Ponechani napospas (2) - Bojovnici tryzne

Jenkins, Jerry B.; LaHaye, Tim

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Druhý díl série Ponecháni napospas Ve světě, jehož řád zůstal po nanebevzetí milionů spravedlivých do Království nebeského ležet v troskách, se setkávají pilot Rayford, jeho dcera Chloe, novinář Camero a pastor Bruce. Jejich skupinka „Bojovníci trýzně“ se hodlá postavit antikristovi, jenž se právě intrikami dostal k absolutní moci. Po podepsání sedmileté smlouvy s Izraelem teď pro lidstvo nastává doba těžkých zkoušek – válek, epidemií, přírodních katastrof a hladomoru. I v něm však stále ještě zůstává místo na přátelství a lásku.

Tim LaHaye

Jerry B. Jenkins

BOJOVNÍCI TRÝZNĚ

(Ponecháni napospas 2)

KNIŽNÍ KLUB

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2001

Translation © Pavla a Matouš Iblovi, 2001

ISBN 80-242-0659-5 (soubor)

ISBN 80-242-0616-1 (1. díl)

ISBN 80-242-0654-4 (2. díl)

PROLOG

Co se událo až do této chvíle…

V jediném hrůzostrašném okamžiku zmizely na celém světě miliony lidí. Zbyly po nich jen jejich věci: oblečení, brýle, kontaktní čočky, spony do vlasů, sluchátka, zubní plomby, šperky, obuv, dokonce i kardiostimulátory a chirurgické protézy.

Miliony lidí zmizely. Ale miliony ostatních zde zůstaly – dospělých, ale nikoli dětí – kromě nemnoha nezletilých. Všechna miminka včetně dosud nenarozených zmizela – některá i během porodů.

Propukl chaos doslova po celé zeměkouli. Došlo k haváriím a srážkám letadel, vlaků i autobusů, domy se ocitly v plamenech, mnozí truchlící pozůstalí řešili svou zoufalou situaci sebevraždami. Naprosté zahlcení dopravy a zhroucení spojovacích systémů, ještě zhoršené zmizením mnoha dispečerů, odkázalo lidi často na sebe samé, dokud se situace alespoň částečně nevrátí k pořádku.

Někteří lidé se domýšleli, že svět napadly mocné síly z dalekého vesmíru. Jiní byli přesvědčeni, že za zmizeními stojí útok nepřátelských států. Nicméně postižen byl každý stát na Zemi.

Kapitán aerolinií Rayford Steele a jeho dvacetiletá dcera Chloe patří k těm, kteří nezmizeli. Avšak po Rayfordově manželce a dvanáctiletém synovi zbylo jen šatstvo. Rayford, jenž v okamžiku zmizení pilotoval cestovní Boeing 747 na pravidelné lince do Londýna, tvrdil své vrchní letušce, Hattii Durhamové, že nemá ani tušení, k čemu mohlo dojít. Děsivou pravdou ovšem je, že si to uvědomuje až příliš dobře. Jeho žena jej už v minulosti před touto událostí varovala. Kristus přijde, aby odvedl ty, kteří mu patří, a ostatní, mezi nimi i Rayford a Chloe, tu budou ponecháni napospas v dobách běd.

Rayforda zcela pohltí touha dopátrat se pravdy a hodlá se ujistit, že ani on, ani Chloe nepropásnou jakoukoli další příležitost. Rayford se cítí zodpovědný za to, že dosavadní přístup jeho dcery k víře je až příliš materialistický.

Pátrání přivede Rayforda do křesťanského sboru jeho manželky, kde bylo nemálo jeho členů, včetně jednoho z pastorů, rovněž ponecháno svému osudu. Pastor Bruce Barnes ztratil manželku a děti a dřív než všichni ostatní si ihned uvědomí, že jeho slabá, neupřímná víra ho zradila v nejkritičtějším okamžiku života. V jediné vteřině se z něj stává nejpřesvědčenější skeptik na Zemi – zároveň však nadšený a neúprosný hlasatel víry.

Pod Bruceovým vedením, ovlivněni videozáznamem, který zde pro takovou příležitost zanechal bývalý hlavní pastor sboru, uvěří jak Rayford, tak později i Chloe v Krista. S novým pastorem vytvoří nejužší jádro sboru, jakousi nejmenší bojovnou jednotku, a jsou odhodláni vyzvat k zápasu síly zla v nadcházejícím období utrpení a trýzně na zemi, které předpovídá bible. Svou jednotku pojmenují případně Bojovníci trýzně.

Mezitím Cameron Williams, přezdívaný Buck, špičkový reportér prestižního týdeníku Global Weekly, pátrá po pravdě na vlastní pěst. Při nanebevzetí cestoval Buck na palubě letadla, které pilotoval Rayford Steele. Jeho časopis ho pověří, aby vnesl světlo a smysl do všech zmizení. Během mnoha rozhovorů na toto téma se dostane do styku se záhadným rumunským státníkem Nicolae Carpathiou. Pouhé dva týdny po zmizeních je Carpathia jako generální tajemník OSN vynesen k moci, když slíbí, že spojí poničený svět v jedinou mírumilovnou vesnici.

Buck představí letušku Hattii Durhamovou Carpathiovi, který ji vzápětí zaměstná jako svou osobní asistentku. Později i Buck, ovlivněn Rayfordem, Chloe a pastorem Brucem Barnesem, rovněž uvěří v Krista. Cítí se vinen tím, že vydal Hattii do rukou Carpathiovi, a snaží se ji odvést z jeho dosahu.

Bucka obviní vydavatel časopisu z údajného zanedbání povinnosti reportéra při nejdůležitější události posledních dnů, odvolá ho z vedoucího postavení v časopise a přeloží z New Yorku do Chicaga. Tam se novinář připojí k Rayfordovi, Chloe a Bruceovi jako čtvrtý člen skupinky Bojovníci trýzně. Tito čtyři sdílejí společné odhodlání bojovat proti nepřízni osudu a ten boj nevzdát. Představují miliony těch, kteří propásli první příležitost setkat se s Kristem, a rozhodli se nezpronevěřit se nově nabyté víře, bez ohledu na to, co přinese budoucnost.

Buck Williams se stane svědkem ďábelsky vražedné moci Nicolae Carpathii a Bruce Barnes ví ze studia Písma, že před nimi leží dny temna. Je zřejmé, že příštích sedm let bude pro skupinku Bojovníků trýzně krizových – vždyť možná přežije jen jediný z nich.

Pouze Bruce si alespoň v hrubých obrysech uvědomuje hrůzy, které přicházejí. Kdyby totéž věděli i ostatní, nehleděli by možná do budoucnosti s takovou odvahou…

(1)

Nyní byl s přestávkou na řadě Rayford Steele. Stáhl si z uší sluchátka, nechal je volně viset kolem krku a zalovil v tašce, aby našel bibli své ženy. Přitom jej napadlo, jak rychle se jeho život od základů změnil. Kolik hodin jen v minulosti při chvilkách odpočinku, jako byla tato, promarnil listováním v novinách a časopisech, které mu nemohly nic dát. Teď, po všem, co se přihodilo, mohla jeho pozornost upoutat jen jediná kniha.

Na lince z Baltimoru s přistáním na letišti O’Hare v Chicagu v pátek ve čtyři odpoledne řídil Boeing 747 autopilot. Přesto Rayfordův nový první důstojník Nick seděl a upřeně zíral vpřed, jako by stroj sám pilotoval. Zřejmě mu není do řeči, pomyslel si Rayford. Asi dobře ví, co může ode mě čekat, a chce, abych si to nechal pro sebe.

„Nebude ti vadit, když si chvíli budu číst?“ zeptal se Rayford.

Jeho mladší kolega se k němu otočil a stáhl si sluchátko z levého ucha. „Co jste říkal?“

Rayford zopakoval větu a ukázal přitom na bibli. Patřila jeho ženě Ireně, kterou neviděl už víc než čtrnáct dnů, a nejspíš ji neuvidí dalších sedm let.

„Pokud mi nebudete chtít předčítat.“

„Aby bylo jasno, Nicku. Nepředpokládáš doufám, že mi záleží na tom, co si o mně myslíš?“

„Prosím, pane?“

Rayford se k němu naklonil a zvýšil hlas. „To, co si o mně myslíš, by pro mě bylo dost důležité ještě před pár týdny,“ odmlčel se, „ale teď –“

„Jo, jasně, já vím. Beru to, kapitáne. Vy a řada dalších lidí si myslíte, že za celou tou věcí stojí Ježíš Kristus. Já to ale neberu. Věřte si, čemu chcete, ale mě z toho vynechte.“

Rayford zdvihl obočí a pokrčil rameny. „Jednou bys mi to měl za zlé, že jsem se alespoň nepokusil tě přesvědčit.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

Když se Rayford odvrátil, že si konečně začne číst, upoutal jeho pozornost výtisk novin Chicago Tribune, který mu vykukoval z tašky.

Tribune, právě tak jako noviny na celém světě, měly na první stránce článek týkající se OSN, jehož obsah byl zhruba následující: V budově Spojených národů došlo během neveřejného setkání budoucích nejbližších spolupracovníků Nicolae Carpathii, těsně před jeho tiskovou konferencí, k hrůznému činu, jenž byl vraždou a sebevraždou zároveň. Nově jmenovaný generální tajemník OSN Nicolae Carpathia právě uvedl do úřadu deset nových členů Rady bezpečnosti, přičemž patrně omylem jmenoval do téže funkce velvyslance Velkých států britských dva různé muže.

Na základě výpovědi svědků Carpathiův přítel a sponzor Jonathan Stonagal náhle odzbrojil strážce a takto získanou pistolí se střelil do hlavy. Smrtící kulka jí však prolétla a usmrtila jednoho z nových britských velvyslanců.

Budova Spojených národů byla ten den uzavřena, neboť Carpathia byl zdrcen tragickou událostí, při níž ztratil dva ze svých blízkých přátel a poradců, na něž se mohl bez výhrad spolehnout.

Rayfordu Steeleovi připadalo hodně zvláštní, že on sám je jedním ze čtyř lidí na celé planetě, kteří znali pravdu o Nicolae Carpathiovi. Věděli o něm nejen to, že je lhář a hypnotizér schopný ovládat mysl druhých, ale že je to samotný antikrist. Jiní lidé mohli snad Carpathiu podezřívat, že se jeho verze nekryje se skutečností, ale pouze Rayford, jeho dcera a jejich přátelé pastor Bruce a novinář Buck Williams to věděli jistě.

Vždyť sám Buck byl jedním ze sedmnácti lidí přítomných v zasedací místnosti Spojených národů. A jeho svědectví o události se zásadně lišilo – nemluvil o sebevraždě a náhodném zabití, ale o dvojnásobné vraždě. Sám Carpathia si podle Bucka promyšleně vypůjčil od strážce zbraň, přinutil svého přítele Jonathana Stonagala pokleknout, a potom jedinou kulkou zastřelil jak Stonagala, tak velvyslance Británie.

Carpathiovi se podařilo choreograficky dokonale zrežírovat vraždy a potom, když přítomní seděli bez hnutí, oněmělí hrůzou, začal jim tichým hlasem vyprávět, co před chvílí údajně viděli –příběh, který teď přinášely všechny noviny. Všichni až na jednoho v místnosti tu verzi dosvědčili. Třásli se sice hrůzou, ale uvěřili všichni. Jak Steve Plank, Buckův někdejší šéfredaktor a současný Carpathiův tiskový mluvčí, tak Hattie Durhamová, bývalá Rayfordova vrchní letuška, jež se mezitím stala Carpathiovou osobní asistentkou. Všichni, s výjimkou Bucka Williamse, přijali ten příběh za svůj.

Rayford byl poněkud rezervovaný, když jim Buck v noci přede dvěma dny vyprávěl svou verzi v kanceláři Bruce Barnese. „Takže vy jste byl jediný člověk v místnosti, který to viděl takhle?“ zeptal se trochu provokativně.

„Kapitáne Steele,“ odpověděl tenkrát Buck, „viděli jsme to všichni stejně. Carpathia však potom klidným hlasem popsal, co chtěl, abychom si mysleli, že jsme viděli, a všichni kromě mě tu verzi přijali za svou. Dost rád bych věděl, jak vysvětlí skutečnost, že nástupce mrtvého velvyslance Británie byl už přítomen a pod přísahou, když k vraždě došlo. Jisté však je, že v současné době neexistuje žádný důkaz toho, že já jsem tam vůbec byl. Vypadá to tak, že se Carpathiovi podařilo vymazat mě z jejich paměti. I lidé, které dobře znám, teď přísahají, že jsem tam nebyl, a nemyslí to žertem.“

Chloe s Brucem Barnesem se tenkrát po sobě podívali a potom znovu obrátili pozornost k Buckovi. Buck se totiž stal věřícím těsně předtím, než se připojil ke schůzce konané v budově OSN. „Jsem si absolutně jistý, že kdybych do té místnosti vešel, aniž bych měl za sebou boží přítomnost,“ prohlásil Buck rozhodně, „dopadl bych stejně jako oni a věřil něčemu zcela jinému.“

„Ale teď, když oznámíte světu pravdu –“

„Pane, byl jsem přeložen do Chicaga, protože můj šéf věří, že jsem tu schůzku zmeškal. Steve Plank se mě s vážnou tváří ptal, proč jsem nevyužil jeho pozvání. Ještě jsem nehovořil s Hattií, ale uvidíte, že si mě taky nebude pamatovat.“

„Nejdůležitější otázkou teď je,“ řekl zvolna Bruce Barnes, „co si Carpathia myslí o tom, co víte. Skutečně se domnívá, že se mu podařilo vymazat vám realitu z mysli? Pokud si uvědomuje, že znáte pravdu, pak jste ve smrtelném nebezpečí.“

Rayford četl podivnou zprávu v novinách a přitom si povšiml, že Nick přepnul režim řízení z autopilota na manuální. „Začátek sestupu,“ oznámil Nick. „Chcete si ho převzít na přistání, pane?“

„Samozřejmě ano,“ bez váhání odpověděl Rayford. Nick by jistě dokázal přistát, ale zodpovědnost ležela na Rayfordovi. On byl kapitán. On zodpovídal za lidi na palubě. A přestože by letoun na přistání dokázal navést i autopilot, Rayford dosud neztratil chuť podstoupit ono mírné vzrušení a provést přistávací manévr sám. Ze života, který vedl ještě před několika týdny, mu nezbylo příliš mnoho věcí – ale přistání s Boeingem 747 k nim dosud patřilo.

Buck Williams strávil den tím, že si jednak koupil auto – dopravní prostředek, který předtím na Manhattanu nepotřeboval – a zároveň si sháněl byt. Našel jeden pěkně zařízený v místě, o němž se už v inzerátu uvádělo, že je do něj zavedená telefonní linka, a zároveň ležel v půli cesty mezi chicagskou kanceláří Global Weekly a předměstskou čtvrtí Mount Prospect, kde byl sbor Nové naděje. Pokoušel se v duchu přesvědčit sebe sama o tom, že právě poloha kostelíka byla rozhodující při hledání bytu přednostně západně od centra, a ne dcera Rayforda Steela Chloe. Vždyť ta byla o deset let mladší než on, a i když jej přitahovala sebevíc, byl přesvědčený o tom, že ho považuje za starého papriku.

Buckovi se do chicagské kanceláře Global Weekly příliš nechtělo. Nakonec, nikdo ho tam nečekal až do pondělí, a že by příliš stál o setkání s Vernou Zee, to tedy ne. Když měl před nedávnem ještě jako čerstvě jmenovaný šéfredaktor najít náhradu za zmizelou šéfku chicagské kanceláře Lucindu Washingtonovou, řekl tehdy bojovně vyhlížející Verně dost ostře, že jako Lucindina zástupkyně o své vůli obsadila její post. Nyní se situace obrátila, Buck byl sesazen a Verna postoupila vzhůru. Mávnutím kouzelného proutku byla náhle ona jeho šéfovou.

Na druhé straně se mu nechtělo mít celý víkend nepříjemný pocit z toho nevyhnutelného pracovního setkání, a navíc neměl v úmyslu vypadat příliš dychtivě, když by znovu usiloval o setkání s Chloe Steeleovou. Tak se Buck rozjel těsně před koncem pracovní doby do kanceláře časopisu. Nechá ho Verna zaplatit za všechny roky, kdy se těšil pověsti špičkového novináře a oceňovaného autora ústředních článků v prestižních časopisech? Nebo mu to znepříjemní tím, že mu projeví vražednou laskavost a politování?

Jak procházel vstupní recepcí, cítil na sobě upřené pohledy a chápavé úsměvy. Samozřejmě, v tuto chvíli už každý věděl, co se přihodilo. Určitě ho litovali a zarazil je nedostatek odhadu, který projevil. Jak jen mohl Buck Williams propásnout setkání, které by patřilo k nejpamátnějším v historii novinářského řemesla i v případě, že by neskončilo smrtí dvou lidí? Ale jistě na ně působila i Buckova pověst profesionála. Mnozí z nich bezpochyby budou považovat za poctu pracovat s ním v jednom týmu.

Bucka nepřekvapilo, že se již Verna stihla nastěhovat do velké šéfovské kanceláře. Přátelsky mrkl na Alici – Verninu ježatou mladou sekretářku – a nakoukl do kanceláře nové šéfky. Vypadalo to tam, jako by ji Verna obývala už léta. Nábytek přestavěla podle svého, na stěně visely obrazy, které si přinesla, a také pár plaket. Bylo jasné, že se tu Verna zabydlela natrvalo a že se těší z každé minuty, kterou zde tráví.

Na desce stolu se jí kupil stoh papírů, obrazovka počítače zářila, ale Verna vypadala, že jenom lelkuje a dívá se z okna. Buck vstrčil hlavu dovnitř a odkašlal si. Neušel mu záblesk respektu v jejích očích, ale hned vzápětí se Verna vzpamatovala. „Camerone,“ pronesla bezvýrazně, aniž by povstala, „nečekala jsem vás dřív než v pondělí.“

„Jenom se tu rozkoukávám, a můžete mi říkat Bucku.“

„Zůstanu u Camerona, pokud vám to nebude vadit, a –“

„Ale mně to vadí. Prosím vás, zkuste –“

„Takže vám budu říkat Camerone, i když vám to vadí. Dal jste někomu vědět, že přijdete?“

„Jak prosím?“

„Máte sjednanou schůzku?“

„Schůzku?“

„Myslím se mnou. Mám svůj rozpis, víte?“

„A nenašla by se v něm pro mě chvilka?“

„Takže mě tímto žádáte o schůzku?“

„Pokud vám to nebude činit potíže. Rád bych věděl, kde přistanu a jaký druh práce pro mě máte přichystaný. Tyhle záleži –“

„To všechno můžeme probrat, až se setkáme,“ pronesla stroze Verna. „Alice! Podívejte se, prosím vás, jestli tam mám ještě volných dvacet minut!“

„Máte,“ zavolala Alice nazpátek. „A ráda bych ukázala panu Williamsovi, zatímco bude čekat, místo, kde bude sedět, pokud to –“

„Raději to udělám sama, Alice. Děkuji vám. A mohla byste zavřít dveře?“

Alice měla omluvný výraz, když vstala a prošla kolem Bucka, aby zavřela dveře. Zdálo se mu, že v nestřeženém okamžiku obrátila oči v sloup. „Můžete mi říkat Bucku,“ zašeptal.

„Díky,“ odpověděla poněkud stydlivě a ukázala na židli vedle svého stolu.

„Takže tady budu muset uctivě čekat na velkého šéfa, je to tak?“

Alice kývla na souhlas. „Nějaká žena vám během dne volala, ale nepředstavila se. Řekla jsem jí, že vás čekáme až teprve v pondělí.“

„Zprávu žádnou nenechala?“

„Ne, je mi líto.“

„Takže, kde bude ta moje špeluňka?“

Alice se podívala na zavřené dveře, jako by měla obavy, že ji šéfová uvidí. Pak vstala a ukázala přes řadu oddělujících příček k protějšímu koutu bez oken, až úplně vzadu.

„Tam byl při mé poslední návštěvě kávovar,“ konstatoval nevěřícně Buck.

„Ten tam pořád je,“ zahihňala se Alice. Domácí telefon na jejím stole ožil. „Ano, prosím?“

„Nevadilo by vám dvěma, kdybyste šeptali, když už se musíte bavit, zatímco já pracuju?“

„Promiňte, prosím!“ Tentokrát Alice rozhodně oči v sloup obrátila.

„Půjdu se tam mrknout,“ zašeptal Buck a už vstával, když jej Alice zarazila: „Prosím vás, nedělejte to. Dostal byste mě do průšvihu. Vždyť jste to slyšel.“

Buck zakroutil hlavou a znovu se posadil. Přemýšlel o tom, kde všude na světě byl, s kým vším se v minulosti setkal, jak nebezpečným situacím musel za svou kariéru čelit. A teď si šeptá se sekretářkou, aby neupadla v nemilost u ženské, která se za každou cenu snaží vypadat jako šéfová, a přitom nikdy nedokázala napsat ani řádku, která by měla hlavu a patu.

Buck si povzdechl. Každopádně byl teď tady, v Chicagu, a navíc nablízku jediným lidem, o nichž věděl, že jim na něm záleží.

Navzdory nové víře, kterou nyní prožíval společně s Chloe, Rayford Steele zjišťoval, že není imunní proti náhlým výkyvům nálady. Jak procházel odbavovací budovou letiště O’Hare, poté co jej více méně bez pozdravu a v tichosti opustil Nick, pocítil náhle silný smutek. Jak mu chyběli Irena a Raymie! Byl si jistý bez nejmenších pochybností, že jsou oba na nebesích, a pokud na něj vůbec mohou myslet, nejspíš vůči němu pociťují lítost. Svět se však od okamžiku, kdy došlo ke zmizením, tak dramaticky změnil, že sotvakdo získal zpátky ztracenou rovnováhu. Jistě, Ray byl rád, že má teď Bruce jako učitele, že má Chloe a nyní i Bucka, kteří při něm budou stát během trvání jejich mise. Ovšem vidina toho, čemu bude třeba v budoucnosti čelit, na něj občas doléhala jako nesnesitelné břemeno.

Právě proto pocítil tak radostnou úlevu, když spatřil rozesmátou Chloe, čekající na něj na konci chodby. Za těch dvacet let, kdy létal jako civilní pilot, si musel zvyknout na pohled na cestující, které v příletové hale někdo vítal. Většina pilotů byla srozuměna s tím, že bez zbytečných průtahů opustí palubu letadla a domů se autem vydají každý sám.

Mezi Chloe a Rayfordem zavládlo v poslední době takové porozumění, jaké nikdy předtím nezažili. Stali se z nich přátelé, kteří se jeden druhému s důvěrou svěřovali se svými problémy. Přestože spolu vzájemně ve všem nesouhlasili, spojovalo je pouto žalu a ztráty, jejich nově nabytá víra, a také sounáležitost k malému společenství, které nazvali Bojovníci trýzně.

Rayford dceru objal. „Děje se něco?“

„Ale celkem ne, jen Bruce se tě snaží chytit. Svolává naléhavou schůzku nejužšího kroužku na dnešní večer. Nevím, o čem se bude jednat, ale byl by rád, kdybychom se pokusili sehnat Bucka.“

„Jak ses sem dostala?“

„Taxíkem. Věděla jsem, že tady máš auto.“

„A kde by Buck mohl být?“

„Byl se dnes podívat po autě a po nějakém bytě. Může být kdekoli.“

„Volalas do kanceláře Weekly?“

„Brzy po obědě jsem tam mluvila s nějakou Alicí, to je sekretářka. Čekají ho až v pondělí. Ale můžeme to znovu zkusit z auta. Chci říct, že ty to můžeš zkusit. Nemyslíš, že bys mu měl volat spíš ty než já?“

Rayford potlačil úsměv.

Alice seděla u svého stolu, nakláněla se dopředu a snažila se potlačit smích, když s hlavou na stranu poslouchala Bucka, který ji šeptem bavil historkami o nejrůznějších šéfech. Celou dobu uvažoval, jak všechny své věci z kanceláře o rozměrech paláce na Manhattanu poskládá do špeluňky tady, v níž muselo zbýt i místo na kávovar k všeobecnému použití. Zazvonil telefon a Buck mohl díky zapnutému hlasitému odposlechu slyšet celou konverzaci, v níž se ozýval na druhé straně linky hlas recepční zdola. „Alice, je tam ještě Buck Williams?“

„Jo, je tady.“

„Má hovor.“

Byl to Rayford Steele, který volal z auta. „V půl osmé dneska večer,“ ujišťoval se Buck. „Jistě, budu tam. Jak se vede? Aha, vyřiďte jí, že ji také zdravím. Tak se uvidíme dnes večer ve sboru.“

Zavěsil právě v okamžiku, kdy se ve dveřích objevila Verna a zamračila se na něj. „Děje se něco?“ zeptal se jí.

„Dostanete telefon, jak to nejdřív půjde,“ sdělila mu odměřeně šéfová. „Tak pojďte dál.“

Jakmile se usadil, Verna ho sladkým hlasem informovala, že časy jeho cestování po světě skončily, a že nemůže jako reportér počítat s žádnými ústředními články pro redakci Global Weekly v New Yorku. „My v Chicagu máme sice omezenou, ale důležitou pozici v rámci časopisu,“ informovala ho s nadutým výrazem ve tváři. „Interpretujeme národní i mezinárodní události z lokálního a regionálního hlediska a posíláme své články k posouzení do New Yorku.“

Buck seděl velmi prkenně na židli. „Takže mě pověříte, abych referoval o trhu s dobytkem v Chicagu?“

„Nechtějte mě rozesmát, Camerone. To se vám nepodaří. Pověříme vás tím, co budeme potřebovat každý týden pokrýt. To, co napíšete, půjde přes zástupce šéfredaktora a přese mě, a já rozhodnu, jestli je to natolik závažné, abychom to nechali projít do New Yorku.“

Buck si povzdechl. „Vlastně jsem se ani nezeptal šéfa, co mám dělat s prací, kterou mám rozdělanou. Předpokládám, že to nevíte ani vy.“

„Vaše kontakty se Stantonem Baileym půjdou teď taky přese mě. Je to jasné?“

„Ptáte se mě, jestli jsem to pochopil, nebo jestli s tím souhlasím?“

„Ani jedno, ani druhé,“ řekla úsečně. „Ptám se vás, jestli se tomu podřídíte.“

„To těžko,“ prohlásil Buck a cítil, jak mu rudne krk a pulz mu začíná pádit jako splašený kůň. Neměl v úmyslu na Vernu zvyšovat hlas, ale na druhou stranu nehodlal jen tak sedět na zadku a nechat se dusit někým, kdo nemá o žurnalistice ani páru, natož pak ženskou, která se vecpala do křesla po Lucindě Washingtonové a myslí si, že ho teď bude komandovat.

„Prodiskutuju to s panem Baileym,“ v jejím hlase zazněla výhružka. „Dovedete si jistě představit, že mám k dispozici nejrůznější možnosti, jak působit na zaměstnance, kteří nehodlají respektovat nadřízeného.“

„To si představit dovedu. Proč mu tedy nezavoláte hned teď?“

„A proč jako?“

„Abyste zjistila, co chce, abych dělal. Přijal jsem ztrátu svého křesla a souhlasil jsem i s tím, že mě přeloží. Ale vy víte stejně dobře jako já, že pověřit mě regionálním zpravodajstvím je plýtváním jak mých kontaktů, tak mých zkušeností.“

„A také vašeho talentu, jak se mi jistě snažíte naznačit.“

„Myslet si můžete, co chcete. Ale než mě předhodíte lvům, uvědomte si, že jsem investoval desítky hodin do ústředního článku o teoriích zmizení – ale proč vám to vůbec vykládám?“

„Protože jsem vaše šéfová, a taky proto, že je silně nepravděpodobné, že by novinář z chicagské pobočky psal ústřední článek čísla.“

„Ani novinář, který jich už má na kontě celou řadu? Žádám vás, abyste zavolala Baileymu. Když se naposledy zmínil o mém článku, vyjádřil se v tom smyslu, že si je jistý, že s ním trumfneme konkurenci.“

„Jo, opravdu? Naposledy, když jsem s ním mluvila já, povídal něco o tom, že se už s vámi nechce bavit.“

„Jednalo se o nedorozumění.“

„Žádné nedorozumění, obyčejná lež. Tvrdil jste, že jste někde byl, a všichni, kteří tam opravdu byli, vypověděli, že jste tam nebyl. Já bych vás vyhodila.“

„Pokud byste vy měla pravomoc mě vyhodit, byl bych raději dal výpověď sám.“

„A chcete ji dát?“

„Já vám povím, co chci, Verno. Chtěl bych –“

„Očekávám, že mě všichni podřízení budou oslovovat paní Zeeová.“

„Jenže v téhle kanceláři s vámi není žádný váš podřízený,“ prohlásil poněkud ironicky Buck. „A taky nejste –“

„Camerone, vy si hrajete s ohněm.“

„Nemáte náhodou obavy, že to oslovení bude znít poněkud směšně?“

Verna se vztyčila. „Pojďte za mnou.“ Vypochodovala z kanceláře kolem Bucka a vydala se na svých extravagantních botách dlouhou halou.

Buck se zastavil u Aliciina stolu. „Díky za všechno, Alice,“ pronesl chvatně. „Poslali sem za mnou hromadu věcí, a je možné, že vás budu muset poprosit, abyste je nechala poslat do mého nového bytu.“

Alice přikývla, ale úsměv jí ztuhl na rtech, když Verna zaječela na celou velkou místnost: „Čekám, Camerone!“

Buck se zvolna otočil za hlasem. „Ještě se u vás, Alice, zastavím.“ A pak se zvolna vydal za šéfovou, aby ji ještě víc rozčílil. Zároveň si všiml, jak se ostatní lidé ve svých kójích snaží předstírat, že si ničeho nevšimli, ale přitom bojují se zadržovaným smíchem.

Verna si před ním vykračovala do rohového boxu, který sloužil jako přípravna kávy, a ukázala na malý pracovní stolek s telefonem a skříňku na pořadače. Buck se jen posupně zasmál.

„Počítač tu budete mít asi tak za týden,“ oznámila s šéfovskou arogancí.

„Dejte ho poslat ke mně do bytu.“

„Obávám se, že to nepřichází v úvahu.“

„Naopak, Verno, nepřichází v úvahu, abyste si na mně takhle vylévala zlost, ať už ji vyvolalo cokoli. Jistě je vám zrovna jako mně jasné, že nikdo, komu zbývá alespoň špetka sebeúcty, by se s tímhle tady nespokojil. Pokud už musím pracovat v Chicagu, budu pracovat doma s počítačem, modemem a faxem. A pokud očekáváte, že mě vůbec ještě někdy uvidíte v téhle kanceláři, ať už z jakéhokoli důvodu, tak hned teď zavolejte Stantonu Baileymu.“

Verna vypadala, že si tady snad chce vydupat své, ale když Buck zamířil zpátky do její kanceláře, následovala ho. Prošel kolem Alice, která měla na tváři výraz zděšení, a počkal na Vernu u jejího psacího stolu, dokud nedorazila. „Vytočíte to číslo vy, nebo já?“ dotlačil ji k rozhodnutí Buck.

