MAGOR DĚTEM

/1982–1986/

Znění tohoto textu vychází z díla Magorova summa I

tak, jak bylo vydáno v Praze nakladatelstvím Torst v roce 2015. Pro potřeby vydání Městské knihovny

v Praze byl text redakčně zpracován.

§

Text díla (Ivan Martin Jirous: Magor dětem), publikovaného

Městskou knihovnou v Praze, je vázán autorskými právy a jeho použití je definováno Autorským zákonem

č. 121/2000 Sb.

Vydání (obálka, upoutávka, citační stránka a grafická

úprava), jehož autorem je Městská knihovna v Praze,

podléhá licenci Creative Commons Uveďte autora-

Nevyužívejte dílo komerčně-Zachovejte licenci 3.0 Česko.

Verze 1.0 z 3. 8. 2018.

OBSAH

– – – (Tak už hajinkej Františko) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 6

Františčina kohoutí píseň . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 7

– – – (Ptaly se nebe obláčky:) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 9

Pohádka pro Františku . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .10

– – – (Máma musí vyprat plínky) . . . . . . . . . . . . . . . . . .12

Další pohádka pro Františku . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .13

– – – (Do velké krajiny Dudédu) . . . . . . . . . . . . . . . . . . .16

– – – (Tak stromy už se svlíkají) . . . . . . . . . . . . . . . . . . .18

– – – (Ptala se Františky Marta:) . . . . . . . . . . . . . . . . . . .20

– – – (Neslyší ouška Františky) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .23

– – – (Tatínek holčičkám vzkazuje:). . . . . . . . . . . . . . . .24

– – – (Když uléhají beránky) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .25

– – – (Ať ryby vykulujou oči) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .26

– – – (Holčičky koukají do krmítka na ptáčky) . . . . .27

Velikonoční pohádka o kohoutech, bouřce a duze . .28

– – – (Povídá šmudle ťululum:) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .32

Pohádka pro Martu k svátku

(a pro Františku taky)

o tom co dělají noční skřítci . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .34

– – – (Letos nic nebude jako loni) . . . . . . . . . . . . . . . . . .38

– – – (Podívej se jak telátko) . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .41

– – – (Večer před svatým Janem) . . . . . . . . . . . . . . . . . .42

Ukolébavka v zelené a zlaté pro Františku a Martu

k svátku . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .44

Komentáře k jednotlivým textům . . . . . . . . . . . . . . . . . .49

Ediční poznámka . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .51

– – –

Tak už hajinkej Františko,

peřinku dáme na bříško.

Slepičky šly už spinkat taky,

utichl vítr, spí i mraky,

broučci zalezli do jehličí.

Vzhůru jsou jenom andělíčci,

aby tě ohlídali v noci

na nadýchaném obláčku.

Dobrou noc, ty můj miláčku.

28. 3. 1982

6

Františčina kohoutí píseň

Jsou kohouti barvy malin,

kohouti bledý akvamarín,

zlataví jako včelí med

i žlutí jako sirný květ,

zelení, modří, a to se ví,

taky kohouti růžoví.

Až na dvoře začne svítat,

Františka je bude chytat.

Jsou kohouti samé peří,

co jentaktak projdou dveřmi,

kohouti lehcí jako dech,

co lezou po skle na oknech,

kohouti vlhcí jako droždí,

kohouti, kteří žijou ve zdi.

Františka je za chvíli

pochytá jak motýly.

Kohouti plavou v polívce,

kohouti spinkaj v omítce,

kohouti skáčou po šalvěji

a potichu se v noci smějí,

kohouti vězí v hrdle láhve,

koukají z dírek na struhadle.

7

Ať jsou drzí nebo se stydí,

Františka je všechny vidí.

Nastrká hejna kohoutů

do velikýho kornoutu.

19. 6. 1982

8

– – –

Ptaly se nebe obláčky:

proč mají ptáci zobáčky?

Ptal se paprsek sluníčka:

proč mají ptáci peříčka?

Ptala se mámy holčička:

proč mají ptáci očička?

Máma jí řekla za chvíli:

aby se Františce líbili.

Františka tiše zašeptá:

a mě se nikdo nezeptá,

proč mají myši kožíšky?

Zeptej se na to Františky.

Proč mají fousy kočičky?

Zeptej se na to Františky.

A Františka ti odpoví:

Pán Bůh je chce mít takový.

3. 7. 1982

9

Pohádka pro Františku

Za některých nocí je všechno opačně. Myškám naros-

tou křidýlka, vznesou se do povětří jako vrab ci a celou

noc poskakujou kolem komína a cvrlikají. Ptáčci se

schovají do myších děr a zobou zrní, co tam myšky

schovaly. Vajíčka lezou zpátky do sle pi ček a Láďa se potom diví, jak slepičky málo sná šejí. Měsíc svítí jako slu-níčko, ale není to vidět, protože ovečky běhají po nebi

a celej ho za krej va jí. Šneci opustí svoje domečky, sednou si na ně a má vají na sebe tykadlama. V takové noci

vyleze všech na voda ze studně, a když si máma včas

večír ne na pum puje vodu, musí čekat až do rána. Jak

je stud ně pod pumpou prázdná, fouká v ní velikej vítr

a pum pa skřípe ze spaní, protože je jí zima z prů vanu.

Oheň v kamnech studí a pokličky na kam nech zalejzají

pod hrnce, aby se trošku za hřály. Někdy venku prší ze-

spoda nahoru. Z takové noci se nejvíc radujou plivníci,

využijou zmatku a scho vávají věci. Máma je druhej den

hledá a na říká. Jediný, co je v takový noci v pořádku, je koč ka, leží u kamen a zdá se jí o ohromný misce mlé-

ka. Františka a Martička vypadají, jako by byly hodný

holčičky, a pěkně spinkají, aby nebudily mámu.

