MAGOROVI PTÁCI

/1987/

Znění tohoto textu vychází z díla Magorova summa II tak, jak bylo vydáno v Praze nakladatelstvím Torst v roce 2015. Pro potřeby vydání Městské knihovny v Praze byl text redakčně zpracován.

§

Text díla (Ivan Martin Jirous: Magorovi ptáci), publikovaného Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze, podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 15. 1. 2019.

Marii Benetkové

– – –

Půl nebo dýl roku tomu nazad,

kdykoliv vyšel jsem ven, pěnkavy zpívaly,

tak velkou radost jsem v sobě dávno

neměl, měly

své oblíbené větve, byl to jistě párek,

zpívaly a radoval jsem se z nich a s nimi,

a na nebi, nad naší radostí viděl jsem divoké ptáky

s velkými ocasy přelétávat nad naší radostí,

ptal jsem se Juliany, co je to zač, to jsou straky, řekla mi,

a miloval jsem straky,

uhnízdily se zřejmě na naší zahradě na severní straně,

kde starej Stritzko vysadil kdysi modříny, jedle

a borovici.

Vyhubily asi pěnkavy.

Julianina maminka chtěla vyhubit je. Opřel jsem se tomu úmyslu.

Řekl jsem: Bůh stvořil straky i pěnkavy podle svých zámyslů.

Miloval jsem pěnkavy, každé ráno

mi zpívaly a

bylo mi dobře.

Od jisté doby na zahradě nezvedne se ptačí hlas.

Zřejmě straky sežraly pěnkaví vajíčka

a dospělé pěnkavy odstěhovaly se jinam.

Je mi to líto.

Neslyším už pěnkaví zpěv,

jenom občas zahlédnu přes oblohu míhající se stračí let.

Bůh má své zámysly se strakou, s pěnkavou i se mnou.

Pokorně na to hledím,

v dlani slunéčko sedmitečné a

ptám se:

Kam…

– – –

Tam, kde v kostele vždycky stojím,

z kostelní zdi

sanytr trčí

jak hermelín,

plísní svou měkce ovinuje a ovívá mě

jak hermelín,

jak při zabíjačce kůži prasečí

měkce

a jemně

sanytrem posýpá a posýpává se, jak

hermelín

chloupky hrůzou vztyčené jak měkce

se zimou

husí kůže

a hermelín měkce

a vločky sněhu mrznou rychle a

měkce

– – –

Chtěl jsem si dát ještě pivo

s někým

ohlédl jsem se od psacího stroje a zjistil jsem,

že jsem tak sám,

jako bych osaměl

Miláčkové moji ptáci,

přileťte mi na ramena,

usaďte se na klávesách stroje,

těm, kde se usadíte,

opatrně budu se vyhýbat

Přileťte, miláčkové, ptáci!

S lidmi už nemůžu, vy to víte,

přileťte, zpomalím

tlukot svých prstů

na klávesy,

zpomalím frekvenci úderů,

zpomalím rychlý tep svého srdce,

svoji maniakálnost ztlumím, miláčkové moji, ptáci

– – –

Ne proto, že jmenovat

Tě nemůžu,

v tom rytmu klapek osamělých kdybych Tvé jméno

vyťukával,

ne proto, že jmenovat Tě nemůžu,

kdyby přes rameno mi někdo nakukoval, kdoví,

jestli moje osamělost teď v noci na druhém konci světa

odpovídá Tvé osamělosti,

možné

v tom zpomaleném rytmu klapek psacího stroje, pomalém jak

rytmus zpomalených unavených kopyt

divných zvířat, ani ne

unavených koňů, ani

jednorožců…

Tak znova: jestli takhle

se pozdějc po unavení

se unaví i…

V. B. a jeho Marii

Moje žena odešla spát,

než šla spát,

zeptal jsem se jí,

jestli mi to má za zlý, jakej jsem,

sed jsem k psacímu stroji a

začal psát tohle blús nebo jak se to jmenuje a

chtěl jsem napsat, co sem se zeptal svojí

ženy než mne opustila mezi dveřma,

a začal jsem psát a rozpomínal jsem se

a musel jsem jít ke dveřím koupelny

k prosklenejm dveřím

a zeptat se svojí ženy,

zaťukat a ona otevřela co chceš

prosimtě

píšu blues Vráťovi a mám to tak vylízaný

že si nepamatuju na poslední otázku co jsem ti řek

a ona mi řekla ptal ses

máš mi něco za zlý

řekla jsem ti nemám

Bože můj ve své slávě

ověnčený všemi prapory a korouhvemi

zahalený všemi purpurovými plášti

proč mi neumožníš psát jako Ch. Bukowski?

Proč jsi mne obdařil jenom tím, abych byl sviňák?

Proč jsi mne nadal jenom tím, abych byl hajzl?