Rayford s Chloe se najedli cestou domů. Když dorazili, čekala tam na Rayforda naléhavá telefonická zpráva od nadřízeného, vrchního pilota: „Zavolej, hned jak dorazíš.“

Rayford, stále ještě oblečený do saka uniformy a s čepicí v podpaždí, namačkal důvěrně známé číslo . „Co se děje, Earle?“

„Díky, že ses hned ozval, Rayi. My dva už to spolu táhneme pěknou řádku let, viď?“

„No, dost dlouho na to, abys šel rovnou k věci, Earle. Takže, co to bude tentokrát?“

„Aby bylo jasno, nevolám ti oficiálně, jasný? Žádné napomenutí nebo varování, nic takového. Zkrátka volám ti jako tvůj kamarád.“

„Tak jo, kamaráde. Mám se na to posadit, Earle?“

„To nemusíš, ale dovol, abych tě, chlapče, požádal, aby ses už vykašlal na to své misionářství.“

„Na co se mám –?“

„Na hovory o pánubohu v práci, člověče.“

„Earle, v okamžiku, kdy se to někomu nezdá, hned přestanu, a taky musíš vědět, že bych to rozhodně nenechal zasahovat do své práce. Ostatně, co ty si myslíš o těch zmizeních, o tom, co je za tím?“

„To už jsme řešili, Rayi. Jenom ti říkám, že Nicky Edwards se tě chystá dát do zápisu z letu, a tak chci, abych mohl říct, že jsme o tom už spolu mluvili a tys souhlasil, že toho necháš.“

„Cože, dát mě do zápisu? Copak jsem v něčem porušil předpisy, postupoval svévolně proti daným postupům nebo spáchal trestný čin?“

„Já nevím, jak to nazve, jenom jsem tě chtěl varovat, je to jasný?“

„Myslel jsem, žes říkal, že to zatím není nic oficiálního.“

„Taky že není, Rayi. Nebo bys byl radši, aby bylo? Mám tě sem snad na zítřek předvolat, vláčet tě na schůzi a dát to jako hlášení do tvé složky? Nebo můžu radši všechny podrbat za ušima a říct jim, že to bylo nedorozumění, že ses už uklidnil a že se to nebude opakovat?“

Rayford na to nejprve neměl odpověď.

„No tak, Rayi, tohle není nic, čím by sis musel lámat hlavu. Nechci, abys na to myslel.“

„No jo, ale já si s tím hlavu lámat budu muset, Earle. Oceňuji, že jsi mi dal echo, ale nejsem v tuhle chvíli připravený na to, abych ti něco odkýval.“

„Rayi, tohle mi nedělej!“

„Ale já ti nechci dělat potíže, Earle. Jestli dělám nějaké potíže, tak je dělám sobě.“

„Jo, jenže já budu ten, kdo bude muset najít náhradního pilota, který má oprávnění na sedmačtyřicítku a sedmapadesátku.“

„To chceš říct, že je to takhle vážné? To můžu kvůli tomu přijít o práci?“

„To se vsaď, že bys mohl.“

„Stejně si to budu muset promyslet.“

„Tak to se v tom pěkně plácáš, Rayi. Poslouchej, jestli přijdeš k rozumu a budeme moct tohle spláchnout, je nutný, aby sis co nejdřív obnovil papíry na sedmapadesátku. Rozhodli se těch mašin nabrat během měsíce asi tak šest, a budou chtít, aby se s nima lítalo tady od nás. Budeš se chtít objevit na tom seznamu? Je za to víc peněz, to je ti snad jasný.“

„To už mě teď moc nepálí, Earle.“

„Já vím.“

„Ovšem představa lítat se sedm set sedmapadesátkou je lákavá. Zavolám ti ještě.“

„Nenech mě moc dlouho čekat, Rayi.“

„Pokusím se s panem Baileym spojit, jestli se mi to povede,“ souhlasila nakonec Verna. „Je vám ale jasné, že v New Yorku je dost pozdě?“

„Ten tam vždycky bývá. Zavolejte mu na přímé číslo.“

„To já ale nemám.“

„Napíšu vám ho. S největší pravděpodobností tam má zrovna na pohovoru nového šéfredaktora, co nastoupí místo mě.“

„Tak já mu zavolám, Camerone, a dokonce vás nechám, abyste mu řekl svoji verzi, ale nejdřív si s ním promluvím sama a vymiňuji si, že mu oznámím, jak se mi odmítáte podřídit a jak znevažujete všechno, co řeknu. Počkejte, prosím, venku.“

Alice si už balila věci a chystala se odejít, když se ve dveřích vynořil Buck s klukovsky rozpustilým výrazem ve tváři. Ostatní zaměstnanci už proudili z kanceláře a mířili k parkovištím a na vlakové stanice. „Jestlipak jste to všechno slyšela?“ zeptal se Buck šeptem.

„Vyslechla jsem to celé,“ bezhlasně šeptala Alice. „Předpokládám, že znáte ty nové odposlechy, se kterými nemusíte čekat, až se na druhém konci domluví.“

Kývl na souhlas.

„Víte, vůbec se u nich nepozná, že posloucháte. Jenom vypnete knoflík pro přenos, asi takhle, a je to. Teď můžete poslouchat hovor, a nikdo vás neslyší. To není špatný, co?“

Z aparátu na jejím stole se ozval vyzváněcí tón v New Yorku.

„Stanton. Kdo volá?“

„Ehm, pane, tady je Zeeová z Chicaga.“

„Á, Verno, co se děje?“

„Objevila se určitá potíž, pane. Cameron Williams.“

„No jo, zrovna jsem si říkal, že vás budu muset upozornit, abyste ho nechala na pokoji. Dělá teď na pár velkých věcech pro mě. Máte tam pro něj pěknou kancelář, kde by mohl dělat, nebo bychom ho měli nechat pracovat doma?“

„Připravili jsme mu místo tady u nás, pane, ale byl na mě dneska hrubý a nechce se mi podřizovat a –“

„Poslouchejte, Verno, nerad bych, abyste si s Williamsem dělala vrásky. Vyšoupli jsme ho tady odtud kvůli něčemu, o čem se nehodlám šířit, ale berte to tak, že zůstává pořád naší jedničkou a bude dělat prakticky to samé, jako dělal tady. Dostane míň peněz a méně honosný titul a nedostane se k práci v New Yorku, ale zadání bude dostávat odtud. Jen si s ním nedělejte žádné starosti, rozumíte mi? Abych řekl pravdu, myslím, že bude lepší pro vás i pro něj, když u vás v kanceláři sedět nebude.“

„Ale, pane –“

„Máte ještě něco, Verno?“

„Abych řekla pravdu, škoda, že jste mi to neřekl dřív. Potřebovala bych, abyste mě podpořil. Choval se ke mně nevhodně a –“

„Co tím chcete říct? Napadl vás, dělal vám nějaké neslušné návrhy, nebo co to bylo?“

Buck i Alice si museli přitisknout dlaně na ústa, aby nevyprskli smíchy. „To ne, pane, ale dal mi jasně najevo, že se mi nebude podřizovat.“

„No, je mi to líto, Verno, ale on ani nemusí, jasné? Nehodlám mrhat talentem Camerona Williamse na regionální materiály. Ne že bychom neoceňovali každý řádek, který od vás dostaneme, abyste mi dobře rozuměla –“

„Ale, pane –“

„Promiňte, Verno, máte ještě něco? Nevyjádřil jsem se dost jasně, nebo v čem je problém? Prostě mu řekněte, aby si objednal veškeré vybavení, aby nechal účty proplácet z účtu chicagské kanceláře, a aby pracoval přímo pro ústředí. Je vám to jasné?“

„Neměl by se ale omlu –“

„Verno, opravdu po mně chcete, abych na dálku urovnával vaše osobní spory? Pokud to nejste schopná zvládnout…“

„Ale jsem a poradím si s tím. Děkuji vám, pane. Promiňte, že jsem vás obtěžovala.“

Zabzučel domácí telefon. „Alice, pošlete ho dovnitř.“

„Ano, prosím, a mohu potom –“

„Ano, už můžete jít.“

Buck pozoroval Alici, jak si sbírá své věci, ale očividně měla ještě v úmyslu zdržovat se v doslechu. Nakráčel do šéfovské kanceláře, jako by očekával, že na něj čeká rozhovor se Stantonem Baileym.

„Neměl potřebu s vámi mluvit,“ oznámila mu Verna. „Dal mi jasně najevo, že si nemusím od vás nechat líbit ty vaše vylomeniny. Takže vám nařizuju, abyste pracoval ve svém bytě.“

Buckovi se chtělo poznamenat, že pro něj bude opravdu velice těžké vzdát se té skvělé pracovny, kterou pro něj připravila, ale cítil se trochu provinile, že odposlouchával její rozhovor. Byla to vlastně nová zkušenost – cítit vinu.

„Vynasnažím se, abych se vám nemotal do cesty,“ prohlásil pouze.

„To bych ocenila.“

Když dorazil na parkoviště, čekala tam na něj Alice. „To bylo skvělý,“ ocenila jeho výkon.

„Spíš byste se měla stydět.“ Obdařil ji zářivým úsměvem.

„Vždyť vy jste taky poslouchal.“

„To máte pravdu. Takže nashle.“

„Sice jsem prošvihla vlak v půl sedmý,“ řekla vesele. „Ale stálo to za to.“

„A co kdybych vás odvezl? Jen mi musíte ukázat, kde to je.“

Alice počkala, až odemkne auto. „Pěknej bourák.“

„Zbrusu nový,“ odpověděl. Sám ze sebe měl teď naprosto stejný pocit.

Rayford s Chloe dorazili do sboru Nové naděje o trochu dřív. Zastihli Bruce, jak dojídá sendvič, který si objednal. Vypadal starší než něco přes třicet. Uvítal je, zasunul kovové nožky brýlí do svých kudrnatých vlasů a zaklonil se v rozvrzané židli. „Tak co, zastihli jste někde Bucka?“ zeptal se jich.

„Říkal, že se tady objeví,“ přitakal Rayford. „Co je tak naléhavého?“

„Slyšels dneska zprávy?“

„Už ani nevím. Bylo tam něco mimořádného?“

„To si myslím. Ale počkáme na Bucka.“

„Co kdybych vám zatím pověděl, jak jsem se dnes dostal do maléru?“ navrhl jim Rayford.

Když skončil, Bruce se usmíval. „Tohle se rozhodně ve tvých osobních materiálech nikdy dřív neobjevilo.“

Rayford zavrtěl hlavou a změnil téma hovoru. „Je to docela zvláštní, mít Bucka v našem kroužku, obzvlášť, když má s vírou tak čerstvé zkušenosti.“

„Copak na tom nejsme všichni podobně?“ vmísila se do hovoru Chloe.

„To máš svatou pravdu.“

Bruce vzhlédl a usmál se. Rayford s Chloe se otočili a uviděli Bucka, stojícího ve dveřích.

(2)

Buck si nebyl jistý, jak by měl reagovat, když jej Rayford Steele uvítal tak srdečně. Těšila ho vřelost a otevřenost tří nových přátel, ale něco mu na tom nesedělo, a tak se držel poněkud zpátky. Stále se ještě při takových projevech náklonnosti necítil ve své kůži. Čeho se vlastně mělo setkání týkat? Skupinka Bojovníků trýzně se měla scházet pravidelně, takže speciálně svolaná schůzka musela mít nějaký důvod.

Chloe měla ve tváři výraz plný očekávání, ale neobjala ho jako předtím její otec a pastor. Za dívčinu odtažitost si samozřejmě mohl sám. Sice jeden druhého sotva znali, ale bezesporu mezi nimi existovala jakási zvláštní, snad chemická přitažlivost. Jeden k druhému už vyslali dostatek signálů, aby se mezi nimi mohl vyvinout hlubší vztah, a co se týká Chloe, Buck již dokonce nahlas připustil, že se mu líbí. Bude však muset být opatrný. Oba byli novici ve víře a teprve začínali odhalovat, co jim přinese budoucnost. Jenom blázen by navazoval vážnější vztah v době, jako byla tato.

A copak on sám nebyl právě takovým bláznem? Jak mu to mohlo trvat tak dlouho, než se dozvěděl něco o Ježíši Kristu, když byl kdysi tak vynikajícím studentem, novinářem s mezinárodní reputací, takzvaným intelektuálem?

A co se to s ním děje teď? Cítil se provinile, když odposlouchával telefonní hovor, kde se o něm bavili jeho šéfové. V minulosti by přece tajnému vyslechnutí cizího hovoru nevěnoval tu nejmenší pozornost. Různé triky, nekalé praktiky a vědomé lži, které ještě nedávno používal, aby ulovil téma pro článek, by zaplnily celou knihu. Jestlipak bude stejně dobrý novinář i nyní, kdy mu do života vstoupil Bůh a kdy se v něm probouzí špatné svědomí i kvůli malým prohřeškům?

Rayfordovi neušlo Buckovo rozpačité chování ani dceřino zaváhání. Nejvíc ho však zarazila okamžitá proměna Bruceova výrazu. Před chvílí se ještě pastor smál Rayfordově historce o tom, jak se dostal do potíží v práci, a také se rozzářil, když vešel Buck. Náhle se však Bruceova tvář zachmuřila, úsměv mu z obličeje zmizel a měl zjevné potíže s tím, aby se ovládl.

Pro Rayforda byla taková citlivost něčím novým. Než zmizela manželka se synem, neuronil slzu celá léta. Vždy považoval emoce za projev slabosti, za cosi nemužného. Ale od doby, kdy došlo k těm zmizením, byl již mnohokrát svědkem, jak muži pláčou. Byl pevně přesvědčen, že zmizení lidí po celém světě bylo způsobeno tím, že Kristus vyzvedl své věrné, ale pro ty, kdo zde zůstali ponecháni osudu, byla ta událost katastrofou.

Dokonce i pro něj a pro Chloe, kteří uvěřili právě z tohoto důvodu, byla bolest provázející ztrátu zbývajících členů jejich rodiny takřka nesnesitelná. Některé dny byl Rayford tak zničený žalem a cítil se tak opuštěný, že pochyboval, bude-li schopen žít dál. Jak jen mohl být tak slepý? Jak hrozně zklamal jako manžel a otec!

Ovšem Bruce byl moudrým rádcem. Také on ztratil ženu a děti, ačkoli právě on měl být připraven na Kristův příchod nejlépe. Rayford byl přesvědčený, že s pastorovou podporou a s pomocí zbývajících dvou lidí v této místnosti se mu podaří jít dál. Ale jeho mysl zaměstnávalo ještě něco jiného než pouhé přežití. Začínal být přesvědčen o tom, že on – oni všichni – se musí připravit k činům, při kterých bude možná třeba nasadit i vlastní životy.

Pokud někdy před touto schůzkou zažíval chvíle pochybností a váhání, okamžitě na ně zapomněl, jakmile Bruce Barnes konečně dokázal opět promluvit. Mladý pastor stiskl pevně rty, aby se mu nechvěly, a oči měl plné slz.

„Potřebuji si s vámi všemi promluvit,“ spustil statečně, ale pak se sklonil a na chvíli se odmlčel, aby se vzpamatoval. „Jak teď docházejí každou minutu nové zprávy z New Yorku, řekl jsem si, že budu neustále sledovat zprávy CNN. Rayforde, říkals mi, žes nestihl ty poslední. A co ty, Chloe?“ Zavrtěla hlavou. „Předpokládám, že vy, Bucku, máte přístup ke každému Carpathiovu prohlášení, jakmile se objeví.“

„Dnes už ne,“ přiznal Buck. „Nedostal jsem se do kanceláře dřív než před koncem pracovní doby a neslyšel jsem vůbec nic.“

Zdálo se, že se Bruce opět zachmuří, ale potom se omluvně usmál. „Není to tím, že by zprávy byly tak zničující,“ ujišťoval je chvatně. „Ale pociťuji obrovskou zodpovědnost za vás všechny. Víte, že se snažím, aby tento sbor fungoval, jak má, ale ta snaha mi připadá bezvýznamná ve srovnání s mým studiem biblických proroctví. Trávím většinu dnů a večerů nad textem bible a komentářů k ní, a cítím, jakému tlaku mě Bůh vystavuje.“

„Bůh na tebe vyvíjí nátlak?“ ujasňoval si pastorova slova Rayford. Místo odpovědi propukl Bruce v pláč. Chloe vztáhla ruku přes desku stolu a položila ji na pastorovu. Rayford s Buckem se k ní připojili a také se dotkli Bruceovy ruky.

„Je to tak obtížné,“ vypravil ze sebe Bruce a s námahou hledal slova, aby ho správně pochopili. „A přitom vím, že se nejedná jenom o mě. Jste to vy, mí přátelé, a každý, kdo navštěvuje náš sbor. Všichni jsme zranění, všichni jsme ztracení, všem nám unikla pravda.“

„Ale teď jsme ji přece našli,“ ujišťovala pastora, sebe i všechny ostatní Chloe, „a Pánbůh si k tomu vyvolil vás.“

„Já vím. Jenže se cítím tak naplněný protichůdnými city, že si nejsem jistý, co přijde dál,“ přiznal svoje pochybnosti Bruce. „Můj dům je bez mé rodiny tak velký, chladný a opuštěný, že občas ani nejdu v noci domů. Studuji tady, dokud neusnu, a zajdu domů až ráno, jen se osprchovat a převléknout, a hned se zase vracím.“

Rayford pocítil neklid a odvrátil zrak. Kdyby byl na Bruceově místě, chtěl by teď, aby někdo změnil téma hovoru a on se tak dostal k tématu, jehož se schůzka týkala. Ovšem pastor byl z jiného těsta. Vždy sděloval věci osobitým způsobem, když cítil, že k tomu dozrál čas.

Bruce se natáhl pro papírový kapesník a jeho posluchači se opřeli do židlí. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas stále chraptivě. „Cítím na sobě obrovskou tíhu. Jednou z věcí, ve které jsem nikdy dřív nevynikal, byla každodenní četba bible. Tvářil jsem se jako věřící a křesťan takřka na plný úvazek, ale o bibli jsem se moc nestaral. Teď se od ní nemůžu odtrhnout.“

Buckovi nedělalo potíže chápat pastorovy pocity. Chtěl se dozvědět všechno o tom, co se skrývalo za všemi božími pokusy o komunikaci s ním, jichž byl léta svědkem. To byl jeden z důvodů, kromě toho, že zároveň mohl být nablízku Chloe, že mu ani nevadilo přeložení do Chicaga. Měl v úmyslu navštěvovat tento sbor a poslouchat Bruceův výklad bible, kdykoli k tomu bude příležitost. Chtělo se mu, jako členovi nejužšího kroužku věřících, důvěrně poznat způsob, jakým Bruce chápe události, a podrobit se jeho duchovnímu vedení.

Stále sice měl zadaný námět a pracoval na významném materiálu, ale učení, jak chápat Boha a jak mu naslouchat, se stalo jeho prvotním zájmem. Zbytek byl už jen prostředkem, jak dospět k cíli.

Bruce vzhlédl. „Teď již vím, co lidé mysleli tím, že oslavují Slovo boží. Čas od času sedím a opájím se jím celé hodiny. Úplně pak ztrácím pojem o čase, zapomínám jíst a se slzami v očích se modlím. Někdy jen sklouznu ze židle, padnu na kolena a prosím Boha, aby mi pomohl jasně prohlédnout. A nejvíc mě leká, že on přesně to dělá.“

Buck si všiml, že Rayford s Chloe souhlasně pokývli. Byl sice méně zkušený ve věcech víry, ale pociťoval stejný hlad a žízeň po slovech bible. Kam se ale Bruce chtěl dostat? Nemluvil snad o tom, že mu Bůh cosi vyjevil?

Bruce se zhluboka nadechl a povstal. Popošel k rohu pracovní desky stolu a posadil se na ni, takže se teď tyčil nad nimi. „Potřebuji vaše modlitby,“ řekl prostě. „Bůh mi ukazuje různé věci, staví přede mne pravdy, jež si mohu ponechat jen stěží sám pro sebe. A přitom, když o nich budu mluvit na veřejnosti, zesměšním se a možná se vystavím i nebezpečí.“

„Samozřejmě, že se budeme modlit,“ souhlasil Rayford. „Ale co to má co dělat s dnešními zprávami?“

„Má to mnoho společného se zprávami, Rayforde,“ pokýval hlavou Bruce. „Copak to nevidíš? Víme už, že Nicolae Carpathia je antikrist. Abychom to zjednodušili, předpokládejme, že Buckovo líčení Carpathiovy nadpřirozené hypnotické síly a vraždy těch dvou lidí je směšné. Ale i přesto je zde řada důkazů, že se na Carpathiu hodí popisy z proroctví. Je někým jiným, než za koho se vydává, je okouzlující, lidé se shromažďují, aby jej podpořili. Byl vyzdvižen k moci zdánlivě proti vlastnímu přání. Usiluje o vytvoření jediné vlády nad světem, o jedinou celosvětovou měnu, o smlouvu s Izraelem a o přemístění OSN do Babylonu. Samotný výčet jako důkaz stačí. Jaká je pravděpodobnost, že by jeden muž prosazoval tohle všechno a nebyl antikristem?“

„Víme, že to má přijít,“ reagoval na to Buck. „Ale copak už to vyhlásil všechno veřejně?“

„Všechno, během dneška.“

Buck potichu hvízdl. „Co Carpathia vlastně říkal?“

„Vyhlásil to prostřednictvím svého tiskového mluvčího, vašeho bývalého šéfa, jak se jmenuje?“

„Plank.“

„Správně, Steve Plank. Uspořádali tiskovou konferenci, takže mohl informovat média, že Carpathiu nebude možné několik dnů zastihnout, a to po dobu, kdy povede strategická jednání na nejvyšší úrovni.“

„A říkal něco o tom, čeho se ta jednání budou týkat?“

„Prohlásil, že Carpathia, ačkoli netouží po roli vůdce, cítí povinnost, aby rychle přispěl ke sjednocení světa, aby bylo možné nastolit mír. Vyčlenil zvláštní vojenské síly, aby provedly odzbrojení jednotlivých států a aby mu potvrdily, že úkol byl vykonán. Nechává deset procent výzbroje každého státu, která nebyla zničena, odeslat do Babylónu, jehož jméno nechal změnit na Nový Babylón. Mezinárodní společenství finančníků, jehož představitelé jsou teď v New Yorku, bylo pověřeno ustavením jediné měny.“

„Tomu jsem nikdy nevěřil,“ zamračil se Buck. „Je to už dost dlouho, co se mi to jeden přítel pokoušel sdělit.“

„To ale není všechno,“ pokračoval Bruce. „Myslíte snad, že je to náhoda, že přední náboženští činitelé byli už v New Yorku, když Carpathia minulý týden přijel? Jak by to mohlo být něčím jiným než vyplněním proroctví? Carpathia na ně naléhá, aby se spojili, aby odsouhlasili společné úsilí k toleranci mezi nimi, jejímž výsledkem by bylo spojení věroučných systémů.“

„Spojení věroučných systémů?“ nechtěla svým uším věřit Chloe. „Některá z náboženství jsou si tak vzdálená, že s tím nemohou nikdy souhlasit.“

„Ale oni s tím už nyní souhlasí,“ ujistil ji Bruce. „Zcela zjevně s nimi Carpathia uzavírá nějaké dohody. Nevím, co jim nabízí, ale prohlášení náboženských představitelů se očekává na konci týdne. Odhaduji, že budeme svědky vytvoření jediného světového náboženství.“

„Kdo ho bude vyznávat?“

„Písmo hovoří o tom, že mnozí.“

Rayfordovi se myšlenky v hlavě točily jako v silném víru. Ode dne, kdy došlo ke zmizením, se soustředil jen stěží. Čas od času si stále nebyl jistý, jestli to vše není jen ošklivá noční můra, ze které se probudí a změní svůj dosavadní život. Byl snad jako Scrooge z Dickensova Vánočního příběhu, který potřeboval právě takový sen, aby uviděl, jak špatný do té doby byl? Nebo snad byl jako George Bailey z románu Jimmyho Stewarta Jaký báječný život, kterému se vyplnilo přání, a potom toho hořce litoval?

Rayford se znal se dvěma lidmi – s Buckem a Hattií –, kteří se osobně setkali s antikristem. Jak nepravděpodobně to všechno znělo! Pokud si takové myšlenky připustil, někde uvnitř ho roztřásla hrůza. Ke kosmické bitvě mezi ďáblem a Bohem dochází v jeho vlastním životě, a on sám se v jediném okamžiku proměnil ze skeptického cynika, otce zanedbávajícího děti a rádoby záletného manžela, na oddaného následovníka Kristova.

„Proč tě dnešní zprávy tak vykolejily, Bruci?“ zeptal se konečně Rayford. „Nemyslím, že by kdokoli z nás pochyboval o Buckově zážitku nebo měl problém uvěřit, že Carpathia je antikrist.“

„Já vlastně nevím, Rayforde.“ Bruce se opět posadil na židli. „Jediné, co vím jistě, je, že čím více se přibližuji k Bohu, čím hlouběji se nořím do biblických textů, tím větší tíhu cítím na svých bedrech. Svět se musí dozvědět, že je klamán. Cítím potřebu modlit se k Ježíši na jakémkoli místě, ne pouze zde, ve sboru plném vyděšených lidí, kteří touží po Bohu. Pokoušíme se jejich touhu uspokojit, ale bude se vyskytovat stále více překážek.

Zpráva, která mě dnes opravdu zarazila, bylo oznámení, že dalším z hlavních cílů Carpathiovy politiky je ‚porozumění‘, jak on to nazývá, mezi celosvětovým společenstvím a Izraelem, a také takzvané ‚zvláštní vztahy‘ mezi OSN a Spojenými státy.“

Buck se posadil zpříma. „Na co tím narážíte?“

„Nejsem si jistý záležitostí s USA, protože ve svém dosavadním studiu bible jsem nenarazil na žádnou zmínku, že by Amerika měla během tohoto období hrát nějakou roli. Ovšem všichni víme, co se skrývá pod pojmem ‚porozumění‘ s Izraelem. Nemám ani tušení, jaké výhody z toho plynou pro Svatou zemi, ale zcela zjevně se jedná o sedmiletou smlouvu.“

Chloe zvedla zrak. „A to ve skutečnosti signalizuje počátek sedmiletého období trýzně.“

Buck si dělal poznámky. „Takže těmi zmizeními, tedy nanebevzetím, to sedmileté období nezačalo?“

„Ne, nezačalo,“ vysvětloval dál Bruce. „Alespoň v hloubi podvědomí jsem živil naději, že smlouvu s Izraelem něco pozdrží. Nic v Písmu nenaznačuje, že by k ní muselo dojít hned teď. Ale jakmile bude jednou podepsána, začnou hodiny odtikávat svůj čas.“

„Ale pak začnou také odtikávat čas do ustavení Kristova království na zemi, není to tak?“ ujišťoval se Buck. Na Rayforda zapůsobilo, kolik se toho žurnalista za tak krátkou dobu naučil.

Bruce přikývl. „Zcela správně. A to je také důvod svolání téhle schůzky. Potřebuji vám všem něco sdělit. Budu mít v této kanceláři každý večer v pracovním týdnu od osmi do deseti vyhrazené dvě hodiny na schůzku pro nás.“

„Budu dost cestovat,“ upozorňoval Buck.

„Mě se to týká také,“ přidal se k němu Rayford.

Bruce pozvedl ruce jakoby v obraně. „Nemohu vás nutit, abyste přišli, ale vyzývám vás, kdykoli budete ve městě, přijďte sem. Při našem studiu se budeme věnovat tomu, co nám Bůh vyjevuje v Písmu. Něco jste si ode mě už vyslechli. Jestliže však smlouva s Izraelem vejde v několika příštích dnech v platnost, nemáme času nazbyt. Bude zapotřebí zakládat nové sbory, nové skupinky věřících. Mám v úmyslu navštívit Izrael a vyslechnout si ty dva svědky u Zdi nářků. V bibli se hovoří o sto čtyřiačtyřiceti tisících židů, kteří povstanou a budou cestovat po celém světě. Mělo by to vyústit ve velikou žeň duší, snad miliardu i víc lidí, kteří se obrátí ke Kristu.“

„To zní přímo úžasně,“ přiznala své pocity Chloe. „Mělo by nás to naplňovat radostí.“

„Já už se z toho raduji,“ řekl prostě Bruce. „Ale příliš času na radost nebo odpočinek nebude. Vzpomínáte si, o čem se píše v Janově Zjevení?“ Chloe kývla. „Pokud mám pravdu, pak se ty události začnou odvíjet okamžitě. Nejprve bude osmnáctiměsíční období míru, ale ve třech následujících měsících dopadne na zem zbytek hrůz Sedmi pečetí. Čtvrtina lidské populace bude smetena z povrchu zemského. Nechci být přehnaně sentimentální, ale rozhlédněte se v této místnosti a povězte mi, co to pro vás znamená.“

Rayford se rozhlížet nepotřeboval. Seděl zde se třemi lidmi, kteří mu byli nejbližší na celém světě. Bylo opravdu možné, že by ani ne za dva roky mohl ztratit další milovanou bytost?

Buck zavřel poznámkový blok. Neměl v úmyslu zaznamenávat skutečnost, že někdo z nich by mohl brzy zemřít. Vybavil se mu první den na univerzitě, kdy byl vyzván, aby se podíval jak vpravo, tak vlevo, a potom profesor prohlásil: „Jeden z této trojice tu za rok nebude.“ To ovšem ve srovnání s touto předpovědí znělo jako anekdota.

„Nebudeme přece usilovat o to, abychom pouze přežili,“ ujišťoval se Buck. „Chceme přece také něco vykonat.“

„Toho jsem si vědom,“ uklidňoval Bucka Bruce. „Nejspíš truchlím poněkud předčasně. Bude to totiž dlouhá a obtížná cesta. My všichni budeme hodně zaměstnaní a přepracovaní, ale musíme si udělat plán, jak postupovat v budoucnosti.“

„Přemýšlela jsem o tom, že bych se vrátila na univerzitu,“ řekla váhavě Chloe. „Samozřejmě ne na Stanford, ale na některou tady poblíž. Teď mě ale napadá, jestli by to mělo nějaký smysl.“

„Můžeš chodit na univerzitu rovnou sem,“ ujistil ji Bruce. „Každý večer v osm. Ale mám ještě něco dalšího.“

„Myslel jsem si, že to přijde,“ poznamenal Buck.

„Zdá se mi, že potřebujeme úkryt.“

„Úkryt?“ podivila se Chloe.

„Podzemní kryt,“ upřesnil myšlenku Bruce. „Během období míru ho budeme moci vybudovat, aniž bychom vzbudili podezření. Až přijde období hrůz, nemohli bychom na něco takového už ani pomyslet.“

„Co máte přesně na mysli?“ chtěl vědět Buck.

„Mluvím o tom, že sem objednám rypadlo a nechám vyhloubit prostor, kam bychom mohli uniknout. Nastane válka – hlad, morové rány a smrt.“

Rayford zvedl ruce. „Měl jsem za to, že nehodláme stáhnout ocas mezi nohy a někam zalézt.“

„To rozhodně nehodláme,“ potvrdil důrazně Bruce. „Pokud ovšem nebudeme plánovat příští kroky, pokud nebudeme mít místo, kde se můžeme skrýt a znovu se zformovat, kde přečkat radiaci a choroby, pak zemřeme při pokusu dokázat, jak jsme stateční.“

Na Bucka zapůsobilo, že Bruce má již připravený plán, navíc takový, který bylo možné uskutečnit. Pastor jim prozradil, že má v úmyslu nechat dovézt obrovskou nádrž na vodu, kterou umístí na okraj parkoviště sboru a nechá ji tam několik týdnů stát. Lidé budou předpokládat, že je to jakási zásobní nádrž. Potom nechá rypadlem vyhloubit výkop, který by nádrž pojal.

Mezitím všichni čtyři vyzdí stěny, zavedou do výkopu elektrickou a vodovodní přípojku a celé to tam připraví jako kryt. V určité chvíli nechá Bruce nádrž odvézt pryč. Lidé, kteří to zahlédnou, si pomyslí, že nádrž neměla správnou velikost nebo že byla vadná. Lidé, kteří ji neuvidí odvážet, budou předpokládat, že už spočívá v zemi.

Jejich oddíl Bojovníků trýzně spojí podzemní úkryt s budovou kostela skrytou podzemní chodbou, ale nebudou ho používat, dokud nebudou muset. Veškeré schůzky se budou odehrávat v Bruceově pracovně.

Schůzka byla tu noc zakončena modlitbou, jíž se tři noví věřící modlili za Bruce a za to, aby unesl tíhu své vůdčí role.