Ráno se zase všechno vrací do pořádku. Ptáčci cvr-

likají, jako by se nic nestalo, a myšky jsou v dí rách

a dospávají proflámovanou noc. Oheň už zase ohřejvá

Františce snídani. Voda rychle za lej zá do pumpy, ale

v pumpě je malá díra, tak to všechna nestihne. Aby ni-

kdo nepoznal, že byla na výletě, rozprskne se do malič-

kých kapiček rosy. Každá ka pička je malinkej rybníček

10

a v něm plavou mali linký rybičky. Podobný kapičky se dělají Františce na nose, když je jí horko. A Františka

si utře nos a pohádky je konec.

17. 7. 1982

11

– – –

Máma musí vyprat plínky,

má dvě holčičky malinký,

máma musí smažit jíšku

do polívky pro Františku,

uvařit krupičku v mlíčku

na kašičku pro Martičku.

Máma musí večír vždycky

ohřát vodu do vaničky

a nesmí pak při koupání

zapomenout na zpívání.

Přivolá tím andělíčky

do postýlek nad holčičky,

přivolá tím andílky

nad holčičky malinký.

31. 7. 1982

12

Další pohádka pro Františku

Ta krajina byla v láhvi, dovnitř se lezlo hrdlem po spuš-

těném prostěradle. Po dně se rozprostíralo zrcad lo,

od hlubokého úvozu k malému osikovému hájku. Po ze-

lených listech osik lezly červené be ruš ky a každé ráno

zpívaly:

Zelená je zdravá barva,

ať je to brouk nebo larva.

Jen co najdem někde mšici,

seberem ji rychle lžicí,

strčíme ji do pusy,

ať se v puse udusí.

Čarodějnice, která bydlela v hájku, jim vždycky hrozila:

„Vy máte chutě, nedožery!“ Když byla ča ro dějnice malá,

nikdy se doma nic zeleného ne va řilo. Nevěděla proč.

Viděla, že beruškám jdou zele né mšice k duhu, a tak si

vyčarovala pytlík zele ného hrachu.

V úvozu hlasitě předly divoké kočky, zrcadlo se blyš-

tělo, osiky se třásly. Čarodějnice, přidržujíc se drápky, běžela rychle po zrcadle. Na jeho okraji, ve stínu osik,

měla u šedého lišejníkem porostlého balvanu ohniště.

Čarodějnice doskákala k ohni a sun dala pokličku z hrn-

ce. V hrnci to zabublalo a kolem se šířila omamná vůně

hrachové polévky, ma joránky a rumu. Čarodějnice str-

čila do hrnce pařát, míchala polévku a tiše si zpívala:

Proč není víc

čarodějnic?

13

Proč není víc

klekánic?

Lidi nevěří už na nic

ať je zima nebo hic.

V láhvi bylo horko jako o žních. Slunce žhnulo. Se stro-

mů kapalo sádlo. Čarodějnice se potila, pot se vypařo-

val a srážel se na stěnách láhve v husté bílé jedovaté

kapky. Z dálky se ozývalo polední zvo ně ní. Stočené

prostěradlo se začalo kymácet a za chví li žuchla do-

prostřed zrcadla polednice, kterou čarodějnice pozvala

na oběd. Čuchla k polívce, strči la do ní prst, olízla ho a řekla: „Přilej tam trochu rumu, bude lepší!“ Čarodějnice sáhla do dí ry pod balvan a vytáhla láhev rumu.

Rum byl hus tý, měl barvu zašlého zlata a voněl jako

starý mech. Čarodějnice nalila trochu do polévky, víc

do sebe, a podala láhev polednici. Ta si notně při hnu la a obě začaly prozpěvovat:

Může bejt prázdnej celej dům,

však na polici měj vždy rum!

Může ti doma chybět mouka,

může ti doma chybět pepř,

však flaška na tě musí koukat

z police vždycky, to mi věř!

Jak tak zpívaly, tekly jim z očí slzy dojetí. Potom se pustily do hrachovky. Ale to nevěděly, že čaro děj nice a podobná havěť nesmějí hrách jíst. Pro to ho čarodějničí

máma nikdy nevařila. Protože hrách je zelený a zelená

barva dělá strašidlům hrozně zle, a zelený kulatý jim

14

dělá vůbec nejhůř. Jen polévku dojedly, začaly se nafu-kovat a nafu kovat, byly jako dvě měchuřiny a za chvíli

vyplňo valy celou láhev. A nafukovaly se pořád dál, až

se láhev s třeskotem rozletěla a pohádky byl konec.

Tak si, Františko, pamatuj, že co je dobré pro beruš-

ky, jako mšice, nemusí být dobré pro malé holčičky a co

je dobré pro malé holčičky, jako hrá šek, nemu sí být

dobré pro strašidla. Dobrou noc!

11. 9. 1982

15

– – –

Do velké krajiny Dudédu

jednou s Františkou pojedu.

Vezmeme sebou Martičku,

sednem na kouzelnou pokličku

a poletíme jako ptáci,

co za obzorem peří ztrácí.

Jako tlustý pták Dagora

(to je dobrácká potvora),

jako tenký pták Odata,

který má křídla ze zlata

a jako bouřka tmavé oči.

Poklička do trávy tam skočí,

my seskočíme z pokličky,

budeme takhle maličký.

Roste tam kytka Podědiná,

ráno je jiná, večer jiná,

a mezitím je taky jiná.

Pod ní v pelíšku číča líná

spinká a spinká v klubíčku.

Vezmeme sebou Martičku

do velké krajiny Dudédu,

až tam s Františkou pojedu.

