho jsem ho neviděla. Chtěla bych s ním prohodit pár slov.“ vyhledala jeho oči, ale našla jen zklamání. Zachvěla se. „Nevím,“ odpověděl odměřeně a vzal zpátky knihu. Celá zmatená a rozbolavělá se na něj naposledy podívala a odešla bez rozloučení. Bylo ji do breku. Svůj slib Em, že se ještě dostaví splnila, a znovu ji musela přesvědčit, že vše bude v pořádku. Jak se zdálo, královna neměla informaci, že se přeci jen dostaví a ona ji to nehodlala prozradit. Musela si zkusit, jaké to je stát na vlastních nohou. „Terino, jsem tak strašně nervózní,“ přiznala, co bylo očividné na první pohled. Stará služebná v bílé zástěře jí pomáhala s účesem a Terina jí nedůvěřivě sledovala. Zdálo se, že ví co dělá, ale královnina hlava tak zatím nevypadala.

Vlasy jí trčely na všechny strany a vypadala spíš jako by právě vstala, než že se chystá na oficiální banket. „Zvládneš to, král tě když tak podrží.“ Zašklebila se a odhodila pramen z čela. „O tom nejsem tak úplně přesvědčená.“ Terina udiveně zvedla obočí. „To myslíš vážně? Stačí když se na něj podíváš, ten by pro tebe udělal cokoli.“ „Myslíš?“ Žena konečně vzala nějaké sponky a pár krátkými, ale přesnými pohyby udělala přesně to, co bylo nutné.

Em vypadala báječně. Účes vypadal složitě, ale ne přehnaně, pramínky se do sebe motaly a na zádech měla delší prameny natočené do malých kudrlinek, vypadala kouzelně. Vstala, aby se Terině ukázala, na sobě měla černé korzetové šaty s bílým šněrováním. Sukně byla posetá drobnými perličkami, které měla Embr i kolem krku. „Ještě korunu a bude to perfektní,“ pochválila jí Terina. Opatrně vzala z podušky zlatý kroužek vykládaný perlami a nasadila ji jí na hlavu. „Kdybyste dovolila,“ naznačila služebná, že by ještě udělala poslední úpravu s korunkou a Em se vrátila na židli. „Zvládneš to. Všichni budou obdivovat tvoji krásu a na nějaké poklony zapomenou. Budeš úžasná.“ „Přála bych, abys tam byla taky.“ „Musíš se spoléhat přede vším na sebe.“ Smutně přikývla a Terina se zašklebila. „Já vím, chtěla jsem ještě chvíli být člověk a ne stroj.“ „Až si zvykneš, nebude to tak strašné.“ „Na to si nezvyknu nikdy,“ povzdechla si. Terina ji doprovodila kousek po chodbě, kde na ní čekal Lorán a musela uznat, že mu to moc slušelo. Dokonce i Em se usmála, ale jen letmo, snad se bála, že by to mohl zahlédnout. Rozloučila se a vydala se také převléknout. Nevěděla, jak se setkají s Destrem a byla z toho celá špatná, když v tom zabočila ke svému pokoji, kde ho našla, jak čeká na chodbě. Vypadal božsky. Na chvilku se zastavila, aby vychutnala ten pohled jeho očí, který měl patřit jen ji, jeho tělo, které se rýsovalo pod dokonale padnoucím oblekem a jeho rty, které se usmívali. Zachytila i jeho vůni, která jí rozehnala krev po celém těle. „Už jsem myslel, že jsi zapomněla,“ řekl trochu pobaveně, ale nezakryl tím, že vše není tak, jak by mělo. Chyběla v tom obvyklá lehkost, jako by ji vystřídal neklid a neshody. „Hned budu hotová,“ sklonila hlavu a prošla kolem něj, ani se jí nepokusil zachytit, aby ji mohl políbit.

„O tom pochybuji,“ broukl za ní s hravým vtipem, ona to však vzala vážně. Podle předpokladu ji to trvalo dlouho. Zjistila, že si musí přečesat i vlasy, služebné se motaly a ona se třikrát převlékla, než byla spokojena. Destr přecházel před pokojem, jako lev v kleci a když konečně vyšla, chtěl se ji posmívat, aby zakryl rozčilení, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Terina měla na sobě růžové korzetové šaty, které splývaly až na zem, na hlavě drobnou čelenku z drobných červených kamínků a tváře ji jen zářily. Zamrkala dlouhými řasami a byla ráda, že mu ještě dokáže vyrazit dech, alespoň něco bylo v obvyklé rovině.

Nabídl jí rámě a ona se do něj zavěsila naučeným pohybem. „Jsi překrásná,“ hlesl a ona se usmála, najednou všechny její pochyby, které měla před několika minutami, byly ty tam. „Už jsem se bála, že jsem se ti přestala líbit,“ přiznala trochu stydlivě. „V poslední době…“ nechtělo se ji pokračovat a tak jen odvrátila hlavu. Destr se zastavil a čekal, až se na něj podívá. Vzal ji něžně za bradu a opatrně, jako by se bál, že je porcelánová panenka, kterou by mohl rozbít, si ji přitahoval k sobě, až se jejich rty spojili a oni se na sebe div nevrhli, jak moc po tom už dny toužili. Vyrušila je až dvorní dáma, která si odfrkla a Terina se musela usmát, když Destr celý zrudl. Prstem mu setřela obtisk rtěnky, který mu ulpěl na rtech. Znovu jí nabídl rámě a ona se k němu přitiskla, takže když prošli dveřmi, všichni je viděli, jak se k sobě tulí a vyzařují tolik lásky, jako nikdo z okolí. Nejdříve budili zájem, později si na ně nikdo ani nevzpomněl. Em na ni šťastně kývla a Terina se povzbudivě usmála. Destr jim přinesl víno a oni postávali v rohu, Terina nespouštějíc oči z Em, která si zatím vedla dobře a Destr si povídal s nějakými starými známými. „Je tady Pako?“ zeptala se, když se konečně Destr uvolnil a přestal probírat lov. Nejdříve se snažila zapojit, ale nakonec jí přemohla nuda a odvrátila se. Byla vyčerpaná z toho, jak neustále vysvětlovala Em, co má říkat, že sama neměla sílu na letmé řeči. Zamračil se. „Já ti nestačím?“ Terina se na něj překvapeně podívala. „Co je to za otázku?“ Propichovali se pohledem, až nakonec Destr uhnul pohledem. „Omlouvám se, já jen že to je poslední dobou samý Pako, Pako a Em a na mě už není čas.“ Terina se začala usmívat. „Ty žárlíš!“ vyhrkla nadšeně a on jen zaťal zuby. „Ne, to není pravda. Jen se poslouchej.

Kde je Pako? A co dělá? A neviděl jsi ho?“ Terina se od srdce smála, konečně jí došlo, proč se choval tak odtažitě. „Jsi roztomilý, když se zlobíš,“ prohlásila a on k tomu všemu ještě zrudl. „Půjdeme tancovat?“ zeptala se klidně. „Nebo mám sehnat Paka?“ Zaťal pěstí, ale na parket ji vyvedl. Tancovali pomalu a za chvilku už Destr na svoje chmury zapomněl a měl oči jen pro Terinu, která mu oplácela stejnou měrou zamilovaného pohledu. „Ještě pořád si myslíš, že mám něco s Pakem?“ Trochu se ošil. „Slíbíš mi něco?“ „Cokoli,“ souhlasila okamžitě. „Kdyby se něco změnilo, cokoli, řekneš mi to, že ano?“ „Co by se mělo změnit?“ nechápala. „Já nevím, cokoli.“ Trochu se od něj odtáhla. „Ty to myslíš vážně?“ udiveně vyvalila oči. „Ty si vážně myslíš, že bych mohla milovat někoho jiného, než tebe?“ Neodpověděl. „Prostě mi to slib.“

„Fajn, když mi slíbíš, že mi budeš věřit a už mě nebudeš podezírat z nesmyslů. Pako je můj přítel. Nikoho jiného než tebe tady neznám a když jsi ležel v bezvědomí, byl tady pro mě. To nejmenší, co mužů udělat je, že si s ním občas promluvím, něco spolu podnikneme nebo tak. S tebou plánuji dožít život, tak bys mohl pár chvil obětovat pro druhé.“ Destr si navlhčil rty. Připadal si hloupě, věděl, že to bude znít šíleně, ale nemohl si pomoct. Pohladil ji po tváří a ona naklonila tvář, aby dotek prodloužila. „Omlouvám se.“ Vzala ho za ruku a jejich prsty se propletly. „Úplně jsem se zapomněla zeptat se tě, jak se to hojí.“ „Dobře,“ trochu zalhal. Právě začal cítit únavu a Terině to neušlo. „Měl by sis jít lehnout,“ rozhodla. „Půjdu tě doprovodit.“ Destr se vyzývavě zašklebil a ona stydlivě sklopila víčka. Odešli, aniž by si toho kdokoli všiml, Pako mezi pozvanými chyběl. Boj o přístav Chtěl být milován, chtěl být králem. Lidé míní, bůh mění, trpce ho napadlo. Ani ve snu by ho nenapadlo, že bude spát na slaměné posteli ve vojenském táboře, obklopen vojáky, kteří ho nebrali ani trochu vážně.

Jako malému mu říkali, že se narodil do klidné doby, že je šťastné dítě. Princátko, jediný syn nynějšího krále, rozmazlované dítě. Co ten může vědět o boji? Nic. Odpověď byla jasná všem, bohužel i jemu. Jenže povinnost velela a on s tím nic nenadělal. Kdyby se bojů nezúčastnil, vypadal by jako slaboch a korunu by rovnou mohl dát Destrovi na hlavu. „Destr by se jistě nebál,“ věděl, že by to přišlo nejen od jeho otce. Jenže Destr byl daleko a nemohl ho zastoupit. Byl vychováván jako princ, jako následník trůnu. Nepřicházelo v úvahu, že by se koruny vzdal. To se raději nechá zabít neznámým hrdinou, který přišel zabít nevinné lidi. Život je boj. A on chce žít a proto bude bojovat. Znovu a znovu přemítal, zda se tomu nemohlo nějak zabránit.

Zda nemohl udělat něco proto, aby se sem, na bitevní pole nikdy nedostal a mohl si dále číst v knihách a o děsivých bitvách, které psaly dějiny. Všechno se to semlelo tak rychle a on se nechal jen strhnout událostmi, které nešli ovlivnit. Nejdříve přišli náznaky v dopisech. Někdo zahlédl flotilu – předpokládal, že to byl opilý rybář, který už viděl mořskou příšeru.

Cilgrad mobilizuje armádu – další útok na Walgrad, nic neobvyklého. Přístav v Cilgradu je v plné polní – tehdy poprvé zaváhal, ale ani tak nic neudělal. Říkal si, že pravděpodobně převáží část pokladu do paláce, kde bude pravděpodobně trávit léto princezna nebo že dostali zásilku něčeho vzácného, a proto tam posílají armádu. Možná nepokoje. Že se vrhnou na jejich království byla až ta nejkrajnější možnost. A nejednou bylo pozdě.

Byli tady. Na jejich ostrově, v jeho království, v jeho domově. Vpadli sem neohlášení v přesile pět na jednoho. A on neměl na vybranou. Sehnal všechny muže, kteří měli alespoň nějakou šanci, povolal pluky z koutů ostrovů, ale ti přijdou děsivě pozdě. A pak nasedl na koně a vyrazil v čele své chabé armády. Otec mu popřál štěstí, že tahle bitva rozhodne o následovníkovi. Když přežije, bude králem. Měl by mít radost, ale euforie se nedostávala. Bitva byla moc skutečná a trůn v nedohlednu. Zastavili je jen deset kilometrů od hlavního města a nyní se schylovalo ke konečnému souboji. Buď je vyženou zpátky, kam patřili, nebo je obsadí. A on bude u toho. Doufal, že na vítězné straně. Neklidně se převalil na druhý bok, ale byl stejně otlačený, jako ten druhý. Znechuceně se převalil na záda a sledoval plátno stanu. Nikdy by se nenadál, že se dožije bitvy o svůj domov. Byla to historie, pohádky, které poslouchal před spaním, snil, že se jednou stane hrdinou z legendy. A pak vyrostl a najednou měl možnost. Kde k sakru je teď, hrdina Destr? Proč on má nasazovat život, když on pak slízne smetanu? Život je boj a on bude bojovat. Za úsvitu se rozhodne.

Lov

Dalo by se říct, že už je slyšela. Byli v jejich lese, na jejich stopě. Začala sbírat věci, i když věděla, že kdyby poslechla zdravý rozum, nechala by tady všechno, včetně Wiliema a rychle by odtud zmizela. Takhle si koleduje o oprátku. Sesbírala nějaké nástroje, co si z nudy vyrobila a naházela je do tašky, kterou si přehodila přes rameno. Dělala to rychle, ale mohla by ještě přidat. Důvod byl jasný. Wiliem. Ležel stále bez hnutí, i když jí každé zapraskání větvičky vehnalo husí kůži. Stále ho nepustili horečky, když jedl, nemluvil a hodně zeslábl. Opatrně do něj strčila a on rozespale otevřel oči. „Jsou tady,“ zasípal a tím ji vyrazil dech. Takže nebyl tak mimo, jak si celou dobu myslela.

Vyskočil na nohy, vzal jí za ruku a rozběhl se směrem, který si před tím určila, že bude nejvýhodnější. Nechápala nic.

Poslušně přeskakovala napadané větve a malé porosty, aniž by hlesla. Jeho ruka byla studená jako led a on se tvářil vážně, a ani jednou nezaváhal. Kdyby nevěděla, že se za celé ty dny ani jednou nepohnul dál než pár metrů, aby vykonal tělesné potřeby, přísahala by, že to tady prošel kousek po kousku. Zastavili se až na večer, v několika jeskyních, jejichž vchody byly dobře skryté. Zalezla do jedné, kterou jí ukázal a pak čekala, až si přisedne k ní. Vypadal jako tělo bez duše a ona si ho tázavě prohlížela. On to však ignoroval, lehl si do jednoho obzvlášť tmavého kouta a tam zůstal. „To mi nic neřekneš?“ hlesla zmateně, ale on neodpověděl. Bezmoc jí projela jako otrávený šíp a schoulila se do klubíčka, aby si nepřipadala tak sama. Čím si to jen vysloužila? Čelo si opřela o kolena a tak nakonec i usnula.

Odjezd

Svíral ji v náručí snažil se ji donutit, aby ho poslechla a naskočila na koně. „Musíš odjet.“ naléhal na ní, ale ona sebou trhala a snažila se vrátit do paláce, za svým milovaným. „Je to důležité,“ snažil se dál, ale ona ho ignorovala. „Prosím,“ už poněkolikáté ji popostrčil silou a ona se znovu vzepjala. „Přál si to tak.“ „Musím za ním,“ křičela zoufale, bušila Pakovi do hrudi a sténala. Všechno ovládání bylo ta tam a ona byla jen prostá žena, kterou přivedli do paláce Vévodkyně, aby se stala služkou. Nedokázala se přimět k tomu, aby pochopila, co po ní chtějí, nedokázala vnímat, co se stalo. Pako ji trochu poponesl a snažil se ji chránit alespoň částečně před dotěrnými služebnými, kteří se snažili zahlédnout její opuchlou tvář, aby to mohli vyprávět dál. „Dokonalá Terina není zas tak hezká, jak se povídá,“ úplně je slyšel. Ruku položil na sedlo a druhou se snažil nadzvednout Terinu, která se naopak dělala těžší a za okamžik už seděla zhroucená na zemi. V bahně, s obličejem zabořeným do dlaní, jako dokonalý obrázek zoufalství.

Pako byl bezradný. Přál si, aby ji šlo nějak utišit, ale jakmile se jí byť jen dotkl, hned mu ruku odrazila a dala se znovu do pláče. „Musíme vyrazit,“ hlesl znovu a mávl na dva sluhy, kteří čekali u rohu stáje. Opatrně se jí dotkli, ale je, na rozdíl od Paka, nechala. Pomohli jí na nohy a ona se celá od bláta podívala na Paka. Byla v tom všechna nenávist světa a všechno zoufalství, které jeden člověk může pocítit za celý život.

Odvrátila se a nechala si pomoct do sedla. Když se usadila, podívala se na Paka, který tam stál se skleslými rameny a nedokázal si vůbec představit, že by se něco takové stalo jemu. Bál se, co bude následovat. Našla jeho oči, a nasadila masku, kterou se učila od malička. Měla trhliny, bylo vidět, že bojuje, ale zdálo se, že formální stránka přeci nakonec vyhraje. I přes napuchlé oči a oteklé tváře, které se leskly slzami dokázala, aby vypadala důstojně. „Vím, že za to nemůžeš, ale jsi jediný, na kom si tu bolest mužů vylít.“ Polkl na sucho. Překvapila ho, jako vždy. Pak kopla do slabin a vyrazila po štěrkované cestě dolů, do města.

Pako kývl na sluhy, hodil jim nějaké mince za jejich mlčenlivost, a pak naskočil do sedla a odjel za ní. Projeli městem a Terina se tvářila, jako by nic. Na hlavu si nasadila klobouk se síťkou, která jí dávala alespoň malé soukromí. Obdivoval ji za to, ale zároveň se ji děsil. Jak nad tím, co se stalo před pár hodinami mohla jen tak mávnout rukou? Jak to, že dokáže vůbec sedět v sedle? Nemluvili a jeli dál, bez zastavení, bez jediného jídla. Začínal být unavený, ale ona vypadala stále stejně, odhodlaně a čerstvě. Když se setmělo, byli kousek od přístavu a on zastavil koně, aby se mohli utábořit. Seskočila mlčky, ani pomoct si nechala a jen sledovala, jak rozdělává oheň a mizí pro nějakou zvěř. Najedla se, napila a mlčky ulehla.

Čekal, dokud neusne a pak si lehl na mech a po chvilce usnul také. Probudili ho nad ránem Teriny vzlyky, které otřásaly celým jejím křehkým tělem a tak se převrátil a opatrně se ji dotkl, obávajíc se, že ho znovu odstrčí. Tentokrát reagovala jinak. Přivinula se k jeho ruce a pak i k jeho tělu, schoulila se do klubíčka a tiše vzlykala, dokud se neuklidnila natolik, aby se na něj podívala. „Myslím, že jsem připravena.“ Pako semkl rty. „Můžeme počkat. Jeden nebo dva dny, to se zase tolik nestane.“ „Kdybychom měli s Destrem jeden nebo dva dny, už bychom byli svoji. Takhle...“ hlas se ji zlomil a bylo vidět, že hodně bojuje, aby se znovu nedala do pláče. Nakonec vyhrála a vítězně se na něj podívala. „Bylo to jeho přání a já ho vyplním, za každou cenu.“ Pako přikývl. „Udělám co budu moct, aby se ti to podařilo.“ „Slibuješ?“ zeptala se nevinně, ale bylo v tom víc zákeřnosti, než v tu chvíli čekal. „Ano, udělám cokoli.“ Terina vážně přikývla a pak se zvedla, čehož Pako zalitoval. Líbilo se mu cítit její tělo, její vůni, její vlasy, ale nebylo mu to souzeno. Ani nyní.