Buck poté naléhal na pastora, aby se šel domů vyspat. Když vycházeli ven z kostela, Buck se obrátil na Chloe. „Předvedl bych ti své nové auto, ale teď se mi už nezdá, že by to stálo za to.“

„Vím, jak to myslíš,“ usmála se. „Na každý pád vypadá moc hezky. Nechceš se k nám přidat a zajít někam na večeři?“

„Abych řekl pravdu, nemám hlad. Ostatně, právě jsem se začal stěhovat do nového bytu.“

„Už tam máš nábytek?“ zeptala se. „Mohl bys zůstat u nás, než se zařídíš. Máme plno volného místa.“

Uvědomil si, jaká je v jejích slovech nechtěná ironie. „Díky, ale je už zařízený.“

V té chvíli se za nimi vynořil Rayford. „Tak co, Bucku, kdes zakotvil?“

Buck jim popsal byt ležící na půl cesty mezi kostelem a kanceláří Global Weekly.

„Tak to není daleko,“ konstatoval Rayford.

„To není,“ dodal Buck. „Všechny vás pozvu, až se usadím.“

Rayford otevřel dveře u řidiče a Chloe vyčkávala u dveří na druhé straně. Všichni tři tam stáli ve světle pouličních lamp v trapném tichu. „Tak fajn,“ prolomil mlčení Buck, „asi bych měl vyrazit.“ Rayford vklouzl za volant a Chloe ještě vyčkávala. „Tak nashle,“ rozloučila se.

Chloe mu nesměle mávla a Buck se otočil. Cítil se jako naprostý pitomec. Co teď s ní má dělat? Uvědomoval si, že čekala a doufala, že nějak projeví svůj zájem o ni. A on také zájem měl. Jenom mu dělalo potíže dát ho najevo. Nevěděl dost dobře, jestli to je kvůli jejímu otci, nebo proto, že se toho v jejich životech právě teď tolik dělo.

Buck uvažoval o dívčině poznámce, že nemá smysl vracet se na univerzitu. Nakonec to platí i o romantickém vztahu, pomyslel si. Jistě, byl opuštěný. Samozřejmě, měli toho mnoho společného. Bezpochyby se mu líbila a bylo zřejmé, že on se jí líbí také. Není však zájem o děvče v téhle době bezvýznamná starost, vzalo-li se v úvahu všechno, o čem právě před chvílí hovořil Bruce?

Buck teď miloval Boha. To by měla být jeho vášeň až do doby, než dojde ke Kristovu návratu. Bylo by snad správné, neřku-li prozíravé, aby ve stejné době zaměřil pozornost i na Chloe Steeleovou? Pokusil se zaplašit myšlenky na ni z hlavy.

Cítil ale, že nemá velkou šanci.

„Máš ho ráda, že je to tak?“ zeptal se Rayford, když vyjížděl s autem z parkoviště.

„Je prima,“ odpověděla Chloe vyhýbavě.

„Ale já mluvím o Buckovi.“

„Já vím, o kom mluvíš. Je prima, jenom už sotva ví, že existuju.“

„Má toho teď hodně k přemýšlení.“

„Víc pozornosti mi věnuje i Bruce Barnes, a ten toho má na přemýšlení o hodně víc než kdokoli z nás.“

„Nech Bucka usadit se a on se ti pak začne dvořit.“

„Cože, začne se mi dvořit?“ opakovala posměšně Chloe. „To zní jako z roku raz dva.“

„Promiň.“

„Ať je to, jak chce, myslím, že Bucka Williamse už chuť na dvoření přešla.“

Buckovi připadal jeho byt aseptický jako na výstavě nábytku, protože v něm chyběly jakékoli osobní věci. Odkopl boty do kouta a vyvolal si hlasovou schránku v New Yorku. Měl v úmyslu nechat vzkaz pro Marge Potterovou, svou někdejší sekretářku v newyorské redakci Global Weekly, s dotazem, kdy asi může očekávat krabice s věcmi. Marge ho však předběhla, protože první ze tří zpráv pro něj byla právě od ní. „Nevěděla jsem, kam mám tvé věci poslat, takže jsem je odeslala na adresu chicagské kanceláře, měly by tam být v pondělí ráno.“

Druhou zprávu namluvil velký šéf Stanton Bailey. „Zavolej mi někdy poránu v pondělí, Camerone. Budu chtít text tvého článku na konci příštího týdne, a taky si musíme promluvit.“

Třetí byla od Buckova bývalého šéfredaktora Steva Planka, který teď byl tiskovým mluvčím Nicolae Carpathii. „Bucku, zavolej mi, jak to nejdřív půjde. Carpathia chce s tebou mluvit.“

Buck se posupně zasmál a zprávy vymazal. Nahrál poděkování pro Marge a potvrzení Baileymu, že dostal jeho zprávu a že mu zavolá. Na Steva si pouze poznamenal číslo a rozhodl se, že s telefonátem ještě počká. Carpathia chce s tebou mluvit. Také by se to dalo vyjádřit slovy: Nepřítel boží jde po tobě. Buck se mohl pouze dohadovat, jestli Carpathia ví, že jeho mozek se mu vymýt nepodařilo. Co by ten člověk udělal nebo se pokusil udělat, kdyby se dozvěděl, že Buckovu paměť nenarušil? Co kdyby si uvědomil, že Buck o něm ví, že je vrah, lhář a lidská bestie?

Rayford sledoval televizní zprávy a poslouchal komentátory zabývající se významem prohlášení ze Spojených národů. Většina z nich považovala přestěhování OSN do místa, kde stával biblický Babylon, za dobrou zprávu. Jeden z nich prohlásil: „Pokud Carpathia myslí upřímně světové odzbrojení a uložení zbývajících deseti procent zbrojních arzenálů, osobně bych vítal, aby se tak stalo na Středním východě na dohled od Teheránu, spíš než na ostrově, kde leží město New York. Kromě toho můžeme snad již brzy opuštěnou budovu OSN využít jako muzeum, abychom tím oslavili onen nejohavnější architektonický výtvor, který se v naší zemi podařilo postavit.“

Uznávaní odborníci předpovídali rozčarování a neúspěch, jež budou provázet předpokládané závěry z obou mezinárodních konferencí – jak finančníků, tak náboženských představitelů. Jeden z expertů prohlásil: „Ani jediné náboženství, ať už to zní sebelákavěji, ani jediná měna, ať už by to představovalo sebeplynulejší obchod, se nedohodnou. Toto bude první větší Carpathiovo selhání a je pravděpodobné, že potom budou zástupy jeho obdivovatelů mnohem kritičtější. Líbánky brzy skončí.“

„Dáš si trochu čaje, tati?“ zavolala Chloe z kuchyně. Odmítl a ona se za chvíli objevila se svým šálkem. Posadila se na druhý konec gauče, pokrčené nohy v domácích pantoflích schovala pod župan. Čerstvě umyté vlasy měla zabalené v osušce.

„Nemáš tenhle víkend rande?“ zeptal se Rayford, když zprávy nahradily reklamy.

„Tenhle vtip se moc nepovedl,“ konstatovala Chloe.

„Nemyslel jsem to jako vtip. Co je na tom divného, kdyby tě vzal někdo ven?“

„Jediný člověk, o kterého bych stála, aby mě někam vzal, zřejmě změnil názor.“

„To je hloupost,“ nesouhlasil Rayford. „Ani si nedovedu představit, o čem všem teď musí Buck přemýšlet.“

„Myslela jsem, že přemýšlí i o mně, tati. Teď tady sedím jako školačka, která tomu nemůže uvěřit a pořád doufá. Je to tak hloupé. Proč by mi to mělo vlastně vadit? Nedávno jsme se potkali a sotva ho znám. Asi ho obdivuju, to je všechno.“

„Ty ho obdivuješ?“

„No jasně. A kdo by ho neobdivoval, když je tak chytrý, dovede se vyjadřovat a je schopný.“

„A také slavný,“ doplnil výčet Rayford.

„Jo, taky trošku. Ale já jsem se mu nechtěla pověsit na krk. Jen jsem si myslela, že se o mě zajímá. Z jeho řečí jsem odhadovala, že se mu líbím.“

„A jak jsi na to reagovala?“

„Myslíš na tu poznámku?“

Rayford přikývl.

„Vlastně nijak. Co jsem asi měla dělat? On se mi taky líbil, ale nechtěla jsem ho vyděsit.“

„Možná si myslí, že vyděsil on tebe. Třeba se mu zdá, že na to šel moc rychle. Ale ty ten pocit asi nemáš, viď?“

„Svým způsobem jsem ho měla, ale uvnitř jsem cítila, že je všechno v pořádku. Zdálo se mi, že když se vůči němu budu i dál chovat otevřeně a přátelsky, bude to stačit.“

Otec pokrčil rameny. „Snad potřebuje trochu víc povzbudit.“

„Toho se ode mě nedočká, to nemám v povaze, vždyť víš.“

„Já vím, miláčku, ale v poslední době ses dost změnila.“

„To ano, ale nezměnil se můj styl.“ Ta poznámka rozesmála i ji samotnou. „Tati, poraď mi, co mám dělat. Nechci se ho vzdát, ale ty nevidíš, že to není jako dřív? Nemusel by mě zrovna někam zvát na večeři, ale vždyť on ani nesouhlasil s naším pozváním.“

„Naším pozváním? Copak jsem byl u toho?“

„No dobře, přece jsem ho nemohla zvát sama za sebe?“

„To chápu. Ale třeba se mu nechtělo chodit někam, kde se budu motat i já.“

„Kdyby ke mně cítil to, co jsem si myslela, že cítí, tak by mu to nevadilo. Ve skutečnosti mě mohl pozvat on sám a tebe z toho vynechat. Teda chci říct… Nemyslela jsem to tak, tati.“

„Je mi jasné, jaks to myslela. Zdá se mi, že jsi ze všeho příliš brzy rozladěná. Dej mu den k dobru. Ráno moudřejší večera.“

Na obrazovce se opět objevily zprávy a Chloe usrkávala čaj. Rayforda těšilo, že spolu hovoří i o takových věcech. Nevzpomínal si, že by se dřív dokázala o svých nápadnících bavit, ani s Irenou ne. Uvědomoval si, že on je pro ni teď jediným přístavem v bouři, ale přesto ho těšila její důvěra. „Nemusím se dívat na zprávy, pokud si chceš ještě povídat,“ ujišťoval ji. „Už v nich nebude nic nového, co bychom nevěděli od Bruce.“

„Ne, nechci,“ řekla rozhodně a vstala. „Abych byla upřímná, tak je mi ze mě nanic. Sedět tady a vyprávět o svém milostném životě, respektive o jeho neexistenci, to je hodně dětinské v téhle době, nezdá se ti? Navíc, ne že bych neměla co dělat, i kdybych nešla zpátky na školu. Chci se pro začátek naučit nazpaměť celé proroctví Ezechielovo a Danielovo, a navíc Janovo Zjevení.“

Rayford se zasmál. „Ty si děláš legraci!“

„To víš, že jo. Ale víš, tati, co chci říct. Nikdy by se mi ani nezdálo o tom, že by mě zajímala bible. Teď ji ale čtu, jako bych se ani neměla dočkat zítřka.“

Rayford se odmlčel a poznal, že i Chloe došlo, jak nevědomky vyslovila krutou možnost. „Mám stejný pocit,“ promluvil konečně. „Znám už víc proroctví o konci světa, než jsem kdy vůbec tušil, že by jich mohlo existovat. Vždyť my v nich teď a tady vlastně žijeme. Už nám těch zítřků opravdu moc nezbývá, nezdá se ti?“

„Rozhodně ne dost na to, aby člověk mařil čas trápením kvůli mužskému.“

„Ale tohle je velice obdivuhodný mužský, Chlo’.“

„Tati, ty tedy člověka umíš podržet. Radši mi pomoz, ať na něj co nejdřív zapomenu, jo?“

Rayford se usmál. „Pokud se o něm nebudu zmiňovat, zapomeneš na něj? Měli bychom ho snad i vyškrtnout ze seznamu Bojovníků trýzně.“

Chloe zavrtěla hlavou. „Tati, jak je to dlouho, kdys mi naposledy řekl Chlo’?“

„Kdysi se ti to líbilo.“

„To jo. Když mi bylo devět. Dobrou, tati.“

„Dobrou, zlatíčko, mám tě moc rád.“

Chloe už byla skoro v kuchyni, ale zastavila se a vrátila se zpátky k otci. Sklonila se opatrně nad ním, aby si nerozlila čaj. „Mám tě taky moc ráda, tati. Víc než kdy jindy a z celého srdce.“

Buck Williams ležel na břiše ve své nové posteli. Byla to jeho první noc v novém bytě a měl divný pocit. Našel hezký byt v příjemném domě, ale předměstí Chicaga se s New Yorkem dalo srovnávat jen stěží. Panovalo zde příliš hlasité ticho. Předtím si přinesl domů tašku plnou ovoce, ale ani se ho nedotkl. Poslouchal televizní zprávy a pak si naladil konejšivou hudbu. Rozhodl se, že si bude číst v Novém zákoně, dokud neusne.

Buck do sebe doslova nasával každé slovo Bruce Barnese o tom, co má přijít, ale zjišťoval, že ho mnohem víc přitahují texty evangelií než Starý zákon a proroctví v Janově Zjevení. Postava Ježíše Krista mu teď připadala neuvěřitelně revoluční. Fascinoval jej charakter, osobnost i životní cesta toho muže. Podle představy, kterou si v minulosti vytvořil, byl Ježíš vlastně člověkem vydávajícím se za někoho jiného. Biblický Ježíš byl však radikál a muž plný paradoxů.

Buck odložil bibli na noční stolek, přetočil se na záda a zastínil si oči před světlem. Pokud chceš nabýt bohatství, zbav se peněz, pronesl polohlasem. To je to, na čem nejvíc záleží. Chceš-li se stát vznešeným, poniž se. Pomsta zní logicky, ale je to špatnost. Miluj své nepřátele, modli se za ty, již tě srazili do prachu. Jak prapodivně to znělo!

Myšlenkami zalétl ke Chloe. Co to jen vyvádí? Divil se sám sobě. Ona přece není slepá. Je sice mladá, ale není hloupá. Nemůže ji přece nejdřív tahat za nos a pak jen tak změnit chování, aniž by jí něco řekl. Změnil ale opravdu názor? Skutečně nechce nic jiného, než na ni zapomenout? Samozřejmě, že ne. Je to skvělá žena a byla radost s ní hovořit. Spojovala je přece víra a jistý druh vlastenectví. Bez ohledu na cokoli, bude v ní mít dobrého kamaráda.

Takže až sem došel? Že by jí zkrátka řekl to zprofanované „buďme přátelé“? Opravdu chtěl tohle?

Bože, co předpokládáš, že mám učinit? modlil se tiše. Abych ti řekl pravdu, hrozně rád bych někoho miloval. Hrozně rád bych vybudoval vztah s Chloe. Není však příliš mladá? Není teď nevhodná doba, jen uvažovat o něčem takovém? Vím, že máš s námi plno starostí. Co se stane, když se do sebe zamilujeme? Měli bychom se vzít? Co by bylo s našimi dětmi, když se chystáš do sedmi let přijít ty? Vždyť kdy jindy by bylo nutné váhat, zda mít děti, než právě teď?

Buck odtáhl ruku z očí a zamžoural do světla. Takže, co teď? Předpokládal snad, že mu Pánbůh hlasitě odpoví? Moc dobře věděl, že ne. Spustil nohy na podlahu a hlavu skryl do dlaní.

Co to do něj vjelo? Jediné, co se chtěl dozvědět, bylo, zda má o Chloe i nadále usilovat. Začal se kvůli tomu modlit a zčista jasna uvažuje o manželství a dětech. Všechno je tak bláznivé. Třeba právě takhle Pánbůh působí, napadlo ho. Vede tě právě tak k logickým, jako k nelogickým závěrům.

Pomyslel si, že s ohledem na to by neměl Chloe povzbuzovat. Zajímala se o něj, to pozoroval. Kdyby jí ukázal stejný zájem, mohlo to vyústit jediným směrem. V tomto novém chaotickém světě by si v sobě nakonec vypěstovali zoufalou potřebu mít jeden druhého. Mohl snad dovolit, aby k tomu došlo?

Nedávalo to smysl. Jak může dopustit, aby cokoli soupeřilo s jeho oddaností Bohu? Ale přesto ji nemohl ignorovat a začít se k ní chovat jako k sestře. Ne, udělá jedinou správnou věc. Promluví si s ní o tom. Ona za to stojí, to věděl jistě. Domluví si s ní oficiální schůzku a popovídají si. Vysvětlí jí upřímně, že kdyby bylo po jeho, chtěl by ji lépe poznat. Ona z toho snad bude mít dobrý pocit, ne? Ale dokáže to pak dotáhnout do konce a říci jí, co si skutečně myslí – že ani jeden z nich by teď neměl usilovat o milostný vztah?

Jistý si nebyl vůbec ničím, až na to, že jestli to nevyřídí hned teď, neudělá to nejspíš nikdy. Podíval se na hodinky. Chvilka po půl jedenácté. Bude ještě vzhůru? Vytočil číslo Steeleových.

Rayford zaslechl telefon, už když byl na schodech k ložnici. Slyšel, jak se Chloe ve svém pokoji převaluje, ale měla už zhasnuto. „Vezmu to, zlato,“ a pospíšil si k telefonu na nočním stolku ve své ložnici.

„Pane Steele, tady je Buck.“

„Ahoj, Bucku, už bys mi snad mohl přestat říkat pane, co říkáš? Mám pak pocit, že jsem starý jako Metuzalém.“

„A nejsi?“ pokusil se Buck o vtip.

„Jdi k šípku. Prostě mi budeš říkat Rayi, platí? A teď, co pro tebe mohu udělat?“

„Jenom jsem si myslel, jestli není Chloe ještě vzhůru.“

„Abych ti řekl pravdu, myslím, že už ne. Ale můžu se zajít podívat.“

„Ne, to je v pořádku,“ stáhl se Buck. „Jen jí řekni, aby mi zavolala, až se jí to bude hodit, to je všechno.“ A dal Rayfordovi své nové číslo.

„Tati,“ ozvala se po pár minutách Chloe. „Tys věděl, že jsem vzhůru!“

„Vždyť jsi neodpověděla, když jsem říkal, že to vezmu. Nebyl jsem si jistý. A ostatně, nemyslíš, že je to takhle nejlepší? Nech ho počkat do rána.“

„Ale tati! Já nevím… Co myslíš, že chtěl?“

„Nemám nejmenší tušení.“

„Já tohle nesnáším.“

„Ale já to miluju,“ nepřestával ji škádlit Rayford.

„To si dovedu představit.“

(3)

V sobotu ráno se Buck rozjel do sboru Nové naděje, protože doufal, že zastihne Bruce Barnese v jeho kanceláři. Sekretářka mu sdělila, že Bruce právě dokončuje přípravu na nedělní kázání, ale zároveň vzkazuje, že by se rád s Buckem setkal. „Vy jste jedním z Bruceova nejužšího kroužku, mám pravdu?“

Buck přikývl. Předpokládal, že by to tak mohlo být. Je to snad pocta? Cítil se tak nezkušený na cestě za Kristem – jako malé děcko. Kdo by to u něj kdy předpovídal? Ale na druhou stranu, komu by třeba ve snu přišlo na mysl, že budou svědky Nanebevzetí? Buck zavrtěl nevěřícně hlavou. Dospěl k závěru, že jenom milionům těch, kteří byli připraveni.

Jakmile Bruceovi sekretářka oznámila, že na něj Buck čeká, pastor ihned otevřel dokořán dveře a objal ho. Tohle byl pro Bucka také zcela nový zážitek – všechna ta objetí, obzvláště mezi muži. Bruce měl tmavé kruhy kolem očí a vypadal hodně unaveně. „Zase jedna dlouhá noc?“ zeptal se Buck.

Bruce přikývl. „Ale také jedna další oslava Písma. Víte, doháním ztracený čas. Měl jsem všechny tyhle texty k dispozici celá léta, ale nikdy jsem té výhody pořádně nevyužil. Snažím se rozhodnout, jak sdělit lidem tady ze sboru pokud možno už během příštího měsíce, že se cítím povolán vydat se na cestu. A tak lidi u nás ve sboru se budou muset postavit na vlastní nohy a vést se navzájem.“

„Obáváte se, že se budou cítit opuštění?“

„Přesně tak. Já ale sbor neopouštím. Budu tady tak často, jak jen budu moci. Jak už jsem vám a Steeleovým říkal včera, tohle je ta tíha, kterou cítím, že na mě Bůh navalil. Zároveň je to i radost – tolik se toho učím. Ale taky mě to děsí, vím, že nejsem dost připravený, že jsem ještě vzdálený síle Ducha. Zdá se mi to jako další cena, kterou musím zaplatit za to, že jsem se předtím minul s pravdou. Ale vy jste sem nepřišel, abyste poslouchal, jak si stěžuji.“

„Mám na srdci jen dvě záležitosti, které snad nezaberou moc času, a pak vás nechám zase studovat. První, co mě trápí a co jsem v posledních dnech pustil úplně z hlavy, je Hattie Durhamová. Pamatujete se na ni? Ta letuška z Rayfordova letadla, co –“

„To děvče, které jste představil Carpathiovi? Ano, jistě. Ta, se kterou se Rayford málem zapletl,“

„Jo, předpokládám, že má kvůli ní taky špatné svědomí.“

„Nemohu mluvit za něj, Bucku, ale jestli si to správně pamatuji, tak vy jste se ji snažil před Carpathiou varovat.“

„Řekl jsem jí, že si ji možná chce pořídit jako hračku, to ano, ale tehdy jsem neměl nejmenší tušení, co je ten člověk zač.“

„Vydala se do New Yorku z vlastní vůle. Byla to její volba.“

„Ale Bruci, kdybych je nepředstavil, on by mě nepožádal, aby se s ní mohl znovu setkat.“

Bruce se opřel v židli a založil si ruce. „Vy máte v úmyslu zachránit ji z Carpathiova vlivu, nemám pravdu?“

„Samozřejmě že máte.“

„Nevidím žádnou možnost, jak by se to dalo provést, aniž byste se vystavil nebezpečí. Ona je už bezpochyby okouzlená životem, který teď vede. Z postavení letušky se vyšvihla do role osobní asistentky nejmocnějšího muže na světě.“

„Osobní asistentky a kdoví čeho ještě,“ doplnil ho Buck.

Bruce souhlasně pokývl hlavou. „To je dost pravděpodobné. Nepředstavuji si, že si ji vybral pro její znalosti z církevní školy. Nicméně, co chcete dělat? Zavolat jí, abyste jí sdělil, že její nový šéf je antikrist a že by od něj měla odejít?“

„To je právě důvod, proč jsem tady. Nevím, co mám udělat,“ přiznal se Buck.

„A myslíte si, že já vím.“

„Doufal jsem.“

Bruce se unaveně usmál. „Teď už vím, co měl na mysli bývalý hlavní pastor zdejšího sboru Vern Billings, když říkal, že lidé si myslí, že jejich pastor by měl všechno vědět.“

„Takže žádnou radu nemáte?“

„Bude to znít otřepaně, Bucku, ale budete muset udělat to, co budete muset udělat tak jako tak.“

„Což znamená?“

„Znamená to, že pokud se za to budete modlit a pocítíte skutečnou vůli boží, abyste si s Hattií promluvil, tak to udělejte. Ale dovedete si jistě představit následky. Další člověk, který se o tom dozví, bude Carpathia. Podívejte se, kolik vám už toho provedl.“

„To je právě ten problém,“ souhlasil Buck. „Nějak musím zjistit, kolik toho Carpathia ví. Opravdu se domnívá, že mi vymyl paměť, co se týká mé přítomnosti na té schůzce, jako se mu to podařilo u všech ostatních? Nebo ví o tom, že jsem nezapomněl, co se tam dělo, a proto mi způsobil ty potíže, jako odvolání z funkce, přeložení sem a všechno ostatní?“

„A vy se divíte, proč jsem unavený?“ pronesl zdánlivě bez souvislosti Bruce. „Mám takový vnitřní pocit, že kdyby Carpathia věděl, že jste věřící a že jste byl uchráněn před vymazáním faktů z mysli, už by vás zabil. Pokud se bude domnívat, že má nad vámi moc, jako ji má nad lidmi, kteří do svého života nevpustili Krista, bude se snažit vás zneužít.“

Buck se opřel v židli a upřeně se zahleděl na strop. „Je zajímavé, že to říkáte,“ řekl po chvilce. „A vede mě to k té druhé záležitosti, o které jsem chtěl s vámi mluvit.“

Rayford strávil ráno telefonickým domlouváním konkrétních podmínek pro obnovení oprávnění k letům s Boeingem 757. V pondělí ráno měl letět jako cestující z letiště O’Hare do Dallasu, kde bude nacvičovat starty a přistání na vojenské startovací dráze několik kilometrů od letiště Dallas Fort Worth.

„Promiň, Chloe,“ oslovil dceru, když konečně skončil hovor. „Zapomněl jsem, že jsi chtěla dnes ráno zavolat Buckovi.“

„To je v pořádku,“ uklidňovala ho. „Chtěla jsem mu zavolat včera v noci. Nebo spíš chtěla jsem s ním mluvit, když volal on.“

Rayford zvedl obě ruce jako k obraně. „Byla to moje chyba,“ omlouval se. „Beru to na sebe. Teď už máš telefon jen pro sebe.“

„Ne, díky.“

Rayford zdvihl obočí. „Co to má znamenat? Teď budeš trestat Bucka kvůli mně? Jen mu zavolej!“

„Ne, pravda je, že si myslím, že takhle se to vyvinulo, jak nejlíp to šlo. Chtěla jsem s ním mluvit včera v noci, ale nejspíš jsi měl pravdu. Vypadalo by to, jako když jsem příliš nadšená a nemůžu se dočkat. A nakonec říkal něco o tom, že bych ho měla zavolat, až se mi to bude hodit. Vlastně hned po ránu by se mi to moc hodit ani nemohlo. A nakonec ho uvidím zítra v kostele, nebo ne?“

Rayford zavrtěl hlavou. „Takže ho teď necháš, aby si to užil? Bála ses, že budeš vypadat jako školačka, co za ním běhá, a teď se tak opravdu chováš.“

Bylo vidět, že se to Chloe dotklo. „Tak jo, tati, díky. Jenom aby bylo jasno, nechat ho čekat byl tvůj nápad.“

„To bylo ale jenom přes noc. Nesváděj na mě, jestli se to teď vyvíjí tak hloupě.“

„Tak fajn, Bucku, tady se nabízí příležitost vyzkoušet to s Hattií,“ pokračoval ve svých úvahách Bruce Barnes. „Co si myslíte, že Carpathia po vás chce?“

Buck zavrtěl hlavou. „Nemám nejmenší tušení.“

„Důvěřujete Stevovi Plankovi?“

„To ano, tomu věřím. Pracoval jsem pro Steva celá léta. Trochu mě děsí to, že mi na té schůzce před tiskovou konferencí ukazoval, kam si mám sednout, vysvětlil mi, co jsou všichni ti lidé zač, a později se ptal, proč jsem se tam vůbec neukázal. Navíc mi sdělil, že Carpathia byl trochu dotčený, že jsem tam nebyl.“

„A znáte Planka natolik dobře, abyste poznal, kdy s vámi mluví upřímně?“

„Bruci, ve skutečnosti jsem právě kvůli němu uvěřil, že Carpathia je naplněním proroctví, která teď studujeme. Steve je šťouravý žurnalista ze staré školy. To, že se ho podařilo přemluvit, aby opustil klasickou novinařinu a stal se tiskovým mluvčím světového politika, vypovídá o Carpathiově schopnosti přesvědčovat lidi. Dokonce i já sám jsem tu práci odmítl. Ale sedět v místnosti, která se promění na jatka, a potom zapomenout, že jsem tam vůbec byl, to je něco…“

„Nadpřirozeného,“ dopověděl Bruce.

„Přesně tak. Ačkoliv, řeknu vám ještě jednu podivnou zkušenost. Cosi uvnitř mě nutilo uvěřit Carpathiovi, když vysvětloval, co se vlastně stalo. V hlavě se mi začaly vytvářet obrazy toho, jak se Stonagal sám zastřelil a jak byl stejnou kulkou zabit i Todd-Cothran.“

Bruce zavrtěl hlavou. „Musím se přiznat, že když jste nám poprvé vyprávěl ten příběh, myslel jsem si, že jste se zbláznil.“

„Souhlasil bych tenkrát s vámi, kdyby nebylo jedné věci.“

„A tou bylo co?“

„Všichni ostatní byli svědky toho, co se stalo, a pamatovali si jednu verzi. Já jsem si pamatoval, že to proběhlo úplně odlišně. Ale kdyby mi tehdy Steve řekl jen to, že jsem to neviděl správně, možná že bych si býval myslel, že jsem se zbláznil, a nechal bych se do toho také zatáhnout. Ale místo toho mi jen oznámil, že jsem tam vůbec nebyl! Bruci, ani jeden z nich si nepamatoval, že jsem tam byl! Dobře, můžete mi tvrdit, že nechci přiznat pravdu, ale je to nesmysl. Byl jsem u sebe v kanceláři a zaznamenával jsem každou podrobnost toho, co se stalo, do počítače – právě v době, kdy se v televizních zprávách objevila Carpathiova verze. Pokud bych tam nebyl, jak bych se asi dozvěděl, že Stonagalovo a Todd-Cothranovo tělo vynesou z té místnosti bradami vzhůru, zabalené v plastikových pytlích?“

„Mě přesvědčovat nemusíte, Bucku,“ ujistil ho Bruce. „Já stojím na vaší straně. Teď je otázka, co má Carpathia za lubem. Máte dojem, že když s vámi bude mluvit v soukromí, poví vám sám pravdu? Nebo vám bude vyhrožovat? Nebo vám snad naznačí, že se bojí, že znáte pravdu?“

„A jaký by k tomu měl důvod?“

„Zastrašit vás. Vyžít vás pro své cíle.“

„To není vyloučeno. Možná mi chce jen nahlédnout do duše, aby se pokusil určit, jestli u mě s vymytím mozku uspěl.“

„Mohu k tomu dodat jediné – že je to dost nebezpečná hra.“

„Jen doufám, že to není jediná věc, kterou můžete dodat, Bruci. Doufal jsem, že mi toho poradíte trošku víc.“

„Budu se za to modlit, ale v tuhle chvíli nevím, co bych vám k tomu měl říct,“ přiznal Bruce.

„Ať je to, jak chce, musím Stevovi zavolat odpověď. Vždyť vlastně ani nevím, jestli se mnou chce Carpathia mluvit telefonicky, nebo osobně.“

„Nemůže to počkat do pondělí?“

„To by určitě šlo. Mohu mu povědět, že jsem předpokládal, že mu mám zavolat v pracovní době, ale nemohu zaručit, že mi mezitím nezavolá on sám.“

„Copak on má vaše nové číslo?“

„Nemá, Steve mi volá do hlasové schránky v New Yorku.“

„Takže není velký problém to ignorovat.“

Buck pokrčil rameny a souhlasně kývl. „Pokud si myslíte, že bych to měl udělat.“

„Od kdy se ze mě stal váš poradce?“

„Od té chvíle, co jste se stal mým pastorem.“

„Tak to bychom si snad napříště mohli tykat, co říkáš, Bucku?“

Rayford si šel po ránu na chvíli zaběhat, a když se vrátil, pochopil z dceřina chování a břitkých poznámek, že ji urazil. „Pojď si popovídat,“ navrhl.