Na hlavy navlíknem si mraky,

paprsky uvážem si taky

místo obojků na krky.

Pozadu polezem jak raci,

aby nás nechytili draci,

co tam Dudédu hlídají.

16

Poletíme tam potají,

aby to lidi nevěděli.

Poletíme tam po neděli,

poletíme tam ve středu,

sedět budeme vepředu.

A vrátíme se pozpátku

některý týden po pátku.

19. 10. 1982

17

– – –

Tak stromy už se svlíkají

jako ty, Františko, před spaním,

a stromy už jsou nahatý

jako ty, Františko, jako ty,

když se převlíkáš ke spaní.

A taky voda ve studni

víc studí, voda ve studni,

do mlhy zvoní klekání,

klekání v mlze měkce zní,

večer je dřív, jsou kratší dny,

na brambořištích už shořel pýr,

snáší se tma zas navečír.

A při zemi se plazí dým,

blíží se zima, mnoho zim

ještě tě čeká, Františko.

Ráno je ojíněné sklo

a jinovatka na střechách,

ach, na střechách a v korunách

stromů je stříbro, po vločkách

na dvůr se bude snášet sníh

bílý jak bílá těla cích,

a jako cíchy bílý dým

po střechách leze za komín.

Čeká tě zima, mnoho zim,

sníh bude ležet v závějích

jako vlna na ovečkách,

po vločkách padat, po vločkách

na dvůr se bude sypat sníh.

18

Zabečí ovečky ve chlévě,

tichounce zabečí ovečky,

po dvoře poběží holčičky

v závějích měkkých obě dvě.

A nakonec se v polotmě

rozsvítí zlaté hvězdičky,

zlaté hvězdičky v betlémě.

28. 11. 1982

19

– – –

Ptala se Františky Marta:

„Máme zavřený vrata?

Nepolezou sem strašidla?

Venku je tma jak povidla.“

„Vrata jsou samý železo,

tudy k nám strašidla nevlezou.

Viděli by je kohouti,

co sedí v jívě na proutí,

a jak by na ně kokrhali,

strašidla by se hrozně bály.“

„A tak mi řekni, a honem —

nemůžou spadnout komínem?“

„Tak z toho neměj vůbec strach,

spálily by se na tlapkách.“

„Ale Františko, pověz mi —

neschovaly se do slámy?“

„Jsou holý jako žížaly,

vosiny by je píchaly.“

„A nechce vylízt ze studny

ňáký strašidlo záludný?“

„V studni je zima a mokrý zdi,

tam žádný strašidlo nehnízdí.

Neboj se Marto, neměj strach,

můžeme zlobit v postýlkách.“

20

Začaly zlobit holčičky,

začly se hejbat pánvičky,

začly se otřásat pokličky.

Chytla se Marta Františky:

„Podívej se tam do jíšky!“

Z pánve, jak kdyby doutnalo,

žluté se oko koukalo.

Z bandasky ruka vylezla,

hubenej pařát, ruka zlá.

Odklopilo se poleno,

odkrylo bílé koleno

a do pekáče od jídla

plesknula něčí chodidla.

Na zdi, jak visí lopata,

koulí se hlava plešatá;

vtom průvan vyfouk zpod dveří

chomáč slepenejch kadeří.

Po vodě v kýblu ucho pluje,

poslouchá, boltec vystrkuje.

V uhláku pohnulo se uhlí,

ozvalo se tam: huhly, huhly,

já jsem strašidlo kuchyňský,

kouknu se, jestli holky spí.

21

Pařáty modrý od šmolky

natáhnuly se nad holky.

Holčičky ani nedutaly,

zavřely očička a hned spaly.

Strašidlo řeklo: „Máte štěstí!“

a zmizelo jak kapka v dešti.

květen 1983

22

– – –

Neslyší ouška Františky

jak myši šustí kožíšky,

neslyší ouška Martičky

jak myši mnou si tlapičky,

spinkají v náručí andělíčků,

ztichlý je dvůr, umlkl šum,

usnulo peří kohoutům,

odpočinutí dudlíkům

přinesla noc, spí celý dům.

Voda ve studni taky spí,

spí kapka spadlá od pumpy,

i jídlo spinká v kastrolech,

v betlémě bíle kvete mech.

Františka s Martou vidí v snech,

jak kočky lezou po stropech,

ovečky měkce tají dech,

tiše noc praská ve svých švech.

Jen máma vzhůru na vartě

v kuchyni s lampou u stolu

píše tátovi epištolu

o Františce a o Martě.

11. 11. 1983

23

– – –

Tatínek holčičkám vzkazuje:

zlobivej pejsek se uvazuje

když začnou zlobit kohouti

zobákem se jim zakroutí

čumáček máčejí kočky

zlobivejm koťatům do močky

ale to nejhorší

řeknu vám nakonec:

zlobivý děti strčí se pod hrnec!

22. 1. 1984

24

– – –

Když uléhají beránky

za obzor na západ,

půjdeš Františko taky spát.

Když vítr, který pásl je,

ulehne na souvratě,

zavřou se oči Martě,

usne a spí.

A andělíčci přiletí

na čela postýlek.

Vůně dne rozleží se v snech

a s vůní noci promíchány

obalí něžné usínání.

A zahrady se naplní

rosou a milostí.

Svěceným zrním ptáky v hnízdech

andělé pohostí.

1983

25

– – –

Ať ryby vykulujou oči

voda se stejně nenamočí

u sporáku se kocour směje

oheň se taky nezahřeje

usnuli pod kamenem hadi

zima se nikdy nenachladí

kominík mával štětkou v síni

saze se vůbec nezašpiní

nad hrncem tančili komáři

pára ta se už nevaří

a holčičky si pomyslí

táta nám napsal nesmysly

12. 2. 1984

26

– – –

Holčičky koukají do krmítka na ptáčky.