Krok vstříc budoucnosti

„Já ti říkám, tohle prostě musíš zkusit,“ prohlásil Lorán a vzal jednu z jednohubek a opatrně s ní mířil k Eminým ústům.

Nejdříve chtěla odmítnout, ale nakonec si to rozmyslela, rozhodla se, že mu přeci jen šanci dá. Zatím nelitovala. Od toho banketu, kdy vyhodil tři dvorní dámy, které se jí pořád pošklebovali se všechno změnilo. Terina za ní chodila jen jednou, dvakrát denně, hlavně při jídle nebo na večer, aby jí naučila, jak se správě něco vypráví, jak se tvářit, kdy zvýšit hlas a jak naznačit, že je unavená, a že si přeje klid. Hodně času trávila s Destrem, byli tak zamilovaní, že ji snad i trochu nakazili a ona začala smýšlet jinak. Chtěla prožívat, to co oni. Nepřála si nic jiného a jak se zdálo, ani Lorán se té představě nebránil.

Opatrně jí vložil do úst malý suchar s paštikou a trochu rozechvěle se jí zeptal, jak jí to chutná. Několikrát to převrátila na jazyku, dvakrát kousla a paštika z ústřic jí zajela do žaludku. „Hm,“ rozplývala se, „je báječná.“ Vzala si hned ještě jeden a pak další. Lorán ji spokojeně sledoval. Už i ona viděla, to co před tím odmítala vidět, že mu není lhostejná, že je tady pro ni.

A ona si přála, aby mohla to samé říct o sobě. Jenže jí stále trápila minulost, Erik a děti, které ještě od turnaje neviděla.

Přepadali jí chmurné myšlenky a ona najednou zhasla, jako dohořelá svíce. „Stalo se... udělal jsem něco...?“ ptal se zmatený Lorán, kterého její přeměny nálad vyváděly z míry. Podívala se na něj a vzala ho lehce za prsty. Držely se jen volně, za konečky prstů, jako začátek to nebylo špatné. Lorán se okamžitě přestal strachovat o svoje chyby, ale o něco důležitějšího. A nebylo těžké uhodnout, kam její myšlenky míří. „Jestli chceš, můžeme tam zajít spolu.

Rád uvidím děti tvého bratra, když jsme se tenkrát potkali, mluvila jsi o nich. Třeba bys je mohla pozvat na zámek, máme tady dost pokojů a mohli bychom jim zařídit nejlepší učitele, stačí říct.“ Vzala ho i za druhou ruku a trochu k němu přistoupila. Bylo to těžší, než si myslela. Tak nějak jí nenapadlo, jaký to bude mít dopad na její život, znovu se snažit zamilovat, vrátit se do minulosti, k rodině, k přátelům. Nechtěla riskovat, že až uvidí, jak si před tím žila, že spadne zase na začátek, že se od Lorána odtáhne a zraní ho. „Myslím, že bych tam měla jít sama.“ Přikývl. „Stačí říct.“ „Já vím,“ usmála se. „Možná bych mohla jít teď, dokud jsem ještě rozhodnutá, převléknu se a...“ Rychle jí pustil a jí přepadl smutek, ale i přes to se trochu usmála a zamrkala na něj dlouhými řasami. „Díky za všechno.“ Lorán se zašklebil a odvrátil se. Nechtěl, aby viděla jeho pochybnosti, jak si mohl být jistý, že se ještě vrátí? Že neuteče s Erikem, že jí tentokrát nezlomí láska, kterou k němu stále chovala, což bylo zřejmé, i když se snažila. Nabral si ještě jedno sousto, ale už mu nechutnalo ani zdaleka tolik, jako před malou chvilkou. Za Em se zavřely dveře. Stál tam ještě několik minut a pak se vydal do pracovny, měl ještě tolik práce, že nevěděl, kdy skončí. Navíc se neustále učil novým povinnostem, co jako král měl. Nechápal, jak to ostatní před ním mohli zvládnout a pak ho napadlo, že jim pomáhali jejich manželky. Stáli při nich, pomáhali jim při rozhodování a poskytovali rozptýlení. Em nebyla ani jedno. Snažila se a on to oceňoval, ale nestačilo to. Nemohlo to dlouho vydržet, nemohl se pořád do nekonečna snažit a přemlouvat jí, když ji srdce táhlo jinam. Byl jednou král, musel se naučit poznat, kdy prohrál. A chvíle, kdy prohraje s Em se převratnou rychlostí blížila, jak mu nezapomínali všichni rádcové připomínat. Em vyšla zadním vchodem, půjčila si šaty od její osobní služky, která se trochu podivila, ale pak jí zazářily oči vzrušením a ochotně jí pomohla. Šla pomalu, nemohla se přinutit přidat do kroku.

Každý další krok byl čím dál těžší, a ona váhala, zda tam vůbec má dojít. Nakonec se překonala. Zaklepala na dveře a nejistě vešla. V kuchyni byla sousedka, drobná žena, které umřel manžel před třemi lety a od té doby žila sama a jak se zdálo, s Dimitrim měla vážně plány. Seděl u stolu a choval Eyrena, který se usmíval a mával ručičkami. „Zdravím,“ kývla trochu ochraptěle a myslela na všechny ty lekce, kterými jí zahrnovala Terina. Za tohle přivítání by jí vyhubovala. Taky stála nahrbeně a prsty žmoulala sukni. Dimitri k ní vzhlédl a po krátkém zaváhání odložil Eyrena a zavolal na děti, které ihned přiběhli. Vrhli se na Em, tahali jí za sukni a ptali se, proč tady tak dlouho nebyla. Juli už se netvářila tak mrzutě, a když je Em stačila všechny pohladit a zahrát si s nimi káču, odběhli na otcův příkaz zase zpátky a oni osaměli. „Dáš si něco, drahoušku?“ a Em se zachvěla. Najednou jí to přišlo nepatřičné, všichni jí oslovovali jako královnu nebo její výsost. Réze to neuniklo a tak se významně podívala na Dimitriho, který nabídl Em mlčky místo vedle sebe. Embr zahlédla dvě hole, kterými se musel podpírat, když chtěl někam dojít a sklonila hlavu. „Co noha?“ zeptala se ztěžka. „Co koruna?“ Našla jeho oči, které se hněvaly. „Chtěla jsem ti to říct, ale...“ „Ale co? Udělala jsi ze mě hlupáka!“ „To není pravda!“ ohradila se trochu ostřeji, než by chtěla. „Že ne? Jsem lazar a moje mladší sestra je královna, protože vyhrála turnaj a já o tom neměl ani tušení!“ „Nechtěla jsem vyhrát!“ „Měla jsi myslet na děti,“ obořil se na ni. „Spoléhali na tebe a ty se neukážeš skoro měsíc! Slíbila jsi Veře...“ dál nemohl. Schoval hlavu do dlaní a snažil se ovládnout. „Ona na tebe spoléhala, chtěla, abys to byla ty, kdo vychová její děti a ty takhle!“ Em se roztřásl dolní ret. „Nemůžu za to, všechno se to seběhlo tak rychle. Mohla jsem být buď mrtvá nebo královnou! Co jsem měla dělat?“ Dimitri se znechuceně odvrátil. „Měla bys jít.“ „Mohla bych ti pomoct, mohli byste přijít na zámek a...“ Praštil do stolu. „Řekl jsem, abys vypadla.“ Z jeho očí metaly blesky a Em hrdě vstala. „Jak myslíš.

Chtěla jsem jen pomoct, ale jak vidím, ty si vystačíš jako vždy sám. Byla chyba sem přijít, myslela jsem, že mě pochopíš.“ Otočila se a nechala ho tam sedět s očima na vrch hlavy. Odešla jako královna, vyšla jako Em, roztrhaná na kousky. Její vlastní bratr jí vyhodil z domu, odsoudil jí, vyčetl jí všechny její chyby a neměl ani trochu pochopení, po tom všem. Opřela se o zeď a zahleděla se k nebi, aby se nedala do pláče. Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit. Byla ještě věc, kterou musela udělat, bez které nikdy nebude kompletní. Vydala se dolů do města, tam, kde dříve bydlela a pak ještě dál, k Erikově bytu. Zaklepala. Byla rozčílená a odhodlaná. Otevřel až na třetí zaklepání. Vypadal stejně jako vždycky úžasně. Dokonale oholený, oči hravé a vlasy rozcuchané. Semkl rty, když jí spatřil a jí se rozbušilo srdce. „Co tady chceš?“ vyjel na ní a ona překvapeně zamrkala. „Jen jsem se zastavila.“ Odpověděla nejistě, „myslela jsem, že bys mě třeba rád chtěl vidět. Stýskalo se mi.“ Erik zaťal zuby. „Myslela sis špatně. Nech mě žít Em, už jsem s tebou ztratil dost času.“ „Co se děje?“ za Erikem vykoukla blonďatá hlava a Em div neomdlela. „Kdo je to?“ „Do toho ti nic není.“ Odsekl. „A pokud nic nepotřebuješ, rád bych, kdybys zase odešla.“ Na to zabouchl dveře a nechal jí tam ochromenou stát. Nezmohla se ani na protest. Vydala se na zpáteční cestu. Nejdříve měla mysl úplně prázdnou a pak jí to pomalu začalo docházet. Její minulost jí nechtěla, na to jim všem ublížila. Ani nevěděla, co čekala, po měsíci se ukáže u jejich dveří, jen tak a znovu jim nabourá životy, které si museli zařídit bez ní. Už jí nechtěli, byla problémem.

Ti, co jí dříve milovali, jí nyní nenáviděli. To poznání bolelo, ale ne tak, jak si vždycky myslela, že by mělo. V ten moment se něco zlomilo. Konečně procitla. Byla někdo jiný. Někdo, kdo mohl milovat Lorána a kdo se mohl přetřásat v bohatých sukních na banketech a usmívat se na povel. Od teď byla královna a už nikdy nedopustí, aby zažila něco podobného. Vyšla po schodech do svého pokoje a nedala na sobě nic znát. Převlékla se a načesala vlasy, přesně jak se slušelo na Em, královnu Walgradu. Bylo na čase, aby přestala stát na místě, musela se konečně pohnout. Z minulosti, do současnosti. Když vešla, Lorán se ani nesnažil zakrýt úlevu, která se mu prohnala tělem, jako velké zemětřesení. Byla tady. Trochu překvapeně si jí prohlížel, v jeho kanceláři nikdy před tím nebyla, vyhýbala se všemu, co jen vzdáleně připomínalo skutečnost, že je královna. Vypadala stejně jako vždycky, ale přeci se něco změnilo. Jako by před ním znovu stála Em, kterou si pamatoval z dob před kralováním, žena, která šla vstříc osudu a i když se válela na zemi v prachu, neztratila ani kousek svého půvabu.

Žena, které hrály plamínky v očích a která toužila ještě něco dokázat.

Jenže jako by to byla ona a zároveň nebyla. Něco se změnilo a on nevěděl co a zda je to k lepšímu. Pomalu se přibližovala ke stolu, až se o něj opřela. Vyzývavě se usmála a napřáhla ruce před sebe. „Co takhle malou pauzu?“ Zíral na ni jako opařený, ale hned se vzpamatoval. „Kdykoli,“ vyhrkl a rychle vyskočil. Když si ho k sobě přitáhla a našla jeho rty, věděl, že se změnilo víc, než se na první pohled zdálo. Nevěděl, co se stalo a ani ho to nezajímalo. On byl konečně šťastný, našel to, v co už netroufal ani doufat.

Pravda bolí

Seděla před jeskyní a sledovala slábnoucí hvězdy. Jak by bylo snadné utéct? Vrátit se za Em a najít znovu rovnováhu. Nikdo by neměl stát za tolik trápení a ona tady přesto seděla a nemohla najít odvahu, aby utekla. Nemohla. Nešlo ho tady nechat a nedozvědět se, zda měla někdy šanci. Už zašla příliš daleko, možná je lovná zvěř s ním. Neměla ponětí, co se děje v království, jak si vede, kdo se stal nakonec králem. Litovala jediného, že se nerozloučila s Em. Znovu. Jako by se nemohla poučit. Bylo to jako by žila v cyklu. Objevil se muž, ona mu propadla, na kamarádku se vykašlala, a pak byla sama a spokojená. A znovu, do toho její sestra a její zpackaný život byl na světě. Za sebou uslyšela pohyb a tak se rychle otočila, v domnění, že je to jen nějaká liška nebo zajíc, který spěchá se ukrýt před sluncem. Jenže to byl Wiliem. Vypadal příšerně.

Byl vyhublý na kost, tváře měl propadlé, a hluboké černé kruhy pod očima z něj dělali něco jako přízrak na pokraji mezi životem s smrtí. „Můžu?“ zeptal se klidně a kývl na místo vedle ní. Přikývla a raději se odvrátila, nechtěla, aby odešel, i kdyby měl znovu mlčet. „Omlouvám se, ale teď už bude všechno lepší.“ „Nevím, jestli ti po tom všem můžu ještě věřit.“ Mlčky jí sledoval. Věděl, že jí ublížil tak moc, že nechápal, co tady ještě dělala. Všechno se to zkazilo tam na louce, tam, kde se z něj stal drak a ne Wiliem. Přestal to ovládat, a to byla jeho osudová chyba. Vlastně těch chyb bylo víc, ale ničeho nelitoval víc, než že nechal Aliku odejít.

Bohužel mu to došlo příliš pozdě. Mohl jen doufat, že bude tak velkodušná a odpustí alespoň něco málo. Nezasloužil si to, ale nezbývalo mu už nic jiného než naděje. „Vím, že jsem ti ublížil, nikdy jsem tě neměl nechat odejít.“ Přikývla. Nechtěla se tvářit, že jí na tom co říká nezáleží, ale bylo těžké to slyšet. Bolelo to víc, než bylo snesitelné. „Kde je Ama?“ nakonec hlesla. Dělalo jí to čím dál větší starosti a už několikrát uvažovala, že by se po ní mohla rozhlédnout v jeskyni, kde naposledy byli všichni tři spolu. Wiliem při tom jméně sebou trhl. „Ublížil jsem jí.“ Překvapeně se na něj poprvé podívala.

Tvářil se zoufale, ztrácel se jí doslova před očima. „Jak?“ vydechla, ale nejednou nechtěla znát odpověď. „Nezbavil jsem se toho hlasu,“ odpověděl místo toho. „Lhal jsem, nechtěl jsem přiznat slabost a pak mě ovládl.“ „Kdo?“ „Drak. Pyšný drak, prahnoucí po moci za každou cenu. Všechno mu bylo jedno, lidský život pro něj nebyl nic.“ Koulela očima a přímo za ním vycházelo slunce. „Proč jsi mi to neřekl?“ „Ten den, kdy jsi odešla, nebyl jsem tam. Nebyl jsem tam, ani když jsme lovili s Amou, když jsme se posmívali vojákům, ani když jsme se poprvé milovali. Nebyl jsem ve své mysli, když jsem se předváděl ve městě, ani když jsem stál na stadionu a chytal jednu minci za druhou. A nebyl jsem tam ani když jsem se pohádal s Amou.“ Celá se narovnala. Miloval se s Amou. Něco s ní měl. Hučelo jí to hlavou, jako neodbytné bzučení, pořád dokola. Bedlivě jí sledoval a mračil se, když nic neříkala. Nevěděl, jestli pochopila smysl jeho vět, ale zdálo se, že spíš ne.

„On mě plně ovládl, byl jsem vzadu v hlavě, spal jsem dlouho a nevěděl jsem, co dělám. Přísahám.“ Zaskřípala zuby. Mohla myslet jen na jedno. Na jejich podlou zradu, která přišla od sestry. Nemohla uvěřit, že tady jako hlupák seděla a marnila čas nad dávno ztracenou láskou. Zvedla se a on jí nezastavil. Rozpřáhla křídla a byla pryč. Tohle mu odpustit nemůže. Podvedl ji s vlastní sestrou. Objal si kolena a otočil se na východ slunce. Zbývala naděje, že jí snad ještě někdy uvidí, odpuštění se patrně nedočká.

Plavba

Pako váhal, ale nakonec přece jen přistoupil k Terině, která se opírala na přídi o zábradlí a sledovala zpěněné moře. Objal jí ramena a ona se do něj opřela, tváře měla vlhké od slz, ale jinak vypadala stejně klidně jako toho rána, co se rozhodla, že musí pokračovat a naplnit poslední přání Destra. Sáhla po řetízku a vytáhla prsten, který se houpal před jejíma očima.

Okamžitě jí ramena pustil a vzal prsten do dlaně. „To ti dal Destr?“ Terina se usmála, při nějaké hezké vzpomínce. „To je na dlouho, ale ty mi řekni, co je na něm tak důležitého.“ „On ti to neřekl?“ Terina se znovu zasněně podívala na moře, zdálo se, že na chvilku zapomněla na všechno špatné, co se jí událo a pak zavrtěla hlavou. Najednou zase byla tam v pokoji, kdy všechno mělo být, jak mělo. Ležela nahá vedle Destra, zamotaná do přikrývky a sledovala Destrovu tvář, jak se na ní něžně směje. Prstem jí přejížděl po klíčních kostech, po ramenou a pak po tváři. Ani nedokázala vylíčit, jak moc byla šťastná.

Měla všechno, co v životě doufala a už nezáleželo na ničem jiném. „Zítra odjedeme a konečně se vezmeme,“ zašeptal a ona se rozzářila snad ještě víc, pokud to vůbec šlo.

Políbil jí na a čelo, a když se zvedal, vytáhl prstýnek, který stále měla na sobě. Strhla řetízek. „Už ho nepotřebuji,“ a vložila mu ho do dlaně. „Měl mi pomoct se dostat k tobě a to mi splnil. Měl by sis ho vzít nazpátek.“ Zamyšleně ho sledoval a najednou se zatvářil strašně vážně. „Co kdyby sis ho ještě nechala?“ navlékl jí ho na prst. „Jako zásnubní?“ Zatřásla rukou a prsten spadl. Navlékl ho znovu na řetízek a zapnul jí ho kolem krku. „Slibuji, že ti koupím, takový jaký si zasloužíš, ale do té doby nos prosím tě tenhle, ano?“ Objala ho kolem krku a těsně u ucha mu zašeptala: „Ano.“ Trhla sebou a zahnala vzpomínky, které jí znovu drásaly zevnitř. „Nemám ponětí. Je to můj dočasný zásnubní prsten. Dostala jsem ho od Vévodkyně, abych se za ním dostala. Abych neměla potíže. Prý by mi otevřel všechny dveře na zámku.“ Pako zatřásl pobaveně hlavou. „Takže ty nemáš tušení, co je to za prsten?“

Terina nakrčila čelo. „Měla bych? Prý je vzácný, je jich jen pět nebo tak a patří králi. Pomůže mi dostat se kam budu chtít. S

těmi slovy jsem ho dostala, ale jinak nevím.“ Pokrčila rameny a zatáhla za řetízek, aby prsten zase schovala. „Je to jediné, co jsem si stačila odvézt.“ Pako se lokty opřel o zábradlí. „Nevím, proč ti to neřekl, ale máš na krku prsten, který z tebe dělá dědičku trůnu západních ostrovů.“ Překvapeně se na něj podívala. „Destr nebyl dědic trůnu, ale princ Kastr.