„A o čem jako?“

„O tom, že bych potřeboval, abys mi odpustila, když někdy šlápnu vedle. Nikdy jsem neměl právě nejlepší výsledky jako rodič, a teď mám potíže chovat se k tobě jako k dospělé osobě, kterou už bezesporu jsi. Je mi líto, že jsem tě nazval školačkou. Tu věc s Buckem si zařiď, jak uznáš za vhodné, a na mě se neohlížej, souhlasíš?“

Chloe se zasmála. „Já taky na tebe moc nedám. A tvoje povolení taky nepotřebuju.“

„Takže mi odpouštíš?“

„Nedělej si se mnou starosti, tati. Stejně se na tebe nedokážu dlouho zlobit. Zdá se, že potřebujeme jeden druhého. Ostatně, Buckovi jsem už volala.“

„Opravdu?“

Přikývla. „Nevzal to. Počítám, že se mu nechtělo trčet na telefonu.“

„Nechalas mu zprávu?“

„Počítám, že ještě nemá záznamník. Navíc ho uvidím zítra v kostele.“

„Řekneš mu, žes mu volala?“

Chloe se uličnicky usmála. „Nejspíš ne.“

Buck strávil zbytek dne drobnými korekturami ústředního článku pro Global Weekly o teoriích týkajících se zmizení. Měl z té práce dobrý pocit a uvažoval o tom, že by to mohl být ten nejlepší materiál, který kdy zpracoval. Text zahrnoval prakticky všechno, od zprávy o záhrobním útoku Hitlerova ducha v intencích bulvárního tisku, přes UFO a kosmické nepřátele až po úvahu o kosmickém evolučním procesu, jenž měl za cíl pročistit planetu a ponechat naživu jen nejzdatnější část světové populace.

Zhruba doprostřed textu zařadil Buck pasáž, o níž byl přesvědčen, že obsahuje pravdivý obraz. Samozřejmě formuloval článek tak, aby z textu nebyl patrný jeho osobní názor, držel se přísně vyprávění ve třetí osobě a analytického stylu novinových zpráv. Nikdo kromě jeho nových přátel nepozná, že autor souhlasí s tvrzením pilota aerolinií, pastora jednoho předměstského sboru a řady dalších, se kterými dělal na toto téma interview –totiž že zmizení je třeba vnímat jako nanebevzetí Kristových věrných.

Nejzajímavější Buckovi připadala interpretace události v pasáži věnované představitelům ostatních církví. Mnoho katolíků bylo zmateno tím, že ačkoli jich mnoho bylo ponecháno na zemi, někteří z nich zmizeli – včetně nového papeže, ustaveného pouze několik měsíců před zmizeními. Tento nejvyšší církevní hodnostář do té doby podněcoval rozpory uvnitř církve prosazováním nové doktríny, která se zdála být bližší spíše někdejším „kacířským“ myšlenkám Martina Luthera, nežli historicky pojaté ortodoxii, jež v církvi po staletí vládla. Když došlo ke zmizení tohoto papeže, někteří katoličtí teologové dokládali, že se vlastně jednalo o boží zásah. „Ti, kteří se protivili ortodoxnímu učení Svaté církve, byli vyjmuti z našeho středu,“ sdělil Buckovi nejvyšší kardinál Peter Mathews z Cincinnati. „V Písmu se praví, že poslední dny se budou podobat časům Noemovým. A jistě si vybavíte, že v době, kdy Noe postavil svoji Archu, zbyli na zemi dobří lidé a zavržená stvoření byla odplavena.“

„Takže,“ vyvozoval Buck, „fakt, že jsme stále zde, dokazuje, že patříme k dobrým lidem?“

„Asi bych to nevyjádřil tak přímočaře,“ připustil tehdy arcibiskup Mathews, „ale ano, stojím si za tím.“

„Co ale všichni ti báječní lidé, kteří zmizeli?“

„Snad jen to, že asi nebyli tak skvělí.“

„A co děti a nemluvňata?“

Arcibiskup se nepohodlně zavrtěl v křesle. „Tohle nechávám božímu úradku,“ prohlásil církevní hodnostář. „Nezbývá mi než věřit, že měl v úmyslu chránit nevinné.“

„A před čím?“ zněla Buckova všetečná otázka.

„Tím si nejsem zcela jistý. Nehodlám brát doslova texty biblických apokryfů, ale jsou v nich děsivé předpovědi toho, co by ještě mohlo přijít.“

„Takže byste nepřipsal zmizení dětí božímu vymýtání zla?“

„To rozhodně ne. Mnoho z těch maličkých, co zmizeli, jsem sám křtil, takže vím, že jsou zaslíbeni Kristu a Bohu.“

„A přesto jsou pryč.“

„Ano, jsou pro nás ztraceni.“

„A my jsme zde zůstali.“

„Měli bychom v tom hledat velkou útěchu.“

„Ale jen málo lidí v tom nachází útěchu, Vaše Excelence.“

„Chápu to. Je to velmi obtížná doba. Já sám se rmoutím ze ztráty sestry a tety. Ony ale už před časem opustily církev.“

„Jak si to mám vysvětlit?“

„Protivily se učení církve. Byly to obdivuhodné ženy, ty nejvzácnější. A nejdychtivější ve víře, to musím uznat. Ale obávám se, že byly odděleny jako plevy od zrna. Nicméně ti z nás, kdo zůstali, by měli mít důvěru v naše setrvání v Bohu jako nikdy předtím.“

Buck byl natolik drzý, že arcibiskupa požádal o komentář k některým pasážím Písma, zejména k listu apoštola Pavla k Efezským, k 2. kapitole, k textu veršů 8 až 9: „Milostí jsme tedy spaseni skrze víru. Spasení není z vás, je to Boží dar; není z našich skutků, takže se nikdo nemůže chlubit.“

„Takže tady to vidíte,“ prohlásil poněkud vzrušeně arcibiskup, „přesně o tom mluvím! Lidé již po staletí vyjímají verše, jako jsou například tyto, z kontextu, a pokoušejí se na nich vybudovat nějakou doktrínu.“

„Ale jsou zde i další pasáže, které se tamtěm podobají,“ trval na svém Buck.

„To jistě jsou, ale vy nejste katolík, mám pravdu?“

„Ne, pane, nejsem,“ přiznal Buck.

„Podívejte, pak nemůžete porozumět širokému záběru historické církve.“

„Promiňte, ale vysvětlete mi, proč je tolik lidí, kteří nejsou katolíky, stále zde, jestli je vaše hypotéza správná?“

„Jen Bůh to ví,“ zakončil tehdy rozhovor arcibiskup Mathews. „On zná naše srdce. Zná toho víc než my.“

„O tom není pochyb,“ přitakal Buck.

Samozřejmě, že Buck své osobní komentáře a mínění do textu článku nezařazoval, ale zároveň tam dokázal zapracovat ukázku z Písma a rovněž arcibiskupův pokus vysvětlit doktrínu milosti boží. Buck plánoval, že text hotového článku pošle e-mailem do newyorské redakce Global Weekly v pondělí.

Při práci Buck nepřestával jedním uchem poslouchat telefon. Pouze velmi málo lidí mělo jeho nové číslo. Jen Steeleovi, Bruce a Alice, sekretářka Verny Zeeové. Nemohl se již dočkat svého záznamníku, osobního počítače, faxu a dalšího kancelářského vybavení, které mělo dorazit do chicagské kanceláře v pondělí. Pak už se bude v bytě cítit mnohem víc jako doma, až si zařídí druhou ložnici jako pracovnu.

Nyní však čekal hlavně na telefonát od Chloe. Uvědomoval si, že jí prostřednictvím Rayforda vlastně nechal vzkaz, aby mu zavolala, až se jí to bude hodit. Možná byla ten typ, co nevolá sama mužům ani v případě, když zmešká jejich zavolání. Na druhou stranu si uvědomoval, že jí není ještě ani jednadvacet, a musel si přiznat, že o zvycích a mravech její generace nemá ani ponětí. Třeba na něj pohlížela jako na staršího bratra nebo dokonce jako na vrstevníka jejího otce, a odrazovala ji myšlenka, že by se o ni mohl zajímat. Sice to nesouhlasilo s tím, jak na něj působil její pohled a gesta minulou noc, ale také se nedalo říct, že by ji tehdy nějak moc povzbuzoval.

Zkrátka měl v úmyslu zachovat se správně a promluvit si s ní – objasnit jí, že doba jim nepřeje, a že by měli zůstat blízkými přáteli a spřízněnými dušemi ve společném úsilí. Pak se však náhle začal cítit jako blázen. Co ale, jestli ona na nic víc ani nepomyslela? Pak jí bude vysvětlovat něco, co existovalo jen v jeho mysli.

Možná volala, když byl ráno u Bruce. Zkrátka jí zavolá sám. Pozve ji, aby se přijela podívat na jeho nový byt, až bude mít čas, a při té příležitosti si spolu promluví. Bude se snažit při té rozmluvě víc poslouchat než mluvit a pokusí se zjistit, co vlastně očekávala. Potom jí buď zkazí náladu, nebo bude celou záležitost ignorovat, protože nebude třeba se o něčem zmiňovat.

Telefon vzal Rayford. „Chloe!“ zavolal do vedlejší místnosti. „Volá tě Buck Williams!“

Buck dokázal rozeznat její hlas v dálce jak říká: „Mohl bys mu říct, že zavolám později? Nebo radši, že se uvidíme zítra v kostele.“

„Slyšel jsem to, Rayforde,“ Buckův hlas zazněl zklamaně. „Bylo to víc než upřímné. Uvidíme se zítra.“

Zcela zjevně si kvůli mně nedá nohu za krk, rozhodl se v duchu Buck a vytočil číslo zvukové schránky v New Yorku. Jediná zpráva byla od Steva Planka.

„Bucku, co je s naší dohodou? Jak dlouho ti to bude ještě trvat, než se ubytuješ? Mám snad zavolat do chicagské kanceláře? Nechal jsem tam zprávu, ale pak mi velký šéf Bailey sdělil, že budeš pracovat doma.

Dostals mou zprávu, že Carpathia s tebou chce mluvit? Kamaráde, tady není zvykem, aby ho lidi nechávali čekat. Zdržuju to, jak můžu, když mu vykládám, že se stěhuješ, že ses ještě pořádně neusadil a tak dále. Více méně doufal, že tě tenhle víkend uvidí. Abych byl upřímný, nevím, co má na srdci, kromě toho, že o tobě má stále vysoké mínění. Kvůli tomu, žes ho nechal na holičkách a nevyužil jeho pozvání na tu schůzku, tě nehodlá roztrhnout, pokud ti dělá starosti tohle.

Popravdě, Bucku, myslím, že tvoje novinářská dušička tam určitě chtěla být a taky tam být měla. Ale jistě bys z toho byl stejně otřesený, jako jsem byl já. Když ti přímo před očima někdo spáchá sebevraždu, tak to není věc, na kterou se hned tak zapomíná.

Poslouchej, zavolej mi, abych vás dva mohl dát dohromady. Bailey mi taky říkal, že dokončuješ ten článek o teoriích zmizení. Pokud se ti podaří se dostatečně brzy objevit u Carpathii, můžeš tam taky zahrnout jeho teorie. Nedělá kolem nich žádné tajnosti, takže jedna nebo dvě exkluzivní citace by tomu textu nemohly uškodit, nemám pravdu? Víš, kde mě zastihnout, ve dne nebo v noci.“

Buck si zprávu uložil. Co jen měl udělat? Znělo to, jako by si s ním Carpathia chtěl promluvit mezi čtyřma očima. Neuběhlo ještě příliš času od doby, kdy by Buck po takové šanci přímo skočil. Udělat rozhovor s vůdčí osobností světového rozměru v předvečer sazby textu ústředního článku čísla, který člověk považuje za nejdůležitější ve své kariéře, to nebyla vyhlídka k zahození. Nicméně zároveň byl Buck čerstvý věřící, přesvědčený o tom, že Carpathia je samotný antikrist. Byl snad ten muž vševědoucí jako Bůh? Mohl snad číst v Buckově mysli?

Carpathia zcela zjevně dokázal manipulovat s lidmi a měnit jejich vzpomínky. Znamenalo to zároveň, že ví, o čem lidi přemýšlejí? Byl snad Buck schopen odolat Carpathiovi jenom proto, že se v něm usídlil duch samotného Krista? Kdyby tak jen bylo v bibli něco, coby upřesňovalo antikristovy schopnosti. Potom by alespoň věděl, čemu bude muset čelit.

Přinejmenším i Carpathia musel být zvědavý, jak to s Buckem je. Musí mu být divné, jak Buck tenkrát vyklouzl ze zasedací místnosti, kde byly spáchány ty vraždy. Jistě uvažuje, zda se v jeho schopnostech ovládat mysl jiných nevyskytla nějaká chyba. Jinými slovy, proč by jinak z myslí přítomných na schůzce nevymazal pouze vraždy, které nahradil obrazem podivné sebevraždy? Proč musel vymazat z jejich paměti i Buckovu přítomnost?

Vysvětlení se nabízelo samo, Nicolae se pokusil krýt sám sebe tím, že způsobil, aby všichni ostatní zapomněli, že tam Buck byl. Pokud předpokládal, že tenhle postup vyvolá v Buckově mysli pochybnosti o vlastním zdravém rozumu, nebyl úspěšný. S Buckem byl toho dne Bůh. Viděl to, co viděl, a nic s ním nemohlo otřást. Nebylo o čem se dohadovat, nepociťoval roztřesení z pochybností, zda jeho mozek odmítá přijmout pravdu. Jedna věc byla jistá, nesmí říct Carpathiovi, co ví. Pokud by si byl jistý tím, že se Bucka nepodařilo přelstít, pak by neměl jinou možnost, než se ho zbavit. Jestliže se Buckovi podaří neotřást Carpathiovým přesvědčením, že byl i v jeho případě úspěšný, bude to jejich malá výhoda ve válce se silami zla. Jak by ovšem Buck a Bojovníci trýzně mohli s tou výhodou naložit, neměl ani tušení.

Jistě však věděl jedno: neodpoví na telefonát Steva Planka dřív než v pondělí.

Rayford byl rád, že se s Chloe rozhodli jít do kostela brzy. Ten praskal jako každý týden ve švech. Ray se usmál na dceru. Vypadala vůbec nejlépe od chvíle, co přijela z univerzity. Chtělo se mu poškádlit ji otázkou, jestli se tak nastrojila kvůli Buckovi Williamsovi nebo kvůli Bohu, ale raději to nechal být.

Podařilo se mu zaparkovat na jednom z posledních volných míst parkoviště a všiml se, že další auta hledají místa u chodníků podél celého bloku. Lidé truchlili. Hrůza je ochromovala. Pátrali po naději, po odpovědích na otázky, po Bohu. Nacházeli Jej ve zdejším sboru a zvěst o tom se šířila dál.

Opravdu jen hrstka lidí, kteří se zde zúčastnili vroucího a city probouzejícího kázání Bruce Barnese, mohla odejít s pocitem pochybností v duši, že zmizení jejich blízkých nebylo božím dílem, že Kristovi věřící nebyli vyvedeni pryč a všichni ostatní zde byli vlastně ponecháni osudu. Bruceova zvěst hovořila o tom, že Ježíš přijde znovu způsobem, který byl v bibli popsán jako „přeslavné zjevení“, k němuž dojde sedm let po začátku období trýzně. V té době budou tři čtvrtiny světové populace smeteny z povrchu zemského a pravděpodobně větší část z nich budou věřící Kristovi. Bruceova nabádání a výzvy se neobracely k ustrašeným. Byly to výzvy pro pevně odhodlané, pro ty, kteří byli již dříve přesvědčeni nejdramatičtějším božím zásahem do lidské existence od dob Jeho vtělení do smrtelného dítěte – Ježíše Krista.

Bruce už sdělil Steeleovým i Buckovi, že čtvrtina světové populace zahyne v průběhu období hrůz druhé, třetí a čtvrté pečetě z biblického Zjevení Janova. Z této knihy jim citoval slova apoštola Jana obsažená v kapitole 8., ve verši 6.: „A hle, kůň sinavý, a jméno jeho jezdce Smrt, a svět mrtvých zůstával za ním. Těm jezdcům byla dána moc, aby čtvrtinu země zhubili mečem, hladem, morem a dravými šelmami.“

A to, co mělo přijít potom, bylo dokonce ještě horší.

Za minutu či dvě poté, co se s Chloe usadili, ucítil Rayford poklepání na rameno. Spolu s dcerou se otočili a spatřili Bucka Williamse sedícího přímo za nimi ve čtvrté řadě sedadel. Rayford povstal a Bucka objal. Při tomto prostém aktu si uvědomil, k jaké proměně u něj došlo v průběhu pouhých týdnů. Chloe si s Buckem potřásla přátelsky rukou.

Potom se znovu usadili a Buck se k nim naklonil a řekl šeptem: „Chloe, volal jsem ti, protože jsem si myslel –“

Byl však přerušen tím, že začala hrát hudba.

Buck povstal, aby zpíval s ostatními. Zdálo se, že mnoho lidí zná slova písní zpaměti. On sám byl odkázán na slova, jež se promítala na stěnu, a pokoušel se zachytit melodii. Texty sborových písní byly nenáročné a dojímavé a představovaly pro něj novou zkušenost. Dospěl k závěru, že mnoho lidí přítomných na bohoslužbě mělo již v minulosti za sebou řadu návštěv ve sboru – rozhodně víc než on sám. Jak jenom se mohlo stát, že je minula pravda?

Po několika písních přistoupil chvatně k menšímu pultíku poněkud neupravený Bruce Barnes. Nepoužil velkou kazatelnu na vyvýšeném stupínku, ale malý pult postavený na podlaze přímo před řadou sedadel. Nesl si s sebou bibli, dvě velké knihy a spoustu papírů, které mu dělalo potíže udržet pohromadě. Provinile se usmál.

„Dobré jitro,“ pozdravil na úvod shromáždění. „Uvědomuji si, že by se slušelo pronést pár slov na vysvětlenou. Obvykle zpíváme více písní, ale dnes nám na to nezbývá čas. Mívám také pečlivěji upravenou vázanku, řádně vyžehlenou košili a kabát pečlivě zapnutý. Dnešního rána se zdá, že to vše není rozhodující. Pravidelně si vždy také uděláme čas, abyste mohli nabídnout sboru své dary. Buďte si jisti, že je stále potřebujeme, ale chci vás poprosit, abyste košíky na ně vyhledali, až budete v poledne odcházet, jestliže vás však tak brzy propustím.

Chci dnešního rána využít jinak takto získaný čas, neboť pociťuji ještě větší naléhavost než v posledních několika týdnech. Nechtěl bych, abyste si o mě dělali starost. Nestal se ze mě šílenec s divým výrazem v očích, ani fanatik nebo někdo jiný. Jsem stejným člověkem od chvíle, kdy jsem si uvědomil, že jsem propásl nanebevzetí.

Svým nejbližším poradcům jsem se již svěřil, že Bůh na mě tento týden navalil velikou tíhu a oni se modlí spolu se mnou, abych byl moudrý, rozeznal dobro od zla, abych nebyl polovičatý a nestal se obětí nějaké nové podivné doktríny. Tento týden jsem četl bibli, modlil se a studoval víc než kdy předtím, a jsem celý dychtivý vám sdělit, co mi Bůh vyjevil.

Hovořil snad ke mně Bůh nahlas? Nikoli, a přál bych si, aby tomu tak bylo. Přál bych si, aby se to stalo již dřív. Ale jestliže by se to bylo stalo, nebyl bych pravděpodobně dnes tady. On však po mně žádá, abych Jej přijal ve víře, ne aby dokazoval svou existenci nějakým ještě dramatičtějším způsobem než tím, že poslal svého syna, aby za mne zemřel. Zanechal nám své Slovo, a to nám dává vše, co je zapotřebí znát.“

Buck cítil, jak mu do hrdla stoupá dusivý chuchvalec, když pozoroval svého nově získaného přítele, jak prosí, naléhavě žádá a přesvědčuje posluchače, aby naslouchali, porozuměli a otevřeli se božím příkazům, které mají plnit. Bruce znovu vyprávěl svůj vlastní příběh, jak po celá léta vedl dvojí život s povrchním uctíváním věroučné piety a formální prací pro sbor. Když Bůh sestoupil, aby volal své věrné, shledal Bruce nedostatečným a ponechal ho napospas bez manželky a drahých dětí. Buck tuto životní zkušenost už vyslechl víckrát, ale nikdy se nestalo, aby ho to vyprávění nedojalo. Někteří lidé v jeho okolí hlasitě vzlykali. Ti, kteří to poslouchali poprvé, dnes vyslechli od Bruce zkrácenou verzi. „Nikdy se mi nebude chtít přestat vyprávět o tom, co pro mě Kristus v minulosti udělal,“ prohlásil. „Vyprávějte i vy své životní příběhy. Lidé se mohou ztotožnit s vaším žalem, s vaší ztrátou a s vaší osamělostí. Už nikdy se nebudu stydět sdělovat zvěst o Ježíši Kristu. V bibli se říká, že Kříž obtěžuje. Pokud se cítíte obtěžováni, pak vykonávám své poslání. Pokud vás zaujme Kristus, teprve pak na vás působí Duch.

Jisté je, že jsme propásli nanebevzetí a nyní žijeme v době, která se brzy stane tou nejstrašnější v dějinách. Američtí potulní kazatelé vždy varovali své farníky, že by mohli být sraženi autem či uhořet, a proto by nikdy neměli scházet z cesty ke Kristu. Ale já vám říkám, že být sraženi autem či být uvězněni v plamenech teď může být ten nejmilosrdnější způsob smrti. Buďte v tuto dobu připraveni. Buďte připraveni. A já vám řeknu, jak se o to můžete pokusit.

Název mého dnešního kázání zní ‚Čtyři jezdci Apokalypsy‘, a chtěl bych se zaměřit na prvního jezdce na bílém koni. Pokud jste se vždycky domnívali, že Čtyři jezdci Apokalypsy je pouhý titul rockové skladby, pak vám Bůh připravil pro dnešní den lekci.“

Buck ještě nikdy nezažil Bruce tak dychtivého a naplněného inspirací, když se v kázání obracel k textu svých poznámek, k odkazům v literatuře, k bibli. Začal se potit a často si musel otírat oči kapesníkem, ale při tom si dával načas, když se omlouval za toto zjevné faux pas. Buckovi se zdálo, že členové sboru se do jednoho spolu s pastorem vždy tiše zasmáli, jak se snažili povzbudit jej, aby pokračoval. Většina lidí si dělala poznámky. Takřka všichni sledovali jeho kázání v bibli, ať již ve vlastních výtiscích, nebo v těch, které si vytáhli z přihrádek v lavicích.

Bruce vysvětloval text Zjevení Janova, v němž apoštol uvádí, co mu Bůh zjevil o posledních dnech, následujících poté, kdy Kristus vezme na nebe své věrné. „Pochybuje zde snad někdo o tom, že právě teď se nacházíme v období oněch posledních dnů?“ hřímal Bruce. „Miliony lidí zmizely, ale co bude potom? Co nastane?“

Bruce vysvětloval, že v bibli se nejprve předpovídá smlouva uzavřená mezi světovým vůdcem a Izraelem. „Někteří lidé věří tomu, že období utrpení či trýzně začalo nanebevzetím. Nepocítili jsme snad soud a utrpení z onoho zmizení milionů, mezi nimiž byli naši přátelé a blízcí? Ale to není nic ve srovnáním s trýzní, která má teprve přijít.

Během těch sedmi let stanovil Bůh, že na zemi sešle tři po sobě následující období hrůz – sedm pečetí na svitku, jež nazýváme hrůzy sedmi pečetí, následované hrůzami sedmi polnic a sedmi nádob. Tato období hrůz jsou podle mého přesvědčení seslána na svět, aby námi otřásla a abychom ztratili jakýkoli klamný pocit bezpečí, který nám ještě zbyl. Pokud vaši pozornost neupoutá samotné nanebevzetí, pak období hrůz ano. A pokud se tak nestane ani během tohoto období hrůz, pak zemřete vzdáleni boží přítomnosti. S ohledem na to, jak děsivá tato období hrůz budou, vás vyzývám, abyste v nich spatřovali varování milujícího Boha, jenž si přeje, aby nezahynul žádný z nás.

Jakmile je kniha otevřena a pečetě rozlomeny, začínají se odvíjet období hrůz. Ty první čtyři představují jezdci na koních – čtyři jezdci Apokalypsy. Pokud jste někdy v minulosti věnovali pozornost podobné představě a obdobnému jazyku, budete to nejspíš považovat pouze za symbolické obrazy, právě tak jako jsem to dělával já. Je zde snad někdo, kdo i nyní považuje prorocké učení Písma za pouhý symbolismus?“

Bruce se na dramatický okamžik odmlčel. „Myslel jsem si, že ne. Následujte nyní slova Písma. Hrůzy pečetí nás zavedou do doby asi jedenadvacet měsíců po podpisu smlouvy s Izraelem. V následujících týdnech budu kázat o čtrnácti zbývajících hrůzách, jež nás přenesou na konec onoho sedmiletého období, ale pro tuto chvíli se soustřeďme na první čtyři ze sedmi pečetí.“

V okamžiku, kdy se Bruce naklonil dopředu, Bucka náhle napadlo, že posledním řečníkem, kterého slyšel a jenž působil stejně podmanivě, byl Nicolae Carpathia. Ten měl však své vystoupení pečlivě připraveno na efekt a jeho účelem byla manipulace lidí. Pokud se však Bruce pokoušel udělat dojem, pak to bylo pouze pravdou o světě patřícím Bohu. Oznámí snad tomuto shromáždění své přesvědčení, že ví, kdo je antikrist? Buck doufal, že to nějakým vhodným způsobem udělá. Ovšem na druhou stranu by to mohlo být považováno za pomluvu, veřejně někoho označit jako dávného nepřítele všemohoucího Boha.

Nebo Bruce jen stručně vyloží, co říká bible, a nechá na lidech, aby si udělali vlastní závěry? Zprávy byly již teď plné nepodložených informací o jakési plánované dohodě uzavírané mezi Carpathiou – nebo přinejmenším OSN vedenou Carpathiou – a Izraelem. Jestliže Bruce předpověděl smlouvu, která měla spatřit světlo světa v několika následujících dnech, kdo by mohl o jeho tvrzení pochybovat?

Říci, že Rayford byl fascinován, by neodpovídalo skutečnosti. Byl přímo ohromen. V mnoha ohledech mu Bruce četl myšlenky. Nebylo to zase tak dávno, kdy by nad takovým kázáním jen kroutil pochybovačně hlavou jako nad pouhou poetickou a metaforickou pasáží běžného textu. Ale to, co Bruce říkal, dávalo smysl. Ten mladý muž nekázal déle než několik týdnů. Vždyť v minulosti pro to nebyl ani povolán, ani se na toto poslání zvlášť nepřipravoval. Ta řeč, jíž byl Rayford svědkem, byla však spíš učením než kázáním, ve smyslu uceleného názoru předávaného posluchačům. Navíc Bruceovo zanícení, kdy dával do své řeči celou duši, činilo vše ještě přesvědčivějším.

„Nemám čas, abych se dnes ráno zabýval druhým, třetím a čtvrtým jezdcem Apokalypsy,“ oznámil Bruce. „Pouze se zmíním o tom, že červený kůň znamená válku, černý kůň hladomor a sinavý kůň smrt. Nezbývá mnoho, na co bychom se mohli těšit,“ dodal s hořkým úsměvem a několik lidí se nervózně pousmálo. „Ale varoval jsem vás, že to není nic pro zbabělce.“

Aby se dostal k závěrům, pospíchal s výkladem dál a přečetl z 6. kapitoly Zjevení verše 1. a 2.: „Tu jsem viděl, jak Beránek rozlomil první ze sedmi pečetí, a slyšel jsem, jak jedna z těch bytostí řekla hromovým hlasem: ‚Pojď!‘ A hle, bílý kůň, a na něm jezdec s lukem; byl mu dán věnec dobyvatele, aby vyjel a dobýval.“

Bruce dramaticky poodstoupil o krok dozadu a začal poklízet malý řečnický pult před sebou. „Nebojte se,“ řekl s vřelostí v hlase, „ještě jsem neskončil.“ K Rayfordovu překvapení začali lidé tleskat. Bruce ještě pokračoval: „Tleskáte proto, že chcete, abych skončil, nebo proto, že si přejete, abych pokračoval celé odpoledne?“

A lidé se roztleskali ještě víc. Rayford byl na rozpacích a nevěděl, co se děje. Tleskal také a Chloe s Buckem rovněž. Byli tím vším jako opilí a chtělo se jim pít stále víc. Bylo zřejmé, že Bruce mluvil v souladu s tím, co mu ukazoval Bůh. Říkal jim celou dobu znovu a znovu, že to není nová pravda, že komentáře, které citoval, jsou desítky let staré, a že doktrína týkající se posledních dnů je ještě mnohem, mnohem starší. Ale ti, kteří postoupili toto učení literátům, fundamentalistům a omezeným evangelíkům, nebyli vzati na nebe. A náhle se začalo brát Písmo za bernou minci! Pokud dřív nic jiného nemohlo přesvědčit lidi, tak to, že tolik ztratili při nanebevzetí, je konečně zasáhlo.

Bruce stál před prázdným pultíkem a v ruce svíral pouze bibli. „Chtěl bych vám nyní povědět, co věřím, že bible říká o jezdci na bílém koni – o prvním jezdci Apokalypsy. Nebudu vám vnucovat své mínění. Ani nebudu uvádět své závěry. Zkrátka to nechám na Pánubohu, aby vám pomohl odvodit si to, co byste si odvodit měli. Řeknu vám s předstihem pouze jedno: Tyto víc jak dvě tisíciletí staré popisy událostí se mi čtou tak snadno jako zítřejší noviny.“

(4)

Buck v kostele seděl v lavici za Rayfordem a Chloe Steeleovými a mrkl na hodinky. Od chvíle, co se na ně díval naposledy, uběhla více než hodina. Žaludek mu dával signál, že trpí hladem, nebo přinejmenším, že by neškodilo něco pojíst. Jeho mozek ho naopak ujišťoval, že by tam klidně vydržel sedět celý den a poslouchal Bruce Barnese, který na textu bible vysvětloval, co se v současné době odehrává a co přijde v nejbližší době. Srdce mu říkalo, že se pohybuje na okraji propasti. Věděl, kam Bruce směřuje svým učením, těmi symbolickými příměry z knihy Zjevení. Nejen že věděl, kdo je jezdec na bílém koni, ale on sám znal jezdce osobně. Na vlastní kůži zažil moc antikrista.

Buck strávil s Brucem a se Steeleovými dost času při zkoumání textu bible, aby věděl nad všechny pochybnosti, že Nicolae Carpathia ztělesňuje nepřítele Boha. A přesto nemohl vyskočit na nohy a dosvědčit Bruceovo poselství svým vlastním líčením. A naopak, Bruce zase nemohl odhalit fakt, že ví přesně, kdo antikrist je, nebo že někdo přímo tady v kostele se s ním setkal.

Celé dlouhé roky se Buck při žádné příležitosti nestyděl chlubit svými slavnými známostmi. Pohyboval se ve vysokých kruzích tak dlouho, že pro něj nebylo neobvyklé sem tam prohodit: „Setkal jsem se s ním“, „S tou jsem dělal rozhovor“, „Znám ho“, „Byl jsem s ní v Paříži“, „Stavil jsem se u nich doma“.

Jeho sebestřednost však smetlo zmizení a zážitky na samé hranici nadpřirozených jevů. Starý Buck Williams by uvítal možnost dát všem na vědomí, že se osobně zná nejen s nejvýznamnější osobností světa, ale navíc se samotným antikristem, jehož příchod předpovídalo Písmo svaté. Nyní tu jednoduše seděl a upřeně sledoval, jak jeho přítel káže dál.

„Dovolte, abych to ujasnil,“ pronášel právě Bruce, „nevěřím, že je božím záměrem odhalit skrze tyto symbolické jezdce na koních jedinečnou osobnost, ale spíše charakterizovat poměry na zemi. Ne všichni jezdci poukazují na konkrétní lidi, protože, například, čtvrtý jezdec je nazýván smrtí.

Ale zpátky k tomu prvnímu jezdci! Všimněte si, že je to Beránek, kdo otvírá první pečeť a odkrývá toho jezdce. Beránek je Ježíš Kristus, Syn boží, který zemřel za naše hříchy, vstal z mrtvých a nedávno vyzvedl na nebe společenství svých věrných.