Proč jsi mi dal talent tak mizerný, abych skrze

skrze světlo dveří koupelny

zeptal se svojí ženy

co jsem ti řek

a ona za zlý

nic ti nemám

– – –

Má odeznělá lásko

Věro

která jsi odchovala volavku ve vnějším

teple svého břicha

Tehdy víc

milovali jsme ptáky než děti,

které se z nás

narodit snad

mohly

Nad námi vznášel se heron

později zabitý,

a vanela s lebkou nakreslenou

úpěla nad námi

uí

uí

Da capo al fine II.

Janu Šafránkovi

Před okny zuřícími svatbou

okusovala stvůra

děťátko v náručí,

v hrsti je ohryzávala,

příšery modře nasvícené,

nemilující

svoje děti,

nestvůry nosící je spící do jeslí,

ač nejraději by je zardousily,

zrůdy, které je okřikují,

když k jejich tělu se blíží,

k tělu, z kterého vylezly,

mrchy sprosté,

děti své rdousící,

nenávidící z nich vyhřezlé,

stvůry zírající s vytřeštěnýma očima

na modrý televize svit

a vedle pláče jejich dítě

neslyšené a nevyslyšené

Před okny zuřícími svatbou,

z níž další nenáviděné

vlkodlak houpal dítě v náruči

– – –

Na trávník obklopený elipsovitou

škvárou

přilétli drozdi

miláčkové moji ptáci

škubali žížaly z drnů

bez ohledů na slib z Matoušova

evangelia

moje lásky, mí ptáci

už nikdy nepřijedu na sjezd abiturientů

měl jsem si ponechat

lásku k tvým

s kterými jsem byl

kdykoli a kdekoli

ale teď kromě

už jenom lásky mí milí

už jenom ptáci

mí ptáci

šedozahalené nebe

má oblaka

co tedy rci záhadný cizinče

už jenom

– – –

Útržek ptačího rozhovoru v ranní trávě,

louže

a labutě s šedými mláďaty

jestli to není víc

než lidé

Ale jak tomu čelit

když jsem snad povolán

k mluvení k lidem

mé lásky ptáci

vaše zběsilé cvrlikání

– – –

Jasnější než slunce včera,

ke konci chýlí se večeře,

ve vlaku jel jsem,

mávaly na mne rostliny

křidélky,

mám je poslední dobou

raději než

zvířata,

protože se nemohou bránit

Mávaly na mne listy,

o pomoc mne prosily

Zvířata mohou utéct

před nožem,

před elektrickým bleskem,

i lasu můžou utéct,

i bolasu,

i bumerangu

Ale rostliny,

hrůzou třesoucí svými listy,

nemohou vystoupit ze země,

nemohou utéct

Než zvířata

nyní miluju je víc

Komentáře k jednotlivým textům

xxx (Má odeznělá lásko)

3. verš zd. byl v původním smz. i jinde rozdělen do dvou veršů: „úpěla / nad námi“.

xxx (Na trávník obklopený elipsovitou škvárou)

9. ř. sh.: „už nikdy nepřijedu na sjezd abiturientů“: viz sborník Humpolecký Magor, Praha 2007, s. 29 a passim.

Ediční poznámka

V našem vydání Jirousových básnických i prozaických textů, jak byly editorsky uspořádány pro knižní publikaci Magorova summa z roku 2015 (3. vydání) nakladatelstvím Torst, z níž vycházíme, nejsou zahrnuty komentáře k původu a vydávání jednotlivých děl, jmenný rejstřík, seznam výběrové literatury. Připojeny jsou komentáře k jednotlivým textům, přibližující čtenáři pozadí jejich vzniku a vysvětlující některé zmiňované skutečnosti.

Hlubší zájem o uměleckou tvorbu Ivana M. Jirouse uspokojí bohatý poznámkový aparát obsažený ve 3. svazku knihy, jenž je výsledkem záslužné precizní badatelské práce vydavatele Magorovy summy a na který laskavého čtenáře odkazujeme.

Redakce MKP

Ivan Martin Jirous

Magorovi ptáci

Edice Čeští básníci 20. století

Redakce Slávka Járová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. vydání

Verze 1.0 z 15. 1. 2019

ISBN 978-80-7602-425-0 (epub)

ISBN 978-80-7602-426-7 (pdf)

ISBN 978-80-7602-427-4 (prc)

Table of Contents

– – – (Půl nebo dýl roku tomu nazad)

– – – (Tam, kde v kostele vždycky stojím)

– – – (Chtěl jsem si dát ještě pivo)

– – – (Ne proto, že jmenovat)

V. B. a jeho Marii

– – – (Má odeznělá lásko)

Da capo al fine II.

– – – (Na trávník obklopený elipsovitou)

– – – (Útržek ptačího rozhovoru v ranní trávě)

– – – (Jasnější než slunce včera)

Komentáře k jednotlivým textům

Ediční poznámka