To vím i já. Na žádném prstenu nezáleží, pokud je mi známo. Musíš se umět narodit.“ Trpce se usmál. „Já se uměl narodit a jak jsem dopadl?“ „Líp než Destr.“ Semkl rty. „Promiň, to jsem nechtěl.“ Pokrčila odevzdaně rameny. „Bolí to. Tak strašně to bolí, že pochybuji, že se dokážu znovu nadechnout, ale život jde dál a Destr si přál, abych dorazila na zámek a udělala všechno proto, aby jeho království nepadlo do špatných rukou. Abych se postarala o to, co chtěl zařídit on sám.“ Pako jí sledoval, nechápal, kde se v ní bere tolik síly. Zamyšleně našpulil rty a rozhodl se, že Destr měl jistě důvod, proč jí neřekl pravý původ prstene. Na druhou stranu, pokud se přižene na zámek a bude mávat tímhle prstenem, bude oheň na střeše. Už se skoro chystal jí sdělit celou pravdu, když se odlepila od zábradlí a vydala se do podpalubí. „Musím si odpočinout. Přijela jsem vyjednávat, ne spát.“ Pako nestačil ani nic říct a když zmizela, otočil se k vodě a mračil se. Tohle nedopadne dobře.

Nevěděl, co Destr zamýšlel, ale byl si jistý, že by od ní nikdy nežádal nic, co by nebylo v jejích silách. A jak se zdálo, ona by dokázala i dobýt svět, kdyby se rozhodla.

Bitva

Nikdo, kdo to nezažil na vlastní kůži, nepochopí. Nemůže si představit, jaké to je bojovat o vlastní život, jaké to je brát život těm ostatním. Kdo neucítil pot těl, zápach krve a strachu a kdo netěžkal meč, nepochopí. Stejně jako by ani on nikdy neuvěřil. Je to jiné, než se píše, je to jiné, než si člověk dokáže vůbec představit. Stál s mečem u pasu ve třetí řadě. Na hlavě měl helmu a u pasu se mu houpal meč. Plánoval se stejně jako všichni ostatní přeměnit, ale meč si stejně vzal, kdy jindy by ho mohl uplatnit, než v souboji o své království. Trvalo to neskutečně dlouho, najednou jako by si strany promýšlely, zda opravdu stojí za to, aby se do sebe pustili, zda by se nenašlo jiné řešení.

Mírové a jiné, než aby se jedna strana vzdala. Trubky soupeře vydaly zvuky, při kterých se princ Kastr zachvěl. Pevněji sevřel meč a jeho srdce začalo divoce bušit. Pulzovalo mu v hlavě, v dlaních, v nohou. Zatmívalo se mu před očima a pak se dal do běhu. Nemohl zastavit, nemohl uhnout z cesty. Byl v pasti, která mířila přímo na nepřátele. Transformoval se v běhu, jeho zvířecí podoba byl vlk. Nic víc. Nebylo to moc slibné, ale když se narodíte jako urozený princ už desáté generace, je to víc, než byste si mohl přát. Jako první natrefil na zakrslou pumu a té se rychle zbavil. Když se narodíte jako princ, máte nejlepší učitele. Hlavu měl úplně prázdnou a jediné, co mu občas prolétlo hlavou bylo to, že právě umírá. Jenže stále bojoval, porážel jednoho za druhým, po těle mu stékaly potůčky krve a potu a musel překračovat mrtvá nebo zraněná těla.

Protivníci se smísili s jeho stranou a on mnohdy nevěděl, zda nebojuje s někým, kdo věří stejné věci. Průběžně se měnil v člověka a pak zase ve vlka, jednou byl uvnitř kruhu, jindy vně a síly mu docházeli. V krvi měl tolik adrenalinu, že se divil, že mu ještě neprasklo srdce, ale i přes to se únava podepisovala v podobě chyb, které ho mohli stát život. Rozhlížel se po bojišti, ale nedokázal odhadnout, kdo vyhrává. Boj pokračoval. Dostal lišku kříženou s vlkem, mohutného bojovníka, které mu rozsekl ruku a pak dalšího vlka. Zdálo se, jako by byl boj nekonečný. Snažil se dostat někam do bezpečí, svou čest obhájil. Nebylo třeba zbytečně riskovat. Ustupoval a ještě skolil další tři, poslední ho však natolik vyčerpal, že se sesunul na zem a chvilku jen přerývaně dýchal, aby se trochu vzpamatoval.

A najednou byl před ním. Obrovský lev, který házel oháňkou a nebylo ani pochyby o tom, že si právě vybral další kořist.

Kastr se na něj díval ze své lidské podoby, měl na sobě uniformu a ta dávala jasně najevo, která je jeho strana. Lev zaútočil a Kastr nebyl dost rychlý. Zakousl se mu do ramene a princi se zatmělo před očima. Slyšel křupání a trhání a z posledních sil popadl meč, který ležel kousek od něj a bodl ho do krku. Lev zakňučel a padl vedle své kořisti, ale to už Kastr neviděl, protože se propadl do bezvědomí. Z rány mu vytékala pokojně krev a nebyl nikdo, kdo by si všiml, že jejich princ zmizel.

Bezejmenný mezi bezejmennými. Když se narodíte jako princ, není vyloučeno, že zemřete jako nikdo.

Těžké rozhodnutí

Wiliem stál netečně v přijímacím sále. Díval se kamsi za královský pár a nedával nijak najevo, že si uvědomuje, co se kolem nich děje. Lorán zabubnoval prsty do opěradla trůnu. Pokud se nějakého okamžiku bál, byl to právě tenhle. Wiliem, obávaný drak, který si podle všech rádců zasloužil zemřít. S Em se lidé smířili, jak by se ale zachovali, kdyby nechal přežít někoho, jako je on? Zoufale se podíval na Em, a snad už po sté zalitoval, že se dokáže tak dobře ovládat. O kolik by bylo jednodušší, kdyby se zatvářila nějak, aby poznal, co má udělat. Už to trvalo moc dlouho, uvědomoval si nespokojeně.

Vypadá nerozhodně a to není dobré. Nesmí váhat, navíc věděl, že se to stane. Že jednou bude muset někoho odsoudit na smrt. Em se pohnula, ale stále nevěděl, co si myslí. Dívali se jeden na druhého, ale on nevěděl, co po něm chce. Možná se mu snažila jen dodat odvahu. Odkašlal si. „Dejte ho vězení. Odsuzuji ho k smrti oběšením, za zítřejšího soumraku.“ Em semkla rty a rozechvěla zamrkala. Wiliema odvedli, aniž by se bouřil. Strážci dokonce začali pochybovat, jestli je právě on ten obávaný drak, vůbec se nebránil a jeho oči byly pohaslé a celkově působil jako oživlá mrtvola.

Král

Terina dorazila den po bitvě do zámku. Pako jí byl po boku, jako celou dobu a sledoval, jak se čím dál zatvrzuje proti celému světu, masku nepřístupnosti už sotva kdy odhodila a usmívala se jen zřídka. Sesedli z koně a Pako už po několikáté zaváhal, zda by jí to přeci jen neměl říct. Jenže ani teď se nezdála moc dobrá doba, protože je okamžitě nějaký sluha zatáhl do postranních dveří pro sluhy a tlumeně jim sděloval, co měl na srdci. „Vy jste Terina?“ Když přikývla, pokračoval ještě rychleji, stěží se mu dalo rozumět. „Král umírá a princ není k nalezení. Musíte něco udělat, jste přeci manželka pana Destra, ne? Proč není s vámi?“ „Doveď mě ke králi,“ poručila jednoznačně a Pako ustoupil, aby sluha mohl projít. „Jste v nebezpečí,“ ještě drmolil, „Damrila s panem Morisem si nenechají vzít korunu.“ Ani jeden z nich nedal na sobě nic znát, na to byli moc dlouho v poměrech, které vládli na hradě. Kdyby to byl opravdu loajální sluha, nikdy by je nevedl přes nádvoří, kde za záclonou celý výjev sledovala ona dvojice. Dostal příkaz, měl zjistit, proč je tady. Zavedl je ale do pokoje, kde právě umíral starý muž. Když ji spatřil, jeho mozek se začal namáhat, aby nakonec prohlédl. „Terina!“ vyhrkl a poslal rozhodným gestem všechny pryč. Pako zůstal venku, nezdálo se mu vhodné aby setrval. Přiklekla k jeho posteli. „Tak je to pravda,“ zamumlal umírající, „zabili mi i syna i synovce.“ „Kastr ještě žije.“ Ani nevěděla, proč to řekla, ale nemohla se dívat, jak trpí za oba. Navlhčil si rty a těžce se rozkašlal. „Už tenkrát ses mi líbila, když si sem přišla, plná nenávisti a odhodlání, že vám nic nezabrání, abyste se s Destrem vzali. Byla jsi plná síly.“ Vzal jí řetízek a usmál se, když zahlédl prsten. „Napadlo mě, že to nakonec budeš ty. Už jen to co si dokázala jako dvorní dáma, tě předurčovalo k velkým věcem. Kdyby žila moje žena, rozhodně by ses jí líbila.“ Terina zamrkala, ale nedala na sobě znát žádné rozpaky. „Pane, není něco, co bych mohla udělat, abych odvrátila vaši smrt?“ Usmál se a nechal prsten dopadnout do její nastavené dlaně. „Už jsi udělala. Nyní budu spát v pokoji.“ Na to zavřel oči a naposledy vydechl. Políbila ho na čelo, cítila k němu úctu, i přes to že se jich nezastal, když to potřebovala nejvíce. Byla to ztráta, kterou pocítí celé království, ale ona už neměla místo pro truchlení. Její duše by další ztrátu neunesla a proto se zvedla a vyšla z místnosti. Pako jí objal a ona se nebránila.

Neohlášená návštěva

Vpadla do pokoje, jako velká voda a Em se na ní překvapeně otočila. Seděla právě u zrcadla a snažila se si zvýraznit oči, aby na večeři s rádci vypadala k světu. Tak trochu čekala, že se za Alikou objeví nějaký sluha, který se bude omlouvat, nebo stráže, kterým způsobila nějaké nepříjemnosti, aby se dostala až sem. Jenže tam byla jen Alika a ona. Nikdo jiný se neukázal. „Kde jsou všichni?“ zeptala se překvapeně, najednou jí připadalo zvláštní být sama s někým jiným než se služkami nebo Loránem. Když jí to došlo, zarazila se. „Omráčila jsem je,“ vydechla Alika a přelétla pokoj kritický pohledem. „Takže ty jsi královna? To jsem po pravdě nečekala.“ Em semkla rty. „Co chceš?“ Zvedla se a zavřela za ní dveře, při čemž vykoukla na chodbu, aby zkontrolovala stav své ochranky. Jak se zdálo, potřebovali by trochu zlepšit dovednosti. „Nesmíš ho nechat popravit! Nemohl za to! Měl problém, ale už to vyřešil, prosím Em, kvůli mě. Pusť Wiliema.“ Nezastírala, že jí to překvapilo. Tušila, že jí něco podobného čeká a popravdě se divila, že přišla až teď, v den popravy. Ještě několik hodin a bylo by pozdě. Na druhou stranu ani nezastírala zklamání, které pociťovala. Nebyla tady pro ní, nevyzvídala, co se stalo, a jak to celé snáší, zavřená mezi čtyřmi stěnami, bez přátel. Všichni jí opustili, jen Lorán jí zbyl, ale ten byl nyní celý špatný z popravy, která se měla konat. Připadala si sama, ale neměla kam utéct. Proto se soustředila na každodenní povinnosti, ale ani to jí nezabavilo, jak chtěla. Chyběla jí Terina, Mils nebo Limb, někdo s kým by si mohla povídat jako Em a ne jako královna Walgradu. Bohužel postupem času začala zjišťovat, že se to od sebe dá oddělit stále obtížněji, že jí zaskočí i to, když kolem sebe nemá služebné, co jí neustále hodnotí.

Jednou zašla na trénink palácové stráže, ale když si jí všimli, zarazili se a čekali, až odejde. Byla navíc, měla pocit, jako by nepatřila nikam. Všichni se jí klaněli a nikdo si nedovolil jí odporovat. Dokonce i Kerwin se od korunovace tvářil, jako by jí před tím neznal. Brali jí jako královnu a dokonce i šlechta jí přijala mezi sebe. Měla by být spokojená, to v co doufala, se vyplnilo. Podívala se na Aliku, která vypadala zdrceně. Alespoň ona by jí mohla pochopit, projevit trochu účasti, ale to jí ani na okamžik nenapadlo. „Je mi líto,“ odpověděla odměřeně. „Lorán, můj manžel a král, rozhodl a nedá se s tím nic dělat.“

„Ale běž!“ odsekla rozhořčeně. „Vím, jak to chodí, copak jsi zapomněla? Byla jsem tady, znám ty pravidla, a co se všechno nesmí porušovat. Stačí, abys mu řekla, že si to nepřeješ, a pak se to nějak udělá. Uteče, někdo udělá chybu a vy ho za to potrestáte. Em, kdybys chtěla, tak by to šlo.“ Odhodlaně si založila ruce na prsou. „Přesně. Kdybych chtěla,“ odvrátila se od ní, aby se nemusela dívat, jak ji zaskočila. Došla k oknu a vyhlédla ven. Slunce bylo vysoko na obloze a začínalo svůj sestup na západ. „To nemyslíš vážně!“ vyjekla Alika pohoršeně. „Em, co se to s tebou stalo! Já tě vůbec nepoznávám!“ Em se ani nepohnula. „Je mi líto, ale je to královo rozhodnutí, a já ho plně respektuji. Je nebezpečný a mohl zničit celé město, kdybys ho nezastavila. Je hrozba a on to nepopírá. Snažili jsme se s ním mluvit, ale neřekl nic, co by nás přesvědčilo v jeho nevinu nebo v to, abychom mu vložili důvěru, že může být volný. Je mi líto. A teď, pokud už nic nemáš, mě nech o samotě.“ Alika tam stála a zírala na její záda, jako by je viděla poprvé v životě. „Em! Byli jsme přítelkyně! Já bych pro tebe udělala cokoli na světě!“ Královna se otočila a vypadala jako kamenná socha. Jen oči napovídali, jak moc je tento rozhovor osobní. „A přes to sis už po několikáté vybrala někoho jiného, než mě. Ani by tě nenapadlo sem zajít, kdyby ve vězení nebyl Wiliem. Oháníš se tím, jaké jsme přítelkyně, ale já se od tebe dočkala jen prázdného bytu a spousty nevyřešených otázek.“ Alice se zachvěl dolní ret. „Prosím,“ vyhrkla, „miluju ho, copak to nechápeš? Copak je to pro tebe tak těžké? Dopustil se pár chyb, ale kdo ne? Tak proč si zaslouží zemřít? Em, prosím. Udělej to pro mě a už mě nikdy neuvidíš, ani jeho. Slibuji.

Jen mu dej ještě jednu šanci. Vím, že jsem nebyla kamarádka, jakou sis představovala, ale kvůli tomu zabít člověka? Miluju ho Em, prosím. Jen ho nech žít.“ Královna ji stále sledovala, ale už nic neřekla. Stáli tam a Alika ještě jednou vyhrkla

„prosím,“ když vpadli stráže dovnitř a chopili se Aliky, která se zmoženě zlomila v pase. „Prosím, Em! Prosím! Udělám cokoli!“ na to jí odvedli do vězení, do druhé části než byl Wiliem. Em se vrátila ke své původní činnosti, ale nemohla se soustředit. Nakonec to nevydržela a začala přecházet po pokoji. Věděla, jak moc Lorána trápí, že by měl zabít Wiliema, nechápala přesně proč, ale věděla, že kdyby mu navrhla řešení, které jí vnukla Alika, pravděpodobně by námitky neměl.

Možná by to dokonce uvítal. Váhala už jen okamžik.

Oznámení

Terina s Pakem se ubytovali v pokojích, které jim služebnictvo neochotně ukázalo. Netvářili se právě nadšeně, zřejmě měli rozkaz, aby jim nic nedávali bez přímého požádání. Terina zatínala zuby, a když Pako přišel do jejího pokoje, našel jí zamračenou. „Jakým právem se mnou takhle jednají?“ vypálila na něj nazlobeně, jako by to byla jeho chyba. „Přijdou si sem s vojskem a hned si myslí, že jim to tady patří.“ Pako založil ruce na prsou. „A co s tím hodláš udělat?“ „Nic, dokud se nevrátí Kastr.“ „Nejsou o něm zprávy už dva dny. Od té doby, co prohráli bitvu pod hradem se ještě neozval buď je mrtvý, nebo se stydí vrátit. Nedivil bych se ani jednomu.“ Zpražila ho pohledem, „to nemyslíš vážně.“ „Terino možná je na čase si uvědomit, proč jsi vlastně tady.“ „Abych chránila domov Destra, když on nemůže.“ Trpce se usmál. „To si můžeš namlouvat, ale oba víme, že to není tak jednoduché.“ „Je to tak jednoduché, jak jen může být. Zabráníme Damrile a jejímu manželi, aby to tady ovládli a pak dáme korunu na Kastrovu hlavu. Tak by si to Destr přál a já to hodlám dodržet. Pokud se ti to nelíbí, nedržím tě tady.“ Omráčeně se na ní podíval, ale všechny námitky spolkl. „Fajn,“ odpověděl nakonec. „Jak myslíš. Jen by sis měla uvědomit, že je dost možné, že se Kastr už neukáže a pak co?“ „Ukáže se,“ řekla tónem, který nedával žádné pochyby. „Prostě musí.“ Pako se zašklebil, ale dál se k tomu nevracel. „Půjdu si promluvit s Damrilou,“ oznámila mu a on kývl. „Kdybys mě potřebovala, pak víš, kde mě najdeš.“ Terina se dívala, jak odchází a pak se převlékla do něčeho honosnějšího.