V Písmu je první v řadě vždy důležitý – ať už prvorozený, první den v týdnu či první přikázání. První jezdec, první ze čtyř koní prvních sedmi hrůz, je důležitý! Udává tón. Je klíčem pro pochopení ostatních jezdců v knize Zjevení, ostatních hrůz pečetí a ve skutečnosti i všech ostatních hrůz v této knize.

Kdo je tento první jezdec? Zcela jasně představuje antikrista a jeho království. Jeho cílem je ‚dobývání a podrobení‘. V ruce třímá luk, což je symbol útočné války, a přesto tu není ani zmínka o šípu. Takže, jak bude podrobovat? Jiné pasáže naznačují, že je ‚vzdorovitým králem‘ a že zvítězí pomocí diplomacie. Nastolí falešný mír a přislíbí sjednocení světa. Zvítězí? Ano! Vždyť má korunu.“

V jednom ohledu bylo tohle všechno pro Rayforda nové a věděl, že pro Chloe zrovna tak. Byli však tak vtaženi do božího učení s Brucem od chvíle, kdy přestoupili na víru v Krista, že Rayford teď předvídal každou jednotlivou podrobnost. Zdálo se, že se z něj stává znalec Písma a nedokázal si vybavit, že by se někdy v životě nějaký jiný předmět tak rychle naučil. Býval dobrým studentem, zvlášť v přírodních vědách a v matematice. I v aviatice se rychle učil. Ale tohle byla přímo kosmická rychlost. Tohle byl život. Skutečný svět. Vysvětlovalo se tím, co se stalo s jeho ženou a synkem, čím on a jeho dcera musejí projít, a co přijde zítra i v dalších několika letech.

Rayford Bruce obdivoval. Ten mladý muž si okamžitě uvědomil, že jeho předstírané formální křesťanství ho zradilo v nejvýznamnějším bodě obratu dějin lidstva. Ihned se kál a oddal se úkolu zachránit všechny, koho bylo možné zachraňovat. A Bruce Barnes se tomuto úkolu zcela podřídil.

Za jiných okolností by se Rayford možná o Bruce strachoval, měl by obavy, že se do úmoru vyčerpává, že se příliš přepíná. Zdálo se však, že do Bruce vstoupila nová energie, že je svým úkolem zcela prostoupen. Potřeboval by jistě víc spát, ale právě v tuto chvíli byl až po okraj naplněn pravdou a dychtivě ji potřeboval sdělovat. A pokud na tom ostatní byli stejně jako Rayford, nemohlo existovat nic jiného, co by dělali raději, než sedět tady a poslouchat Bruceův výklad.

„Budeme příští i následující týden hovořit i o dalších třech jezdcích Apokalypsy,“ sděloval Bruce posluchačům, „ale dovolte, abych vás propustil s upozorněním, čeho byste si měli především všímat. Jezdec na bílém koni je antikrist, který přichází jako svůdce, slibující mír a sjednocení světa. Danielova kniha Starého zákona – kapitola 9, verš 24-27 – říká, že podepíše smlouvu s Izraelem.

Bude vystupovat jako přítel a ochránce židů, ale nakonec se stane jejich uchvatitelem a zkázou. Musím pro dnešek končit, ale příště budeme dál probírat, proč se tak stane a co z toho vzejde. Takže dovolte, abych svou řeč zakončil tím, že vám prozradím, jak si můžete být jisti, že já antikristem nejsem.“

To si získalo všeobecnou pozornost, včetně Rayfordovy. Ozval se rozpačitý smích.

„Nechci tím naznačit, že byste mě podezřívali,“ pronesl Bruce, čímž vyvolal další vlnu smíchu. „Ale můžeme se dostat do situace, kdy bude každá vůdčí osobnost v podezření. Pamatujte si však, že z této kazatelny nikdy neuslyšíte žádné přísliby míru. V bibli se zcela jasně říká, že období míru potrvá asi tak půldruhého roku po podepsání smlouvy s Izraelem. Výsledkem však nakonec bude přesný opak míru. Ostatní tři jezdci už přijíždějí na koních a přinášejí s sebou válku, hlad, morové rány a smrt. Toto není příliš oblíbená zpráva, žádná konejšivá mlhavá představa, ke které se můžete upnout tento týden. Naše jediná naděje spočívá v Kristu a i s ním je pravděpodobné, že budeme trpět. Nashledanou příští týden.“

Když Bruce zakončil kázání modlitbou, Rayford vycítil ve shromáždění vzrůstající neklid, jako by i ostatní sdíleli jeho pocity. Ray chtěl slyšet víc a měl miliony otázek. Když se přibližoval konec bohoslužby, varhaník obvykle začal hrát a Bruce ihned zamířil na druhý konec kostela, podat ruku lidem, kteří odcházeli. Dnes se však nedostal dál než na začátek uličky mezi kostelními lavicemi, a už ho lidé zastavovali a objímali, děkovali mu a přitom kladli otázky.

Rayford a Chloe byli v jedné z lavic nejblíže kazatelně, a ačkoli Rayford vnímal, že Buck rozmlouvá s Chloe, slyšel rovněž, na co se lidé ptají Bruce.

„Tak vy říkáte, že Nicolae Carpathia je antikrist?“ zeptal se jeden z nich.

„Slyšel jste, že bych něco takového řekl?“ odpověděl mu Bruce otázkou.

„To ne, ale vyznělo to naprosto jasně. Pořád se teď ve zprávách mluví o jeho plánech a nějaké smlouvě s Izraelem.“

„Neustávejte ve čtení a ve studiu,“ radil Bruce.

„Ale to přece nemůže být Carpathia, že ne? Copak vám připadá jako lhář?“

„A jako co připadá vám?“ zeptal se Bruce.

„Jako spasitel.“

„Téměř jako mesiáš?“

„Jo, přesně tak!“

„Je jenom jeden Spasitel a jeden Mesiáš.“

„To já vím, duchovně, ale já to myslím politicky. Jen mi nechtějte napovídat, že Carpathia není tím, kým se zdá být.“

„Budu vám říkat jen to, co stojí v Písmu,“ reagoval Bruce, „a budu vás nabádat, abyste pečlivě poslouchali zprávy. Musíme být moudří jako plazi a něžní jako holubice.“

„Tak takhle bych já popsala Carpathiu,“ prohlásila jakási žena.

„Buďte ale opatrní,“ varoval je Bruce, „jestli chcete připisovat Kristovy vlastnosti komukoli, kdo se nemůže Ježíši vůbec rovnat.“

Jakmile mše skončila, Buck vzal Chloe v podpaží, ale zdálo se, že je méně vstřícná, než předtím doufal. Pomalu se k němu otočila, aby zjistila, co chce, a v jejím výrazu teď neprobleskl výraz očekávání, kterého si všiml v pátek. Bylo jasné, že jí nějakým způsobem ublížil. „Určitě tě zajímá, kvůli čemu jsem volal,“ začal.

„Počítala jsem, že mi to nakonec stejně řekneš.“

„No, jen jsem si myslel, jestli by ses nechtěla podívat, kde teď budu bydlet.“ A popsal jí, kde to je. „Třeba by ses mohla na chvilku zastavit zítra před polednem, prohlédnout si to tam a pak bychom mohli vyrazit někam na oběd.“

„Já ještě nevím,“ odpověděla vyhýbavě Chloe. „Určitě to do oběda nestihnu, ale jestli se budu pohybovat někde okolo, tak se možná stavím.“

„Tak dobře.“ Buck se cítil, jako když ho zpraží. Zjevně to nebude moc obtížné, bez velkých scén ji odkázat na přátelství. Bylo jasné, že jí z toho srdce rozhodně nepukne.

Jak se Chloe vmísila mezi dav lidí, natáhl Rayford ruku a podal ji Buckovi. „Tak jak se vede, kamaráde?“

„Jsem na tom docela dobře,“ přiznal Buck. „Pomalu se zabydluju.“

V Rayfordově mysli neodbytně hlodala otázka. Zadíval se do stropu a pak opět na Bucka. Koutkem oka registroval zároveň stovky lidí, jak se tlačí kolem Bruce a chtějí s ním všichni prohodit alespoň pár slov. „Bucku, smím se tě na něco zeptat? Lituješ toho, žes představil Hattii Durhamovou Carpathiovi?“

Buck stiskl rty k sobě a zavřel oči, přičemž si prsty začal třít čelo. „Každý den,“ zašeptal. „Zrovna nedávno jsem o tom mluvil s Brucem.“

Rayford přikývl a koleny se opřel o sedadlo kostelní lavice, aby se mohl postavit k Buckovi čelem. Buck se posadil. „Vrtalo mi to hlavou,“ vysvětloval mu Rayford, „já mám kvůli ní hrozně moc výčitek. Byli jsme přátelé, však víš. Kolegové, ale přátelé taky.“

„Domyslel jsem si to,“ přisvědčil Buck.

„Nikdy jsme spolu neměli poměr nebo něco takového,“ ujistil ho Rayford. „Ale zjišťuju, že mi záleží na tom, co s ní bude.“

„Doslechl jsem se, že si vzala u společnosti Pan-Continental třicetidenní neplacené volno.“

„Jo,“ potvrdil to Rayford, „ale to je jen zástěrka. Víš sám, že Carpathia si ji bude chtít podržet u sebe, a určitě pro něj nebude problém zaplatit jí víc, než kolik vydělává u nás.“

„To nepochybně.“

„Nepochybně musí být do své nové práce přímo zamilovaná, a to se ani nezmiňuju o něm. A kdo ví, kam jejich vztah může vést?“

„Jak říká Bruce, i já myslím, že to není její mozek, kvůli čemu ji zaměstnal,“ usoudil Buck.

Rayford přitakal. Takže v tom se shodli. Hattie Durhamová se stane jedním z Carpathiových prostředků, jak odvést pozornost světa. Jestli byla někdy naděje na záchranu její duše, bude se velice vzdalovat, jak se bude dnes a denně pohybovat na oběžné dráze kolem něj.

„Dělám si o ni starosti,“ pokračoval Rayford, „přestože jsme byli přátelé, necítím se být v pozici, abych ji mohl varovat. Byla mezi prvními, kterým jsem se pokoušel povědět o Kristu. Nepřijala to. Předtím jsem jí naznačil, že se o ni zajímám víc, než co jsem si mohl dovolit, a tak přirozeně není nyní vůči mně nijak přátelsky naladěná.“

Buck se naklonil dopředu. „Možná, že budu mít možnost promluvit si s Hattií poměrně brzo.“

„Ale co jí řekneš?“ optal se Rayford. „Co my víme, v této chvíli už se klidně mohou znát skutečně důvěrně. Řekne mu úplně všechno, co ví. Jestli mu poví, že se z tebe stal věřící a že se ji pokoušíš zachránit, pozná, že neměl na tvou mysl žádný vliv, když všem ostatním vymýval mozky.“

Buck přikývl na souhlas. „Na to už jsem taky myslel. Jenže cítím vinu za to, kde teď je. Já nesu zodpovědnost za to, že se tam ocitla. Můžeme se za ni modlit, ale budu se cítit jako ničema, když nebudu dělat nic konkrétního, abych ji tam odtud odvedl. Musíme ji dostat zpátky někam, kde by se mohla dozvědět pravdu.“

„Zajímalo by mě, jestli se už přestěhovala do New Yorku,“ zauvažoval Rayford. „Třeba se nám podaří najít nějaký důvod, aby Chloe zavolala do jejího bytu v Des Plaines.“

Když se oddělili a každý se pustil vlastní cestou ven z kostela, začal Rayford uvažovat o tom, jak dalece má podporovat vztah mezi Chloe a Buckem. Bucka měl rád i přes to málo, co o něm věděl. Věřil mu a důvěřoval, považoval ho za bratra. Na mladíka jeho věku byl bystrý a dokázal vidět pod povrch. Ale představa, že by se jeho dcera mohla scházet, nebo dokonce zamilovat do člověka, který mluví s antikristem… to zkrátka přesahovalo Rayfordovo chápání. Bude se muset před oběma vyjádřit otevřeně, kdyby to vypadalo, že jejich vztah začíná být vážnější.

Ale jakmile si přisedl ke Chloe do auta, uvědomil si, že zatím si nemusí s ničím lámat hlavu.

„Jen mi, prosím tě, neříkej, žes pozval Bucka k nám na oběd,“ starala se Chloe.

„Ani mě to nenapadlo. Proč?“

„Chová se ke mně, jako bych byla jeho sestra, a přitom chce, abych se u něj zítra stavila a podívala se na jeho nový byt.“

Rayfordovi se chtělo poznamenat: „A co mám dělat?“ Ale nakonec neřekl nic. Také ho na jazyku svrběla otázka, jestli náhodou nepřikládá slovům a skutkům muže, kterého sotva zná, význam, který z nich nelze vyčíst. Co ona může vědět! Buck je do ní třeba strašně zamilovaný, ale neví, jak o tom začít mluvit.

„Máš pravdu,“ navázala na jeho úvahy. „Přikládám tomu příliš velkou váhu.“

„Neřekl jsem ani slovo.“

„Čtu ti myšlenky,“ prohlásila. „Na každý pád, mám na sebe hrozný vztek. Odcházím s takovým poselstvím a jediné, na co dokážu myslet, je mužský, kterého jsem si zkrátka nechala proklouznout mezi prsty. To není důležité. Kdo by se o to staral?“

„Jak se zdá, tak ty ano.“

„Ale neměla bych. Staré věci zanikly a všechno, co se odehrává teď, je nové,“ vyjádřila neohrabaně svůj pocit. „Dělat si hlavu kvůli mužským by rozhodně mělo patřit do starého železa. Teď není čas na triviality.“

„Dělej, jak myslíš.“

„To je právě to. Kdybych se řídila podle toho, co chci, pak bych se dnes odpoledne sešla s Buckem a zjistila bych, jak na tom jsme.“

„Ale ty to neuděláš, co?“

Zavrtěla hlavou.

„Takže, udělala bys pro mě jednu laskavost? Byla bys tak hodná a pokusila se zastihnout Hattii Durhamovou?“

„A to jako proč?“

„No, vlastně jsem jen zvědavý, chtěl bych vědět, jestli už se nepřestěhovala do New Yorku.“

„A proč by neměla? Carpathia ji zaměstnal, ne?“

„To nevím. Má jen třicetidenní neplacené volno. Jen prosím vytoč její číslo do bytu. Jestli má zapnutý záznamník, znamená to, že se ještě nerozhodla.“

„Proč jí nezavoláš ty sám?“

„Myslím, že už jsem do jejího života zasahoval až moc.“

Buck si cestou domů koupil balíček s hotovou čínou a teď ji jedl sám ve svém bytě. Zíral přitom z okna. Zapnul televizor, kde běžel přenos nějakého sportovního utkání, ale nesledoval ji a zvuk hodně stáhl. V hlavě se mu honilo plno protichůdných myšlenek. Článek už měl připravený k odeslání do New Yorku a rád by znal reakci Stantona Baileyho. Také se už těšil, až mu přijde kancelářské vybavení, přístroje a pořadače, které by měly dorazit do chicagské pobočky zítra ráno. Bude to prima, až si je bude moci vyzvednout a všechno zorganizovat.

Stále ale ze sebe nedokázal setřást naléhavost Bruceova poselství. Nebylo to ani tak kvůli jeho obsahu, jako kvůli pastorovu zaujetí. Uvědomoval si, že by potřeboval Bruce lépe poznat. Možná by to mohl být lék na vlastní osamělost – a snad i na Bruceovu. Jestliže se Buck cítil tak sám, muselo to být pro muže, který míval ženu a děti, mnohem horší. Buck sám si už dřív zvykl na samotářský život, ale v New Yorku měl řadu přátel. Tady, pokud mu nezavolá někdo z chicagské pobočky nebo některý ze členů Bojovníků trýzně, prostě telefon nezazvoní.

Bylo jasné, že situaci s Chloe nezvládá dobře. V okamžiku, kdy byl sesazen, považoval Buck přeložení z New Yorku do Chicaga za pozitivní krok – bude ji častěji vídat, dostane se do okruhu sboru věřících, leccos se dozví o bibli, získá pár blízkých přátel. Zároveň ale cítil, že se ubírá správnou cestou, když se drží zpátky při sbližování s Chloe. Doba jim nepřála. Kdo by se snažil o navázání milostného vztahu, když nastává konec světa?

Buck byl přesvědčen – nebo se alespoň domníval –, že ze strany Chloe nejde pouze o hru. Jistě se neprojevuje tak vlažně jen proto, aby ho udržovala v napětí. A ať už to byl z její strany úmysl, nebo ne, výsledkem bylo, že se tím neustále zaobíral a cítil se jako trouba.

Ať už se stalo cokoli, ať už to z jakéhokoli důvodu hrála nebo nehrála, dlužil jí rozmluvu, při které by si mohli všechno vysvětlit. Možná bude litovat, že zvolil onen zprofanovaný způsob „buďme přáteli“, ale neviděl pro sebe žádnou jinou možnost. Dlužil to jí i sobě, přál si, aby přátelství mezi nimi pokračovalo. Podle toho, co dnes viděl, by stejně neměla zájem o nic jiného než o kamarádský vztah.

Natáhl se pro telefon, ale když si ho přiložil k uchu, zaslechl divný zvuk a potom na pásce nahraný hlas. „Máte vzkaz. Zmáčkněte, prosím, hvězdičku číslo dvě, abyste si ho mohl vyslechnout.“

Vzkaz? Vždyť jsem si přece hlasovou schránku neobjednal. Stiskl příslušné tlačítko. Byl to Steve Plank.

„Bucku, kde člověče u všech čertů vězíš? Když nehodláš odpovídat na svou hlasovou schránku, tak už tam přestanu nechávat vzkazy. Číslo v seznamu zatím nemáš, to jsem si zjistil, ale jestli si myslíš, že Nicolae Carpathia je někdo, z koho si můžeš jen tak střílet, tak se zeptej sám sebe, jak jsem se na tvůj telefon dostal. Budeš si moc přát, abys měl takové zdroje jako novinář. A teď, Bucku, na rovinu: Vím, že si vzkazy vybíráš často, a tak víš, že s tebou Carpathia chce mluvit. Pročs mi nezavolal? Kvůli tobě teď vypadám jako lempl. Slíbil jsem mu, že tě vystopuju, že přijedeš a setkáš se s ním. Řekl jsem mu taky, že nechápu, proč jsi nepřijal jeho pozvání na tu slavnostní schůzku, ale že tě znám jako své boty a že už ho podruhé čekat nenecháš.

Zkrátka s tebou chce mluvit. Nevím vůbec, kvůli čemu, ani jestli u toho budu i já. Netuším, jestli je to něco oficiálního, ale určitě se ho budeš moct na pár věcí pro svůj článek zeptat. Takže se tady koukej ukázat. Můžeš článek předat do redakce Weekly osobně, pozdravit svou starou přítelkyni slečnu Durhamovou a zjistit, co Nicolae chce. Na letišti O’Hare na tebe čeká letenka první třídy na jméno McGillicuddy, na let v devět zítra ráno. K letadlu ti předjede limuzína a poobědváš s Carpathiou. Tak to prostě udělej, Bucku. Třeba ti jen chce poděkovat, žes ho představil Hattii. Zdá se, že to už spolu rozjíždějí.

Takže, kamaráde, jestli se mi neozveš, usoudím z toho, že tu budeš. Nezklam mě.“

„Co říká záznamník?“ zeptal se Rayford.

Chloe napodobila nahraný hlas. „‚Volané číslo bylo dočasně odpojeno. Nové číslo je…‘“

„Je jaké?“

Podala mu útržek papíru. Volací číslo patřilo do obvodu New York City. Rayford si povzdychl. „Máš Buckovo nové číslo?“

„Je na zdi vedle telefonu.“

Buck zavolal Bruce Barnese. „Hrozně nerad, ale musím tě o něco požádat, Bruci,“ řekl na úvod. „Nemohli bychom se dnes večer spolu sejít?“

„Zrovna jsem si chtěl na chvíli zdřímnout,“ ozval se unavený Bruceův hlas.

„Měl bys spát až do rána. Můžeme to udělat někdy jindy.“

„Ne, já stejně nebudu spát celou noc. Chceš, abychom se sešli všichni čtyři, nebo jen ty a já?“

„Jen my dva.“

„A co kdybych přijel já k tobě? Začínám mít té kanceláře plné zuby, zrovna jako toho prázdného baráku.“

Domluvili se na sedmou a Buck se rozhodl, že si ještě jednou zavolá a pak vyvěsí telefon. Nechtěl riskovat, že by musel mluvit s Plankem, nebo v horším případě s Carpathiou. Nejdřív si musí promluvit o svých plánech s Brucem. A také se s ním pomodlit. Steve mu sice nechal vzkaz, že když se neozve, vyvodí z toho, že přijede. Ale Stevovi bylo dost podobné, kdyby si to chtěl jednoduše ještě jednou ověřit. A Carpathia – u toho se už nedalo předvídat vůbec nic.

Buck zavolal Alici, sekretářce v chicagské pobočce. „Potřebuju laskavost,“ požádal ji.

„Cokoli nebo cokoli jiného,“ odpověděla poněkud rozpustile.

Vysvětlil jí, že je možné, že poletí ráno do New Yorku a nechce, aby o tom Verna Zeeová věděla. „A taky nechci stále čekat na své věci, takže bych ti rád zanesl náhradní klíč od bytu, než se vydám na letiště. Kdybys byla tak hrozně hodná, dopravila mi sem věci a zase to tu pozamykala. Byl bych ti hrozně zavázán.“

„To nemusíš. Mám před polednem stejně cestu tím směrem. Jedu naproti na letiště svému snoubenci. Verna o tom nemusí vědět, že cestou vezmu tvé věci.“

„Nechceš se mnou zítra letět do Dallasu, Chlo’?“

„Asi spíš ne. Stejně nevylezeš celý den z té sedm set sedmapadesátky, že ne?“

Rayford přikývl.

„Já zůstanu tady. Možná vezmu Bucka za slovo a půjdu se podívat do toho jeho nového bytu.“

Rayford zavrtěl hlavou. „Já to nestačím sledovat,“ prohlásil. „Takže teď už zase chceš jít navštívit toho mužskýho, co se k tobě chová jako k sestře?“

„Nešla bych se přece podívat na něj,“ vysvětlovala. „Šla bych se podívat na byt.“

„Aha,“ poznamenal Rayford. „V tom je ovšem velký rozdíl.“

„Máš hlad?“ zeptal se Buck večer, ještě než Bruce stačil vejít a zavřít za sebou dveře bytu.

„Něco bych snědl,“ přikývl Bruce.

„Tak se pojď někam najíst,“ navrhl Buck. „Tady si to prohlédneš, až se vrátíme.“

Usadili se do boxu v tmavém rohu hlučné pizzerie a Buck zasvětil Bruce do nejnovějšího vývoje se Stevem Plankem. „Uvažuješ o tom, že bys jel?“ zeptal se Bruce.

„Nevím, co si o tom mám myslet, a kdybys mě znal líp, tak bys věděl, že to je u mě dost nezvyklé. Novinářský instinkt mi velí, abych samozřejmě jel a na nic se neptal. Kdo by taky nejel. Ale já vím, kdo ten chlap je, a když jsem ho viděl naposled, prohnal kulku hlavou dvěma mužům.“

„Určitě bych rád věděl, co tomu říkají Rayford a Chloe.“

„Myslel jsem si to,“ poznamenal Buck. „Ale chtěl bych tě požádat, aby sis to nechal pro sebe. Kdybych jel, byl bych radši, kdyby to nevěděli.“

„Bucku, jestli pojedeš, budeš potřebovat podporu všech modliteb, které budeš moci získat.“

„No tak jim to můžeš říct, až budu pryč nebo tak. Měl bych obědvat s Carpathiou někdy kolem poledne newyorského času nebo chvilku potom. Třeba jim zatím můžeš říct, jenom že jsem odjel na důležitou cestu.“

„Jestli chceš… Ale musíš si uvědomit, že takhle si vztahy v našem základním kroužku nepředstavuju.“

„Je mi to jasné a souhlasím s tebou. Ale oni by se na to mohli dívat jako na naprosto neuvážený podnik, a měli by nejspíš pravdu. Jestliže to udělám, nechci je zklamat, dokud nebudu mít příležitost jim o tom dopodrobna povědět a vysvětlit, co mě k tomu vedlo.“

„A proč to neuděláš předem?“

Buck zvedl hlavu a pokrčil rameny. „Protože jsem si to ještě sám nesrovnal v hlavě.“

„Zní to, jako kdyby ses už rozhodl, že pojedeš.“

„Řekl bych, že ano.“

„Chceš, abych ti to rozmlouval?“

„Ani ne. Ty bys chtěl?“

„Jsem na rozpacích stejně jako ty, Bucku. Nevidím ale vůbec nic pozitivního, co by z toho mohlo vzejít. Je to nebezpečný člověk a vrah. Může tě vymazat ze světa, a projde mu to. Udělal to už jednou před místností plnou svědků. Na druhou stranu, jak dlouho se mu můžeš vyhýbat? Zjedná si přístup ke tvému telefonnímu číslu neuvedenému v seznamu dva dny poté, co se nastěhuješ. Může si tě najít a budeš-li se mu vyhýbat, určitě ho rozzuříš do nepříčetnosti.“

„Já vím. Takhle jednoduše můžu říct, že jsem měl plno práce se stěhováním a změnou místa –“

„Což by byla pravda.“

„Nakonec ano. Pak bych zkrátka využil jeho letenku a objevil se celý udivený u něj, co jako že ode mě chce.“

„Bude se ti snažit číst myšlenky, aby zjistil, kolik si toho pamatuješ z toho, co udělal.“

„Nevím, co řeknu. Nevěděl jsem to ani na té ustavující schůzce. Vycítil jsem zlo v té místnosti, ale zároveň jsem věděl, že Pánbůh stojí při mně. Nevěděl jsem, co mám říkat, ani jak reagovat, ale když si to teď vybavuju, Bůh mě dokonale navedl, abych mlčel a nechal Carpathiu dojít k závěru, jaký se mu bude hodit.“

„Můžeš se na boží pomoc spolehnout i tentokrát, Bucku. Měl bys ale mít aspoň přibližný plán, projít si v hlavě, jak bys mohl mluvit – něco na ten způsob.“

„Jinými slovy místo toho, abych se šel dnes v noci vyspat?“

Bruce se usmál. „Stejně si myslím, že by na to nejspíš nedošlo.“

„Taky bych řekl.“

Když Buck prováděl Bruce po bytě, byl už rozhodnutý, že nazítří ráno do New Yorku pojede.

„Co kdybys zavolal tomu svému příteli…“ začal Bruce.

„Plankovi?“

„Jo, Plankovi, a řekl mu, že přijedeš. Pak se můžeš přestat bát jeho telefonátu a nechat si možnost, abych ti mohl zavolat já nebo někdo jiný, kdo by s tebou chtěl mluvit.“

Buck přikývl. „To je dobrý nápad.“

Ale když nechal Stevovi vzkaz, Buckovi už nikdo jiný tu noc nezavolal. Napadlo ho, že zatelefonuje Chloe, aby k němu druhý den dopoledne nechodila, ale nechtělo se mu vysvětlovat proč, nebo si něco vymýšlet. Navíc byl přesvědčen, že stejně nepřijde. Ráno v kostele o to rozhodně neprojevovala žádný zájem.

Buck spal tu noc přerývaně. Druhý den ráno měl ale štěstí. Stihl předat klíč od bytu Alici dřív, než dorazila Verna, a vyjížděl už z parkoviště, zatímco šéfová vjížděla dovnitř. Ani si ho nevšimla.

Buck samozřejmě žádný doklad na jméno McGillicuddy neměl. Na letišti O’Hare si pod tím falešným jménem vyzvedl obálku a uvědomoval si, že ani ta mladá žena u přepážky si neuvědomuje, že je uvnitř letenka.

U vchodu se přihlásil asi půl hodiny předtím, než se mělo začít nastupovat. „Pane McGillicuddy,“ oslovil ho muž středních let za přepážkou, „jestli chcete, můžete si nastoupit předem.“

„Děkuji,“ opáčil Buck.

Věděl, že cestující první třídy, ti, kteří často létali, starší lidé a cestující s malými dětmi nastupovali nejdřív. Šel se posadit, že počká, a zaměstnanec aerolinek se ho zeptal: „Vy si nepřejete nastoupit do letadla hned?“

„Promiňte?“ podivil se Buck. „Hned teď?“

„Ano, pane.“

Buck se rozhlédl dokola a vrtalo mu hlavou, jestli si něco nepopletl. Ve frontě zatím stálo jen pár lidí, natož aby někteří z nich nastupovali předčasně.

„Máte výlučné právo nastoupit, kdy uznáte za vhodné, ale samozřejmě to nevyžadujeme. Záleží na vás.“

Buck pokrčil rameny. „Samozřejmě, rád nastoupím hned.“

V letadle byla zatím pouze jediná letuška. Oddělení turistické třídy se teprve luxovalo, ale to nevadilo. Přesto mu letuška nabídla šampaňské, džus nebo jiný nealkoholický nápoj a umožnila mu, aby si prohlédl jídelníček s nabídkou snídaní.

Buck toho nikdy moc nevypil, takže šampaňské odmítl, a na snídani byl příliš rozrušený. Letuška se ho zeptala: „Víte to jistě? Mám pro vás stranou celou láhev.“ Podívala se na svůj seznam přicvaknutý k tuhé podložce. „Pozornost od N. C.“

„Stejně vám děkuju.“ Buck zavrtěl hlavou. Copak neexistovala žádná hranice toho, co Carpathia mohl – nebo chtěl – udělat?

„A nechcete si ji vzít s sebou?“

„Ne, slečno. Děkuji. Chtěla byste si ji vzít vy?“

Letuška se na něj ohromeně podívala. „Děláte si legraci? Vždyť to je Dom Pérignon!“

„Poslužte si.“

„Opravdu?“

„Jistě.“

„A podepsal byste mi převzetí, abych se nedostala do problémů, že jsem si ji vzala?“ Buck se jí podepsal na seznam. Copak asi přijde dál?

„Ehm, pane?“ snažila se upoutat jeho pozornost letuška. „Jak se jmenujete?“

„Promiňte,“ omluvil se jí Buck. „Myslel jsem na něco jiného.“ Vzal si od ní seznam, škrtl své vlastní jméno a podepsal se „B. McGillicuddy.“

Cestující z turistické třídy vždycky kradmo sledovali ty, kteří cestovali první třídou, ale tentokrát si Bucka prohlíželi i jeho spolucestující z první třídy. Pokoušel se nevzbuzovat pozornost, ale zřejmě bylo zcela zjevné, že je mu věnována výjimečná péče. Už čekal na palubě, když oni dorazili, a během letu se kolem něj letušky jen točily, dolévaly mu pití a neustále se ho vyptávaly, jestli si nepřeje to či ono. Komu Carpathia zaplatil za tuhle péči, a kolik?

Na Kennedyho mezinárodním letišti nemusel Buck hledat nikoho, kdo by třímal cedulku s jeho jménem. Řidič v livreji k němu přikročil v okamžiku, kdy se objevil na konci letištní plochy, vztáhl ruku pro jeho příruční zavazadlo a zároveň chtěl vědět, zda nemá ještě nějaká spoluzavazadla.

„Ne.“

„Dobře, pane. Pojďte, prosím, za mnou k autu.“

Buck byl světoběžník. Občas s ním zacházeli jako s králem, jindy jako s nýmandem. Ale i jemu připadala tahle procedura znepokojivá. Následoval pokorně řidiče přes letištní halu k dlouhé černé limuzíně stojící u obrubníku. Řidič otevřel dveře a Buck vstoupil ze slunce do tmavého vnitřku vozu.

Neřekl řidiči své jméno a ten se ho ani na jméno nezeptal. Buck z toho vyvodil, že i tohle je součástí Carpathiovy pohostinnosti. Ale co když si ho spletli s někým jiným? Nemůže to být všechno nějaký obrovský omyl?