Aby jim nakonec nenarostly zobáčky!

Holčičky louskají ze slunečnic semínka.

Aby jim najednou nenarostla křidýlka!

Holčičky viděly na dvoře jíkavce.

Aby se obě dvě nezměnily ve vrabce!

Dělají andílky ve sněhu na dvorku.

Aby se Martička nezměnila v sýkorku!

A večer před spaním prohlédnem Františku,

jestli ji peříčka nešimraj na bříšku!

4. 3. 1984

27

Velikonoční pohádka

o kohoutech, bouřce a duze

Tohle je pohádka o tom, jak kohouti obarvili svět. Tak

poslouchejte. Dřív byla země šedivá a tmavá a smutná

na pohled. Všechno, co na zemi rostlo, splývalo, šedivé

a hnědé. I pávi byli tenkrát šediví jako popel a oheň

doutnal tmavou barvou. Taky blesky byly tmavé, neby-

ly vidět na nebi, hustém a šedivém. Tam vládla bouřka,

nejtmavější ze vše ho. Občas dělala na nebi velké prád-

lo. Prala mra ky, oblohu a vítr a hrozně si přitom zpívala.

Prala nera da, zlostně přetahovala po nebi vaničky, dě-

la la velký rámus, voda cákala z neciček, prádlo na val še hřmě lo. Bouřka prala mraky a zpívala:

Šedé je nebe

šedé jak ocel kosy

šedé jsou doutníky na rákosí

šedé jsou včely i vosy

všechno je šedé a dokud budu zde,

jiné to nebude!

Ale něco barevného přece na světě bylo: duha, dítě

slunce a deště, sestra rosy. Bouřka byla její teta, ale

neměla ji ráda pro její krásu. Schovala duhu pod velkou

hromadu krup, tam duha ležela zmrz lá, nemohla se

pohnout, kroupy ji tlačily a studily.

Dole na zemi byly vysoké kurníky na kuřích nož-

kách. V těch žili kohouti. Ale nebyli zdaleka takoví švi-

háci jako dneska. Peří měli černobílé jako klá ves nici

klavíru. Protože tenkrát bylo leda cos pru ho vané nebo

28

puntíkované, něco bylo i kos tič ko vané, ale barevné nebylo nic. A že byly zrovna Velikonoce, měli kohouti černobílé ocasy spletené do copánků jako pomláz-

ky. Za kurníky byla hlu boká rokle, a do té schovávali

kohouti vajíčka, která ukradli slepicím. Na dno rokle

sahal dlouhý žebřík. Kohouti vajíčka vždycky doku-

táleli k okraji rokle a dolů musela vajíčka sama. Lezla

po žebříku a šlo jim to špatně. Vajíčka nemají nožičky,

chu dinky! A jak jsou šišatý! Padala ze žebříku dolů

a křičela: „Křáp, křáp, křáp!“ Kohouti byli rozči le ní,

běhali kolem a občas šlápli na vajíčko. A vajíčko zapla-

kalo: „Au!“ Kohouti kutáleli další a další va jíč ka, byli to schánšliví kohouti, a zpívali si přitom:

Nevyčte nikdo z tlustejch knih,

co tajemství skryto ve vejcích!

Podivuhodná je to věc:

nebyl by život bez vajec!

Když byla rokle plná, kohouti nad ní mávali ra dost ně

ocasy. Vajíčka přetékala z rokle, kutálela se po stráních a válela se v jehličí. Bouřka je uvi děla seshora z oblohy.

„To dovedu taky!“ křičela. Při létla k mraku, na kte-

rém měla hromadu krup, převrhla ho a na celý svět se

vysypaly kroupy jako spousta malinkých vajíček. Ale

bouřka zapomněla, že má pod kroupami schovanou

duhu. Duha se protáhla po nebi, jako vějíř se rozpro-

střela od vý cho du k západu. Bouřka ji uviděla: „Á, ty

potvoro!“ zakřičela hrozným hlasem, popadla zástě-

ru z čer ného mraku a začla duhu honit po nebi. Ale

duha byla rychlejší, byla rychlá jako sluneční paprsek

29

(nezapomeňte, bylo to dítě slunce!), šup – sklouzla na zem a vběhla do jednoho kurníku na kuří nožce.

Tam byli zrovna všichni kohouti, pletli si ocasy do co-

pánků jako pomlázky, byly totiž právě Veli ko no ce. A tu uviděli duhu. Zůstali celí zkoprnělí. „Co to je?“ křičeli.

„Je to pták nebo řeka? Proč nemá no žič ky? Kde to má

hnízdo?“ A byli zase rozčilení a šlapali po vajíčkách,

která ještě nestačili odnést do rokle. „Au,“ křičela va-

jíčka, „au au!“

Všechny barvy světa byly na duze. Kohouti nikdy

nic tak krásného neviděli. Duha se třásla a šlehaly z ní

plameny divokých barev. Kohoutům od nich začaly ho-

řet ocasy a hořely všemi barvami duhy. Kohouti nevě-

děli, že je duha dítě slunce a deště, ale viděli barevnou záři a viděli, že je duha krásná. Zvenku slyšeli strašný

hřmot. Hromy třes kaly, jako když bouchá víko klaví-

ru. Bouřka létala po světě a hledala duhu. Převracela

všechno vzhů ru nohama, vyvracela stromy a prohlíže-

la jim ko ře ny, orala pole a šplouchala rybníky. Tmavá,

zlá a zá vis tivá křičela v povětří, na zemi i na vodě.