Neměla ponětí, jak to bude probíhat, ale dostávala strach. Damrilu našla v přijímacím sálem, právě obcházela trůn, na který si patrně brousila zuby. „Čekala jsem tě,“ oznámila, když se Terina zastavila, tak aby na sebe dobře viděli. „Proč jste tady?“

„Proč ne?“ „Máte svou zemi, proč chtít jinou?“ Damrila obešla trůn a zastavila se až před Terinou. „Víme, proč jsem tady já, otázka je, co tady děláš ty.“ Terina se na ni sladce usmála. „Pokud toho brzy nenecháte a neopustíte zámek, který vám nenáleží, brzy to zjistíte.“ Odfrkla si. „Co by mi asi tak mohla udělat pouhá dvorní dáma?“ „To nechtějte vědět.“ Damrila ji probodla pohledem. „Nemáte žádné právo tady být, s princem Destrem jste se pokud vím nevzali, a on je teď mrtvý. Můžete být ráda, že si vás tady nechám, ale berte to jako dočasnou záležitost. Až lid potvrdí Morise jako krále, už nebude záležet na tom, jak budeme vypadat mezi lidmi. Klidně sladkou Terinu vyženeme jako zpráskaného psa. Pochopila jsi?“ „Lid nikdy neodsouhlasí Morise, jako krále a vy to víte.“ „Jediné co právě teď vím je, že to právě on stojí před lidem a ohlašuje svůj nástup. Tři dny a bude to oficiální. Už ti to došlo? Bez prince Destra jsi nula. Jen služtička, která si chvilku hrála na princeznu. Bohužel pro tebe, tohle není hra.“ na to se otočila a vyšla dveřmi za trůny do vedlejší místnosti. Terina zaťala pěsti a přejela pohledem po sále. Byla zlostí bez sebe a stálo jí to všechno ovládání, aby se na ni nevrhla a nepřelomila jí vaz. To se nehodilo. Nebyl na to ten pravý čas, ona bojuje jinak než násilím, a to za každých okolností.

Podívala se na svoje dlaně a proklela svůj dar, který nikdy nemohla použít. Nebylo to vhodné, nebyla možnost, jak to skrýt.

Naposledy se proměnila jako úplně malá a pak jí to rodiče zakázali a poslali na výchovu k Vévodkyni. Tam jim bylo řečeno, že nic neumí a ona až později pochopila, proč je to tak důležité. Zvláště v posledních dnech. Vrátila se do pokoje a přemýšlela, co dál. Nedalo se nic dělat. Musela čekat, dokud se nevrátí Kastr, nebo o sobě nedá alespoň vědět a nedá patřičné rozkazy. Automaticky vytáhla z pod šat prsten a zamyšleně ho sledovala. Pako se choval podivně, když ho spatřil, ale jí nepřipadal nijak zvláštní. Prsten, jako každý jiný. Co na tom?

Poprava

Stál v okovech a díval se na podmračené mraky. Bude pršet, cítil to v kostech nebo mu to možná říkaly zvířecí instinkty.

Ruce měl svázané v okovech a všude kolem byli lidé, kteří na něj něco pokřikovali, ale on ani jednou nedal najevo, že ví, že je to na něj. Když přistál první kámen, zašklebil se. Tohle cítil. Když přistál druhý a přímo do hlavy, otočil se po útočníkovi, který se nadšeně smál a společně s ostatními začal vyvolávat slova jako: „Zvíře! Monstrum! Smrt! Ďábel!“ Znovu se narovnal a ještě jednou zkontroloval mraky. Zrak stočil na balkón, kde stála hubená žena, která se tvářila spokojeně. Našel její chladné oči, a ona se zle usmála. Tohle byl její triumf, její zasloužená odměna. Někde před ním zahřmělo a přistálo na něm rajče. A pak další kámen a další rajče.

Sledoval ženu, která se hrdě tyčila na balkóně a tvářila se vítězně, jak zvedá ruku a usmívá se. Lidé umlkli a sledovali, jak její ruka padá na povel, že mají začít. Dva muži zapálili pochodně a vydali se k hranici, na které stál Wiliem. Třetí muž mu kývl, aby se postavil na špalek, aby dosáhl na oprátku, do které mu dal hlavu. Wiliem ochotně následoval jejich povelů a stále se díval na královnu, která se už tak vítězně neusmívala. Jeho klid jí děsil, skoro víc, než kdyby začal kolem sebe chrlit oheň. Na to byla připravená, na odpor. Drak byl však klidný a ona se mohla jen dohadovat, co se mu honí hlavou. Lidé ustupovali o krok dál, snad se báli, aby se přeci jen nerozhodl jich vzít několik sebou. Muž sestoupil dolů na pevnou zem a chytil páku, která měla strhnout stoličku, a tím ho zbavit života. Dva strážní s pochodněmi na sebe kývli a zapálil dvě strany hranice. Třetí vyčkával, stejně jako Wiliem. Dřevo chytalo pomalu, ale když se konečně rozhořelo, třetí škubl pákou a řetězy zachrastili. Všichni se upírali na visícího muže, který sebou chvíli škubal, ale pak nastal klid. Dřevo plápolalo a ozvala se rána, když oheň olízl i provaz a Wiliem se sesunul na zem, jako spadlý pytel brambor. Nehýbal se. Byl mrtvý, o tom nikdo nepochyboval.

Začalo hořet jeho oblečení a lidé zatajili dech. Měli být svědky definitivního konce Wiliema, jednoho z nejděsivějších draků, jaký kdy křižoval jejich zemi. Byli u konce jedné legendy a najednou jimi projelo podivné vzrušení. Odstupovali od žáru a snažili se dohlédnout na tělo, které mělo být v tento moment ohořelé skoro na kost. Čekali. Museli to vidět až do konce. Museli mít jistotu, stejně jako žena na balkóně, která měla ruce založené na prsou a špulila netrpělivě rty. Doufala, že to bude trochu dramatičtější, že bude chtít, aby si to každý pamatoval a ona se na to mohla odvolávat, jak byla silná, když nepodlehla. Ale on nevydal ani hlásku. Stále se jí do mysli vkrádal neodbytný pocit, že něco není v pořádku. Trvalo to nekonečně dlouho, než se plameny uklidnili tak, aby mohli vidět tělo, co tam být nemělo. Wiliem tam ležel, jeho tělo nemělo jediný znak toho, že se před malou chvilkou nacházelo ve výhni, které by zahubilo cokoli živého poblíž. Ležel tam klidně, nahý a klidný. Vypadal, že spí. Dvě ženy omdleli a někdo se pokřižoval.

Nové zprávy

Přijel druhý den po vyhlášení Morise, jako nového krále. Byl zraněn, proto přijel v kočáře a sotva vnímal, co se kolem něj děje. Okamžitě ho vynesli do jeho komnat a Terina se osobně postarala, aby se mu dostala patřičná péče, zatímco Damrila zuřila. „Měl ses o něj postarat!“ obviňovala Morise, který byl duchem nepřítomný. Sledoval nádvoří, kde ho kdokoli mohl vyzvat na souboj. „Měl být mrtvý, jako ten jeho povedený bratranec!“ „Je zraněn a Destr mrtvý. Myslím, že to stačí.“ Opáčil chladně. „A ona?! Copak jsme se nedomluvili, že ji zabiješ také? Byla přeci s ním, ne?“ Moris jí konečně věnoval trochu pozornosti, a ona se ještě víc zašklebila. „Jak jsem řekl. Vystřelil jsem na ni i na Destra. Nechápu, jak mohla vyváznout bez zranění.“ „Měl ses přesvědčit, že jsou oba mrtvý!“ „A nechat se chytit?“ Damrila zaťala zuby. „Chápeš vůbec, co je v sázce? Pokud tohle nevyjde kvůli tvé slabosti, pak si mě nepřej!“ Moris se usmál a zase se odvrátil k oknu.

Byl manžel princezny, prozatímní král. Všechny jeho sny se vyplnily, jen trochu jinak než si vysnil. Myslel, že k němu alespoň něco cítí, ale místo toho ho jen za něco peskovala a on už ukončil život Destra a krále a to jen proto, že mu to rozkázala. Byl zbabělec a jak se zdálo, nehodlal s tím nic v dohledné době dělat.

Mohl se jen uklidňovat pomyšlením, že až dostane, co chce, že snad bude alespoň trochu normální a její ledové srdce pookřeje. Chtěl se pomstít Loránovi, za to jak ho ponížil, ale nyní na něj zapomněl pro samou hanbu, jak sebou nechá manipulovat princeznou. Nakonec, chtěl vyhrát jen pro Damrilu a tu nakonec přeci jen dostal. Jeho pomsta vzala za své, mohl se jen modlit, aby se Damrila uklidnila, jakmile bude mít moc. Bohužel mu něco v hlavě říkalo, že tím by to všechno teprve začalo. Ona prahla po moci a čím víc jí měla, tím víc jí musela mít. Terina mezitím dávala pozor, aby Kastra ošetřili a s obavami si poslechla výrok lékařů, kteří se shodovali na tom, že princ pravděpodobně přijde o celou ruku, cáry, které zůstali nebylo možné nijak zachránit a pro ztrátu krve, kterou utrpěl se obávali nejhoršího. Terině se roztřásli kolena a kdyby ji nezachytil vždy duchapřítomný Pako, jistě by omdlela a dopadla na zem. Takhle jí pomohl do křesla a podal jí trochu vodu, aby se vzpamatovala. Lékaři se nabídli, že jí prohlédnou, ale oba odmítli. Věděli, že na to žádný lék nepomůže, že to byla další rána, kterou musela ustát. Kastr se na ně díval skrz přimhouřené oči a čelo měl zalité potem. „Terino...“ zašeptal a ona zmobilizovala veškerý zbytek sil, který jí zbýval a zvedla se, aby mohla přijít blíž. „Destr, vyřiď mu...ať si vezme korunu...nemůžu...já...omlouvám se...“ sípal, že mu sotva rozuměla. „Spi,“ uklidňovala ho, „všechno bude dobré.“

„Koruna... nechci...Moris, prosím...“ Terina semkla rty a stiskla jeho zdravou ruku. „Všechno bude v pořádku,“ ujišťovala spíš sebe, než jeho, protože on se jí ztrácel před očima. „Destr...on je poslední naděje...otci...prosím...“ Odvrátila se.

Nemohla. Tohle už nezvládala. Tiskl jí ruku a třásl sebou. Na šaty jí kapala krev, která prosakovala skrz obvazy a ona cítila, jak se jí znovu dotýká smrt. „Naděje.“ Zašeptal, než přišel poslední výdech a jeho ruka ochabla.

Třásla se zimou a tělem jí projížděli vzlyky, které se Pakovi zařezávaly do srdce, jako ostré čepele. Objal jí a ona mu padla unaveně do náruče. Odnesl jí do jejích komnat a uložil do postele. Chtěl odejít, aby jí dopřál trochu soukromí, ale ona ho zachytila za ruku. Posadil se tedy k ní na postel a díval se jí do tváře, do které se jí vepsala všechna bolest, co musela podstoupit. A další rána měla teprve přijít. „Jsem těhotná.“ Oznámila rozechvěle. Pako na sucho polkl. Nevěděl, co by teď měl říct a ona mu to usnadnila, protože zavřela oči. „Vím to pár dní,“ pokračovalo a svírala jeho ruku, jako by jí to udržovalo při smyslech. „Myslela jsem, že bys to měl vědět.“ „Hm,“ odpověděl neurčitě, nedokázal si srovnat, zda je to dobrá zpráva, nebo ne. Znovu oči otevřela a zamrkala. „Co budu teď dělat?“ zeptala se staženým hrdlem. Pako neměl odpověď. Damrila se podívala na sluhu, který nejistě vstoupil. „Je mrtev, má paní.“ Damrila kývla a rukou ho poslala pryč.

Pak se usmála a oči se jí rozzářily. „Zdá se, že osud je na naší straně.“ Moris bohužel její nadšení nesdílel. Už dávno pochopil, že je jen loutka, někdo kdo se jí právě hodil a nepochyboval o tom, že až přestane být užitečný, tak se ho zbaví.

Nehod se stávalo v poslední době na jeho vkus až moc. Ještě jeden den a bude po všem, alespoň na chvíli. Snad.

Dvojí tvář

Alika doletěla do jeskyně, kde se naposledy cítila šťastná, se sestrou a s Wilimem. Smála se tam s nimi, strachovala se budoucnosti a nedokázala si představit, co by dělala, kdyby jí opustili. A pak odešla sama. Dopadla nehlučně na zem a obezřetně se rozhlédla. Měla tušení, že tady bude a tak čekala. Chtěla, aby přišla za ní, neměla zájem jí hledat po lesích.

Vykročila ze stínu a vypadala skoro tak strašně jako Wiliem. I na ní se podepsalo strádání předešlých dní, možná týdnů, už to nebyla Ama, jakou znala. „Zdravím tě sestřičko.“ Kýla a opsala oblouk, jako by se snad bála přiblížit. Neodpověděla a Ama přikývla. „Takže ti řekl, co se stalo.“ „To se ani neomluvíš?“ Zamračila se. „Omluvit? A za co?“ Alika se celá naježila a zdálo se, že po ní skočí a skoncuje to jednou pro vždy. Nakonec se však ovládla, jako vždycky. Ama stála klidně a to jí dráždilo. „Spala si s ním. Podvedla jsi mě.“ Ama zalapala po dechu. „To bylo před tím než...“ zarazila se a zmateně se podívala na sestru. „On ti řekl, že se mnou spal, ale neřekl ti, jak to bylo dál?“ Alika zaťala zuby. „Ono bylo ještě něco dál?

Máš s ním dítě? Dům? Vzali jste se?“ Ama se rozesmála trpkých smíchem, který spíš připomínal skřípaní zuby. „Aliko, jsi vedle, ani nevíš jak.“ „Tak mi to vysvětli.“ Tentokrát se Ama bolestně zašklebila. „Nevím, jestli chci.“ Alika ji probodla pohledem a sestra pokrčila rameny. „Co na tom záleží? Co bylo, bylo. Jak se zdá, nebyl souzený ani jedné, tak to nerozmazávejme.“ Chtěla se otočit, ale Alika jí zastavila, když vyhrkla: „Ale já ho miluju a tys mě zradila!“ Zachvěla se a otočila se zpátky. „Taky jsem ho milovala, nebo jsem si to alespoň myslela.“ Alika si chytla kořen nosu. To vše měnilo.

Pokud k němu také něco cítila, neměla, proč by jí měla obviňovat. Vybral si jí a tím to končilo. Neměla sem chodit. Teď to byla Ama, kdo sestru zarazil na odchodu. „Možná bys měla vědět, že já milovala jiného Wiliema než ty. Bohužel tys vybrala toho správného.“ „Jak to myslíš?“ zamračila se zmateně. „Je jen jeden Wiliem.“ „Právě že nejsou,“ prohlásila trpce. „Je ten, co miluje tebe a ten, co ho miluju já. Je v tom rozdíl a když nepochopíš tohle, nepochopíš nic.“ „Já...“ nemohla najít slova. Tohle bylo na ní moc. Buď byla šílená ona, nebo Ama. Nebo obě. Ama kývla směrem k ohništi. „Můžu ti to zkusit vysvětlit, pokud už ses uklidnila. Protože já tě nezradila.“ Alika poslechla jako ve snách a když ucítila teplo ohně na tváři, trochu se vzpamatovala. Nedávalo to smysl, ale když viděla sestřin obličej, který byl naprosto klidný, musela se smířit s představou, že je všechno asi trochu jinak, než si doposud myslela. „Nikdy nepřestal slyšet hlas, jen občas převládl jeden, občas druhý.“ Pronesla vážně. „Hlas draka?“ ujistila se, že to chápe. Kývla. „Když si odletěla, byl to drak. Když jsme spolu lovili, byl to drak. Když se nám omlouval, co způsobil, byl to Wiliem. Když nás málem zabil, byl to drak. Už to chápeš?“ Alika se zachvěla.

„Když jsme letěli nad městem, byl to drak. Měl rád pozornost, moc, chtěl uznání. Když jsme se procházeli po ulici a on kradl jablka, byl to drak. Když jsme se milovali a on po mě toužil, byl to drak. Když se ráno probudil, byl to Wiliem.“ Alika zamrkala. Tušila, že tady se možná něco změní. „Díval se na mě zahanbeně a celý den se mnou nepromluvil, ani si nedovedeš představit, jak jsem se cítila. Pak na celou noc zmizel a když se vrátil, byl to zase drak a my...“ zavrtěla hlavou.

„Tenkrát mi to nedošlo. Milovala jsem, jak chce být populární, líbilo se mi to, imponoval mi. Připadala jsem si s ním jako královna, vyzařoval moc a sílu.“ Alika si vzpomněla na stadion, který málem uhořel. „Co se stalo?“ „Turnaj, možná ke mě začal jako drak cítit něco víc než jen fyzickou touhu.“ Ama vzala větev a přihodila jí. Nebylo lehké to prožívat znovu a znovu. „Každý se vždy vzdal, on se nudil a chtěl bojovat. Byl netrpělivý, několikrát mě dokonce uhodil, aby si svlažil chuť někoho zranit. Měnil se ze dne na den, občas byl hodný, ale chladný, jindy zlý a spalovala ho stejná touha jako mě. Jenže to se nedalo vydržet. Pohádali jsme se.“ Alika si najednou vzpomněla, jak se jí to Wiliem snažil říct. Nepochybovala o tom, že s ní mluvil ten Wiliem, který jí důvěřoval, když se potkali. Věřil, že mu pomůže a ona ho měla zabít. Bylo to tak dávno, že si na to sotva vzpomněla. „Řekli jsme si toho hodně. Zuřil a nedokázal si v hlavě udělat pořádek. Chvilku jsem se hádala s jedním, pak s druhým. Tehdy jsem všechno pochopila a konečně mi došlo, že mě drak nikdy nemiloval tak, jak jsem si myslela. Za to jsem pochopila něco jiného.“ Záměrně se nepodívala na Aliku, která se zamyšleně kousala do rtu a sledovala oheň. „Nevím, jaký z nich to nevydržel, ale zapálil dům, ve kterém jsme byli. Využila jsem svoji schopnost a proměnila se v popel. Ležela jsem na zemi a on tam stál a doslova z něj šlehaly plameny, div, že nezapálil celé město. Pravděpodobně vyhrála jeho lepší polovička, Wiliem. Zadržel se včas a pak celou noc čekal, zda se objevím. Nakonec odešel a já zmizela, nemohla jsem se na něj už ani podívat. Ali, takhle mi nikdo nikdy neublížil.“ Alika se na ní podívala. „A turnaj?“ Pokrčila rameny. „Můžu se jen dohadovat, byla jsem už pryč. Slyšela jsem, co se tam stalo, o tvém hrdinském činu a tak jsem si domyslela, že budete spolu. Myslela jsem, že tě už neuvidím.“ Alika vstala. Nebyla hloupá, pochopila, co se jí Ama snažila říct, ale musela to slyšet od něj. Máchla křídli a byla pryč. Jenže na místě, kde ho nechala nebyl. Hledala v okolí, ale nikde nebyl, až když se zeptala ve vesnici, dozvěděla se, že ho vedou do zámku.