Když si oči přivykly na nejasné světlo a zastíněná okna, všiml si Buck muže v tmavém obleku sedícího zády k řidiči a zírajícího upřeně na něj. „Vy jste z OSN,“ zeptal se ho Buck, „nebo pracujete přímo pro pana Carpathiu?“

Muž nejenže nereagoval, ale ani se nepohnul. Buck se naklonil dopředu. „Promiňte!“ začal znovu. „Vy –“

Muž si položil prst na ústa. No dobře, pomyslil si Buck. Nakonec to vědět nemusím. Byl však zvědavý, jestli se setká s Carpathiou na půdě OSN nebo někde v restauraci. A bylo by teď docela dobré vědět, zda u toho bude Steve Plank.

„Bude vám vadit, když si promluvím s řidičem?“ zeptal se Buck. Žádná reakce.

Buck řidiče oslovil, ale až pak si uvědomil, že mezi předním sedadlem a prostorem pro cestující vzadu je plexisklo. Muž, který vyhlížel jako tělesná stráž, seděl dál nehnutě a jen upřeně hleděl do prázdna. Bucka najednou napadlo, jestli to nebude vlastně jeho poslední jízda. Divné bylo, že tentokrát nezažíval hrůzu, která by ho ochromovala, jako minule. Nevěděl, zda má jeho klid na svědomí Pánbůh, nebo zda je pouze tak naivní. Co mohl vědět – třeba právě teď cestuje na vlastní popravu! Jediným záznamem o jeho cestě byl chybný podpis na seznamu cestujících, a ten ještě přeškrtal.

Rayford Steele seděl v pilotní kabině Boeingu 757 na vojenském letišti nedaleko západní části Dallasu Fort Worth. Zkoušející udělující povolení na sedadle prvního důstojníka již upřesnil, že on tam je jen proto, aby si dělal poznámky. Rayford měl projít řádnou předletovou kontrolou, spojit se s věží, počkat na povolení k letu, vzlétnout, postupovat podle pokynů věže, aby se dostal na patřičnou letovou dráhu, nastavit kurz na kroužení nad letištěm a přistát. Neřekli mu, kolikrát bude muset celou tuhle operaci opakovat, ani jestli na něm budou chtít ještě něco navíc.

„Pamatujte si,“ připomněl mu zkoušející, „nejsem tady, abych vás něco učil, ale ani proto, abych za vás tahal horké kaštany z ohně. Na žádné otázky neodpovídám a ovládání se ani nedotknu.“

Předletová kontrola proběhla bez jediné nesnáze. Pojíždění po rozjezdové dráze s 757 bylo úplně jiné než s obrovskou hmotou 747, ale Rayford to zvládl. Když dostal povolení ke startu, otevřel naplno přívod paliva a ucítil neobvykle rychlou odezvu tahu tohoto aerodynamického zázraku. Letoun svištěl po rozjezdové dráze, připomínal přitom závodního koně, nedočkavě se chystajícího vyrazit, a Rayford promluvil na zkoušejícího: „Tohle je přece jen porsche mezi letadly, co říkáte?“

Zkoušející se na něj dokonce ani nepodíval, natož aby odpověděl.

Odpoutání od země proběhlo s přebytkem výkonu a správným načasováním a Rayfordovi připomnělo dobu, kdy jako vojenský pilot létal na silných, ale mnohem menších bojových letadlech. „Nebo spíš jako jaguár?“ pokoušel se znovu zkoušejícího pohnout k odpovědi, a tentokrát na něm vymámil alespoň nepatrný úsměv a ještě neznatelnější kývnutí na souhlas.

Rayfordův přistávací manévr byl jako vystřižený z učebnice. Zkoušející vyčkal, dokud nezaroluje zpátky na určené místo a nevypne motory. Potom prohlásil: „Tak. Teď to uděláme všechno ještě dvakrát a vyšleme vás na cestu.“

Limuzína, ve níž seděl Buck, se dostala do dopravní zácpy. Buck teď litoval, že si nevzal něco ke čtení. Proč jen tohle všechno musí být tak tajuplné. To, jak se s ním zacházelo při letu, nechápal ani v nejmenším. Pokud si vzpomínal, bylo to jenom jednou, kdy na něm někdo chtěl, aby použil falešné jméno. Tehdy mu konkurenční časopis udělal nabídku, o které doufali, že ji nemůže odmítnout, ale přitom nechtěli, aby se v Global Weekly domákli, že o ní vůbec uvažuje.

Buck v dálce zahlédl hlavní budovu OSN, ale přesto stále ještě nevěděl, zda to je cíl jeho cesty. Řidič však minul odpovídající sjezd z dálnice a Buck jen doufal, že mají namířeno na nějaké hezké místo, kde poobědvají. Kromě toho, že vynechal snídani, se mu přece jen lépe zamlouvala představa, že se aspoň nají, než že zemře.

Když Rayforda doprovázeli k dodávce, kterou pro něj společnost Pan-Continental poslala jako pozornost podniku, aby ho odvezli na mezinárodní Dallaské letiště, podal mu zkoušející úředně vyhlížející obálku. „Takže jsem prošel?“ pronesl Rayford nezávazně.

„To se dozvíte nejdříve za týden,“ pravil ten muž s patřičným odstupem.

Co je potom tohle? podivoval se Rayford, když nastupoval do dodávky. Trhnutím otevřel obálku a uvnitř našel jediný arch oficiálního papíru Spojených národů s hlavičkou, na které se skvělo vytlačeným písmem: Hattie Durhamová, osobní asistentka generálního tajemníka. Rukou psaný vzkaz zněl jednoduše:

Kapitáne Steele,

jak předpokládám, už asi víte, že nové letadlo vojenského letectva

USA s pořadovým číslem jedna je Boeing 757.

Vaše přítelkyně

Hattie Durhamová

(5)

Buck začínal pomalu věřit tomu, že mu nehrozí smrtelné nebezpečí. Tolik lidí se přece zapojilo do toho, aby ho dostali z Chicaga do New Yorku a teď do středu města. Na druhou stranu, jestli Nicolae Carpathiovi mohla projít vražda před více než dvanácti očitými svědky, byl bezpochyby schopen se lehce zbavit jednoho žurnalisty.

Limuzína si nakonec našla cestu do doků, kde se zastavila na kruhové příjezdové cestě před exkluzivním jachtařským klubem manhattanského přístavu. Vrátný přistoupil k limuzíně, řidič stáhl přední okénko pro spolucestujícího a ukázal na něj prstem, jako kdyby chtěl vrátného varovat, aby se k autu nepřibližoval už ani o krok. Pak vystoupil osobní strážce, přidržel Buckovi dveře a ten vystoupil do jasného slunečního světla. „Následujte mě, prosím,“ požádal ho muž.

Buck by se nakonec v jachtařském klubu mohl cítit jako doma, až na to, že tentokrát kráčel s mužem v obleku, který ho ostentativně vedl podél dlouhé řady stálých hostů, kteří tu čekali, až se uvolní nějaký stůl. Vrchní vzhlédl a kývl hlavou, jak Buck procházel za svým strážcem na konec jídelny. Tam se zastavili a strážce zašeptal: „Budete obědvat s tím pánem v kóji u okna.“

Buck tam stočil pohled. Někdo tam odtud na něj zuřivě mával a vzbuzoval tak zvědavost okolí. Slunce měl ten muž za zády, takže Buck v tu chvíli mohl rozeznat pouze siluetu menšího, shrbeného muže s rozevlátým chomáčem vlasů. „Vrátím se pro vás přesně v jednu třicet,“ oznámil mu osobní strážce upjatě. „Beze mě z jídelny neodcházejte.“

„Ale –“

Osobní strážce zmizel a Buck se podíval letmo na vrchního, který mu nevěnoval sebemenší pozornost. Buck se cítil ještě stále dost nejistě, když se vydal směrem ke kóji u okna a musel se prodírat mezi spoustou stolů. To už ho bouřlivě přivítal jeho starý přítel Chaim Rosenzweig. Ten se natolik vyznal, aby na veřejnosti mluvil tlumeně, ale jeho nadšení nebralo konce.

„Camerone!“ jásal Izraelec se svým silným přízvukem. „Tak rád tě zase vidím! Posaď se, tak se přece posaď! Je to tak příjemné místo, nezdá se ti? Pro přátele generálního tajemníka jen to nejlepší.“

„On tu bude také, pane?“

Rosenzweig se zatvářil překvapeně. „Ne, kdepak! Má příliš mnoho práce. Tomu se teď podaří utrhnout jen málokdy. Hostí hlavy států, velvyslance, každý si chce na něj sáhnout. Já sám se s ním vidím tak nanejvýš pět minut denně!“

„Jak dlouho budete ve městě?“ chtěl vědět Buck a přijal zároveň jídelní lístek od číšníka, kterému umožnil, aby mu na klín rozprostřel lněný ubrousek s monogramem jachtklubu.

„Moc dlouho ne. Do konce tohoto týdne máme s Nicolaem dokončit přípravu jeho cesty do Izraele. To bude tak slavný den!“

„Řekněte mi o tom něco, doktore.“

„Rád! Ale nejdřív mi pověz, co je nového!“ Starý pán náhle zvážněl a promluvil káravým tónem. Natáhl ruce přes stůl a položil je dlaněmi na hřbet Buckovy ruky. „Camerone, jsem tvůj přítel. Musíš mi popravdě říct, proč k tomu došlo. Jak jen jsi mohl propásnout tak důležitou schůzku? Jsem sice vědec, jistě, ale také se tak trochu považuju za diplomata. Dělali jsme tajně, co jsme mohli, s Nicolaem a s tvým přítelem panem Plankem, abychom ti zajistili pozvání. Já to opravdu nechápu.“

„Vlastně tomu taky nerozumím,“ reagoval na to Buck. Co taky jiného na to mohl říct? Rosenzweig, tvůrce chemického vzorce, který způsobil, že izraelská poušť rozkvetla jako rajská zahrada, byl jeho přítel. Už od chvíle, kdy s ním více než před rokem dělal rozhovor po Chaimově vyhlášení osobností roku časopisem Global Weekly. Byl to právě Rosenzweig, kdo se Buckovi poprvé zmínil o jménu Nicolae Carpathii – tehdy druhořadého rumunského politika, který požádal o soukromé přijetí u Rosenzweiga, když už se informace o chemickém vzorci roznesla široko daleko.

Hlavy států z celého světa se pokoušely zalíbit Izraeli, aby získaly k zázračnému vzorci přístup. Mnohé země vysílaly diplomaty, aby mazali Rosenzweigovi med kolem úst, když nepořídili nic s izraelským předsedou vlády. Bylo zvláštní, že právě Carpathia udělal na Rosenzweiga největší dojem. Rumun si tu návštěvu vymohl a přijel sám za sebe a tehdy se zdálo, že rozhodně nemá pravomoc uzavírat jakékoli dohody, i kdyby tomu byl nakrásně Rosenzweig nakloněn. Jediné, co Carpathia od Rosenzweiga žádal, bylo jeho přátelství. A to si také získal. Buck si uvědomoval, že se to Nicolaemu nyní výborně hodilo.

„Kde jsi byl?“ chtěl vědět Rosenzweig.

„To je otázka století,“ odvětil Buck. „Kde jsme, my všichni a každý z nás?“

Rosenzweigovy oči šelmovsky zamžikaly, i když Buck si připadal jako cvok. Mluvil nesmysly, ale jen proto, že nevěděl, co jiného má odpovědět. Nemohl tomu člověku říct: Byl jsem tam! Viděl jsem totéž, co jste viděl vy, jenže vám Carpathia vygumoval mozek, protože to je antikrist!

Rosenzweig byl bystrý, rychle uvažující muž, který přímo miloval intriky. „Takže ty mi to nechceš říct. No dobře. To, že jsi tam nebyl, byla tvoje škoda. Taky tě to samozřejmě ušetřilo té hrůzy, do které se to nakonec zvrtlo, ale stejně to bylo historické setkání. Dej si lososa. Pochutnáš si na něm.“

Buck měl dosud vždycky, opravdu vždycky, ve zvyku ignorovat veškerá doporučení v restauracích. Byl to nejspíš také jeden z důvodů, proč dostal svou přezdívku. Uvědomoval si, jak hrozně je z toho nevrlý, že dnes Rosenzweigovo doporučení přijal a objednal si lososa. A opravdu si pochutnal.

„Dovolte mi, abych se teď zase já zeptal na něco vás, doktore Rosenzweigu.“

„Prosím, Camerone, pro tebe jsem Chaim.“

„Copak bych vás mohl oslovovat křestním jménem, pane. Držitele Nobelovy ceny?“

„Prosím, bude to pro mne čest. Udělej mi tu radost!“

„Tak dobře, Chaime,“ podvolil se Buck, ale téměř se mu nepodařilo to jméno ze sebe dostat. „Proč jsem vlastně tady? Co má tohle všechno znamenat?“

Starý pán si stáhl ubrousek z klína, utřel si do něj plnovous, který mu zakrýval celou tvář, zmačkal jemné plátno do koule a odhodil ho na talíř. Talíř odstrčil stranou, opřel se v židli a přehodil si nohu přes nohu. Buck už viděl hodně lidí, jak se chystají vyslovit zásadní sdělení, ale nikdo to nedokázal s tak zjevným zalíbením jako Chaim Rosenzweig.

„Takže novinář v tobě už vystrkuje růžky, co? Dovol, abych začal tím, že ti povím, že tohle je tvůj šťastný den. Nicolae pomýšlí na to, že ti prokáže takovou čest, že ti ani nedokážu vylíčit, jak velká pocta to je.“

„Ale vy mi to řeknete, že, pane?“

„Řeknu ti to, co jsem dostal za úkol ti říct, ale víc nic. Zbytek se dozvíš od něho samotného.“ Rosenzweig mrknul na hodinky, hračku za dvacet dolarů s páskem z umělé hmoty, která se poněkud neslučovala s jeho mezinárodním věhlasem. „Je to dobré. Ještě máme čas. Vyčlenil na tvou návštěvu třicet minut, takže to, prosím tě, měj na paměti. Já vím, že jste přátelé, a možná se mu budeš chtít omluvit za to, že jsi zmeškal tu schůzku. Ale nezapomínej, že ti má hodně co nabídnout, jenže času nemá právě nazbyt. Dnes pozdě odpoledne odlétá do Washingtonu na schůzku s prezidentem. Mimochodem, prezident mu nabídl, že se s ním setká v New Yorku, no jen si to představ! Ale Nicolae je tak skromný, že o tom nechtěl ani slyšet.“

„Vy považujete Carpathiu za skromného?“

„Pravděpodobně stejně skromného, jako byl každý vůdce, se kterým jsem se kdy setkal, Camerone. Samozřejmě znám mnoho veřejných činitelů a soukromých osob, kteří jsou skromní a mají právo být za skromné považováni! Ale většina politiků, hlav států, světových vůdců – ti se sami v sobě jen vidí. Mnozí z nich toho mají sice spoustu, na co mohou být pyšní, a často je to právě jejich ego, které jim umožňuje, aby dosáhli toho, čeho skutečně dosáhli. Ale jaktěživ jsem se nesetkal s člověkem, jako je on.“

„Dokáže opravdu vzbudit dojem,“ připustil Buck.

„To není ani polovina toho co umí,“„ trval na svém doktor Rosenzweig. „Přemýšlej o tom, Camerone. On o to postavení neusiloval. Začal v nízké funkci v rumunské vládě, aby se stal prezidentem svého národa, když se volba prezidenta ani neměla konat. On se tomu dokonce bránil!“

No to určitě, pomyslel si Buck.

„A když ho pozvali, aby promluvil ve Spojených národech před necelým měsícem, byl tak nesmělý a cítil se tak zaskočený tou poctou, že málem odmítl. Ale tam jsi přece byl. Jeho řeč jsi slyšel. Jmenoval bych ho ihned předsedou izraelské vlády, kdybych si myslel, že by to byl ochoten vzít. A generální tajemník OSN téměř okamžitě odstoupil a trval na tom, aby ho Nicolae nahradil. Byl zvolen jednohlasně a s nadšením a téměř všechny hlavy států na celém světě ho uznaly.

Camerone, on má v hlavě ty nejsilnější myšlenky! A je to diplomat, jakého jsem nepoznal. Mluví tolika jazyky, že téměř nikdy nepotřebuje tlumočníka, a to dokonce ani když mluví s náčelníky vzdálených kmenů z Jižní Ameriky a Afriky! Jednou se blýskl několika frázemi, kterým rozumí pouze australští domorodci!“

„Dovolte, abych vás na okamžik přerušil, Chaime,“ využil jeho odmlku Buck. „Vy samozřejmě víte, že Mwangati Ngumo výměnou za to, že odstoupí za svého postavení generálního tajemníka OSN, dostal příslib, že mu bude umožněn přístup k vašemu vzorci, aby ho mohl využít v Botswaně. Nebylo to až tak nesobecké a bohulibé, jak by se mohlo zdát, a navíc –“

„Samozřejmě, že mi Nicolae o tom všechno řekl. Ale nebylo to součástí žádné dohody. Bylo to osobní gesto vděčnosti za to, co prezident Ngumo pro Spojené národy za ta léta udělal.“

„Ale jak může prokazovat svůj osobní vděk tím, že vydá váš vzorec, pane? Nikdo se k němu ještě do té doby nedostal a –“

„Byl jsem šťastný, že jsem mu ho mohl nabídnout.“

„Neříkejte?“ Buckova mysl pracovala na plné obrátky. Copak Carpathiova moc přesvědčovat byla zcela neomezená?

Starý pán položil nohu, kterou měl přehozenou přes druhou, na podlahu, naklonil se dopředu a lokty se opřel o stůl. „Camerone, všechno spolu souvisí. To je také částečně důvod, proč jsi tady. Dohoda s bývalým generálním tajemníkem byla jen pokus, něco jako model.“

„Poslouchám, doktore.“

„Je samozřejmě příliš brzo, abychom to mohli říct s určitostí, ale pokud ten vzorec bude fungovat stejně jako v Izraeli, stane se Botswana okamžitě jednou z nejúrodnějších zemí v Africe, ne-li na celém světě. Už nyní prezident Ngumo zaznamenal, že jeho postavení ve vlastním státě výrazně posílilo. Všichni souhlasí s tím, že byl od práce a povinností pro OSN odváděn a že je na tom teď celý svět lépe díky novému vedení.“

Buck pokrčil rameny, ale toho si Rosenzweig zjevně nepovšiml. „A má Carpathia v plánu, že podobných tahů s vaším vzorcem provede víc a vždycky ho vymění za nějaké laskavosti?“

„Ne, ne! Tys to špatně pochopil. Pravda je, že jsem přesvědčil izraelskou vládu, aby udělila licenci na použití vzorce generálnímu tajemníkovi OSN.“

„Ale Chaime! Za kolik to bylo? Za miliardy dolarů, které už Izrael nepotřebuje? Nedává to žádný smysl. To, že jste ten vzorec měli, z vás dělalo ten nejbohatší stát na světě v poměru k rozloze, vyřešila se tím řada vašich problémů. Ale to bylo dáno právě tou výlučností, že to tak fungovalo! Proč myslíte, že vás napadli Rusové? Oni nepotřebují vaši půdu! Není v ní žádná nafta, kterou by tam mohli najít! Chtěli ten vzorec! Jen si představte, kdyby byly všechny obrovské plochy jejich země úrodné!“

Doktor Rosenzweig zvedl ruku. „To já chápu, Camerone. Jenže peníze s tím opravdu nemají nic společného. Já žádné peníze nepotřebuju a Izrael také ne.“

„Takže, co mohl Carpathia nabídnout, aby ta výměna stála za to?“

„Za co se Izrael modlil od samého počátku své existence, Camerone? Nemám na mysli naše znovuzrození v roce 1948. Mluvím o dávných dobách, kdy se stal Izrael Bohem vyvoleným národem, za co jsme se od té doby modlili?“

V Buckovi by se v tu chvíli krve nedořezal a on tam zůstal sedět a nezmohl se na nic než na odevzdané kývnutí. Rosenzweig si odpověděl na vlastní otázku. „Šálóm. Za spásu v míru. Byli to modlitby za mír v Izraeli. Jsme křehká, zranitelná země. Uvědomujeme si, že nás zachránil zásah Boha Všemohoucího. Víš, že ztráty ruských oddílů byly takové, že těla mrtvých vojáků musela být pohřbena do společného hrobu v kráteru vyrytém do naší svaté půdy jednou z jejich vlastních bomb, již Bůh učinil neškodnou? Museli jsme dokonce některá těla a kosti spálit. A zbytků z jejich zbraní bylo tolik, že jsme je použili jako surovinu na výrobu běžného zboží. Camerone,“ dodal a hrůzou se otřásl, „havarovalo tolik jejich letadel – tedy samozřejmě všechna – a v jejich nádržích bylo tolik použitelného paliva, že nám podle našich odhadů vystačí ještě na pět až osm let. Chápeš teď, proč je pro nás mír tak lákavý?“

„Chaime, vy sám jste řekl, že vás chránil Všemohoucí Bůh. Pro to, co se stalo té noci, kdy jste byli napadeni, se žádné jiné vysvětlení najít nedá. Máte Boha na své straně, tak proč se s Carpathiou dohadovat o ochranu?“

„Camerone, Camerone,“ pronesl Rosenzweig znaveně, „dějiny prokázaly, že Bůh je vrtošivý, pokud se jedná o naše blaho. Už od dob, kdy děti Izraele bloudily čtyřicet let pouští, přes šestidenní válku, až po to napadení Rusy mu vůbec nerozumíme. Propůjčí nám svou milost, když se to hodí jeho nekonečným plánům, které jsou nad naše chápání. Modlíme se k němu, hledáme ho, pokoušíme se jej předcházet. Ale zároveň věříme, že Bůh pomáhá těm, kteří si dokáží pomoci sami. Ty samozřejmě víš, že proto jsi rovněž teď zde.“

„Nevím vůbec nic,“ oponoval mu Buck.

„No, tak alespoň částečně je to důvod, proč jsi teď tady. Určitě chápeš, že taková dohoda si vyžaduje spoustu domácí přípravy –“

„O jaké dohodě to mluvíte?“

„Promiň, Camerone, domníval jsem se, že jsi v obraze. Jistě si nemyslíš, že i přes mé postavení u nás doma bylo jednoduché přesvědčit lidi u moci, aby udělili licenci na ten vzorec, a to i v případě, že se jednalo o někoho z hlediska státních zájmů tak přitažlivého, jako je Nicolae.“

„To určitě snadné nebylo.“

„Máš samozřejmě pravdu. Některé schůze se protáhly dlouho do noci a pokaždé, když jsem si už myslel, že se mi podařilo někoho přesvědčit, vložil se do toho zase někdo další. Kohokoli nového, kdo mi naslouchal, jsem musel přesvědčovat znovu. Mnohokrát jsem to celý zoufalý málem vzdal. Konečně ale, když jsem musel předem souhlasit s řadou podmínek, jsem získal oprávnění, abych vedl jednání s OSN.“

„S Carpathiou, chcete snad říct.“

„Samozřejmě. To ale vyjde na stejno, nepleť se, Spojené národy, to je teď on.“

„Popsal jste to zcela přesně,“ konstatoval s mírnou ironií Buck.

„Součástí dohody je, že já se stanu členem jeho nejbližšího okruhu spolupracovníků jako jeho poradce. Budu spolupředsedat výboru, který bude rozhodovat o tom, komu se udělí licence na vzorec.“

„Takže o peníze se jednat nebude?“

„V žádném případě.“

„A Izrael přitom získá obranu před svými sousedy ze strany OSN?“

„No, ono je to mnohem složitější, než říkáš, Camerone. Víš, ten vzorec teď podmiňuje politiku celosvětového odzbrojení, kterou Nicolae prosazuje. O jakémkoli státu, na který by padl jen stín podezření, že se chce zpěčovat zničení devadesáti procent svých zbraní a postoupení zbývajících deseti procent Nicolaemu – nebo bych spíše měl říci OSN –, se nebude ani uvažovat jako o uchazeči o licenci. Nicolae se zavázal, že on – a samozřejmě já budu u toho, abych na to dohlédl – bude víc než uvážlivý při udělování licence našim nejbližším sousedům či našim nejnebezpečnějším nepřátelům.“

„To bezesporu nebude stačit.“

„To určitě ne, ale tohle je z toho nejpodstatnější, Camerone. Jakmile bude jednou svět odzbrojen, Izrael se nebude muset starat o zabezpečování svých hranic.“

„To je dost naivní představa.“

„Zdaleka ne tak naivní, jak se to může na první pohled zdát, protože jestli existuje jediná vlastnost, kterou Nicolae postrádá, tak je to naivita. Až moc dobře si je vědom toho, že některé státy mohou hromadit a ukrývat zbraně, nebo nakrásně i vyrábět nové. Proto v plném znění dohody mezi svrchovaným státem Izrael a Radou bezpečnosti Spojených národů – s osobním podpisem samotného Nicolae Carpathii – se stvrzuje slavnostním slibem, že kterýkoli národ, jenž ohrozí Izrael, bude ihned vymazán z povrchu zemského za použití veškerého zbrojního arzenálu, který bude mít OSN k dispozici. Pokud každá jednotlivá země předá svých deset procent, tak si dovedeš představit tu údernou sílu.“

„To, co si, Chaime, nedovedu představit, je, že zapřísáhlý pacifista, zuřivý zastánce celosvětového odzbrojení po celou svou politickou kariéru, nyní vyhrožuje tím, že sprovodí státy z povrchu zemského.“

„To jsou jenom slova, Camerone,“ uklidňoval ho Rosenzweig. „Nicolae je pragmatik. Jistěže je v něm také kus idealisty, ale ví, že nejlepší způsob, jak udržet mír, je mít prostředky na jeho zajištění.“

„A tahle dohoda bude trvat –?“

„Jak dlouho budeme chtít. Navrhli jsme deset let, ale Nicolae prohlásil, že nebude poskytovat tak dlouhou licenci pro nakládání se vzorcem, a bude prý žádat pouze o sedm let. Potom se veškerá práva na jeho užití vrátí do našich rukou. Velkorysé. A budeme-li chtít obnovit tu smlouvu každých sedm let, máme rovněž svobodnou volbu to udělat.“

Za sedm let už nebudete žádnou mírovou smlouvu potřebovat, napadlo Bucka. „Takže co s tím mám vlastně společného já?“ zeptal se konečně nahlas.

„To je nejlepší část z toho,“ oznámil mu Rosenzweig rozzářeně, „Alespoň pro mne ano, protože ti přináší poctu. Není žádným tajemstvím, že si je Nicolae vědom tvého postavení nejuznávanějšího novináře. A aby ukázal, že vůči tobě nechová žádnou zlou vůli za to, žes ignoroval jeho poslední pozvání, má v úmyslu tě požádat, abys přijel do Izraele, až se bude smlouva podepisovat.“

Buck zavrtěl hlavou.

„Vím, že je to ohromující,“ vysvětlil si to Rosenzweig po svém.

Rayfordovo letadlo dosedlo na zem na letišti O’Hare v jednu hodinu po poledni chicagského času. Zatelefonoval domů, ale ozval se mu záznamník. „Ahoj, Chloe,“ nahrával dceři vzkaz, „vrátil jsem se dřív, než jsem předpokládal. Jen jsem chtěl, abys věděla, že budu do hodiny doma a –“

Chloe popadla telefon. Tón jejího hlasu byl hrozný. „Ahoj, tati,“ zamumlala.

„Máš náladu pod psa?“

„Ne. Jen zuřím. Tati, tys věděl, že Buck Williams s někým žije?“

„Cože!?“

„Je to tak. A jsou zasnoubení! Viděla jsem ji. Nosila mu krabice do toho jeho bejváku. Kostnatá, mrňavá holka s ježatými vlasy v krátké sukni.“

„Možná bylas někde jinde.“

„Bylo to to místo.“

„Děláš ukvapené závěry.“

„Táto, poslouchej mě. Byla jsem tak rozzuřená, že jsem chvíli jezdila okolo, pak jsem seděla na parkovišti a brečela jsem. Asi tak kolem poledne jsem za ním šla do pobočky Global Weekly. Tu holku jsem tam zastihla, zrovna když vystupovala z auta. Zeptala jsem se jí, jestli tam pracuje. A ona na to: ‚Ano, mohu vám něčím pomoct?‘ Tak jí povídám, že jsem ji nejspíš už dnes jednou viděla, a ona na to: ‚To je možné. Byla jsem se svým snoubencem. Potřebujete tady s někým mluvit?‘ Tak jsem se otočila a šla jsem pryč. Tati, co mám teď dělat?“

„Takže s Buckem jsi nemluvila?“

„To snad nemyslíš vážně? Možná že už na něj ani v životě nepromluvím. Počkej chvilku. Někdo zvoní.“

Za minutu byla Chloe zpátky. „To je neuvěřitelné. Jestli si myslí, že se tím něco změní…“

„A co?“

„Kytky! A samozřejmě anonymní. Musel mě vidět, že jedu kolem, a věděl, jak mi bude. Jestli je nechceš, budou v popelnici, až přijdeš domů.“

Několik minut po druhé hodině v New Yorku čekali Buck s Chaimem Rosenzweigem v přepychově zařízené čekárně před kanceláří generálního tajemníka OSN. Chaim zvesela o něčem rozprávěl a Buck předstíral, že ho poslouchá. V duchu se modlil a nevěděl, zda jeho předtucha zla je pouze psychická, protože ví, že Nicolae Carpathia je nablízku, nebo zda ten muž skutečně vydává nějaký druh démonické aury, kterou následovníci Kristovi dokáží rozpoznat. Bucka hřálo pomyšlení, že právě v tomto okamžiku se za něj Bruce modlí, a také litoval, že o své cestě neřekl nic ani Rayfordovi, ani Chloe. Zpáteční letenku měl na pátou hodinu odpoledne, takže věděl, že se vrátí právě včas na první ze studijních sezení v osm hodin, které měl Bruce v plánu. Už teď se na ně Buck těšil. Může se nakonec taky přesvědčit, jestli by s ním Chloe před tou schůzkou nechtěla jít na pozdní večeři, jen tak, ve dvou. „Tak co ty si o tom myslíš?“ zeptal se ho Rosenzweig.

„Promiňte, doktore,“ omluvil se mu Buck. „Myslel jsem právě na něco jiného.“

„Camerone, nebuď nervózní. Nicolae byl rozčilený, to je pravda, ale má pro tebe v zásobě jen samé dobré zprávy.“

Buck pokrčil rameny a přikývl.

„No ale právě jsem říkal, že můj drahý přítel rabín Tsion Ben-Judah ukončil svou tříletou studii, a nepřekvapilo by mě, kdyby za ni získal Nobelovu cenu.“

„Za svou tříletou studii?“

„Tys mě ale vůbec neposlouchal, viď že ne, příteli?“

„Moc se omlouvám.“

„To se musíš ale víc snažit, až budeš s Nicolaem, slib mi to.“

„Slibuju. Odpusťte mi to.“

„Nic se neděje. Ale poslouchej. Rabín Ben-Judah byl pověřen hebrejským institutem zkoumajícím bibli, aby provedl tříletou studii.“

„Studii čeho?“

„Něco o proroctvích vztahujících se k mesiáši, abychom ho my židé poznali, až přijde.“

Buck ztuhl. Mesiáš již přišel a židé, kteří tu zbyli, ho minuli. Když přišel poprvé, většina z nich se k němu nehlásila. Co by Buck měl svému příteli na to říct? Kdyby o sobě prohlásil, že je „posvěcený v trýzni“, jak se Bruce rád zmiňoval o nových věřících od chvíle nanebevzetí, co by tím způsobil? Rosenzweig je přece Carpathiovým důvěrníkem. Buck už měl na jazyku, že zodpovědným studiem proroctví o příchodu mesiáše lze pouze dospět k Ježíši Kristu. Místo toho se ale jen zeptal: „A jaká jsou hlavní proroctví ukazující na příchod mesiáše?“

„Abych ti pravdu řekl,“ připustil doktor Rosenzweig, „tak to já nevím. Až do chvíle, kdy Bůh zničil ruské vzdušné síly, bych se určitě nepokládal za nábožensky založeného žida, a ani teď nemohu říct, že bych se považoval za oddaného víře. Vždycky jsem bral všechna proroctví o příchodu mesiáše stejně, jako jsem přistupoval k celé Tóře. Totiž, že to má symbolický význam. Rabín v synagoze, kam jsem občas zašel v Tel Avivu, sám prohlašoval, že není důležité, zda věříme, že Bůh je doslovně bytost, nebo pouhý pojem. To zapadalo i do mého humanistického názoru na svět. Nábožní lidé, ať židé, nebo jiní věřící, na mě málokdy udělali větší dojem než ateisté s dobrým srdcem.