Ale kohouti se brzo vzpamatovali, oklepali se a dali

se do práce. Namáčeli ocasy do barevné záře a za čali

barvit velikonoční vajíčka. Hřebínky si natře li načerve-

no, aby se jim líp pracovalo, a vajíčka bar vi li namodro, nažluto, nafialovo, nazeleno i na čer veno.

A když už byli skoro hotoví, přiletěla bouřka na hroz-

ném větru, vlétla do rokle a do kurníků a ob je vila duhu. Větrem ji vyzvedla i s hromadou va jí ček vysoko

do mraků. Vajíčka se rozprskla po ce lém světě. A jak

bylo od bouřky všechno mokré, barva z vajíček pou-

štěla. Modré skořápky obarvily nebe, chrpy, čekanku

30

a vodu v rybníkách, šmolku a ban dasky na mléko. Zelené skořápky obarvily trá vu a modříny. Červené jahody,

jeřabiny a ma li ny. Žluté obarvily rozvité jehnědy jív

a blatouchy. Fialové obarvily pávy a šištičky olší. Šiš-

tičky olší šustily v listí:

Jak je to všechno nové!

A jak je všechno lepší!

Teď když jsme fialové,

jak je celý svět hezčí!

Kohouti radostí šlehali ocasy sníh z rozbitých vají ček.

Začalo chumelit, bouřka se utišila a za chvilku i sníh

roztál. A bylo vidět modré nebe a na něm bílé berán-

ky, skořápky vajíček, které kohouti ne sta čili obarvit.

A vyšlo slunce – na něm se usadily žloutky z roz bi-

tých vajíček, a svítilo na svět. A lehký vítr vesele pásl stáda beránků na modrém nebi. A ty nejtenčí skořápky

z vajíček liliputek dodnes po le tují po svě tě.

To jsou motýli.

25. 3. 1984

31

– – –

Povídá šmudle ťululum:

Nasypu zrní koťatům.

Šmudla se ťukla do čela:

Tos měl udělat už včera!

*

Ťululum ptalo se šmudly:

Nevidělas tady nudli?

Řekla mu šmudla:

Třeba je v polívce!

Nahnuli se a spadli oba

po hlavě do hrnce.

A je po povídce.

*

Říkalo ťululum šmudle:

Kdyžs ještě byla maličká,

zasázeli jsme skořápky.

Už by mohla být vajíčka!

*

Povídá šmudle ťululum:

Je jaro, zalej dům!

Až oschnou tašky,

zryjeme střechu,

zasejem kytičky pro potěchu.

Tam krtci nebudou

dělat neplechu!

*

32

Zvedal ťululum na pánev fazoli.

Než ji tam dostal, měl všude mozoly.

Utřel si čelo, řek šmudle: Dojdi pro kmín!

Copak ho unesu? Pomoz mi s ním!

*

Přiběhla šmudla:

Díry jsou v žebříku!

Co ty pořád vidíš?

Nedělej paniku!

Přemýšlel ťululum,

vzal do hrsti rozum.

Pak díry zabednil

a žebřík opřel o dům.

duben–květen 1984

33

Pohádka pro Martu k svátku

(a pro Františku taky)

o tom co dělají noční skřítci

Každý večer, když holčičky usínají v postýlkách, ožívá

noc, velká máma skřítků. Skřítci se jí na ro dili z černých paprsků tmy za nejtemnější bez měsíčné noci. Jsou hodní a hezcí, mají průsvitná růžová ouška a zelená očička,

protože bydlí ve stínu hustých zelených rostlin, v lo-

puší a maliní u Kozákovic zahrady. Jsou vlhcí, jak žijou

pod listím; někdy se proto zdá, že pláčou, a možná, že

opravdu pláčou. To ví jenom noc a hvězdičky, které

jim svítí na jejich noční vrnění a šmejdění, hem že ní

a šustění, šťourání a rabušení. Skřítci se starají, aby

svět vypadal pěkně a aby byly hezké věci na hezkých

místech. Když k večeru na krajinu padá klekání, odhr-

nují skřítci lopuchové listy, zve da jí hla vičky a zvědavě poslouchají. „Bude dneska noc?“ ptají se ptáků. A ptáci

jim odpovídají: „To víte, že přijde, měkká jako peří

nastlané v hníz dech a sladká jako jeřabiny. Ale proč se

ptáte? Vždyť víte, že je to tak každý den.“ A skřítci ze-

smut ní a naříkají: „Když my jsme tak maličcí, že si nic

nepamatujeme. Všechno hned zapomeneme, máme

malinké hlavičky. Ach ou! Když o tom pře mýš líme, hlavičky se nám tak rozpálí, že si je mu síme chladit.

Podívejte!“ – Skřítci střásali z lo pu cho vých listů na rozpálená čela kapky rosy. Kapky zasyčely jako na žhavé

plotně a vypařily se. „Ó“ – pípli ptáci – „tohle jsme ještě nikdy neviděli! O tom se nám budou zdát krásné sny!

Nezlobte se, ale musíme už jít spát, nebe má barvu

ojíněných šves tek, za chvilku je tady noc.“ „Tak jsme se 34

dočkali,“ vydechli skřítci radostně. „Co budeme dneska dě lat?“ „Budeme kartáčovat mech na střechách, aby

byl pěkně zelený a líbil se hospodářovi.“ A skřítci se

vydali do chléva k prasátku, nasbírali tam vy pad lé ště-

tiny, svázali je stébly trávy do malých kartáčků. Vylezli na střechu stodoly a čistili ko pečky mechu. „To bude

ráno krása,“ libovali si. Hospodář Láďa ráno mžoural

na střechu trochu podezíravě, dlouho stál se zakloně-

nou hlavou, ale neříkal nic.