Princezna

Terina nakonec usnula a Pako se díval z okna. Pořád mu to hučelo v hlavě, ta prostá věta, že čeká dítě. Destrovo dítě, které nikdy nepozná otce, a které jí navždy bude připomínat, koho ztratila. Bylo mu těžko od srdce a nevěděl, co to znamená pro něj. Možná to od něj bylo sobecké, až odporné, ale nemohl ovlivnit, kam se jeho mysl ubírala. Miloval jí hluboce, už od chvíle, kdy spolu vysedávali a modlili se, aby se Destr probral. Chtěl, aby byla šťastná s ním, chtěl, aby měla vše, po čem prahne. Ale vše se změnilo, jediný šíp je rozdělil nesmazatelnou čárou, a on byl najednou v jiné pozici. „Postarej se o ní,“ zněla mu v uších prosba, které hodlal dostát. Na nádvoří se tvořily skupinky, zdálo se, že se možná přeci jen někdo odhodlá a Morise vyzve. Neměl ani ponětí, v co se může proměňovat a ani to netoužil zjistit. Damrila se jistě nějak pojistila, jistě by si nepřivedla někoho, kdo by neměl šanci. Poškrábal se na hlavě. Nebojoval už hodně dlouho, od té doby, co zjistil, že nemá moc soupeřů. Bylo královským tajemstvím, v co se vlastně přeměňuje a on v tom hodlal pokračovat. Nehodlal následovat chyby jiných, měl právo na své. Terina zasténala a probrala se z neklidného spánku. Rychle se k ní vrátil. „Možná ho přeci jen někdo vyzve.“ Nadzvedla se na loktech a promnula si oči. „Kolik je ještě času?“ „Tak pět hodin,“ odhadoval. Přikývla.

„Spala jsem dlouho.“ „Ne dost,“ ohodnotil její stav. „Dneska to musí skončit, už takhle dál nemůžu. Mám chuť to celé vzdát a utéct hodně daleko, někam, kde mě nikdo nenajde.“ „Co ti v tom brání?“ zeptal se a najednou v něm svitla chabá naděje, že by tady nemuseli všemu přihlížet. Vytáhla řetízek a škubla za něj, že se přetrhl. „Myslím, že je ten pravý čas. Chci vědět, proč tě to tak zaskočilo. Chci vědět, co ten zatracený prsten znamená a proč mi ho Destr dal. Pak se rozhodnu.“ Pako zasténal. „Pojďme odtud, utečeme, najdeme si dům v malé vesničce, budeme žít v klidu, bez dvora a všech nesmyslů kolem.

Prosím Terino, pojeďme odtud. Někdo se o Morise a Damrilu postará, tys toho udělala dost. Nikdo nemůže snést tolik, kolik jsi toho vytrpěla ty.“ Terina svěsila hlavu. „Nejde to, zítra odjedu. Až zítra, až to nějak dopadne. Tak nebo tak, prostě musím být alespoň u toho.“ „Pro Destra? Abys věděla, že jsi udělala maximum?“ Zvedla k němu velké, nateklé oči. „Ano i ne, musím tady zůstat hlavně pro sebe. Nikdy bych si neodpustila, že jsem mohla být u toho, mohla jsem to nějak ovlivnit a místo toho jsem zbaběle utekla.“ „Nebylo by to zbabělé, ale pochopitelné.“ Zavrtěla hlavou. „Destr věděl, co dělá, nikdy by po mě nežádal nic, co bych nezvládla. Na to jsme se moc milovali a já teď už vím, že ten prsten je klíč. Nic jiného už nezbývá a pokud mi to neřekneš ty, někdo jiný určitě.“ Pako zhluboka oddechl, aby dal najevo, jak s tím nesouhlasí. „Je to jeden z pěti prstenů krále Lermonta.“ Terině to nejdřív nedošlo, a tak pokračoval. „Pamatuješ si tu legendu, určitě jsi jí slyšela jako malá, pohádka pro malé děti.“ „Nevím, na nic si nepamatuju,“ přiznala. Neměla obvyklé dětství, plné panenek a pohádek na dobrou noc. Měla vždy tolik práce, že do postele padla jako zabitá a spala až do rána. „Takže ve stručnosti: Bylo nebylo, na Západních ostrovech žil jeden král, jmenoval se Lermont. Byl to spravedlivý a hodný král s milující manželkou po jeho boku. Bohužel jim ale nebyl dán potomek, jejich jediný syn zemřel když mu byli tři na nějakou nemoc, a další jim nebyli souzen.“ „To má být pohádka?“ zamračila se a podvědomě si sáhla na břicho, kde rostl nový život. „Je to spíš taková legenda,“ pokrčil rameny a pokračoval: „Lidé se ptali, kdo bude dalším králem a dohadovali se, jakého z mnoha příbuzných si zvolí. On to však vzal za jiný konec.

Nesnášel svoje příbuzné, všichni se mu snažili zavděčit, a jemu to bylo proti srsti. Rozhodl se proto pro trochu zvláštní řešení. Nechal vykovat pět prstenů, které jsou na chlup stejné a jediné, které se kdy vyrobili s tímto červeným kamenem.“ Terina sklonila hlavu, aby se na něj lépe podívala. Na kameni byli vyryty nějaké symboly, kterých si před tím ani nevšimla.

„Poslal pět poslů a dal jim za úkol, aby je schovali v pěti největších městech, tam kam uznají za vhodné, ty posléze zabil, a vyhlásil: „Kdo najde a přinese prsten, bude mým dědicem. Asi si dokážeš představit, jaká zavládla panika, každý se vydal po stopách posla.“ Terina našpulila rty. „Za jeho časů se jich našlo opravdu všech pět a ti se mezi sebou utkali a vyhrál jeden z nejlepších panovníků vůbec.

To jemu vděčíme za mnohé zákony a jiné pořádky, které zavedl. A z vděčnosti vyhlásil, že ten, kdo je nositelem prstene, je nezpochybnitelným královým dědicem. Rovnou rozdal tři svým synům a dva uschoval na zámku. Od té doby je to tradice, každý případný následník dostane prsten, aby tím dal najevo své postavení.“ Mračila se. Myslela, že je něčím zvláštní a zatím jen říkal, že byl Destr následník trůnu. To věděla i bez pohádky. Pako si povzdechl. „Destr, jako synovec krále ho dostal od krále, ale když ho dal tobě, vzdal se svého postavení ve prospěch tebe. Měl právo ho dát komukoli, jako by on sám byl králem a pověřil rovnou svého nástupce. Tak to bylo napsáno a najdeš to v knize zákonů, které sepsal král Kermen.“ Vypadl jí z ruky. „To ne!“ Pako pokrčil rameny. „Myslím, že to tak původně ani nemusel myslet, hodně jsem o tom přemýšlel. Možná vážně jen chtěl, aby ses k němu dostala, ale pak ho možná napadlo, že kdyby se mu něco stalo, že by ti mohl pomoct, abys dostala alespoň postavení, které ti chtěl dát. Předpokládám, že tě tím chtěl chránit, aby jsi nespadla na společenské dno, možná už tenkrát tušil, že se něco děje, nevím. Ale ty jsi nositelka Lermontova prstenu, ty jsi právoplatný nástupce na trůn a zdá se, že momentálně poslední. Vyskočila z postele. „On mě udělal princeznou?“ vyhrkla překvapeně.

„Proč? Proč?“ Pako věděl, že si to potřebuje jen srovnat, on jí vysvětlení už podal. Možná by na jeho místě udělal to samé, chtěla si ho vzít a princezna by byla tak jako tak. S ním nebo bez něj. Bylo to chytré a on tím dal odkaz budoucím generacím, protože pokud udělá, toho čeho se momentálně nejvíc obával, pak by to znamenalo, že to všechno mělo smysl.

Alespoň nějaký. Terina vykoukla rychle z okna, ale stále se tam jen kupili lidé, kteří váhali. Nesouhlasili s novým králem, ale ani neměli dost odvahy se mu postavit. Takto alespoň chtěli podpořit toho, kdo se odváží. „Jsem princezna?“ hlesla ještě trochu v šoku. „Proč mi to neřekl?“ „A nechala by sis ten prsten?“ Trhla rameny a nemusela ani odpovídat. Jistě že ne, nechtěla být princezna, chtěla Destra. „Co budeš dělat?“ zeptal se Pako a zachvěl se, protože odpověď ho děsila. Ať bude jakákoli, nebude se mu líbit, to věděl dopředu.

Utéct nechtěla a všechno ostatní bylo děsivé. Obrátila se na něj a v očích jí po dlouhé době zase probleskl nějaký život.

„Destr věděl, co dělá a mě nezbývá, než to dokončit.“ „Možná nevěděl, že by to mohlo dojít tak daleko. Přeci jen počítal s Kastrem, možná by ani nechtěl…“ Namítl ne příliš přesvědčivě, protože mu v hlavě znovu zahučela ta naléhavá věta, aby se o ní postaral. „Bohužel tady není, abychom se ho zeptali, a tak musím věřit, že přesně tohle chtěl.“ Pako se nejistě usmál.

„Jak myslíš. Jen nechci, abys toho litovala.“ Pokývala. Litovala už teď, ale neměla čas se tím zabývat. Jak řekla. Dělala to pro sebe, ať už jako princezna, nebo jako žena, která ztratila lásku a chtěla splnit jeho poslední přání.

Damrila s Morisem nesmí dostat domov Destra, za žádnou cenu. „Jdeme,“ rozhodla a vyrazila ke dveřím, ale pak se zarazila. „Myslíš, že budu muset bojovat?“ Pako se zatvářil zoufale. „Řekl bych, že ti Moris trůn jen tak nenechá, momentálně na něj má stejné právo, jako ty.“ Vrátila se k posteli a celá pobledla. „Já ale nemůžu bojovat.“ Nerozhodně se podívala na Paka, ale pak myšlenku zavrhla. Na okamžik si oddechl, i když se smířil s nevyhnutelným. On bojovat taky nechce, ale zdálo se, že jeho královské tajemství, které otřese světem se brzy dostane na povrch. Protože pokud ho požádá, pravděpodobně neodmítne.

Musí se o ní postarat a vzhledem k tomu, že nepředpokládal od dvorní dámy, že by se proměnila v něco pořádného a uměla s tím něco vyčarovat, musel se o to postarat sám, pokud nechtěl přihlížet, jak si s ní Moris hraje. Musel to udělat pro ní. I kdyby to byl jeho poslední pokus dokázat jí, co pro něj znamená, že obětuje všechno, o co se celý život snažil. Pokud vyhraje, bude králem Západních ostrovů. Jaká ironie po té, co se snažil ze všech sil uniknout ze zlaté sítě vyšších kruhů.

Splynout s davem, zapomenout na korunu a na to všechno a být prostě obyčejný. Aby si mohl žít klidně a bez drobnohledu.

Ano, to bylo to, po čem toužil, dokud nepoznal Terinu. Terina seděla s vykulenýma očima a zdálo se, že horečnatě přemýšlí.

A čím víc se mračila, tím víc věděl, že se to přibližuje. Terina vzhlédla a už se nadechovala, když se zase odvrátila.

„Nemůžu s ním bojovat,“ vyhrkla zničeně. „A Destr to věděl. Věděl to moc dobře a přesto mě sem poslal.“ V tu chvíli by se v Pakovi krve nedořezala. Málem to s ním praštilo a znovu mu před očima přeběhl ten výjev, jak ho zachytil za loket a významně se na něj podíval. V tu chvíli si myslel, že ví o jeho citech k Terině a pak jen řekl. „Postarej se o ní.“ Ještě na okamžik mu věnoval vědoucí pohled, a pak se podíval na Terinu a Pako se odvrátil. Teď konečně pochopil. Měl to vymyšlené od začátku, věděl to, že by pro Terinu udělal první poslední a že by nedopustil, aby se jí něco stalo.

A věděl, že se za ní bude bít do posledního dechu. Svěřil mu blahobyt jeho země do rukou, stejně jako jeho milovanou ženu.

Roztřásl se mu dolní ret. Jeho tajemství, jeho ochrana před světem. Podíval se zoufale na Terinu, která ho sledovala zničeným pohledem. Neměl na výběr. Neměl čas to promyslet. Udělal, co bylo v jeho silách, stejně jako Terina. Teď byla řada na něm. „Udělám to.“ Hlesl a snažil se polknout obrovský knedlík, který se mu vzpříčil v krku. Viděl, že se jí ulevilo, ale i přes to řekla, že to nemusí dělat.

„Já vím,“ pokrčil rameny a snažil se, aby to znělo nenuceně, „ale když ty bojovat nemůžeš, pak je na mě, abych to dotáhl.“

„A v co...?“ semkla rty a vyplašeně se na něj podívala. Zvedla se a vzala ho za ruce. „Už bych nepřežila, kdyby se stalo něco i tobě, víš to, že ano?“ Polkl. „Nic se mi nestane, slibuju.“ Zavřel oči a ona přikývla, a opřela se mu o hruď. Neměl ani ponětí, co ho dole bude čekat, jaká nestvůra se před ním zhmotní, ale v tu chvíli myslel na jediné: Nesmí jí zklamat. Nikdy.

Pohladil jí po měkkých vlasech a spíš pro sebe, než pro ni zašeptal: „Slibuji.“ První oběť

Sledoval, jak se celý palác, který stál hluboko v lesích, utápí v plamenech. Stál na obloze, vysoko u mraků a sledoval, jak se snaží uhasit oheň, který plně ovládal. Od té doby, co ztratil horší polovinu sebe sama se zlepšil, bohužel nebyl nikdo, kdo by to ocenil. Alika byla mrtvá, Amu ztratil dávno před tím. Nebyl už nikdo. Slyšel nářek v místnostech, zoufalé výkřiky o pomoc, ale všechno bylo marné. Cítil, jak se jeho oheň dotýká těl, které se snažili utéct z pekla, lomcovali dveřmi a někteří vyskakovali ještě hořící z oken. Ji si vychutnal jako poslední. Třásla se na posteli a volala o pomoc, ale i ona pochopila, že se nedovolá. Její trápení bylo u konce. Mávl křídli a oheň se dostal i do jejího pokoje a ženě se z hrdla vydral výkřik.

Plameny olizovali podlahu, drahé koberce a tapisérie na stěnách. Bývalá princezna jen bezmocně přihlížela a neměla sílu už ani křičet. Dostával se k posteli, nejdříve po tmavé noze, pak vzplály přikrývky a nakonec se dostal i k ní. K její krásné, vyděšené tvářičce, která se stáhla do bolestivého úšklebku, a pak přeci jen začala na novo. Chtěla utéct, ale nebylo kam a nakonec zvolila jako mnozí před ní skok z okna. Bohužel pro ní oheň se neuhasil ani na zemi, dokud jí nepohltil úplně celou. Zbyl jen prach, který rozfoukal vítr. Naposledy mávl křídli a oheň se stáhl. Nyní nebyl problém uhasit jeho zbytky, ale palác, nebo spíše lovecké sídlo bylo zničeno, a pravděpodobně bude potřeba postavit celé prostory znovu. Když odlétal, propadla se střecha. Pelzina, která se ho pokusila zabít a zabila Aliku byla nenávratně ztracena, nezbyl nikdo, kdo by jí oplakal, ani pochoval. Její ostatky se proháněly kolem jeho velkých křídel a jemu se líbilo i jen to pomyšlení. Ještě jeden cíl a bude konec. Definitivní. Pak už ho nikdo nikdy neuvidí. Když to nepůjde po dobrém, tak to půjde po zlém Když scházela po schodech, myslela na Destra. Na jejich poslední společnou chvilku, kdy byla tak blízko tomu, aby ho zachránila a zároveň tak daleko. Spala v jeho pokoji a ani ve snu by jí nenapadlo, že se probudí do nejhorší noční můry, kterou si sotva dokázala představit. Probudilo jí, když sebou nečekaně trhl a právě to jí zachránilo život. Ne že by snad dokázala uhnout před letícím šípem, ale dokázala něco jiného.

Její instinkty byly rychlé a její kůže si hravě poradila s tím, aby jí nic nemohlo ublížit. Už tuto schopnost párkrát využila, ale nikde se s tím nechlubila. Jedinému, komu svěřila, v co se vlastně mění byl Destr. Podívala se na Paka a připadalo jí, že ho zrazuje. Mohla bojovat sama, jen na to nebyla připravená. Nikdy nebyla a pravděpodobně ani nebude. Měla v sobě zažité, že by neměla, a tak to bylo proti všem jejím zásadám. Navíc s událostmi posledních dní si nemohla být jistá, že by vyhrála.

Nikdy nezkoušela, co vlastně všechno umí, její schopnosti se objevovali náhodně, když je potřebovala. Brala to jako samozřejmost, ale když se o tom s Destrem jednou bavili, třeštil na ní oči. Možná to byl ten důvod, proč chtěl, aby stanula na jeho místě, kdyby všechno ostatní selhalo a ona místo toho zbaběle vysílá Paka. Chudák. Věděla, co k ní cítí, a věděla, že mu to nikdy nebude moci vrátit. Už nikdy nebude milovat tolik, jako Destra, ale může mu stát po boku. Sešli na nádvoří a ona se znovu vrátila do pokoje, kde byla tma a nejdřív nechápala, co se vlastně stalo. Pak jí zasáhl šíp, ale ani jí neškrábl. Za to druhý vězel v Destrovi skrz na skrz jen kousek od srdce. Přerývaně dýchal a ona vyjekla, že okamžitě přiběhli sloužící.

Snažila se mu pomoct, jen co přes sebe přetáhla župan. Tlačila mu na ránu, aby nekrvácela. Destr jí sledoval vyděšenýma očima a lapal po dechu. Lékař přiběhl téměř okamžitě a Pako hned za ním. Nedalo se nic dělat, Terina to věděla. Líbala ho na ústa, na čelo, chovala ho v náručí a Pako tam stál sám, sloužící poslal pryč. Destr se z posledních sil trochu narovnal:

„Dej na ní pozor, prosím.“ Terina se dala do ještě srdcervoucího pláče a Pako musel odejít. „Neodcházej, prosím,“ vzlykala.