Doktor Ben-Judah býval mým studentem před pětadvaceti lety. On vždy býval nábožensky založeným židem s otevřeným srdcem, sice ortodoxní, ale k fundamentalistům měl daleko. Samozřejmě se stal rabínem, ale určitě ne kvůli tomu, co jsem ho učil já. Měl jsem ho rád a stále mám. Nedávno mi říkal, že tu studii už dokončil a prý to byla ta nejkrásnější práce, jakou kdy dělal, při níž zažil zatím největší naplnění.“ Rosenzweig se odmlčel. „Řekl bych, že se teď v duchu ptáš, proč ti to všechno povídám.“

„Upřímně řečeno, ano.“

„Lobuji za to, aby rabín Ben-Judah byl přijat za jednoho z členů týmu Nicolae Carpathii.“

„Do jaké funkce?“

„Duchovního poradce.“

„On nějakého hledá?“

„Ještě o tom neví!“ prohlásil Rosenzweig a rozesmál se na celé kolo a dlaní se plácal do kolena. „Zatím ale mému úsudku věnoval důvěru. Taky proto jsi teď tady.“

Buck nadzvedl jedno obočí. „Myslel jsem, že je to proto, že si Carpathia myslí, že jsem nejlepší novinář na světě.“

Doktor Rosenzweig se předklonil a spiklenecky zašeptal: „A proč myslíš, že tomu věří?“

Rayfordovi se nedařilo dovolat se Chloe telefonem z auta, ale konečně se prozvonil. „Napadlo mě, jestli by sis nechtěla se svým starouškem dnes někam vyjít,“ navrhl jí, protože se domníval, že potřebuje rozveselit.

„No, já nevím,“ odpověděla. „Oceňuju to, tati, ale jdeme přece v osm na to sezení s Brucem, ne?“

„To bych rád,“ přisvědčil Rayford.

„Tak zůstaneme doma. Jsem v pořádku. Zrovna jsem s Brucem telefonovala. Chtěla jsem vědět, jestli neví, zda se tam dnes večer objeví Buck.“

„No a?“

„Nebyl si úplně jistý. Doufal, že ano. Já doufám, že ne.“

„Chloe!“

„Jen mám strach z toho, co bych mohla plácnout, tati. Není divu, že ke mně byl chladný, s tou, tou, ať už je to pro něj, kdo chce. Ale ty kytky! Co tohle všechno má znamenat?“

„Vždyť ani nevíš, jestli byly od něho.“

„Ale tati! Jestli nebyly od tebe, tak byly od Bucka.“

Rayford se zasmál. „Kéž bych na to byl přišel sám.“

„Taky by mě to potěšilo.“

Hattie Durhamová přistoupila k Buckovi a Chaimovi Rosenzweigovi a oba povstali. „Pane Williamsi!“ zvolala a objala ho. „Neviděla jsem vás od té doby, co jsem přijala tuhle práci.“

Ale ano, viděla, řekl si v duchu Buck. Jenom si to nepamatuješ.

„Generální tajemník a pan Plank vás teď přijmou,“ oznámila Buckovi. Pak se obrátila k doktoru Rosenzweigovi. „Doktore, generální tajemník vás prosí, abyste byl připravený připojit se ke schůzce asi za dvacet minut.“

„Ale jistě,“ odpověděl starý pán. Mrknul na Bucka a stiskl mu rameno.

Buck následoval Hattii kolem několika psacích stolů a pak dál předsálím vykládaným mahagonovým dřevem. Uvědomil si, že ji ještě nikdy neviděl bez uniformy. Dnes měla na sobě oblek šitý na míru, který způsobil, že vypadala jako žena na úrovni, zámožná a jemná. To ještě podtrhovalo její krásu, ze které se až tajil dech. Dokonce i způsob, jakým se vyjadřovala, se zdál kultivovanější, než si pamatoval. Práce pod vlivem Nicolae Carpathii jí zkrátka výrazně vylepšila image.

Hattie lehce zaťukala na dveře kanceláře a vstrčila hlavu dovnitř. „Pane generální tajemníku a pane Planku, je zde Cameron Williams z Global Weekly.“ Hattie strčila do dveří, otevřela je a proklouzla pryč, jakmile Nicolae Carpathia popošel dopředu a uchopil oběma rukama žurnalistu za ruce. Buckovi se zdálo, že ten muž a jeho úsměv na něj působí podivně uklidňujícím dojmem. „Bucku!“ zvolal. „Smím ti říkat Bucku?“

„Vždycky jste mi tak říkal,“ vyhnul se odpovědi Buck.

„Pojď! Pojď! Sedni si! Se Stevem se samozřejmě znáte.“

Bucka víc zarazil vzhled Steva než Carpathii. Nicolae se vždy strojil formálně s bezvadnými doplňky, sako obleku zapnuté, všechno na svém místě, jak mělo být. Ale Steve, přes svoje někdejší postavení výkonného šéfredaktora jednoho z nejvýznamnějších časopisů na světě, se oblékal spíš tak, jak by člověk očekával od běžného novináře. Samozřejmě vždy nosil neodmyslitelné šle a košile s dlouhým rukávem, ale k jeho vzhledu obvykle patřila povolená kravata a vyhrnuté rukávy, takže svým zjevem často připomínal mladého úspěšného muže či studenta Harvardu nebo Yaleu, ale poněkud odrostlého do středního věku.

Dnes však Steve vypadal, jako kdyby byl klonovaným Carpathiou. V ruce třímal tenké černé kožené desky a od hlavy až k patě vypadal, jako by vypadl z titulní stránky časopisu Esquire. Dokonce i jeho účes měl evropskou eleganci – vlasy sestříhané břitvou, vyfoukané, upravené a nalakované. Na nose měl nové brýle se značkovými obroučkami, uhlově černý oblek, bílou košili s límečkem zapnutým ozdobným špendlíkem a s kravatou, která pravděpodobně stála tolik, co obvykle platíval za sportovní bundu. Boty byly z měkké kůže a vypadaly italsky, a jestli se Buck nemýlil, měl Steve na pravé ruce nový diamantový prsten.

Carpathia si přitáhl další židli od konferenčního stolu a přidal ji ke dvěma, které už u jeho psacího stolu stály, a spolu s Buckem a Stevem se posadil. Přesně jako z příručky o jednání manažerů, napadlo Bucka. Prolom zábrany mezi nadřízenými a podřízenými.

I přes tento pokus o vytvoření hracího pole bez jednostranné výhody bylo jasné, že účelem tohoto setkání je udělat na Bucka dojem. A on také ohromen byl. Hattie i Steve se už natolik změnili, že byli takřka k nepoznání. A pokaždé, když se Buck zadíval na Carpathiovy pevné, ostře řezané rysy a letmý, zdánlivě upřímný odzbrojující úsměv, přál si z hloubi své duše, aby ten muž byl skutečně tím, kým se zdál být.

Stále měl na zřeteli skutečnost, na niž ani na chvilku nezapomínal: že se ocitl v přítomnosti toho nejpodlejšího a největšího intrikána v dějinách. Jen si přál znát někoho, kdo by měl tak silné kouzlo osobnosti jako Carpathia, a přitom byl skutečně upřímný.

Buckovi bylo bývalého šéfa líto, nicméně si uvědomoval, že když Steve odcházel z Global Weekly do služeb Carpathii, ani se o tom slovem nezmínil. A teď, když by se Buckovi tolik chtělo svěřit se Stevovi s nově nalezenou vírou, už mu nemohl důvěřovat. Doufal, že Carpathia nemá nadpřirozenou schopnost vědět naprosto všechno, a modlil se za to, aby nevycítil, že on je nepřátelským agentem v jeho táboře. „Dovolte, abych začal humorným příměrem,“ uvedl svou řeč Carpathia, „a potom omluvíme Steva a popovídáme si od srdce jen my dva, ano?“

Buck přikývl.

„Mám na mysli tu frázi ‚nezmiňovat se před chromým o tanci‘, kterou slýchám teprve od té doby, co jsem přišel do této země. Slyšels už někdy ten obrat, Bucku?“

„Myslíte tím situaci, kdy se lidé v hovoru vyhýbají věcem, které jsou všem nad slunce jasnější, jako třeba, že u jednoho z nich právě objevili nějakou nevyléčitelnou chorobu?“

„Přesně. Takže teď bychom si měli promluvit s chromým o tanci, co říkáte? Smeteme to tak jednou provždy ze stolu, a pak se můžeme pustit do další práce. Souhlasíte?“

Buck opět přikývl a tep se mu zrychlil.

„Přiznám se, že mě zmátlo a trochu i mrzelo, že ses nedostavil na to neveřejné setkání, kde jsem uvedl do funkce nové velvyslance. Jak se ovšem ukázalo, bylo by to pro tebe jistě stejně otřesné jako pro nás ostatní.“

Jediné, co Buck mohl udělat, bylo pokusit se, aby jeho slova nevyzněla sarkasticky. V žádném případě nemohl a nehodlal se omlouvat. Jak by mohl říct, že ho mrzí, že zmeškal schůzku, kterou nezmeškal?

„Chtěl jsem tam být a za nic na světě bych si to nenechal ujít,“ začal Buck. Zdálo se, že Carpathia ho provrtává pohledem až do hloubi duše, a nyní jen sedí a čeká na dokončení myšlenky. „Upřímně řečeno,“ dodal Buck, „připadá mi, že celý ten den mám v paměti jen jako nějakou rozmazanou šmouhu.“ Šmouhu s naprosto živými podrobnostmi, na které nikdy nezapomene.

Zdálo se, že se Carpathia uvolnil. Jeho formální držení se rozplynulo a on se naklonil dopředu, lokty se opřel o kolena a pohledem sjel z Bucka na Steva a zase zpátky. Zatvářil se dotčeně. „No dobře,“ prohlásil, „zcela zjevně pro to nemáš žádnou omluvu, výmluvu ani vysvětlení.“

Buck mrkl na Steva, který se mu patrně snažil něco sdělit očima a lehce kýval, jako kdyby chtěl příteli naznačit: Řekni něco, Bucku! Omluv se! Vysvětli to!

„Co na to mohu říct?“ vytáčel se Buck. „Cítím se kvůli tomu dni hrozně.“ Takto se přiblížil vůbec nejdál k tomu, co mohl říct, aby to znělo tak, jak si oni představovali. Zároveň si uvědomoval, že Steve je nevinný a skutečně věří, že on na té schůzce nebyl. Samozřejmě to byl Carpathia, jehož mysl celou tu šarádu ovládala, on to zrežíroval. To, že hraje uraženého, že se mu nedostalo omluvy nebo vysvětlení, je skvělý tah, pomyslel si Buck. A také bylo jasné, že se Rumun snaží získat nějaký důkaz o tom, zda Buck ví, co se tam ve skutečnosti přihodilo. Mohl teď jedině hrát nechápavého, vytáčet se a modlit se k Bohu, aby zaslepil Carpathiu vůči pravdě o tom, že je věřící a že byl tehdy ochráněn vůči jeho magické moci.

„No dobře,“ konečně prohlásil Carpathia a zase se opřel o opěradlo a uklidnil se. „Všichni se kvůli tomu dni cítíme špatně, že? Lituji smrti svých dvou drahých společníků, z nichž jeden mi byl po dlouhá léta přítelem.“ Buck cítil, jak se mu zvedá žaludek. „Tak, Bucku, a teď si s tebou chci promluvit jako s novinářem, takže omluvíme našeho přítele pana Planka.“

Steve vstal, poplácal Bucka po ramení a tiše odešel. Buck si začal bolestně uvědomovat, že teď už tu sedí pouze on s Bohem po boku a dotýkají se koleny Nicolae Carpathii.

Ale dlouho to tak nezůstalo. Nicolae náhle vstal a vrátil se okolo psacího stolu k židli symbolizující jeho vysoký úřad. Okamžik před tím, než se posadil, dotkl se tlačítka domácího telefonu, a Buck uslyšel, jak se mu za zády otevřely dveře.

Hattie Durhamová šeptla: „Promiňte,“ vzala židli navíc, která stála před psacím stolem, a postavila ji zpátky ke konferenčnímu stolu. Když odcházela, ještě židli natočila a zarovnala jinou, na které prve seděl Steve. Stejně tak tiše vyklouzla zase ven. Buck si pomyslel, jak je podivné toto zřejmě předem naaranžované uspořádání celé schůzky, a to od formálního oznámení jeho přítomnosti až po jevištní nastudování, kdo bude přítomen a kde bude kdo sedět. Teď byla kancelář zase upravena přesně tak, jako když vstoupil, a Carpathia se uvelebil za masivní deskou svého psacího stolu. Veškeré předstírání rovnosti z hlediska moci bylo to tam.

Přesto však i teď využíval Carpathia veškerého svého osobního kouzla. Propletl si prsty obou rukou do sebe, dlouze se na Bucka s úsměvem zadíval a pomalu ho oslovil: „Camerone Williamsi, jaké to je, být nejlepším žurnalistou své doby?“

Co bylo tohle za otázku? Z Bucka se stal uznávaný žurnalista bezpochyby proto, že v rozhovorech takové otázky nikdy nepokládal. „Právě teď je ze mě pouze degradovaný nádeník,“ poznamenal.

„A nadto bezvýznamný,“ dokončil myšlenku Carpathia a zazubil se. „Hned za okamžik ti vysvětlím, že i když tvá cena možná v redakci Global Weekly poklesla, není o nic menší v očích zbytku světa, a už vůbec se to netýká mě. To, žes nepřišel na mou schůzku, by mělo mnohem víc rozzlobit mě než vydavatele tvého časopisu, takže to nejspíš hodně přehnal. Ale můžeme teď nakonec nechat tyhle věci být a pohnout se z místa. Jedna chyba nemůže vymazat celoživotní práci.“

Carpathia se odmlčel, jako kdyby čekal, že na to bude Buck nějak reagovat. Ten si však stále víc liboval v mlčení. Zdálo se, že u Carpathii je to správná volba, a zcela jistě to byl způsob, na který ho Pánbůh navedl během té vražedné schůzky, kdy Carpathia nutil každého, aby odvyprávěl, co viděl. Buck byl přesvědčený o tom, že mu tehdy mlčení zachránilo život.

„Mimochodem,“ pokračoval Carpathia, když už bylo zřejmé, že se jeho společník nemá k tomu, aby něco řekl, „nemáš s sebou ten ústřední článek o teoriích kolem těch zmizení?“

Buck nedokázal skrýt svůj údiv. „Abych pravdu řekl, náhodou mám.“

Carpathia pokrčil rameny. „Steve mi o tom říkal. Moc rád bych ho viděl.“

„Obávám se, že ho nebudu moci ukázat nikomu, dokud Weekly nedostane konečné znění.“

„Určitě už viděli tvou pracovní verzi.“

„Samozřejmě.“

„Steve říkal, že budeš možná chtít, abych ti také k tomu řekl několik vět.“

„Upřímně řečeno, pokud nemáte něco nového, tak se domnívám, že vaše názory jsou již tak veřejnosti známé, že by našim čtenářům nepřipadaly aktuální.“

Carpathia se zatvářil ublíženě.

„Tím chci říct,“ uváděl to Buck na pravou míru, „že se patrně stále přikláníte k tomu, že došlo k nějaké nukleární reakci s přírodními silami, je to tak? A že výboj blesku mohl spustit nějakou spontánní interakci mezi všemi nahromaděnými nukleárními zbraněmi a –“

„A víš, že tvůj přítel doktor Rosenzweig se k této teorii rovněž přiklání?“

„To chápu, ano, pane.“

„Ale v tvém článku tahle teorie zastoupena nebude?“

„Samozřejmě ano. Pochopil jsem to tak, že se ptáte, zda je zapotřebí vaše opakované vyjádření. Takže pokud se váš názor nezměnil, tak to není třeba.“

Carpathia se podíval na hodinky. „Jak víš, mám přesně vymezený program. Cesta byla v pořádku? Starali se o tebe dobře? Oběd byl fajn? Doktor Rosenzweig tě informoval o dalším vývoji?“

Buck na každou otázku přikývl.

„Takže soudím, že ti řekl o smlouvě mezi OSN a Izraelem a že k podpisu dojde ode dneška za týden v Jeruzalémě. Dovol, abych to rozšířil o osobní pozvání. Chci, aby ses té slávy zúčastnil.“

„Pochybuju, že by Global Weekly poslal na tak významnou mezinárodní událost někoho z chicagské pobočky.“

„Já tě nezvu, aby ses připojil k armádě tisíců žurnalistů z celého světa, kteří se budou pokoušet získat akreditaci od chvíle, kdy bude zveřejněno ohlášení smlouvy. Zvu tě, abys byl členem mé delegace, abys se mnou zasedl za stůl. Bude to pocta, které se nedostane nikomu jinému ze sdělovacích prostředků.“

„Global Weekly se drží zásady, že jeho novináři nesmějí přijímat žádné pocty, které by mohly –“

„Bucku, Bucku,“ skočil mu do řeči Carpathia, „promiň, že tě přerušuji, ale byl bych velice překvapen, kdybys byl ode dneška za týden stále ještě zaměstnancem Global Weekly. Opravdu velice překvapen.“

Buck pozvedl obočí a podíval se pochybovačně na Carpathiu. „Víte něco, co já nevím?“ V okamžiku, kdy Buck tuto otázku vypustil z úst, uvědomil si, že se mimoděk zeptal na to zásadní, co mělo z tohoto setkání vyplynout.

Carpathia se zasmál. „Nevím o žádných plánech, podle kterých bys měl být propuštěn, to ne. Myslím, že trest za to, jak jsi nesplnil úkol, už byl vyměřen. A ačkoli jsi nabídku stát se členem mého týmu už jednou odmítl, skutečně věřím, že mám pro tebe nachystanou takovou příležitost, že při ní své rozhodnutí změníš.“

S tím nepočítej, pomyslel si Buck. Nahlas ale prohlásil: „Poslouchám vás.“

(6)

„Než se do toho pustím,“ začal Carpathia svůj zdržovací manévr, což byla jedna z jeho příšerných vlastností, která Buckovi nepřestávala lézt na nervy, „dovol, abych se nad něčím zamyslel. Pamatuješ, jak jsem tě jednou ujišťoval, že dokážu zařídit, abys byl zbaven nějakého problému?“

Jak by si to Buck nepamatoval? Až do okamžiku dvou vražd to byl ten nejmrazivější pohled na Carpathiu. Jeden Buckův informátor, Velšan, s nímž společně studovali na univerzitě, byl objeven mrtvý, když se dostal příliš blízko mezinárodní bankovní operaci, ve které byl zapojen i jeho vlastní nadřízený Joshua Todd-Cothran, šéf londýnské burzy.

Buck tehdy odletěl do Londýna, aby spolu s dalším přítelem – agentem Scotland Yardu – pátral po příčinách této smrti. Přišel však málem o život, když byl agent Yardu zabit bombou nastraženou v automobilu, jímž přijeli na schůzku. Buck tehdy zjistil, že to, co bylo označeno jako sebevražda jeho velšského přítele, byla ve skutečnosti vražda, a nakonec musel z Británie uprchnout pod falešným jménem. Po návratu do New Yorku mu právě Nicolae Carpathia slíbil, že byl-li Todd-Cothran do čehokoli nezákonného zapleten, vezme si to na starost sám Carpathia. Netrvalo dlouho a Todd-Cothran zemřel Buckovi před očima Carpathiovou rukou při dvojnásobné vraždě, kterou, jak se zdálo, si vybavoval pouze Buck.

„Vzpomínám si,“ odpověděl bezbarvým hlasem, a rozhodně se teď v jeho životě jednalo o to nejzdrženlivější vyjádření skutečnosti.

„Dal jsem jasně najevo, že nebudu tolerovat neupřímnost nebo zvrácenost, až budu ve vedení OSN. A záležitost s Todd-Cothranem se vyřešila sama, nezdá se ti?“

Hleďme, vyřešila se sama. Buck mlčel dál jako ryba.

„Věříš na štěstí, Camerone?“

„Ani ne.“

„Ty nevěříš, že štěstí přichází k těm, kdo dělají správné věci?“

„Ne.“

„Já ano. Vždycky jsem v to věřil. Samozřejmě, že i příležitostného podvodníka nebo dokonce kriminálníka občas také potká štěstí. Ale obvykle, čím lépe někdo dělá svou práci, tím se zdá, že má větší štěstí. Chápeš, co mám na mysli?“

„Moc ne.“

„Tak já to vyjádřím jednodušeji. Tys byl v krajním nebezpečí. Lidé okolo tebe umírali. Řekl jsem, že se o to postarám, a to přesto, že jsem s tím zjevně osobně nemohl mít nic společného. Přiznávám, že když jsem tě tehdy tak odhodlaně ujistil, že dokážu zařídit, aby tvé problémy ustaly, nebyl jsem si vůbec jist, jak je budu moci ovlivnit. I když nejsem nábožensky založený, musím říct, že v tomto případě byla na mé straně dobrá karma. Souhlasíš s tím?“

„Abych byl naprosto upřímný, pane, nemám nejmenší potuchy, o čem mluvíte.“

„A ty se divíš, proč se mi tolik zamlouváš?“ Carpathia se ze široka usmál. „Jsi člověk, kterého potřebuji! Mluvím o tom, že jsme oba měli problémy. Tys byl na seznamu nepohodlných svědků, a já měl dva nejbližší spolupracovníky, kteří měli na svědomí vážné zločiny. Tím, že můj starý přítel Jonathan Stonagal spáchal sebevraždu, při níž zároveň zabil Todd-Cothrana, vyřešil za nás problémy, které jsme oba měli. Toto je dobrá karma, jestli dobře chápu své přátele z Asie.“

„Takže zatímco říkáte, že truchlíte pro své přátele, ve skutečnosti jste rád, že jsou oba po smrti.“

Carpathia se opřel a zatvářil se ohromeně. „Přesně tak. Kvůli tobě jsem rád. Osobně želím jejich ztráty. Byli to staří přátelé a kdysi i důvěryhodní poradci, dokonce učitelé. Ale když sešli ze správné cesty, byl bych s tím musel nakonec něco udělat. A nepleť se, taky bych se s tím vypořádal. Takhle to ale Jonathan udělal místo mě.“

„Dovedu si to představit,“ okomentoval to Buck. Carpathiovy oči se do něj zavrtávaly a zdálo se, že má v úmyslu mu proniknout až do samého mozku.

„Nikdy se nepřestávám divit tomu,“ pokračoval Nicolae, „jak rychle se věci dokáží změnit.“

„S tím nemohu polemizovat.“

„Ani ne před měsícem jsem vykonával funkci v rumunském Senátu. V příštím okamžiku ze mě byl prezident státu a hodinu nato jsem se stal generálním tajemníkem OSN.“

Buck se pousmál Carpathiově pokusu o nadsázku, ale ve skutečnosti se jeho vzestup k moci zdál být skutečně tak rychlý. Buckův úsměv však pohasl, když Carpathia dodal: „Je to téměř dost na to, aby se z ateisty stal věřící v Boha.“

„Vy to připisujete dobré karmě,“ připomněl mu Buck.

„Upřímně řečeno,“ přiznal Carpathia, „mě to pouze učí pokoře. V mnohém se zdá, že to bylo mým osudem, ale o tom se mi nikdy ani nesnilo, ani bych si to nikdy předtím nedokázal představit, natož to naplánovat. Neusiloval jsem o žádný úřad od chvíle, kdy jsem se ucházel o členství v rumunském senátě, a přesto mi to vstoupilo do cesty. Nemohu teď dělat nic jiného, než do toho vložit všechny své síly a doufat, že budu jednat způsobem, jenž bude hoden důvěry, která je ve mě vkládána.“

Ještě před měsícem by byl Buck tomu muži vmetl své námitky do tváře. Napadlo ho, jestli se náhodou jeho pocity neodráží ve výrazu obličeje. Zjevně to tak nebylo.

„Bucku,“ Carpathia pokračoval, „potřebuji tě. A tentokrát nehodlám přijmout odmítnutí jako odpověď.“

Poté, co domluvil s Brucem Barnesem, zavěsil Rayford telefon v autě. Ptal se pastora, zda může večer přijít o několik minut dřív, aby mu něco ukázal, neřekl mu však, o co jde. Vytáhl vzkaz od Hattie z náprsní kapsy a rozprostřel ho na volantu. Co to, pro všechno na světě, mělo znamenat, a jak ona, či spíše její nadřízený, věděla, kde ho najde?

Zazvonil mu telefon. Zmáčkl tlačítko a promluvil do mikrofonu zabudovaného do sluneční clony před ním.

„Ray Steele,“ ohlásil se.                                           /

„Tati, tys telefonoval?“

„Jo, proč?“

„Earl se tě snažil dovolat.“

„Co se děje?“

„To nevím. Ale znělo to vážně. Řekla jsem mu, že jsi na cestě domů a on byl překvapený. Říkal něco o tom, že se nikdy nikdo nenamáhá s tím, aby ho o věcech informovali. Myslel si, že se vrátíš z Dallasu později a –“

„To já taky.“

„To už je jedno, ale on doufal, že tě stihne na letišti O’Hare, ještě než odjedeš.“

„Já mu brnknu. Uvidíme se dnes večer. Pojedu o něco dřív, abych si promluvil s Brucem. Můžeš jet se mnou a počkat venku v kanceláři, nebo si můžeme vzít obě auta.“

„Jo, jasně, tati. Určitě počkám venku v kanceláři, abych se tam musela potkat s Buckem úplně sama. Takže to ne. Jeď si sám. Přijdu o pár minut později.“

„No tak, Chloe.“

„Nezačínej už zase, tati.“

Buck cítil, že jeho obavy začínají ustupovat. Byl zvědavý, ale kuráž se mu vracela. Rozhodně chtěl vyslechnout, co má Carpathia na srdci, ale taky se mu zdálo, že na Rumuna hodně zapůsobilo, když mu říkal, co si o některých věcech skutečně myslí. Buck se samozřejmě nechystal říci mu všechno, co ví a co si doopravdy myslí, a taky mu to pravděpodobně nikdy neřekne, ale měl pocit, že to dluží sám sobě, vyslovit se teď k některým věcem.

„Pravděpodobně jsem sem neměl jezdit, když jsem nevěděl, co na mně budete chtít,“ prohlásil Buck. „A taky jsem málem nepřijel. Dal jsem si na čas, než jsem se Stevovi ozval.“

„Nu, tak budeme mluvit upřímně a vážně,“ souhlasil Carpathia. „Jsem diplomat a jsem upřímný. Musíš mě znát už docela dobře, abys to věděl.“ Odmlčel se, jako kdyby čekal, že ho Buck ujistí, že tomu tak je. Buck ale ani nepřikývl. „Ale no tak. Neomlouváš se, ani nevysvětluješ, proč jsi nevzal na vědomí mé poslední pozvání, a přitom proti tobě nechovám žádnou zlobu. Nemůžeš si dovolit dát mi nepokrytě najevo, že mě ignoruješ.“

„Ne? A co by se mi bylo stalo?“

„Třeba by se to opět doneslo až ke Stantonu Baileymu a mohl bys být degradován ještě víc. Třeba by tě i vyhodili, zkrátka by ti mohli přistřihnout hřebínek tak či onak. Nejsem naivní, Bucku. Znám původ tvé přezdívky a zčásti také proto tě obdivuji. Ale nemůžeš se mi stavět na odpor do nekonečna. Není to proto, že bych se považoval za někoho výjimečného, ale svět a novináři to dělají. Lidé mě ignorují jen na vlastní nebezpečí.“

„Takže bych se vás měl bát, a proto bych měl příznivě posuzovat jakoukoli roli, kterou se chystáte mi nabídnout?“

„Ale to ne! Bát se mě ignorovat, to ano, ale pouze ze zjevných, praktických důvodů, které jsem ti právě naznačil. Ten strach by tě ale měl popohánět k tomu, abys přišel, když tě požádám a zajistím ti cestu. Nemělo by se z toho nikdy stát východisko, ze kterého bys vycházel při rozhodování, zda pro mne máš, nebo nemáš pracovat. Nemá to být strach, který by tě v tomto ohledu měl přesvědčit.“ Buck měl sto chutí se zeptat, co by to jinak mělo být. Jasné bylo, že přesně na to Nicolae chce, aby se ho zeptal, a tak opět neřekl nic.

„Jak zní ta stará fráze z filmu, kterou vy Američané máte tak rádi? ‚Nabídka, kterou nemůžeš odmítnout?‘ A přesně něco takového mám přichystáno pro tebe.“

„Rayforde, opravdu strašně nerad to dělám, ale musíme si spolu promluvit mezi čtyřma očima, a to ještě dnes odpoledne.“

„Earle, ale já už jsem téměř doma.“

„Mrzí mě to. Nežádal bych tě o to, kdyby to nebylo nutné.“

„Co se děje?“

„Kdybych ti to mohl říct po telefonu, tak bych se ti teď přece neomlouval za to, že trvám na rozmluvě mezi čtyřma očima, nemyslíš?“

„Ty chceš, abych to hned teď obrátil a vrátil se?“

„Ano, a mrzí mě to.“

„Existují zákony a existují pravidla,“ vysvětloval právě Carpathia. „Zákony se řídím. U pravidel mi příliš nevadí, když je nerespektuji, když to mohu ospravedlnit. Například v tvé zemi není dovoleno, aby si diváci přinášeli vlastní jídlo do hlediště sportovního stadionu. Je to motivováno snahou získat výtěžek ze všech koncesionářských poplatků pro vedení. Dobře. Chápu, proč si takové pravidlo vymohli, a kdybych byl vlastníkem, tak bych se pravděpodobně snažil dohlížet na jeho dodržování. Ale rozhodně bych nepovažoval za zločin, kdybych si tam propašoval vlastní svačinu. Víš, jak to myslím?“

„Řekl bych, že ano.“

„Existuje jiné pravidlo, které se vztahuje na hlavy států a oficiálních institucí, jako jsou například Spojené národy. Podle něj může mít vůdce či vládce vlastnický podíl nebo finanční zájmy v nejdůležitějších hromadných sdělovacích prostředcích pouze v diktatuře.“

„Naprosto správně.“

„Je to však zákon?“

„Ve Spojených státech ano.“

„Ale v mezinárodním měřítku?“

„Ne bez výjimky.“

„A jsme u toho.“

Carpathia si zcela zjevně přál, aby se Buck zeptal, k čemu se to dostali, ale ten se k tomu neměl. „Oblíbil sis obrat sečteno podtrženo,“ pokračoval Carpathia. „Slyšel jsem tě ho používat. Vím, co to znamená. Když se všechno sečte a podtrhne v tomhle případě, je výsledek takový, že se chystám koupit nejdůležitější média a chci, abys byl jejich součástí.“

„Součástí čeho?“

„Součástí vedoucího týmu. Stanu se výhradním vlastníkem řady nejvýznamnějších novin světa, televizní sítě, rozhlasových stanic. Můžeš pro mě řídit ty z nich, které si vybereš.“

„Generální tajemník OSN majitelem nejvýznamnějších médií? Jak byste to mohl ospravedlnit?“

„Bude-li potřeba změnit zákony, stane se tak. Jestli někdy existovala doba vyžadující uplatnit pozitivní vliv na hromadné sdělovací prostředky, tak nastala právě nyní, Bucku. Nebo s tím snad nesouhlasíš?“

„Nesouhlasím.“

„Zmizely miliony lidí. Ostatní jsou vyděšeni. Jsou unaveni válkami, znaveni krveproléváním, mají už dost chaosu. Potřebují vědět, že máme mír na dosah. Ohlas na můj plán světového odzbrojení se setkal s téměř jednohlasnou pozitivní odezvou.“

„Ale ne ze strany amerických střelců.“

„Budiž požehnáni,“ poznamenal s úsměvem Carpathia. „Pakliže dosáhneme toho, co jsem navrhl, opravdu si myslíš, že nějaká hrstka fanatiků pobíhající po lese v maskáčích a střílející ze špuntovky může ohrozit celosvětové společenství? Bucku, já pouze reaguji na přání vycházející z hloubi duše slušných občanů celého světa. Samozřejmě, že stále ještě budou existovat červivá jablka, a nikdy bych nezakazoval médiím, aby o nich popravdě nereferovala. Dělám to však s těmi nejčistšími úmysly. O peníze zde nejde, těch mám spoustu.“

„To funkce v OSN tolik vynáší?“

„Bucku, řeknu ti něco, co ví jen několik málo lidí, ale protože ti důvěřuji, vím, že to udržíš v tajnosti. Jonathan Stonagal mě určil jediným dědicem svého jmění.“

Buckovi se nepodařilo skrýt úžas. Že by Carpathia mohl být zmíněn v multimiliardářově poslední vůli, to by nikým neotřáslo, ale jediný dědic? Znamenalo to, že v současné době Carpathia vlastnil největší banky a finanční domy po celém světě.