Skřítci jsou maličcí, mnohem menší než nej menší

holčičky, a proto se brzy unaví. Vždycky jeden den pra-

cují a druhý den si hrají a odpočívají. „Dneska se teple

oblečeme,“ říkají, „půjdeme da leko, až dolů na městeč-

ko. Budeme se tam vozit na rafičkách hodin.“ A skřítci

si vlezou na kos tel ní věž, usadí se na rafičkách a celou noc se po maličku vozí pěkně dokola. Ale ráno! Zvony se

rozezněly, jak svolávaly lidi na jitřní mši, a skřítci sotva stačili slézt a pe lášili domů. Uši jim zalehly a celý den je brněly hlavičky, až s nimi vrtěli ze spaní.

Ale večer už byli zase čiloučcí a do růžova vy spin-

kaní. „Co dneska?“ ptali se nedočkavě jeden dru hého.

„Budeme nosit vodu do studně, aby ne vys chla.“ A skřít-

kové začli běhat pod listím a po sté blech, sbírali kapky rosy do kornoutků z jas mí no vých květů. Kapku po kap-ce pouštěli do studně. Žbluňk, žbluňk! žbluňkaly kapky

a skřítkům to znělo jako ta nejhezčí hudba. A máma se

ráno divila, jak je voda ze studně chladná, čistá a hebká, ale to už skřítkové zase spali zavrtaní v krtčích hromádkách. Spali také pod lopuchovým listím, celí utr-

mácení po noční práci, urousaní, tlapičky ušmudlané.

Hlemýždi je hladili tykadly a žížaly ožižlávaly.

35

A večer, když se navracel soumrak a vlhko táh lo z humen, skřítkové se zase probouzeli. „Bude dneska noc?“ ptali se ptáků. „Ach, vy ušmudlánci,“ smá li

se ptáci, „to už zase nic nevíte?“ Ale když viděli, jak

se skřítkům třesou bradičky a slzičky se jim koule-

jí po ušpiněných tvářičkách, rychle je ujišťovali: „To

víte, že přijde, nebe na obzoru je jako rozlitý žloutek,

sluníčko zapadá a za chvilku je noc tady.“ „To jste hod-

ní,“ děkovali jim skřítci, opa da nými růžovými plátky

si otí rali slzičky a po s ka ko vali po květech čínského zelí. „A co budeme dělat?“ „Dneska budeme jenom le-nošit,“ povídá nejstarší a nejmoudřejší skřítek, „pro-

tože jsme moc una vení. Budeme pozorovat hvězdy.“

A skřítci vy táh nou z tajných úkrytů v kopřivách střípky skla z roz bitých lahví. Jsou to nádherné střípky, zelené, žluté, hnědé a nejvzácnější – modré a červené. Skřítci

si lehnou na záda do trávy a pozorují hvěz dy. Hvězdy

jsou zelené, modré, žluté a červené. Skřítci se slastně

povalují a vzdychají nad kou zel ným nebem. „Kdyby

bylo takové pořád, to by bylo pěkné!“ Ale pak obloha

začne blednout, nebe je svět lejší a světlejší, blíží se

ráno. Skřítci zahrabou sklíčka do tajných úkrytů a roz-

běhnou se domů. Skřítci lopuchoví pod listy lopuch,

skřítci sko řáp koví bydlí v rozbitých skořápkách od va-

jíček, jiní zalezou do prázdných hlemýždích domečků

– a nej menší, skřítci ořechoví, se schovají v oře cho vých skořápkách.

Pak prospí celý den v chladných stínech lopuší, mali-

ní a kopřiv a vánek je ovívá laskavým fou ká ním. A k ve-

čeru, když vánek uléhá, skřítkové vstá vají. Zeptají se

ptáků, jestli přijde noc, a ptáci s údivem zacvrlikají:

36

„To jsme ještě nikdy ne sly šeli, aby měl někdo takhle krátkou paměť. To víte, že ano, za chvilinku se začne

stmívat.“ A skřítkové se radují, jako každý den, a volají na sebe: „Co budeme dělat dneska?“ „Budeme leštit

vajíčka!“ Potom se rozběhnou do chléva a ve žlabech

za ne sených senem a slámou hledají vajíčka, která hos-

podář nesebral, a natírají je sádlem. A hospodář Láďa

se pak diví, jak krásná leská vajíčka slepice snášejí.

Takhle se skřítci starají o to, aby na světě bylo pěkně.

A někdy si skřítci hrají na hrušky hniličky. Vy lezou

na strom, sednou si do řady na větev a tiše tam hřadují.

Po nějaké době se jeden skřítek pustí a žuch! bouchne

do trávy pod stromem. Žuch žuch! pustí se další skřítci.

A tak to bouchá celou noc. Máma slyší ze zahrady tem-

né bouchání a myslí si, že noční větřík shazuje jablka ze stromů. Tak hle skřítci pletou lidem hlavy. To všechno

a ještě spous ta, spousta dalších věcí se děje v noci,

když velká máma skřítků rozsvítí nad světem svě týlka

hvězd. Dobrou noc, Marto, dobrou noc, Fran tiško!

29. 7. 1984

37

– – –

Letos nic nebude jako loni,

kdy svatý Martin na koni

se sněhem přijel, na koni.

Letos přiletí na huse,

dozní klekání, setmí se,

husí kejhání ozve se

v oblacích, děti, v oblacích.

Husa si peří načechrá

a zářivý se začne prach

z oblaků sypat, bílý sníh.

A zasněžený bude práh,

stodola, studně pod kůlnou,

jak peříčka se rozlétnou

po čekající krajině.

Ty nespíš, Františko?

Marto, ty taky ne?

Husa se otřepe v oblacích,

prachové ztratí peří, sníh

říkáme mu, děti, sníh.

Na zem se peří začne snášet,

poslední svíčka dohoří

a celá vesnice do tmy se

do tmy pak, děti, ponoří.