Začal kašlat krev a díval se na ní, jak to uměl jen on. „Omlouvám se.“ „Ne, prosím ne!“ vyhrkla a přitiskla se k němu ještě blíž. „Prosím, nenechávej mě tady!“ křičela a on jí sledoval vyhasínajícím pohledem. „Bože, jak jsi krásná.“ Pomalu začal zavírat oči. „Ne! Prosím!“ křičela, ale on už se na ní nedíval. „Ne! Ne!“ Terina se otřásla. Neměla by na to myslet, ne teď, když měla být silná. Když došli doprostřed nádvoří, zaslechla, jak si někdo šušká, že je to ta Terina, a že by třeba mohla...“ ale nikdo se neodvážil to vyslovit nahlas. Podívala se vzhůru do oken a mávla vyzývavě na dvojici dívající se na nádvoří, aby je poctili svou přítomností. Trvalo to několik minut a ona se sotva mohla podívat na Paka, který byl bílý jako stěna a neklidně si škrábal kůži na prstech. „Myslím, že vám to tady nepatří,“ prohlásila rozhodně s klidným hlasem. Damrila k ní došla. „Že ne? Chybí sotva dvě hodiny a bude to tady jen moje a Morise. Nenaděláš nic, tvůj Destr je mrtvý, krále jsme pochovali a princ leží hned vedle něj. Co na mě chceš vytáhnout? Chceš se utkat s Morisem? Prosím.“ Terina by ji nejraději uhodila, ale musela zachovat chladnou hlavu. „Vzdejte to a nikomu se nic nestane. Můžete odjet klidně a bez dalších postihů, zapomeneme na to.“ Damrila se dala do smíchu, který všem přítomným zvedl chloupky na krku. „Copak jsi tak hloupá? To ty odsuď pojedeš pryč.“ Terina se usmála, jako by mluvila s dítětem. Sáhla po řetízku a za okamžik se na světle zaleskl prsten, který tak dlouho čekal na své uplatnění. „Říká ti něco Lermontův prsten?“ Damrila zaváhala. „Není tvůj,“ nakonec se zmohla na odpověď, ale tušila, že ztrácí půdu pod nohama. Vztekle se podívala na Morise, který celý výjev netečně sledoval. „Možná, ale je víc můj, než tahle země kdy bude tvoje.“ Damrila se rozhlédla po lidech, kteří souhlasně začali mručet a několik jich odběhlo do města, patrně zvěstovat nový obrat událostí. „Moris bude králem a ty tomu nemůžeš zabránit, ať máš jakýkoli prsten.

Nebo ses s ním opravdu přišla utkat?“ Terina jí probodla očima. „Víš, že jsi prohrála, tak to vzdej a obejdeme se bez zbytečných zranění.“ „To nikdy. Moris vyhraje.“ Řekla neochvějně, že Terina zaváhala a otočila se na Paka. „Takže to bude on.“ Přikývla Damrila. „Koukám, že jsi tak trochu na prince, ale tenhle trůn ztratil už dávno. Copak je to za prince, když se vzdá vlastního království? Slyšela jsem, že se proměňuje v křečka.“ Terině se otevřely ústa zděšením a rychle hledala Pakův pohled. Ten se však díval na Morise a na lid, který se hrnul na nádvoří. „Pako,“ zašeptala a on sebou neznatelně trhl a pokrčil nedbale rameny. „Bude to dobré, slibuji.“ Terině se rozklepaly ruce. „Takže? Kdo teď vyhrál?“ Narovnala se.

Musela věřit, že Destr věděl, co dělá, když ho sem poslal s ní. Dal jim jakési požehnání a musel vědět, že by to sem mohlo dojít. Pako by se neobětoval, slíbil, že se mu nic nestane. „Výborně. Tak tedy boj. Za mě a za právoplatného dědice bude bojovat Pako a sesadí samozvaného Morise, který tady nemá co dělat.“ Ohlédla se na diváky a ty kývali. Ustoupila kousek stranou a sotva dýchala rozčílením. Byla jsi naprosto jistá, že pokud se Pakovi něco stane, bude to její smrt. Možná do boje měla jít skutečně sama, kdyby zemřela ona, nestalo by se nic, svět by přišel o jednu nešťastnou dvorní dámu, kterou semlely intriky tak, že už ani nevěděla, kde je její místo. Možná by smrt přivítala s otevřenou náručí. Sáhla si na ploché břicho. Ne, tohle Destrovi nemůže udělat. Pako vyhraje. Musí. Nesliboval by to, kdyby to nemyslel vážně. Věděl, co by to pro ní znamenalo. Přešlápla. Jestli se mu něco stane, bude to její smrt.

Útěk

Když děláte rozhodnutí, nikdy nevíte, zda jsou správná nebo ne. Kam vás jedno slovo dostane, kde skončíte jen díky volbě, kterou musíte udělat během několika sekund. Život je zvláštní, zvláště pak, když jste král a vaše rozhodnutí hodnotí jiní.

Když byl sedlák, nezáleželo na ničem, jestli nejdřív nakrmí koně nebo dobytek, jestli si dá k obědu chléb s tvarohem nebo raději počká na polévku, kterou chystala bratrova žena. Všechno bylo jednoduché, dalo by se říci, že až banálně. Všechna rozhodnutí plula kolem něj a jeho se nijak netýkala. Nezajímal se o obchod v přístavu, o to, že král zase zvýšil daně, ani jestli severním pastevcům vymírají ovce. Byli to věci, co stejně nemohl ovlivnit. A teď? Bylo mu špatně, jen na to pomyslel.

Em se dívala do země. Možná si to dávala za vinu, možná to chtěla vzít zpátky. Jenže to už nešlo a on si nebyl jistý, jestli to vlastně není dobře. Myslel na to, jak stáli u okna a sledovali, jak se plní jejich rozkaz. „Díky,“ řekla potichu Em, když Alika skolila dalšího strážce, který si ani nestačil všimnout, co se stalo, dokud neležel obličejem k zemi. „Vlastně jsem si oddechl.“ Wiliem za ní jen netečně stál a Alika musela všechno odřít sama, ale nezdálo se, že by jí to dělalo starosti. Byli u brány a tam se na okamžik zastavila a kývla směrem, kde se domnívala, že stojí Em. Královna odstoupila od okna, měla z toho nepříjemný pocit. Bylo to, jako by kradla ovoce zelináři, když byla malá a rodiče jí nachytali. Styděla se tak, že už to víckrát nezkusila. Teď to bylo podobné. Jako by jen čekala, než jí někdo klepne přes ruku a řekne, že se to nedělá, že to není správné. Ale Lorán vypadal klidně, a tak se na to snažila zapomenout. Nepochybovala o tom, že Alika dodrží své slovo a už o nich nikdy neuslyší. Bohužel nikdo nepočítal s ní. Čekala přesně na tento okamžik, jako kočka, která trpělivě sedí, dokud zákeřně nezaútočí a neprokousne myši krk. Zdálo se, že je všechno v pořádku, dokud se neprobrala ve vězení. Někdo jí musel dát něco do pití, protože si vůbec nepamatovala, kde se tady vzala. A Lorán, který se právě probouzel vypadal stejně překvapeně, jako ona sama. Dívali se na sebe a mlčky se dohadovali, co se mohlo stát. Jak se z královského trůnu dostali až do žaláře. Em se zachvěla a on se k ní přitáhl, aby jí objal. Opřela se o jeho rameno a dívala se mimo sebe. Ať uděláte cokoli, bude to mít dopad i na ostatní. Když ale neuděláte nic, může to být ještě horší.

Korunovace

Kolik lidí muselo zemřít, aby stanula na místě, které nikdy nechtěla? Kolika zmařenýma životy byl vykoupen klid, kolik matek bude vychovávat své děti bez otců a kolik dětí neuvidí nikdy své rodiče? Terina stála na začátku dlouhého červeného koberce, který vedl přímo k trůnu. Třásla se zimou a bylo jí špatně od žaludku. Sotva stála na nohou a těžké šaty stěží unesla. Kolem stáli dvořené a všichni se úslužně klaněli nové královně, ale ona je viděla rozmazaně. Připadala si jako ve snu, kdy na ní padá těžká clona a ona nemůže dýchat, nemůže stát, nemůže se bránit. A padá stále níž, až na úplné dno.

Vykročila pravou nohou. Měl by to být den oslav, den kdy na trůn dosedá nový panovník a lidé se mohou těšit na nové období a mohou doufat, že bude spravedlivé a šťastné, alespoň tak, jako to období před tím. Kráčela pomalu, samotnou jí to popuzovala a toužila, aby tam byl někdo, koho by znala. Jenže nebyl. Byla sama, sama na celém světě. Dokonce ani Po, který se na ní usmíval z konce řady jí nedokázal přimět, aby se necítila tak strašně sama a vyčerpaně. Nemohla ani myslet na to, co všechno jí čeká za povinnosti. Byla v polovině a myslela, že druhou snad ani nedojde.

Dýchala mělce a jazyk se jí lepil na patro. I přes to se tvářila, jak situace vyžadovala. Vznešeně a povzneseně nad to všechno. Konečně dorazila na místo, kde stál kněz, který jí pomazal a bez dlouhých průtahů jí vložil korunu na hlavu. Pod tou tíhou trochu poklesla v kolenou. Posadila se na trůn, kde ji kněz podal žezlo a ona jím pokynula všem na pozdrav.

Podívala se na druhý trůn, který zel prázdnotou. Raději se odvrátila a ještě několikrát kývla na pozdrav, než byla volná a mohla se vrátit do soukromí paláce. Je to konec? Nemohla tomu uvěřit, ale zdálo se, že přesně tak to je. V království byl klid a mír a to bylo to, co si Destr přál ze všeho nejvíc. Byla svým způsobem šťastná za něj. Sáhla si na bříško, které stále nevykazovalo žádné známky toho, že tam roste nový život. Alespoň něco jí zbylo, alespoň malá naděje. Zaklepala na dveře a opatrně nahlédla, zda nespí. Nespal. Zářivě se na ní usmíval a když vstoupila ve své róbě, zašklebil se ještě víc. „Říkal jsem ti, že to zvládneš.“ „Málem jsem omdlela,“ postěžovala si. „Ale neomdlela.“ Vzal jí za ruku a ona se zamyšleně dívala na jejich propletené prsty. „Stalo se něco?“ zvážněl. „Škoda, žes tam nemohl být taky.“ „Zakázala jsi mi to.“ Usmála se, nejdříve trochu nejistě, jako by to už zapomněla, ale pak se usmála, jak byl zvyklý. „Pamatuješ, nepřežila bych, kdyby se ti něco stalo.“ Nakrčil čelo. „Už budu jen s tebou,“ slíbil. „To doufám.“ Souhlasila, „a s malým Destrem.“ Něžně se dotkl jejího bříška a pak jí políbil ruku. „Už navždy.“

Zbabělci

„Víš, přemýšlela jsem.“ Narovnala krk a přesedla si tak, aby na něj viděla. Lorán se trochu protáhl a pozvedl obočí. „Víš, všechno to, co Pelzina říkala, i to co před tím říkala Alika, nebyla to pravda.“ „Co myslíš?“ nechápal a snažil se vzpomenout na přesná slova princezny, která je postavila přede všechny poddané, aby se všichni mohli podívat na zrádce. Byl zázrak, že tam jen s Em stáli a nechali se očerňovat. Možná byli oba tak překvapení, že se nezmohli ani na odpor. „Podvedli vás!

Slibovali, jak budou vždy spravedlivý a jak dostojí svému královskému slovu, a pak? Nechali utéct Wiliema! Draka, který vás všechny mohl připravit o životy!“ Davem to souhlasně zamručelo a Pelzina si dodala odvahy a pokračovala v plamenném proslovu. „Je na čase se postavit králi, říct ne zastaralým pravidlům. Kdo vymyslel, že na trůn patří kdokoli, kdo má přirozené dispozice k boji? Proč se nepořádá turnaj v chytrosti? Nebo ve zběhlosti u šlechty? Kdo s tím přišel?!

Proč máme poslouchat obyčejného sedláka, který neví ani jak dostát svému slovu?“ Získávala si je na svou stranu. Poznal jim to na očích, jak hltali každé její slovo. Vypadala jako nadpřirozená bytost, vítr si pohrával s jejími blonďatými vlasy a ona stála hrdě na malém stupínku, aby na ní dobře viděli. Kdyby byl tam dole, asi by jí naslouchal stejně oddaně, jako ostatní lidé v podhradí. Mávla rukou směrem k Loránovi a Em, kteří nevěřili tomu, čeho byli svědkem. „Je na čase udělat změnu! Zvolit krále ne podle jeho schopností v boji, ale podle toho, jak dostojí svým slovům.“ Lehce kývla na několik mužů, kteří se tísnili u klece. „Proč král Lorán pustil na svobodu draka a dušoval se, že ho hledá, když stačilo tak málo a je tady?“ černá látka z klece spadla a tam se objevila bledá postava, schoulená do rohu, která snad spala, snad byla v bezvědomí. „To on,“ ukázala prstem na Lorána, „to on ho nechal prchnout. Je to slaboch a korunu si nezaslouží.

Mojí předkové tvrdě dřeli a nyní mám jen nečině přihlížet, jak se naše království hroutí v prach? Ne!“ Někdo po ní zopakoval poslední ne a pěstí vyhrožovali královskému páru. „Nebudeme poslouchat slabocha!“ „Ne!“ ozvalo se znovu a trochu silněji. „Zvolme opravdového krále, který se nebojí!“ „Ano! Nový král, nový král,“ začali skandovat, „pryč s Loránem! Pryč s královnou!“ „Odveďte je!“ rozkázala rychle, „a s ním na šibenici!“ Lidé jásali. „Na šibenici! Na šibenici!

Do vězení s falešnými králi! Nechceme zbabělce, chceme spravedlnost!“ Lorán se trochu ošil. Nebyla to příjemná vzpomínka. Em ho pečlivě sledovala. „Neměla pravdu a ty to víš.“ „Asi nechápu, o čem mluvíš,“ přiznal. „Postavila naše odsouzení jen na základě toho, že se domnívala, že Wiliema jsem nechali utéct.“ „Taky že jo,“ potřásl hlavou, „taky že jsme jim to umožnili. Sama jsi mi to navrhla.“ „Jenže to nikdo nemůže dokázat. Jediné, na čem to postavila, bylo to, že z vězení nikdo neutekl už dlouhou dobu.“ Lorán se na ní udiveně díval. „A co má být? Alika tvrdila, že to bez pomoci nedokáže.“

„Nikdy to nezkusila.“ Em se šibalsky rozhlédla kolem sebe a v očích jí zazářily plamínky nadšení. „Ani nemusela.“ Povzdechl si. Možná ji neměl poslechnout a měl to nechat na Alice samotné, jistě by na něco přišla. Em rozvážně vstala, ale její tvář zářila nápadem, který jí koloval v žilách. „Říkali, že jsme zbabělci.“ „Nemusíš mi to připomínat.“ Ubezpečil jí trpce. Trhla hlavou. „My a zbabělci? Loráne pro boha! Vždyť já jsem riskovala všechno jen pro trochu uznání, a málem jsem zemřela a tys nasadil krk, abys mohl všem ukázat, že nejsi jen tak někdo. Že nejsi jen nechtěný syn sedláka, že máš daleko na víc.“ Postavil se také a najednou dostal chuť to ještě nevzdávat. Najednou si připomněl, co mu jednou padlo do klína, moc změnit svět k lepšímu, po boku královny, která ho držela nad vodou v těžkých situacích, která v něj věřila, stejně jako on věřil v ní. A celé jejich království by na to nemělo zapomínat. Jednou dostal moc a nyní může dokázat, že si zaslouží, aby na něj kladli lidé nároky a věřili jeho rozhodnutím. „Myslíš...?“ kývl na dveře od vězení. „Jestli někdo, tak my,“ usmála se, nadšená, že pochopil, co chtěla říct. Kývli na sebe a oba se proměnili. Lorán to zkusil jako první a opřel se vší silou do dveří. Ozvalo se zapraskání a když se Em rozběhla, prorazila je, jako nic. Vrátili se do lidských podob a ruku v ruce se vydali po schodišti nahoru a pak chodbou, která vedla na nádvoří. Zarazili se, když je oslnilo světlo a pak jejich oči našli hranici, kde se podle všeho konala poprava. Zdálo se, že přišli právě na konec. Pelzina stála na balkóně a přecházela po prostranství a házela ustarané pohledy doprostřed nádvoří, kde stála hranice, která už zdaleka neměla takovou sílu, jakou musela mít na začátku.

Protlačili se blíž k popravišti a tam společně s ostatními sledovali děsivou podívanou na bledé nahé tělo, které jako by spalo.

Žena vedle Em omdlela a Lorán jí zachytil, aby nedopadla tak tvrdě na zem. Em to zaregistrovala jen letmo, nemohla se stejně jako ostatní zrakem odlepit od Wiliema, který se zdál opravdu mrtvý.

Jenže jak to, že nebyl na prach? „Zbavte se ho!“ rozkázala Pelzina vztekle, ale nebyla tam znát taková rozhodnost, jako když špinila královský pár. Jenže nikdo se k tomu neměl. Všichni z toho měli hrůzu, větší než z Pelziny, která znovu zopakovala rozkaz, ale už ne tak nahlas. Em se otočila na Lorána a ten se zamračil. „Je to šance,“ zamumlala nejistě, ale ani jí se nechtělo jít do spáleniště za mrtvým tělem. Na druhou stranu byla to dokonalá příležitost, jak vzít moc, zpátky do svých rukou. Vzali se opatrně za ruce a vydali se přes ohořelé dřevo doprostřed, kde ležel. Ticho, které nastalo všude kolem nich, by se dalo krájet. Dokonce i ptáci a drobná havěť ustala. Em slyšela jen její tlukoucí srdce, které se jí stahovalo do krku a ona se nemohla snad ani polknout. Musí být statečná. Musí to udělat, pro všechny, co jí věřili. Prostě musí. To malinko jim dluží. Stiskla pevněji Loránovu zpocenou ruku a podívala se rozechvěle na jeho klidnou tvář. Vypadal vznešeně, jeho postoj vyzařoval, že není nic na světě, co by ho vyděsilo. Byli u něj a on se stále nehýbal. Klekli si na zem a bylo slyšet, jak se Pelzina konečně vzpamatovala a dávala nové rozkazy. Když jí však nikdo neposlouchal, vydala se sama dolů k centru dění. Em se rozechvěle dotkla Wiliemova krku a překvapeně vyjekla. „Žije,“ hlesla a odstoupila, aby se Lorán také přesvědčil. Na to si sundal košili a zakryl Wiliemovi choulostivé partie. Em se opatrně dotkla jeho tváře a roztřeseně vyslovila jeho jméno. Nejdřív pohnul prstem, pak celou rukou. Zasténal a otevřel oči.

Zamrkal na Em. „Všechno bylo zbytečné, Alika je mrtvá.“ Em znovu přidušeně vyjekla, kupodivu jí neděsil tak jak si myslela, ale smrt přítelkyně, ať se k ní zachovala jakkoli, jí rozesmutnila. Wiliem se rozhlédl po spáleništi a pak si nejistě sáhl na krk. „Proč nejsem mrtvý?“ Em se zasmála lehkým smíchem. „To nám řekni ty.“ Zamračil se, ale už neměl, co by řekl. Pelzina právě dorazila a on se zamračil. Kývl směrem k ní. „To ona.“ Lorán vstal a zahradil Pelzině cestu. „Do vězení s nimi! Se všemi!“ zavřískala, ale moc dobře věděla, že prohrála. „Do vězení s ní!“ odpověděl Lorán a na to se několik mužů dalo do pohybu. „Zradil vás!“ ječela a ustupovala. „Chtěla jsem vám pomoct, chtěla jsem pro vás jen dobro! Jsou to zrůdy, copak to nevidíte?!“ Dva muži jí chytili pod rameny. „Pane?“ Lorán se podíval na Em s Wiliemem, kteří právě vstali.

„Vsaďte jí do vězení!“ rozhodl jasně. „A zítra za úsvitu bude popravena.“ Lidé zajásali. Padli na kolena a volali slávu svému králi, jen Em s Wiliemem stáli mlčky. „Postarám se o to,“ broukl Wiliem a než se stačila zeptat, jak to myslela, proměnil se v draka a okamžitě chňapl Pelzinu, která vřískala, jako by jí vraždili a vyletěl s ní k obloze. Pustil jí u jejího loveckého zámku. „Chci, abys trpěla. Chci, aby ses bála každé noci, kdy budeš ještě dýchat. Chci, abych se stal tvojí noční můrou. Chci, abys pochopila, jak moc jsi mi ublížila.“ Na to odešel a posléze odletěl do oblak. Pelzina tam stála a dívala se na tečku, která prakticky hned zmizela. Už to nikdy nebyla princezna, jakou znávali. Na nikoho nekřičela, z pokoje prakticky nevycházela a když promluvila, byli to spíš jen výkřiky. Když konečně přišel, bylo to vykoupení pro všechny.

Vstříc lepší budoucnosti

Utíkali městem a ona se musela usmívat. Vše se začalo obracet k dobrému, byla s Wiliemem a i on se zdál alespoň částečně stejný, jak si ho pamatovala. Drželi se za ruce a pospíchali ulicemi, tak aby si jich nikdo nevšiml. Dostali se z města, přesně, jak Em slíbila. Dál už to bylo na nich. Vyrazili se schovat do lesa a ještě pořád na sebe nepromluvili, užívali si jeden druhého. Možná právě proto usnuli na vavřínech. Opájeli se tím druhým, Em slíbila, že za nimi hned tak někoho nepošlou a když, tak jen aby se neřeklo. Byla jí za to neskonale vděčná a věděla, že jí toho mnoho dlouží. A jediný způsob, jak jí to splatit bylo zmizet, a už se nikdy nevracet. Po druhé by nebylo něco podobného vůbec možné. Pokračovali dál do lesa, k nedaleké vesničce, kde si chtěli sehnat nějaké nenápadné šaty, ona chtěla zapadnout mezi rolnice, jeho pravděpodobně obleče jako sedláka. Už skoro viděli vesničku a ona se konečně odvážila zastavit. Láskyplně se na ni podíval. „Miluju tě,“ vyhrkl než stačila říct něco banálního, co jí uvízlo na jazyku a nyní na něj němě zírala. Naklonil se k ní a ona se k němu natáhla. Splynuly v dlouhém polibku a oba pocítili, že všechno bude dobré. Že možná všechno to zlé, bylo přeci jen k něčemu dobré a když se od sebe odtáhli, vzala ho za ruku a společně vyrazili vstříc novým životům. Myslela jen na to, co bude a ani jeden z nich nedával pozor. Předpokládali, že jim bezprostředně nic nehrozí a to jim srazilo vaz. Najednou ho pustila. Hekla a zmateně se podívala na svoje břicho, kde trčel šíp. Překvapeně našla jeho tvář, ale to už klesala na kolena a on jí zachytil v letu.

Hned vedle něj přistál druhý šíp a další se mu odrazil od kolene. Stahovali se kolem nich, ale on měl oči jen pro Aliku, která bojovala s překvapením a s bolestí. Pokusila se o úsměv a on jí pohladil po tváři. Z očí jí vytékaly slzy a nebyla schopná promluvit. Sklonil se k ní a políbil jí a neodtrhl se dokud, nevěděl, že je konec. Ještě jí svíral v náručí a houpal jí, jako malou panenku, když se semkli kolem něj. Byli všude kolem něj, mířili na něj šípy a dalo se jasně soudit, že pokud se o něco pokusí, bude zasypán šípy a udělají všechno proto, aby ho zastavili. V hlavě měl úplně prázdno a tak jen zvedl ruce, které měl celé od krve a dal si je za hlavu. Otáčel se na místě, zatímco se k němu stahovali ještě o něco blíže a svázali mu ruce provazy. Hledal, až našel. Jeden z nich nestál v kruhu, opíral se o kolena a zvracel. Najednou se otočil a Wiliem v jeho očích našel bolest, zhnusení nad sebou samým a nevýslovnou lítost.

Došel k němu, beze strachu, že by ho snad někdo mohl zastavit a podíval se na něj zpříma. „Víte jaké legendy jsem miloval jako malý?“ zeptal se trpce mladík, zatímco ho všichni ostatní sledovali. „O Alice. Byla hrdinkou, se sestrou jsme si hráli, jak porazí kohokoli. Proto jsem se přihlásil do armády, ale byl jsem smolař a tak mě vyhnali. A teď jsem tady.“ Pokrčil nešťastně rameny a nakrčil nos. „Myslím, že jsem připraven.“ Wiliem se na něj podíval prázdným pohledem a usoudil, že mu odlehčí od trápení. Sám si o to řekl, bůhví, co se mu před tím podařilo zkazit. Zhluboka se nadechl. „Odpouštím ti.“ A pak ho pohltil plamen tak rychle, že nikdo nestačil nic udělat. Muž vyjekl, ale během několika sekund už z něj nezbylo nic, co by mohlo pociťovat bolest.

A dál…?

Druhá podoba

„Víš, napadlo mě,“ zaváhal Pako, když se procházeli po zahradě, „že když teď jsme manželé, tak že bych mohl vědět, v co se vlastně měníš. Neptal jsem se, ale zvědavost mi nedá a navíc, nijak si nekomentovala, že se proměňuji v draka. Čekal jsem, že se k tomu nějak vyjádříš, třeba údivem nebo tak.“ Terina se usmála. „Čekala jsem, že se zeptáš,“ lehce pohladila bříško a usmála se do sluníčka. „Takže?“ „Byla jsem překvapená, že jsi drak.“ Přiznala, „ale myslela jsem na něco jiného, na to jestli přežiješ, v co se mění on, a když pak zmizel, aby se proměnil v toho hnusného pavouka, který tě pak kousl a přelámal ti nohu a ruku, pro samou starost jsem na to zapomněla.“ „Zapomněla jsi, že jsem drak?“ nechápal. „Toho druhého kvůli tomu málem upálili, to tě to ani trochu neděsí?“ Znovu se usmála a dělala, že si nevšimla, že stále ještě čeká na odpověď. Chtěla mu to říct, jen jí to ještě nepřipadalo jako vhodný čas. „Tak v co? V kočku? Myš? Rybu?“ Opřela se do jeho ramene a vážně odpověděla: „Jednou se to dozvíš, slibuju.“ „Kdy? Proč mi to nechceš říct?“ nechápal. Pokrčila rameny. „Prostě mám důvod.“ „V nic se neproměňuješ,“ vyhrkl. „Terino, promiň, jen mě to až do teď nenapadlo.“ Nevyvrátila mu to, jen mlčky pokračovala v cestě. Večer byl ve svém pokoji, Terina prohlásila, že je moc unavená na společný večer, a tak se snažil číst nějaké knihy, které mu měli pomoct zvládnout jiné zvyky Západních ostrovů.

Bylo k popukání, že se celý život připravoval na vládu v jedné zemi a místo toho, aby od toho utekl, jak si vysnil, se položil do kralování jiné země. Kdyby to nedělal kvůli Terině, pravděpodobně by přemýšlel, jestli se nezbláznil. Terina vešla prakticky bez varování. „Přemýšlela jsem,“ vyhrkla rychle. „Ukážu ti to.“ Chvilku se mračil, než pochopil. „Tak fajn.“ Souhlasil a odložil knížku na noční stolek. „Zavři oči a nastav ruku.“ „Cože?“ „Prostě to udělej, než si to rozmyslím.“ Pod výhružkou, že by se to nemusel dozvědět, rychle poslechl. Slyšel její kroky, jak se přibližuje k jeho posteli a pak kroky ustali a za pár okamžiků mu na ruku dosedlo něco lehkého. Nedokázal odhadnout, co to je. Bylo to lehké, na dotek studené a cítil dvě malé tlapky, jak se mu zarývají do dlaně. A ještě něco. Možná ocas, ale tím si nebyl jistý. Opatrně otevřel oči.

Když zamrkal na malého dráčka, který panáčkoval a mrskal ocasem, málem dostal infarkt. Dráček se rozběhl po jeho dlani do kolo, dvakrát ho oběhl a pak roztáhl legrační křidélka a vznesl se do výšky jeho očí. Tam naklonil hlavu, jako by si ho prohlížel a pak plivl na polštář a ten se oblepil podivně zapáchající směsí, která okamžitě polštář začala rozežírat. Vyskočil a sledoval, jak dráček roste, nejdříve do velikosti psa, pak koně a nakonec se proměnila zpátky. Díval se na ni jako opařený.

Vypadala nejistě. Přitáhl si jí k sobě. „Tak to byla jedna z nejúžasnějších věcí, co jsem v životě viděl.“ Rozzářila se. „Ale neřekneš to nikomu, že ne?“ Pohladil ji po vlasech, „ne, pokud si to nebudeš přát.“ Usmála se a on si jí k sobě přitáhl.

„Myslíš, že bude taky...?“ sáhla si výmluvně na břicho. Sehnul se a jemně ho políbil. „Myslím, že se budeme muset nechat překvapit.“

Rodinná záležitost

Lorán seděl na trůnu a přijímal návštěvy z prostého lidu, kteří po něm chtěli rozsouzení, volali po spravedlnosti a po troše toho zlata do svých kapes. Nebyla to právě jeho oblíbená část dne, připadal si povýšeně a nerad se pletl do sousedských sporů, do kterých mu nic nebylo. Bohužel se nedalo nic dělat, když nepomohli výhružky, byl tady on, aby zabránil krveprolití poctivých lidí. Em seděla vedle něj a tvář měla jako vytesanou z kamene. Věděl moc dobře, jak jí to nebaví, stejně jako jeho. Patřili do akce, do nějakého dobrodružství a tato statická činnost je oba ubíjela. Naštěstí se jejich mučení chýlilo ke konci, už jen pár minut bude královská brána otevřená široké veřejnosti a on už se nemohl dočkat, až sevře Eminu ruku ve své a společně se vydají do stáje a na projížďku po královských lesích. Přišel sluha, co ohlašoval návštěvy, jak se zdálo, dnes snad poslední. „Pan Hurt, tvrdí, že už bude jeho královská výsost vědět.“ Lorán zamrkal, ani se nesnažil zakrýt překvapení nad příchodem svého nejstaršího bratra. Mávl rukou, aby ho pustil dovnitř a když se muž se strhanými rysy a potrhanou košilí zastavil uprostřed sálu, aby poklekl, zamračil se. „Vaše Výsosti,“ řekl s notnou dávkou hořkosti,

„přišel jsem jako váš bratr a jako váš služebník.“ Lorán se zachvěl. „Postav se Hurte a pověz, co je nového na statku.“ Zvedl hlavu a Em se zachvěla. Byla tam čirá nenávist, jakou neviděla od dob, kdy navštívila svého bratra Dimitriho a zalitovala, že nemůže být Loránovi větší oporou. „Statek už zažil lepší časy, ale to ti nemusím vykládat. Od té doby, co jsi odešel se toho hodně změnilo. Počínaje otcovou smrtí a konče nezdařeným těhotenstvím mé ženy a smrtí našeho drahého bratra Herna.“ Lorán přikývl. „Pokračuj.“ „Sotva jsme otce pohřbili, Hern prohlásil, že už ho ve stavení nic nedrží, a že odejde do služby. Nechtěl se setkat s tebou, s vrahem našeho otce. Říkal, že by si nebyl jist, jak by to pak mohlo dopadnout.“ Potřásl hlavou a sjel pohledem Embr od hlavy až k patě. „Nechal se naverbovat do Cilgradu, jako jeden z vojáků, kteří jeli do Západních ostrovů a nemusím dále popisovat, že mi za nedlouho přišla listina s černou pečetí o ukončení jeho mladého života.“ Hurt se rozhlédl kolem sebe, zdálo se, že získal půdu pod nohama a v očích se mu leskly plamínky nějakého plánu. „A proto jsem tady. Zbyl jsem jen sám, Rilana toho má moc a nemůže ze samého stresu otěhotnět, a proto tě žádám jako bratra, abys mi pomohl, abys mi dal nějaké peníze, čeledíny a co uznáš za vhodné, abych se opět mohl postavit na nohy a snad pokračovat v naší rodinné tradici, když jsem zbyl jako jediný.“ Em nevěřícně zalapala po dechu.

Ať byl jeho bratr nebo nebyl, rozhodně se jí nelíbilo, jakým tónem mluvil s Loránem. Už se nadechoval, že odpoví, ale Em vstala a tím dala jasně najevo, že ona promluví jako první. „Pošleme do tvého statku někoho, aby zkontroloval pravdivost tvých slov a poté se rozhodneme, co dál. Nyní prosím odejdi, včas ti dáme vědět naše rozhodnutí.“ Sledoval ji nenávistným pohledem, ale ani on neměl tu troufalost, aby se protivil rozhodnutí královny. „Pro dnešek končíme,“ rozhodla a dveře se za ním zavřely. Obrátila se na Lorána, který byl celý bledý a nepřítomně se díval na místo, kde ještě před chvílí stál jeho bratr.

„Musím mu pomoct,“ vyhrkl. „Je to moje rodina, moje krev!“ vyskočil, ale ona ho rázně vrátila na trůn. Tázavě se na ni podíval. „Taky jsem ti nebránil, když jsi šla za Dimitrim.“ „Taky ti nebráním, jen počkej až se vrátí posel. Něco se mi nezdá.

Proč přišel až teď? A proč se netvářil trochu víc zúčastněně? Žádám tě jen, abys vyčkal den, víc ne.“ Lorán semkl rty a musel uznat, že to znělo rozumně. Vlepila mu polibek na čelo a věděla, že z dnešní projížďky nebude nic. Odešla sama do svých pokojů a doufala, že se její obavy nevyplní. Posel se vrátil druhý den po poledni a tvářil se jako vždy nezúčastněně.

Jen plnil úkol a nebylo mu nic do toho, jaké to bude mít následky. „Pane, byl jsem ve vesnici a posléze i na místě, kde jste vyrůstal a musím říct, že jsem byl zděšen. Všude byl nepořádek, slepice běhaly po dvoře, jako by to byla samozřejmost, krávy bučely nespokojeností a střecha vypadala, že další krupobití nevydrží.“ Lorán se zoufale podíval na Em, která se mračila, ale kývla, aby pokračoval. „To ale nebylo to nejhorší. Paní domácí vyšla, byla celá rozcuchaná a šaty měla neupravené, a když jsem se k ní rozběhl, abych jí pomohl, v domnění, že jí snad někdo ublížil, jen se mi vysmála, vyndala z pod sukně láhev meruňkovice a hlasitě se napila. Za ní se objevil muž a já si opět mylně myslel, že je to snad její milenec, ale oni se mi vysmáli, opírali se o sebe a křičeli, že je to přeci Hern, bratr Hurta a co tady vlastně dělám. Že je to jejich statek a soukromý pozemek. Nevěřil jsem vlastním očím, když jsem se znovu podíval po statku a našel další prázdné láhve, které se válely všude kolem, slepice se mi zdáli nějaké vyhublé a to, co jsem si prvé myslel, že bučí krávy ze stodoly, to byli jen nějaké podivné dívky a chlapci, kteří se bavili na seníku. Neváhal jsem ani vteřinu a chtěl jsem odjet, když se ve dveřích objevil váš bratr Hurt, snažil se mě zastrašit, a pak i podplatit, abych vám nic neříkal, ale já jsem nakonec unikl a on po mně vztekle hodil prázdnou láhev. Je mi velice líto, jak dopadla vaše rodina, a že jsem musel být právě já posel špatných zpráv.“ Em sevřela Loránovi rameno a poslala posla pryč s pár zlatkami za jeho oddanost. „Jak jen mohli?“ zeptal se nevěřícně.

„Jestli chceš, můžeme se tam jet podívat…“ nadhodila Em a nejistě se usmála. Zavrtěl hlavou. „Ne. Věřím Mitanovi.

Několikrát jsme se spolu bavili, a náhodou vím, jak moc pro něj tato práce znamená, jistě by ji neriskoval, kdyby neměl pádný důvod. Má nemocnou matku a tak náš stálý plat plus nějaká ta odměna, mu přijde jedině vhod. Hurt sem neměl chodit a příště ho nepustíme ani dovnitř. Tímto jsem nadobro ztratil zájem o svou rodinu, už je nikdy nechci vidět. Samy se postarali o svůj život a já jim dál pitomce dělat nebudu.“ Sedla si vedle něj a opřela si hlavu o jeho rameno. „Je mi to líto.“

„Nemusí. Nikdy jsme neměli dobrý vztah a teď se to jen potvrdilo. Chtěl peníze na další alkohol, ani ho nenapadlo mi poblahopřát, omluvit se nebo ukázat trochu dobré vůle.“ Prsty jemně objala jeho paži a přivinula se k němu ještě blíž.

„Budeme mít vlastní rodinu, ve které se tohle nikdy nestane.“ Otočil se k ní a přitiskl rty do jejích vlasů. „Já vím.“ Povzdechl si, „já vím.

Po čase

Po čase, co se ustálil běh věcí do poklidnější roviny, rozhodla se, že se pokusí po všech těch letech najít svou rodinu. Chtěla je vidět, vyplakat se jim na ramenou a snad i pomoct, kdyby bylo potřeba, když už nic jiného. Byla královna a nechtěla zapomenout, z jakých poměrů pochází. Najala si na to několik lidí, začali od domu, kde si pamatovala, že bydlela, ale tam už nikoho nenašli. Snažili se dohledat její sestry a bratry, rodiče a snad i nějaké staré sousedy, ale jako by se do země propadli. Všechny stopy, které snad za sebou zanechali končili na cestách. Terina byla zoufalá a snažila se zachytit i nepatrných drobností. Nadávala si, že se je nepokusila vyhledat dříve a najala další poddané, aby hledali. Nakonec se jim to po několika týdnech usilovné práce podařilo a ona se rozjela za svými starými rodiči, kteří se odstěhovali k jezeru na východu. Dojela tam ve večerních hodinách, jen v doprovodu několika sloužících a čtyř osobních strážců. Když maminka uviděla ten honosný kočár, vyjekla a rychle volala na manžela, který se snažil vyspravit boty.