Peří si husa načechrá

a bílý vysype z něj prach,

bělostné peří roztrousí

na rybníky a na lesy

a vítr do něj zafouká.

38

Čí to očičko na mě kouká?

Františky nebo Martino?

Spěte už, drobotino.

Letos ne na koni, letos ne,

ozve se husí kejhání

oblohou, nebes na báni,

husa se křídly rozmáchne,

z oblohy husa podškubaná

zasype peřím bílá rána,

všechno zasype bílé peří,

snese se na zem, níž a níž.

Věříš, Františko? Marto, věříš?

A husa v mracích rozsype se,

prachové peří bílé se snese

a závěj bílá prachová

pod sebou zemi pochová,

začne se peří snášet níž

jak z roztržené peřiny

na smrky, břízy, modříny,

jeřáby, Františko, lípy, olše,

spěte už, Marto, spěte tiše.

Až pleskot křídel na nebi

se ozve, děti, na nebi,

mráz jinovatkou políbí

rybníky, zavře pod ledy,

přiletí Martin na huse

a sovy sněžné vznesou se,

39

zaradují se, zahoukají,

ať se vám krásné sny teď zdají,

ať Marta s Františkou hajinkají.

30. 9. 1984

40

– – –

Podívej se jak telátko

olizuje Jezulátko

a pára z huby oslíka

halí ho tenká košilka

pavouci tmaví jako stín

spřádají nad ním baldachýn

od zlaté slámy svatozář

padá na Mariinu tvář

pastýři venku u beránků

foukají do trub v nočním vánku

tak radují se vzduch i země

i voda v městě Betlémě

21. 10. 1984

41

– – –

Večer před svatým Janem

vrtěla zrůda chřtánem

lila si do něj kolomaz

blínem si natírala vaz

Mláďata oslizlý potvory

cucala kořen mandragory

chlupatý jako koťata

vázaly stvůry košťata

Příšera v koruně akátu

držela jehlu v pařátu

úlomkem kosti lebeční

šila si šaty sváteční

Ropucha skrytá pod kamenem

volala ďábla tajným jménem

a u kostela netopýři

rychle se vyhýbali kříži

Tu znenadání zhloubi studně

divné se vyřinuly vůně

a vítr tloukl o střechu

uschlými věnci česneku

42

Psi ve vsi vyjí báby vřeští

dneska letíme do povětří

i nebe bude se dnes třást

záda už chladí blínová mast

Dnes noc je kdy se kouzlům daří

skřehotá cosi na zápraží

dneska i tma se bude bát

poleťme! vzhůru na sabat!

1984–1986

43

Ukolébavka v zelené a zlaté

pro Františku a Martu k svátku

I.

To, co se stalo,

snad se stalo někomu jinému

v jiném čase.

To, co se stalo,

snad se stalo někomu jinému

jindy asi,

princezna seděla na terase,

zeleným hřebenem zlaté vlasy

hebkými pohyby česala si.

II.

Byla mdlá, bílá, průsvitná,

zahloubaná a z nesvěta,

seděla tiše na terase,

jemnými pohyby hebké vlasy

jemné jak chmýří česala si,

mdlými pohyby do tmavého klína

zelený hřeben odkládala.

III.

Mosazné slunce v nebi spalo,

znavené paprsky posílalo

na zámek, les, na povrch tůní,

princezna voněla sladkou vůní,

zelené listí kolem spalo

nad terasou a okolo ní,

44

nazlátlá zeleň mlčky spala

v zelených leknínech vody tůní,

vodoměrky a potápníci

tiše klouzali po hladině,

princezně uvízla ruka v klíně,

únavné, jemné a milé spaní

pak na ni potichoučku přišlo.

IV.

Naposledy pak prohrábla si

znavenou rukou zlaté vlasy,

zívla, usnula, z ruky štíhlé

zelený hřeben upustila.

Z hřebenu toho zeleného

jeden vlas zlatý vypad asi,

krouživým pohybem od terasy

odletěl, odvál,

zlatý paprsek dopad asi

na zlatý vlas, co padal dolů,

dole na zelený povlak tůně

dopad a zmizel.

V.

Holátka ptáků v temném hnízdě,

zlatá holátka v houští túje

podivila se, zapípala,

zavrněla a usínala,

zlatými průsvitnými víčky

na hladinu se podívala,

svěsila zobáčky, spala znovu.

45

Tmavozelené husté túje

k hladině tmavé, zelené tůně,

k tmavé zeleni tůně hloubi

svěsily svoje těžké loubí,

potichu, s šumotem neslyšitelným

zvolna se nachýlily.

VI.

Vlas dopad na žabinec tůně,

ze které sladká jemná vůně

líně vzlínala na terasu,

dopad zlatý vlas na hladinu,

zazvonil, zmlkl a voda nad ním

tiše a mlčky zavřela se.

A spící štěňata vlkodlaků,

čarodějových služebníků,

v doupěti pod kořeny túje

tlamičky zvedla, usmála se,

zavrčela a spala zase.

VII.

Zazněl vlas zlatý na hladině,

zelené žáby na dně tůně

zvuk křehký jemný zlatý jak zvony

z dálky, z hladiny uslyšely,

zelené hlavičky zvedly líně,

zlatý vlas klesat uviděly,

pak zlatá víčka zelených tváří

svěsily znovu před tu záři,

zaskřehotaly a usínaly.

46

VIII.

Usínaly, zvadly a spaly,

vlas zlatý na ně dopad asi

a zlatá, tenká kadeře část

jak oprátka na břevně kříže

kolem šíjí se ovinula

zelených žabiček v bahně spících.