Terina vystoupila, přesně jak byla naučená a mávla, aby ji nechali o samotě. Kočár poodjel kousek dál a maminka se rozplakala. „Jsi to opravdu ty?“ plakala samou radostí a když se k ní Terina nadšeně vydala, objala svou dceru se silou, jakou by do stařenky jen těžko řekla. „Už jsme ani nedoufali…“ v tom přišel i otec a obě je objal. „Teď můžu v klidu umřít,“ prohlásil pohnutě. „To prosím nedělej,“ vyděsila se Terina a oni se pobaveně smáli. „My tady budeme strašit ještě dlouho, to se neboj,“ uklidňovali ji a ona se donutila znovu usmát. „Jsi tak krásná, mnohem hezčí, než jsem si tě dokázala vůbec představit.“ „To mám po tobě.“ Odpověděla vesele. „Pojď dovnitř, dáme si kávu a ty nám budeš vyprávět, jaký je tvůj nový manžel, jestli je na tebe hodný a jak ses vypořádala se smrtí Destra. Holčičko, je nám to tak líto.“ Terina jí vzala kolem ramen a následovala ji do světnice, kde to vonělo po čerstvě upečených koláčích a voňavé kávě. „Čekáte někoho?“ zeptala se překvapeně. „Vlastně by měla přijet i tvoje sestra Marina se svým manželem a vnoučkem Bilpem.“ „To je báječné!“ zvolala nadšeně. „A jak se jí daří? A co Gerita? I ta se vdala?“ Maminka se smála, stejně jako její otec, který jí odsunul židli a všichni se společně posadili nad talíř koláčů. „Marina se vdala do severního hrabství, žije tam s mladým stavařem a je velice šťastná, jak sama za chvilku uvidíš. Tedy, pokud se zdržíš, dokud nepřijede.“ „To bych moc ráda,“ souhlasila a trochu nervózně si vzala sladké pečivo. „Gerita odešla s vojákem jménem Tred, potkali se, když tudy procházeli zpět do přístavu a okamžitě si padli do oka. Právě včera mi přišel dopis, že bydlí nedaleko hlavního města Cilgradu, že Treda naverbovali proti jeho vůli, že je hrnčířem a že jen díky schopnosti dvojité transformace přežil bitvu. Psala, že byla krásná svatba, a že ji moc mrzí, že jsme se nemohli dostavit, ale jak vidíš, zdraví už nám neslouží tak, jako za mlada. No a na závěr nám oznámila, že budeme mít dalšího vnuka nebo vnučku, a jak jsem slyšela, i tys porodila potomka.“ Terina se začervenala. „Je Destra.“ „Oh,“ pousmála se. „Tak přeci jen. Kolikrát jsme se o tom dohadovali s otcem a já měla pravdu.“

„A bratři?“ nenechala je, aby se začali dohadovat, kdo co říkal. Její maminka se ošila. „Mermot je mrtev. Zemřel jako dítě na ošklivý zápal plic.“ Terina vyjekla. „Snad, snad jsem za to nemohla já, že jsem vám přestala posílat peníze?“ Stařenka jí sevřela ruku. „Nemohla jsi za to. Nikdo nemohl. Mermot byl slabý a když spadl do té studni a podchladil se, bylo jen otázkou času, kdy o něj přijdeme.“ Její manžel ji vzal za druhou ruku a políbil ji. Otřásla se. „Ale to bylo už dávno. Zbyl tedy Lens a ten se má víc než dobře. Oblíbila si ho jedna místní hraběnka a nejdříve tam dělal čeledína, ale pak si k sobě našli cestičku a nakonec se i přes výslovný zákaz tchána vzali a utekli spolu na západ, kde se schovali u nějaké Uliny příbuzné. Mají tři děti a jak se zdá, konečně to spěje k tomu, že i hrabě se smiluje a dá jim konečně požehnání.“ Terina sebou trhla. Samozřejmě, o téhle události věděla, jen ji ani ve snu nenapadlo, že by to mohl být její bratr. Nikdo se před ní nezmínil, jak se oni manželé jmenují, věděla jen že hrabě z východu, jistý Urat z Hindrie, má neposednou dceru, která mu utekla, vzdala se prakticky společenského života a je pod ochrannými křídli jeho sestry, Umie z Hindrie. Měla by je všechny pozvat na dvůr, aby se s nimi lépe poznala a snad jim prokázala tu malou službu, aby je vrátila do šlechty, kam podle ni rozhodně patřily. „Lens a ty, vy jste to dotáhli nejdál. Ani ve snu by mě nenapadlo, že z vás budou vážení lidé. Když jsme tě poslali k Vévodkyni, každý den jsme čekali, kdy se vrátíš, že jsi něco pokazila, ale ty jsi se tam držela jako klíště a když nám přišel dopis, že jsi se stala dvorní dámou, byli jsme nadšení.“ „Kdo ti ho poslal?“ „Nějaká Qarta. Psala, že jsi moc dobrá, ale jak se zdá, ani ona neodhadla tvoje kvality.“ Terina se od srdce zasmála. „Tak ona vám napsala a mě to zakázala?

To je jí podobné!“ Maminka se opřela a zasnila se. „Jsem vlastně matka královny, o tom se mi nikdy ani nesnilo.“ Terina se zašklebila. „Mami, pokud chcete, můžete ihned odjet se mnou do zámku, dáme vám pokoje, veškerou péči, stačí jen říct.“ Staří manželé se na sebe podívali a oba zavrtěli hlavou. „Ale co tě nemá, tady máme všechno, co potřebujeme a když nás občas poctíš svou návštěvou, bude to víc, než bychom si kdy mohli přát.“ Terina ji objala. „Mám tě tak ráda.“ „My tebe taky, holčičko.“ Cítila, jak jí otec sevřel rameno. Pohladila ho po ruce a bránila se slzám. „A Gint? Co ten?“ „Ach ten,“ zasmála se, „to se ti bude líbit.“ Tázavě se podívala z otce na matku. „Je z něj zloděj. Ale prvotřídní. Vždy se vetře do přízně nějaké naivní paničky, omotá si ji kolem prstu a pak jí ukradne šperky, které prodá v jiné zemi.“ Terina zalapala po dechu. „Cože?“ „Je to úžasně dobrodružné. Dokonce několikrát psal, že se vážně zamiloval a že tam asi už zůstane, ale pak vždy stejně uteče s pár perlami v kapse.“ „A co pak dělá s penězi?“ Stařenka se rozzářila. „Tak různě. Má zámeček, nějaké služebnictvo, nějaké statky.“ „Počkej, takže on má zámeček?“ „A titul od krále.“ „Cože? Teď si ze mě děláš legraci.“ Maminka se pobaveně šklebila. „Tak dobře. Má stavení, nedaleko odsud, kde má pár lidí, kteří se mu o to starají. Několikrát do roka se vrací a stará se o svou živnost, ale pak ho srdce zavolá za nějakým dobrodružstvím a on se jen staví, že je čas, aby znovu zkusil štěstí.“ „A teď je…?“ „Ve Walgradu. Psal, že je tam pár novým mladých dvorních dam, které ještě neměli tu čest.“ „Jako vážně?“ „Někdo musí být černá ovce rodiny.“ Poznamenal hrdě otec a ona se navzdory svému rozpolcení usmála. „Tak on krade? To jsem nečekala.“ „Občas. A ony si toho stejně sotva všimnou.“ Zavrtěla hlavou. „Páni. Až tady bude, chtěla bych ho vidět. Zajímalo by mě, koho všeho okradl, třeba někoho znám.“ „Dáme ti vědět,“ souhlasili. „Jsem ráda zase doma,“ poznamenala právě ve chvíli, kdy se před dveřmi zastavil další kočár. „To bude Marina.“ Vyhrkla současně s maminkou a obě se vydali ke dveřím, kde se z kočáru vyhrnula její sestra. Marina se zarazila. „Terino?“ A pak se vrhly jedna druhé do náruče. Všichni nadšeně sledovaly to šťastné shledání a pak společně vyrazili k domku, kde si vyprávěli dlouho do noci, Terina hltala každé slovo života, kterého se vzdala a oni nadšeně poslouchali její příběhy od dvora. Kdyby nemusela druhý den jako královna na radu rádců, zůstala by tam ještě další den, takhle musela odjet ještě tu noc, ale slíbila, že se určitě zastaví, jakmile jí to čas dovolí a že přivede i Paka, aby ho lépe poznali, stejně jako jejího syna Destra druhého.

Přes nepřízeň osudu

Když posloucháte příběhy o jiných, o lidech s velkou odvahou a odhodláním, když slyšíte, jak je láska spaluje, že z toho nemohou ani dýchat nebo když si představujete život hrdiny, připadá vám život krásný. Plný různých překvapení, kouzelných zvratů a vítězství, o kterých se bude dlouho vyprávět. Když jste jednou z postav takového příběhu, naplníte svůj životní osud, můžete říct, že jste něco dokázali. Že jste někým byli. Bohužel ne každý má takové štěstí. Ne každý se narodí jako princ, hrdina nebo nadaný umělec. Ne každý má vlohy k tomu zabíjet protivníky s lehkostí jen jim vlastní, a ne každá dívka musí být hezká. Tak to v životě chodí, ať se vám to líbí nebo ne. Co se ale stane, když se narodíte téměř jako princezna, říkají o vás, že jste překrásná a už ve čtrnácti doufají, že právě jim kývnete na návrh, abyste se stali jejich ženou?

Samozřejmě. Bude se o vás vyprávět, o krásné Doris, dceři Baronky z Walgradu. Lidé se budou dohadovat, koho si ta dívenka vybere, jestli je krásnější než princezna Pelzina nebo jestli už jí její matka dohnala k šílenství. Ano. Přesně takový měl být život Doris, plný přepychu a krásy. Život plný očekávání a milostných dobrodružství. Jenže se něco nepovedlo.

Možná to nebyl její osud, možná jí sudička předurčila něco jiného, možná to byla jen pouhá shoda náhod. Jisté však je, že zatímco celý svět sledoval události turnaje, nikdo se nezajímal o novou služebnou princezny Pelziny, která obsadila i dům Baronky a tím držela nebohou dívenku v šachu.

Nikoho ani nenapadlo, že ta nová služka umí stejně dobře věci podávat na stůl, jako je vybraně jíst, a uklánět se lépe než polovina dvorních dam, které měla možnost potkat. Čekala, že to bude na krátko, že jí někdo osvobodí, někdo si všimne podobnosti mezi služebnou a krásnou Doris, a někdo něco udělá. Baronka měla přeci spousty zabijáků, byla to jen otázka času, než se věci vrátí k normálu. Ale čas plynul jako voda v řece a dívka, nyní spíše slečna začínala chápat, že by se její nedobrovolné vězení mohlo protáhnout na neurčito. Přiletěl drak a vedle něj se ukazovala Ama, která si pro ni však nepřišla, jak se dalo předpokládat, dokonce ji ani nenapadlo, aby se na ni zeptala. Prostě na ni zapomněla, jako celé království. A ona sama, se služebnými vysedávala v tmavé komůrce, jako špeh Pelziny, která jen čekala, kdy ji bude moci využít jako svou loutku. Čekala dlouho, na trůn dosedl Lorán s Em. Sledovala každý jejich krok, vidina toho, že bude moci pomoct Pelzině a tím zachránit sebe a snad i matku ji držela při životě. Když oznámila bývalé princezně, že se rozhodli nechat Wiliema utéct, pochválila ji, ale žádné propouštění z vězení se nekonalo.

Nezbývalo něž být trpělivá, než se vypořádat s nepřízní osudu. Jednou to bude muset skončit, někdo ji najde a zachrání. A pak Pelzina uhořela. Ten den, jako by se znovu nadechla. Dala výpověď a nikdo ji dlouho nedržel. Za vydělané peníze si najala koně a vydala se na svůj zámeček, v tváři radost, že je konečně volná. A když dorazila, zbyly jí jen oči pro pláč. Celý zámek byl zpustošený, žádní služební nezůstali a veškerý jejich rodinný majetek byl rozkraden. Na rodinném hřbitově se objevil nový kámen se jménem její matky. Neplakala. Za to se obrátila k nebi, snad v domnění, že by mohla zahlédnout malou tečku draka, který ji přeci jen dal to, po čem tak dlouho prahla. Smrt matce nepřála, ale když už se tak stalo, nebyl důvod předstírat, že k ní měla vřelý vztah. Ano, nakonec i ona dostala, co si tolik přála, už jako malá holčička, když si pročesávala zlaté vlasy. Svobodu. A v poslední době i pomstu. „Děkuji,“ zašeptala do větru a po dlouhé době se usmála vřelým, ničím nerušeným úsměvem. Byla volná a byla svou paní. Mohla si dělat cokoli, a i když ještě nevěděla, co to přesně bude obnášet, jedno věděla. Začne znovu. A co nejdál od dvora.

Dnes?

Říká se, že pomsta je sladká. Říká se, že by se člověk neměl mstít, ale občas si prostě nemůžete pomoct. Wiliem složil křídla za sebe a rozhlédl se po mýtině. Přeměnil se a vydal se směrem do vesnice. Doufal, že ucítí alespoň trochu uspokojení, že se bude cítit lépe, ale bylo to pořád stejné. Nejraději by zabil všechny, ale rozum mu v tom bránil. Zabil mnoho nevinných lidí a bylo na čase, aby to přestalo. Kdysi býval šťastný muž, který měl největší problém s tím, že je jeho sestra moc dokonalá. Kdysi měl rodinu a uměl milovat. Kdysi měl ještě touhy a sny. Dnes? Všechno byla dávná minulost, přítomnost ho pálila po celém těle a budoucnost neměl. Kdyby mohl čas vrátit, udělal by všechno jinak. Nebo možná stejně.

Co na tom záleží?

Dodatek

Bylo to jedno z nejklidnějších období, které tři království zažila za posledních několik desetiletí. Terina vládla po boku Paka na Západních ostrovech, stejně jako Embr s Loránem ve Walgradu. Jediný trůn, který zůstal neobsazený, byl trůn po králi Cilgradu, nebyl dědic, který by mohl usednout na trůn a tak nezbývalo lidem, než si svého vůdce vybrat samy. Nakonec po pár šarvátkách zvítězil jistý Ygor, který se oženil s krásnou Elie a ani oni neměli problémy si naklonit celé království. V celé zemi zavládl klid a mír, lidé si klidně žili své životy a jen občas se doslechli šťastné zprávy ze zámků, že se Terině narodil krásný chlapeček, Em první holčička a že Elie udávala krok poslední módě. Život šel dál a všichni byli rádi, že to nakonec dopadlo tak, jak to dopadlo. Až na pár výjimek. Erik odjel z města ještě tu noc, kdy ublížil Em, poslal hospodyni zase domů a na stole nechal vysvětlující dopis, doufajíc, že si ho Em přeci jen jednou přečte, až se jí zasteskne po její dávné lásce.

Věděl, že udělal správnou věc, když ji odehnal, rozum mu říkal, že jí musí nechat jít, i když mu to lámalo srdce na tisíc střípků.

Ale udělal to pro ni. Vždycky tady byl jen pro ni, a když potřebovala, aby jí opustil, aby se mohla pohnout dál, nechal ji jít.

Byla to správná věc. Musela být. Ztratil se někde v lesích, našel si nějakou milou ženu a pořídil si obchod se zbraněmi o kterém vždy mluvil, ale nikdy nebyl čas. Em si ten dopis nikdy nepřečetla. Už nikdy se nezastavila ani za Erikem, ani za Dimitrim, neviděla, jak jeho děti rostou a občas jí z toho přepadla lítost a toužila to změnit, ale nikdy nenašla dostatek odvahy. Dali jí najevo, že už s ní nechtějí mít nic společného a ona to hodlala respektovat. Navíc po nějaké době měla dost vlastních starostí, malá Terifa rostla jako z vody a oni netrpělivě očekávali, jaká bude její zvířecí podoba a jaká druhá, protože měla oči černé jako uhel. Navíc se blížil den, kdy na svět měl přijít jejich další potomek. Terina s Pakem žili klidně a v míru, Pako se ukázal jako velmi dobrý diplomat a úžasný obchodník, za jejich časů se přístav rozrostl na dvojnásobek a lidé ho za to milovali. Chudým dal dostatek jídla, se šlechtou to uměl, jako už dlouho nikdo nepamatoval a Terinu každá obdivoval za to, jak je statečná. S Terinou to bylo jako na houpačce. Pod srdcem nosila jeho dítě, ale i tak se v noci budila z nočních děsů, které jí nedali spát, myslela na Destra a na to, že ztratila svoji životní lásku. Stále jí to bolelo, jako by se to odehrálo včera a byly dny, kdy se ani nemohla podívat na malého Destra druhého, aby se nerozplakala. Pako jí v těch dnech utěšoval, ale ona věděla, jak moc ho to bolí, ale nemohla si pomoct. Jiné dny se smála, zahrnovala je všechny láskou a těšila se na všední maličkosti, jako byla ranní procházka s malým Destrem, nebo dýchánek odpoledne s dvorními dámami, kde se dozvídala nové události a drby. Dokonce se za ní občas přijela podívat i sama Vévodkyně a prozradila jí, že orodovala za ní a za Destra, že patří na trůn a ne Kastr. Nezapomněla ani na Em, často si psali a navštěvovali se, co to jen šlo. Wiliema už nikdo nikdy neviděl. Občas vznikla nějaká báchorka, že se objevil ve vesnici, že se zabil, že odletěl do jiných zemí nebo že se z něj stal duch, který straší děti. Nikdo nevěděl, kde je pravda a nešlo ani vyloučit, že je mrtvý. Propadl se do země, stejně jako Ama, která se od turnaje nikde neukázala. Nebo ne úplně jako Ama. Když se dozvěděla o ztrátě své jediné sestry, nenašla už odvahu, aby se vrátila domů, nebo do starého života, plného násilí a úskoků a tak se z ní stala poustevnice, lidé jí vídávali u skal, jak sbírá byliny a když bylo nejhůř, chodili si k ní pro byliny, aby se tělu ulevilo. Mluvili o ní jako o chuděře, která to jistě neměla lehké a že jí z toho možná přeskočilo. Dimitri si vzal Rózu a odstěhovali se pryč z města, za jejími rodiči, kteří je ochotně přivítali a pomáhali, jak se dalo. Děti si je zamilovali a malý Eyren rostl jako z vody, i jemu se vybarvili oči do černa. Po Morisovi, Damrile ani Pelzině nikdo netruchlil, dokonce se našli i odvážnější, kteří po hospodách vyprávěli, jak je na světě lépe, když tady nejsou. A nikdo se nikdy nenašel, aby odporoval. Byly to dobré časy, pro všechny, kteří zůstali do konce. Bohužel nic netrvá věčně, lidé stárnou, ubývají jim síly a musí nastoupit nová generace, která může jen doufat, že obstojí stejně jako ta předchozí.

Document Outline

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��`

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

- ��

Table of Contents

��

��`