Jak vlas je pošimral,

zalechtal asi,

zelená slupka popraskala,

loupala se a sloupla asi,

oloupala se jako lusky,

zelené žáby zelené šaty

jak hrášek zelené odložily,

do zlatých hávů protkávaných,

jak jmelí zelených a zlatých,

lehce pozvolna oděly se

a v princezny se proměnily.

IX.

Pomalu, vláčně, krouživým pohybem

zvedly se na hladinu tůně,

vypluly v bublinách jemně, líně,

oklepaly se jako pejsek,

na terase se usadily,

zelené hřebeny do rukou vzaly

a vlasy ještě trochu vlhké

vláčnými pohyby česaly si.

47

X.

Byly to zakleté princezny,

to ale, děti, snad už víte.

Tmavý kouzelník v kořenech túje,

v kořenech túje zavinutých

kdysi je zaklel,

zaklel asi.

Vysvobodit je mohl jenom

zlatý vlas, krouživě padající,

zlatý paprsek také asi,

jenž na vlas z terasy padající

asi včas dopad, dopad asi.

XI.

Tak tiché, zlaté na terase

mlčící princezny seděly zase,

zlaté znavené slunce z nebe

na ně paprsky posílalo,

princezny vadly, usínaly,

posledním pohybem zelený hřeben

do klína zvolna odkládaly,

z každého hřebenu zlatý vlásek

potichu pomalu padal dolů.

Ale to, děti, snad už znáte.

Tak se vrátíme na začátek:

Zlatá princezna někdy asi

na terase si

čechrala vlasy…

1986

48

Komentáře k jednotlivým textům

21. srpna 1979

1. osoba pl. ve 3. verši sh., „se budeme“, je ve všech

smz. vydáních, nepochybně tedy jde o autorův zá měr;

xxx (Ptala se Františky Marta)

3. strofa, 6. verš sh.: opravujeme podle smz. z „ne-

scho vali se“ na „neschovaly se“;

S. 20, 3. strofa zd., 1. verš zd.: opravujeme podle

smz. z „sle pe ných kadeří“ na „slepenejch kadeří“ –

1. stro fa zd., 1. verš zd.: opravujeme podle smz.

z „koukám se“ na „kouknu se“;

xxx (Když uléhají beránky)

Tento text z Magorových labutích písní byl (nepo-

chybně na přání autorovo) zařazen v roce 1991

i do prvního knižního vydání sbírky Magor dětem.

V Magorově summě jej tedy ponecháváme – v totož-

ném znění – na obou místech. Na rozdíl od vydání

z roku 1991 určil autor datum vzniku tohoto textu

letopočtem 1983;

Velikonoční pohádka...

8. a 9. ř. sh.: Zde z smz. doplňujeme větu, která vy-

padla z vydání z roku 2011: „Prala mraky, oblohu

a vítr a hrozně si přitom zpívala“;

3. ř. sh.: dle smz. opravujeme „velikonoce“ na „Ve-

li ko no ce“;

6. ř. sh.: dle smz. opravujeme „velikonoce“ na „Ve-

liko noce“;

49

5. ř. sh.: dle smz. opravujeme „bandasku“ na „ban -

dasky“;

Pohádka pro Martu...

S. 34, 6. ř. zd.: dle smz. opravujeme „Budem nosit

vo du...“ na „Budeme nosit vodu...“.

50

Ediční poznámka

V našem vydání Jirousových básnických i prozaických

textů, jak byly editorsky uspořádány pro knižní pub-

likaci Magorova summa z roku 2015 (3. vydání) nakladatelstvím Torst, z níž vycházíme, nejsou zahrnuty

komentáře k původu a vydávání jednotlivých děl, jmen-

ný rejstřík, seznam výběrové literatury. Připojeny jsou

komentáře k jednotlivým textům, přibližující čtenáři

pozadí jejich vzniku a vysvětlující některé zmiňované

skutečnosti.

Hlubší zájem o uměleckou tvorbu Ivana M. Jirouse uspo-

kojí bohatý poznámkový aparát obsažený ve 3. svazku

knihy, jenž je výsledkem záslužné precizní badatelské

práce vydavatele Magorovy summy a na který laskavé-

ho čtenáře odkazujeme.

Redakce MKP

51

Ivan Martin Jirous

Magor dětem

Edice Čeští básníci 20. století

Redakce Markéta Teuchnerová

Vydala Městská knihovna v Praze

Mariánské nám. 1, 115 72 Praha 1

V MKP 1. vydání

Verze 1.0 z 3. 8. 2018

ISBN 978-80-7602-218-8 (epub)

ISBN 978-80-7602-219-5 (pdf)

ISBN 978-80-7602-220-1 (prc)

Document Outline

- – – –

- Františčina kohoutí píseň

- – – –

- Pohádka pro Františku

- – – –

- Další pohádka pro Františku

- – – –

- – – –

- – – –

- – – –

- – – –

- – – –

- – – –

- – – –

- Velikonoční pohádka o kohoutech, bouřce a duze

- – – –

- Pohádka pro Martu k svátku (a pro Františku taky) o tom co dělají noční skřítci

- – – –

- – – –

- – – –

- Ukolébavka v zelené a zlaté pro Františku a Martu k svátku

- Komentáře k jednotlivým textům

- Ediční poznámka

Table of Contents

– – –

Františčina kohoutí píseň

– – –

Pohádka pro Františku

– – –

Další pohádka pro Františku

– – –

– – –

– – –

– – –

– – –

– – –

– – –

– – –

Velikonoční pohádka o kohoutech, bouřce a duze

– – –

Pohádka pro Martu k svátku (a pro Františku taky) o tom co dělají noční skřítci

– – –

– – –

– – –

Ukolébavka v zelené a zlaté pro Františku a Martu k svátku

Komentáře k jednotlivým textům

Ediční poznámka