„Ale, ale co jeho rodina…“ vykoktal ze sebe Buck.

„Již jsem se s nimi soudně vypořádal. Zavázali se, že to budou držet v tajnosti a již nikdy se nepokusí poslední vůli napadnout, a za to dostali každý 100 milionů dolarů.“

„To by i mě umlčelo,“ poznamenal Buck. „Ale kolik obětovali tím, že nedostali svůj spravedlivý podíl?“

Carpathia se usmát. „A ty se divíš, proč tě obdivuju? Ty víš, že Jonathan byl nejbohatší muž na světě, možná v celých dějinách. Pro něj byly peníze pouhým zbožím. Ani s sebou nenosil náprsní tašku. Svým vlastním okouzlujícím způsobem byl šetrný. Nechal za sebe někoho méně významného zaplatit účet za oběd a druhým dechem koupil společnost za stovky milionů. Byly to pro něj pouhé cifry.“

„A čím budou pro vás?“

„Bucku, říkám to z hloubi srdce. To, co mi ten obrovský zdroj přináší, je příležitost dosáhnout svého celoživotního snu. Přeji si mír. Toužím po celosvětovém odzbrojení. Chci, aby národy světa žily v pospolitosti. Svět měl začít pohlížet sám na sebe jako na jedinou vesnici už před desetiletími, jakmile nás cestování letadly a satelitní komunikace spojily dohromady. Ale teprve ta zmizení – která možná byla tím nejlepším, co mohla tato planeta zažít – nás konečně sjednotila. Když mluvím, slyší mě a vidí téměř celý svět.

Osobní bohatství mě nezajímá,“ pokračoval Nicolae. „A můj dosavadní život to dokazuje. Znám hodnotu peněz. Neváhám je použít jako prostředek k přesvědčování, pokud to dotyčnou osobu motivuje. Ale jediné, co mi leží na srdci, je osud lidstva.“ Buckovi se dělalo špatně od žaludku a hlavu měl plnou nejrůznějších představ. Carpathia zrežíroval Stonagalovu „sebevraždu“ a pořídil si víc svědků, než by kterýkoli soud vyžadoval. Snažil se ho snad tento muž teď ohromit svým altruismem a velkorysou štědrostí?

Buckovy myšlenky zalétly do Chicaga a náhle se mu zastesklo po Chloe. Co to mělo znamenat? Něco v něm náhle zatoužilo prostě si s ní povídat. Ze všech okamžiků, kdy zcela jasně cítil, že nechce, aby byli „jen přátelé“, patřil tenhle k nejhorším. Bylo to pouze Carpathiovo otřesné přiznání, co ho přimělo, aby zatoužil po něčem nebo po někom, s kým by se cítil dobře a v bezpečí? Chloe měla v sobě takovou čistotu a svěžest. Jak se jen mohl domnívat, že je to jen okouzlení mladou dívkou?

Carpathia se na něj upřeně zadíval. „Bucku, nikdy neřekneš žádné živé duši, co jsem ti dnes prozradil. Nikdo se to nesmí dozvědět. Budeš pro mě pracovat a budeš se těšit z výsad a příležitostí, které si nedokážeš ani představit. Budeš o tom přemýšlet, ale nakonec řekneš ano.“

Buck se vší silou snažil soustředit myšlenky na Chloe. Obdivoval jejího otce, začal si vytvářet velice silné pouto s Brucem Barnesem, s nímž by nikdy neměl nic společného, pokud by se nestal následovníkem Kristovým. V centru jeho pozornosti však byla Chloe a on si uvědomoval, že mu tyhle myšlenky vnukl sám Pánbůh, aby mu pomohl obstát před hypnotickou, podmanivou mocí Nicolae Carpathii.

Miloval Chloe Steelovou? To nedokázal říct. Vždyť ji sotva znal. Přitahovala ho? Samozřejmě ano. Chtěl by s ní chodit, navázat s ní skutečný vztah? O tom nebylo pochyb.

„Bucku, kdyby sis mohl vybrat ze všech míst na světě, kde bys chtěl žít?“

Buck letmo zaslechl otázku a chtěl se odpovědi vyhnout, stiskl rty, aby to vypadalo, že o tom přemýšlí. Avšak jediné, na co byl schopen myslet, byla Chloe. Co by si asi pomyslela, kdyby to věděla? On sedí s mužem, o kterém se mluvilo vůbec nejvíc na celém světě, který mu právě nabídl podepsaný nevyplněný šek, a jediné, na co je Buck schopen myslet, je dvacetiletá bývalá vysokoškolačka z Chicaga.

„Tak kde, Bucku?“

„Ale já už tam žiju,“ prohlásil Buck.

„V Chicagu?“

„Ano, v Chicagu.“

Po pravdě řečeno si nedokázal vůbec představit, že by žil někde jinde než Chloe. Její gesta a reakce v posledních několika dnech mu prozradily, že si ji něčím znepřátelil, ale musel věřit tomu, že není ještě příliš pozdě to zvrátit. Projevil-li zájem, ona učinila totéž. Když vyslal nejasný signál, ona to udělala také. Teď vyjádří jasně svůj zájem a bude doufat, že to dobře dopadne. Stále ještě existovaly důležité věci, které bylo nutno zvážit, ale v tuto chvíli si pouze uvědomoval, že se mu po ní strašně stýská.

„Proč by vůbec někdo měl chtít žít v Chicagu?“ položil řečnickou otázku Carpathia. „Vím, že tamější letiště je umístěné poblíž středu města, ale co jiného může nabídnout? Já tě žádám o to, aby ses díval trochu za obzor, Bucku. Přemýšlej o Washingtonu, Londýně, Paříži, Římě, Novém Babylóně. Tady jsi žil dlouhá léta a víš, že je to hlavní město světa – alespoň do té doby, než se s naším ústředím přemístíme.“

„Zeptal jste se mě, kde bych chtěl žít, kdybych si mohl vybrat,“ couval Buck. „Upřímně řečeno, já bych mohl žít kdekoli. S internetem a faxem můžu posílat články i ze severního pólu. Chicago jsem si nevybral, ale teď bych tam odtud odejít nechtěl.“

„A co kdybych ti nabídl miliony, abys změnil místo pobytu?“

Buck pokrčil rameny a tiše se zasmál. „Ovládáte bohatství celého světa a říkáte, že nejste motivován penězi. No, já jich mám velice málo, ale pro mě skutečně nepředstavují žádný motiv.“

„A co tě motivuje?“

Buck se rychle v duchu pomodlil. Bůh, Ježíš Kristus, spasení, trýzeň, láska, přátelé, ztracené duše, bible, učení, příprava na slavné zjevení, předměstský sbor Nové naděje, Chloe. To byly věci, které ho motivovaly, ale copak tohle mohl vyslovit nahlas? Nebo by měl? Panebože, vlož mi do úst ta správná slova!

„Motivuje mě pravda a spravedlnost,“ prohlásil Buck neutrálně.

„Aha, taky americký sen!“ zvolal Carpathia. „Přesně jako Superman!“

„Spíše jako Clark Kent,“ poopravil ho Buck. „Jsem jen obyčejný reportér, který píše pro metropolitní týdeník.“

„No dobře, chceš zkrátka žít v Chicagu. A co bys chtěl dělat, kdyby sis mohl vybrat?“

Náhle se Buck jakoby lusknutím prstů vrátil do skutečného života. Toužebně si přál, aby se dokázal vrátit k myšlenkám na Chloe, ale pocítil tíhu ubíhajícího času. Tato cesta, přesto, jak podivná byla a jak rozpolcený se cítil, se vyplatila už jen pro tu nepatrnou informaci o Carpathiově dědictví po Stonagalovi. Ani za mák se mu ale nelíbilo to nekonečné dohadování s Nicolaem, a navíc začal mít strach vydat se na minové pole, které poslední otázka představovala.

„Cokoli bych chtěl? Řekl bych, že jsem si nějak přivykl na myšlenku, že bych se jednoho dne chtěl stát vydavatelem. Víte, až budu mít trochu ušoupané nohy na to, abych běhal po světě a honil se za náměty článků. Byla by to zábava dát dohromady velký tým talentovaných lidí a přidělovat jim úkoly, vést je a dávat dohromady noviny, které by předvedly jejich schopnosti. Na druhou stranu by se mi asi stýskalo po tom pobíhání, zkoumání pramenů, po rozhovorech i po samotném psaní.“

„A co kdybys mohl dělat obojí? Mít tu moc i zaměstnance a publikaci, a přitom si určovat sám pro sebe nejlepší zadání?“

„Počítám, že s tím by se mohlo jen těžko něco srovnávat.“

„Bucku, než ti povím, jakým způsobem mohu zařídit, aby to byla skutečnost, vysvětli mi, proč mluvíš o svých snech v minulém čase, jako kdybys je už neměl?“

Buck si uvědomil, že se před chvílí přestal mít na pozoru. Celou dobu spoléhal na Pánaboha, aby mu pomohl s odpovědí, a vždy se mu jí dostalo. Teď se pustil do odpovědi na vlastní pěst a ihned udělal chybný krok. Věděl, že jakmile bude smlouva mezi Carpathiou a Izraelem podepsána, zbývá tomuto světu pouhých sedm let existence.

„Řekl bych, že jen odhaduji, kolik času tenhle starý svět ještě má,“ odpověděl Buck. „Stále se ještě vyhrabáváme z pohrom způsobených zmizeními a –“

„Bucku! Ty mě urážíš! Jsme teď blíž světovému míru, než jsme kdy byli za posledních sto let! Mé skromné návrhy našly mimořádně vnímavou odezvu, a jsem přesvědčený o tom, že jsme na nejlepší cestě dosáhnout takové úrovně celosvětové společnosti, že se to zatím zdá jako utopie. Důvěřuj mi! Zůstaň při mně! Připoj se ke mně! Můžeš si splnit všechny své sny! Nejsi motivován penězi? Dobře! Já také ne. Nech mě, abych ti nabídl zdroje, které ti dovolí už nikdy nemyslet na peníze nebo si s nimi dělat starosti.

Mohu ti nabídnout postavení, list, zaměstnance, středisko a dokonce i útočiště, které ti dovolí, abys dělal všechno, co sis kdy přál dělat, a dokonce i bydlet v Chicagu.“

Carpathia se odmlčel tak, jak to vždy dělal, když čekal, jestli se Buck chytí. A Buck zabral.

„Tohle si musím vyslechnout,“ prohlásil.

„Omluv mě na okamžik, Bucku,“ odbočil Carpathia a zazvonil na Hattii. Zjevně jí dával znamení jinak než obvykle, protože než aby odpověděla domácím telefonem, raději se hned objevila ve dveřích za Buckem. Otočil se, aby jí ukázal, že o ní ví, a ona na něj mrkla.

„Slečno Durhamová,“ požádal ji Carpathia, „oznamte laskavě doktoru Rosenzweigovi, panu Plankovi a prezidentu Fitzhughovi, že jsem se maličko zpozdil oproti předpokládanému programu. Odhaduji, že strávím ještě asi deset minut zde, dalších deset s Chaimem a Stevem a pak nejpozději v pět budeme ve Washingtonu.“

„Zařídím to, pane.“

Rayford zaparkoval auto u letiště O’Hare a spěchal přes letištní halu do podzemního řídicího střediska a do kanceláře Earla Hallidaye. Earl mu dělal vrchního pilota celá léta a Rayford se vypracoval z pozice jednoho ze slibných mladých pilotů na hvězdu mezi piloty střední generace. Rayfordovi připadalo, že má štěstí, že si teď ve svém postavení může s Earlem vyměňovat informace zkratkovitě, že oba dokáží prolomit svazující byrokratické postupy a ihned se pustit k jádru věci.

Earl na něj čekal přede dveřmi kanceláře a díval se na hodinky, když se k němu Rayford přiblížil. „Máš dobrý čas,“ pronesl Earl povzbudivě. „Pojď dál.“

„Taky tě rád vidím,“ pozdravil ho Rayford, a jak si sedal, vložil si svou kapitánskou čepici pod paži.

Earl se posadil na jedinou další židli ve své zastavěné kanceláři, tu, kterou měl za svým psacím stolem. „Máme tu problém,“ spustil.

„Díky, že bereš věci tak klidně,“ prohlásil Rayford. „Takže mě Edwards nahlásil za to, jak jsi to nazval, lanaření?“

„Tohle je jenom jedna část celého problému. Kvůli tomu tě nevolám. Nebýt toho, tak bych tu teď seděl a oznamoval bych ti naprosto neuvěřitelnou zprávu.“

„A jakou?“

„Nejprve mi řekni, jestli jsem tě třeba špatně nepochopil. Když jsem ti poprvé vytýkal, že mluvíš o Bohu během výkonu své práce, požádals mě o odklad, že si to musíš promyslet. Já jsem ti pak slíbil, že pokud mě ujistíš, že se toho vyvaruješ, zařídím, aby se to Edwardsovo hlášení nedostalo dál, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Když jsi souhlasil s tím, že dnes poletíš do Dallasu, aby sis obnovil pilotní oprávnění, neměl jsem snad právo předpokládat, že budeš spolupracovat?“

„Tak úplně ne. A předpokládám, že bys rád věděl, jak jsem si při těch zkouškách vedl.“

„Já už jsem byl informován o tom, jak sis vedl, Rayi!“ štěkl na něj Earl. „A teď odpověz na mou otázku! Chceš říct, žes letěl do Dallasu, abys dostal papír na pilotování ‚sedmapadesátky‘, a celou tu dobu jsi neměl v úmyslu nechat těch náboženských řečí v práci?“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Takže se teď konečně jasně vyslov, Rayi! Nikdy jsi se mnou nehrál žádné slovní hrátky a taky jsem už na ně moc starý. Tys na mě vybafl s těmi řečičkami o církvi a nanebevzetí a já tě zdvořile vyslechl, nebo ne?“

„Až moc zdvořile.“

„Bral jsem to jako takový kamarádský pokec, něco, jako když ty posloucháš mě, když si potřebuju poklábosit o svých děckách.“

„Ale já o ničem neklábosil.“

„To ne, ale byl jsi z toho celý natřesený. Našel jsi něco, co ti přinášelo úlevu a pomáhalo vysvětlit tvou ztrátu. Tak jsem si řekl, výborně, je to fuk, hlavně když ti to pomůže plavat dál. Začals mě nutit, abych chodil do kostela, abych si četl bibli a tak dokola, a já ti, jak doufám, laskavě sdělil, že to považuju za čistě osobní věc, a tudíž bych ocenil, kdybys s tím přestal.“

„A to jsem taky udělal. I když se za tebe neustále modlím.“

„Prima, tisíceré díky. Jenže já ti taky řekl, aby sis na to dal bacha v práci. Ale to ty ne, tys byl pořád jako to nový koště, co dobře mete, celý rozjetý z toho svého objevu, oči navrch hlavy. Jako někdo, kdo právě našel nejnovější systém, jak rychle zbohatnout. Takže, co uděláš? Začneš nutit ze všech lidí právě Nicka Edwardse. Rayi, vždyť to je slibný pilot a lidi nahoře si ho oblíbili.“

„Vždyť mně se taky líbí. Taky proto mi na něm záleží, na jeho budoucnosti.“

„Ale jo, to je v pořádku, jenže on ti dal jasně najevo, že už to dál poslouchat nechce – stejně jako já. Mě jsi nechal na pokoji, tak proč nemůžeš udělat totéž i v jeho případě?“

„Měl jsem za to, že jsem to udělal.“

„Tys myslel, žes to udělal?“ Earl vytáhl desky ze zásuvky stolu a prsty v nich nalistoval příslušnou stránku. „Takže ty popíráš, žes mu řekl, cituji: ‚Je mi jedno, co si o mně myslíš.‘“

„To je trochu vytržené z kontextu, ale stejně, ne, nepopírám myšlenku, která je za tím. Jediné, co jsem tím chtěl říct, bylo –“

„Já vím přesně, cos tím chtěl říct, Rayi, dost dobře, protože i ke mně jsi byl stejně upřímný! Požádal jsem tě, že nechci, aby se z tebe stal jeden z těch fanatiků s vytřeštěnýma očima, který si myslí, že je lepší než všichni ostatní, a snaží se je nutit, aby se dali od něj zachránit. Tys mi pověděl, že ti prostě na mně záleží, což oceňuji, ale taky jsem ti řekl, že už moc nechybí, abych si tě pomalu přestal vážit.“

„A já ti na to odpověděl, že je mi to jedno.“

„Copak ty sám nevidíš, že je to urážlivé?“

„Earle, jak tě mohu urazit, když mi záleží na tvé nesmrtelné duši do té míry, že podstupuji riziko, že ztratím tvé přátelství? Řekl jsem Nickovi totéž co tobě, což je, že co si o mně lidé myslí, už teď není důležité. Nějaká část ve mně se o to pořád stará, to je jasné. Nikdo nechce, aby vypadal jako hlupák. Ale kdybych ti neřekl o Kristu jen proto, že bych měl strach z toho, co si o mně budeš myslet, co bych to byl potom za přítele?“

Earl si vzdychl, zavrtěl hlavou a znovu se zadíval na desky. „Takže ty tvrdíš, že Nick vytrhl věci z kontextu, ale všechno, cos právě řekl, je přesně tady ve zprávě.“

„Opravdu?“

„Je to tak.“

Rayford nadzvedl hlavu. „A co ty o tom víš? On mě slyšel. On ví, o co jde.“

„Zcela zjevně nemohl s tím, o co šlo, souhlasit. Proč jinak by to udělal?“ Earl zavřel desky a plácl do nich dlaní.

„Earle, ještě tu noc před těmi zmizeními jsem byl přesně tam, co jste teď vy. Já –“

„Už jsem to všechno slyšel,“ přerušil ho Earl.

„Já jen říkám, že chápu tvůj přístup. Se ženou jsme se dočista odcizili, protože jsem si o ní myslel, že se z ní stal fanatik.“

„Mluvils o tom.“

„Jenže podle mého názoru teď vím, že se fanatikem opravdu stala. A měla pravdu! Prokázalo se, že měla pravdu!“

„Rayforde, jestli chceš začít kázat, proč neodejdeš od aerolinií a nestaneš se pastorem?“

„Ty mi dáváš vyhazov?“

„Jen doufám, že nebudu muset.“

„Ty po mně chceš, abych se omluvil Nickovi? Mám mu říct, že si uvědomuju, že jsem v nátlaku na něj zašel příliš daleko, ale že mé úmysly byly dobré?“

„Kéž by to bylo tak jednoduché!“

„Nenavrhovals mi to tuhle?“

„Jo a já jsem svou stranu dohody dodržel. Neudělal jsem kopii téhle zprávy ani pro osobní oddělení, ani pro šéfy, a Nickymu jsem přiznal, že to neudělám. Řekl jsem mu, že si ji nechám a že se stane nedílnou součástí mých osobních spisů, které o tobě mám jako o podřízeném –“

„Což neznamená nic.“

„Samozřejmě, ty a já to víme, ale ani Nick není žádný trouba. Přesto se zdálo, že mu to stačí. Předpokládal jsem, že tou cestou do Dallasu kvůli obnovení způsobilosti jsi mi chtěl dát najevo, žes pochopil, na co jsem tě upozornil, a že si tak navzájem pomáháme z horké kaše.“

Rayford přikývl. „Měl jsem v úmyslu být moudřejší a chtěl jsem mít jistotu, že tě nedostanu do žádného maléru, když nade mnou držíš ochrannou ruku kvůli tomu, co vyvádím.“

„Rayi, mně vůbec nevadilo, že to dělám. Stojíš mi za to. Ale tys otočil a vytáhl jsi ten samý kousek dnes ráno. Co tě to napadlo?“

Rayford sebou trhl, posadil se zpříma a položil si čepici na psací stůl. Napřáhl obě ruce dlaněmi obrácené vzhůru. „Dnes ráno? O čem to mluvíš? Měl jsem pocit, že šlo všechno hladce. Copak jsem neprošel?“

Earl se naklonil nad desku psacího stolu a zamračil se. „Tys nevytáhl dnes ráno na toho zkoušejícího totéž, s číms masíroval mě, Nicka a všechny ostatní první důstojníky, se kterými si v posledních několika týdnech pracoval?“

„Jestli jsem s ním mluvil o Bohu, myslíš?“

„Ano!“

„Ne! Vlastně jsem se kvůli tomu cítil trochu provinile. Téměř jsem na něj nepromluvil. Byl dost odměřený, vysypal na mě jen takové ty obvyklé řeči o tom, proč tam je, a kvůli čemu tam není.“

„A tys mu neudělal kázání?“

Rayford zavrtěl hlavou a snažil se vzpomenout, zda udělal nebo řekl něco, co by mohlo být špatně vyloženo. „Jen jsem před ním neschoval bibli. Mám ji obvykle v cestovní tašce, ale když jsem se s ním poprvé setkal, měl jsem ji vyndanou, protože jsem si v ní předtím četl v té dodávce. Koukni, víš určitě, že ta stížnost nepřišla od řidiče té dodávky? Ten mě viděl si číst a zeptal se mě na to a pak jsme mluvili o tom, co se vlastně stalo.“

„Tvoje obvyklé téma.“

Rayford přikývl. „Ale u něj jsem žádné záporné reakce nezaregistroval.“

„To já také ne. Tahle stížnost přišla od toho zkoušejícího.“

„Tak tomu nerozumím,“ zavrtěl hlavou Rayford. „Přece mi, Earle, věříš, ne?“

„Kéž by,“ posteskl si Earl. „Hele, nedívej se na mě tak. Uvědomuju si, že už jsme pěkně dlouho přátelé, a taky jsem si ani jednou za tu dobu nemyslel, že bys mi jedinkrát lhal. Vzpomínáš, jak jsi jednou sám odmítl jít na start, protože sis předtím myslel, že se tvůj let neuskuteční, a dal sis nějakou tu skleničku?“

„Dokonce jsem se nabídl, že zaplatím náklady spojené s povoláním náhradního pilota.“

„Jo, to byly časy. Ale co si o tom mám myslet teď, Rayi? Ty říkáš, že jsi s tím toho chlapa neobtěžoval. Chci ti věřit. Ale udělal jsi to se mnou, s Nickem a s ostatními. Co mi zbývá, než dojít k závěru, žes to udělal dnes ráno znovu.“

„Tak to si budu muset s tím chlápkem probrat,“ prohlásil Rayford.

„Tak to tedy ne.“

„Cože? To nesmím konfrontovat toho, kdo mě obviňuje? Earle, neřekl jsem mu o Bohu jediné slovo. Kéž bych to byl udělal, když za to teď mám pykat. Chci se dozvědět, proč to řekl. Musí to být nějaké nedorozumění, nějaká stížnost z druhé ruky od toho řidiče dodávky, ale jak říkám, z jeho strany jsem žádný odpor necítil. Přesto ale musel tomu zkoušejícímu něco říct. Protože jak jinak by vůbec toho člověka napadlo, že už jsem to někdy předtím udělal, jestliže to ovšem nebyla ta bible, co ho tak vytočilo.“

„Vůbec si nedovedu představit, že by zkoušející mohl přijít do styku s řidičem dodávky. A proč by to taky dělal, Rayi?“

„Zůstává mi nad tím rozum stát, Earle. Nevím, jestli bych se vůbec omluvil, i kdybych se byl po právu dostal do potíží, ale v žádném případě se nemůžu omluvit za něco, co jsem neudělal.“

Buck si vybavil Rosenzweigovo vyprávění o tom, jak se prezident nabídl, že přiletí on do New Yorku na setkání s Carpathiou, a jak díky své skromnosti trval prý Nicolae na tom, že pojede on do Washingtonu. A teď Carpathia jakoby nic posílá vzkaz po své osobní asistentce, že se zpozdí? Měl to už předem vymyšlené? Dával snad každému systematicky najevo, v jakém postavení se kdo vůči němu nachází?

O několik minut později vešla po zaklepání Hattie.

„Pane generální tajemníku,“ oznámila mu, „prezident Fitzhugh pro vás posílá stroj číslo jedna vojenského letectva.“

„Ale ne, řekněte mu, že to nebude třeba,“ bránil se Carpathia.

„Pane, on řekl, že už je letadlo ve vzduchu a že máte přiletět, až se vám to bude hodit. Pilot bude informovat Bílý dům, až budete na cestě.“

„Děkuji vám, slečno Durhamová,“ odpověděl Carpathia. Pak se otočil k Buckovi: „To je ale milý člověk! Už ses s ním někdy setkal?“

Buck přikývl. „Byl to můj první objekt na článek o Osobnosti roku.“

„Když vyhrál volby poprvé, nebo podruhé?“

„Podruhé.“ Bucka opět zarazila encyklopedická paměť tohoto muže. Existovaly snad nějaké pochybnosti, kdo bude Osobností roku letos? Bylo to zadání, na které se Buck ani trochu netěšil.

Earl se nervózně posunul na židli. „Takže dovol, abych ti sdělil, že to přichází v tu úplně nejnevhodnější možnou dobu. Nový stroj číslo jedna vojenského letectva, který má podle plánu začít sloužit příští týden, je sedm-pět-sedmička.“

Rayforda to přivedlo do rozpaků. Vzkaz od Hattie Durhamové, ve kterém stálo totéž, měl stále ještě v kapse.

(7)

Rayford se posunul v židli a zadíval se do obličeje vrchního pilota. „Ano, slyšel jsem o tom,“ odpověděl vyhýbavě. „Je snad v Americe někdo, kdo by o tom novém letadle neslyšel? Docela rád bych ho viděl i se vším tím vybavením, co se říká, že má mít.“

„Všechno je zaručeně nej nej,“ ujistil ho Earl. „Ta nejmodernější technologie, spojovací technika, bezpečnost i pohodlí pro cestující.“

„Už jsi dnes druhý, kdo se přede mnou o tom letadle zmínil. Proč to?“

„To proto, že Bílý dům se spojil s naší generalitou. Zdá se, že mají dojem, že by jejich současný pilot měl jít na odpočinek. Chtějí na nás, abychom doporučili někoho nového na jeho místo. Lidi z Dallasu zúžili seznam na asi šest služebně starších pilotů a já jsem v tom namočený proto, že tvé jméno je na seznamu taky.“

„Nemám zájem.“

„Ne tak hrr! Jak jen něco takového můžeš vypustit z pusy? Kdo by nechtěl lítat s jedním z nejmodernějších letadel na světě, které je navíc vybaveno pro nejmocnějšího muže světa? Hádám, že bych měl asi říct druhého nejmocnějšího, teď, když máme toho Carpathiu v OSN.“

„Důvod je prostý. Musel bych se odstěhovat do Washingtonu.“

„A co tě tu drží? Vrací se Chloe na univerzitu?“

„Ne.“

„Tak pro ni není problém se přestěhovat. Nebo má snad práci?“

„Něco si hledá.“

„Tak ať si nějakou najde rovnou ve Washingtonu. Vynese ti to dvakrát tolik, než máš teď, a to už jsi v Pan-Continental mezi pěti procenty s nejvyšším platem.“

„Peníze pro mě neznamenají zas tak moc,“ přiznal Rayford.

„Přestaň žvanit!“ štěkl Earl rozzlobeně. „Kdo mi první volá, když je před koncem měsíce?“

„Jenomže to už není pravda, Earle. A ty víš dobře, proč.“

„Jo, ušetři mě toho kázání. Ale, Rayi, finanční svoboda ti umožní získat větší a krásnější dům k bydlení, budeš se pohybovat v jiných kruzích –“

„Právě ty kruhy, ve kterých se pohybuju, mě drží v Chicagu. Můj církevní sbor.“

„Rayi, ten plat –“

„Nestojím o ty peníze. Už jsme teď s Chloe sami, nezapomněls?“

„Promiň.“

„A jestli se stěhovat, tak bychom se měli poohlédnout spíš po něčem menším. Máme dům větší, než sami dva potřebujeme, a rozhodně mám teď peněz víc, než dokážu utratit.“

„Tak to udělej proto, že budeš muset zvládat něco nového. Nebudeš mít žádné pravidelné linky, posádku složenou z těch nejlepších prvních důstojníků a navigátorů. Budeš lítat po celém světě, pokaždé někam jinam. Je to velký úkol, Rayi.“

„Říkal jsi, že existuje ještě dalších pět jmen.“

„Taky že jo, a jsou to všichni dobří chlapi. Ale kdybych pro tebe ztratil slovo, tak to místo máš. Problém je v tom, že se za tebe nemůžu přimlouvat, když máš ve složce toho Nicka Edwardse.“

„Tys ale říkal, že to je jen v tvojí složce.“

„Ale po tom zmatku dnes ráno si nemůžu dovolit riskovat to zatajovat. Co kdybych ti tu práci pro Bílý dům sehnal, a ten zkoušející by něco prokecl? A jakmile se ta záležitost dostane na světlo, Edwards to uvidí a dosvědčí to. A ty nedostaneš žádnou novou práci a já budu vypadat jako idiot kvůli tomu, že jsem stížnost zatajil a ještě tě vychválil do nebes. Konec příběhu.“

„Tomu je stejně konec i bez toho,“ odtušil Rayford. „Já se nemůžu stěhovat.“

Earl se postavil. „Rayforde,“ začal pomalu, „uklidni se a poslouchej mě. Otevři trochu oči. Dovol, abych ti řekl, co se povídá, a pak mi dej alespoň jednu možnost tě přesvědčit.“

Rayford se už už chystal protestovat, ale jeho nadřízený mu skočil do řeči.

„Prosím tě, Rayforde! Nemůžu samozřejmě to rozhodnutí udělat za tebe a taky se o to nebudu pokoušet. Ale musíš mě nechat domluvit. I když nesouhlasím s tím, jak si vysvětluješ ta zmizení, jsem rád kvůli tobě, že sis našel alespoň nějakou útěchu v náboženství.“

„To není –“

„Rayi, já vím, já vím. Poslouchal jsem tě a zapamatoval jsem si, cos mi chtěl říct. Pro tebe to není žádné náboženství, je to Ježíš Kristus. Takže poslouchal jsem tě dobře, nebo ne? Obdivuju tě, že ses na tohle dal. Jsi vroucný. Nepochybuju, že jsi upřímný. Ale neohrnuj nos nad prací, pro kterou by tisíc pilotů bylo ochotno dát život. Mám-li být upřímný, nejsem si až tak jistý, jestli by ses nakonec musel stěhovat jinam. Jak často už jsi zažil prezidenta Spojených států, že by někam cestoval v neděli? Určitě ne častěji, než lítáš v neděli teď.“

„Kvůli tomu, že jsem mezi služebně nejstaršími, v neděli skoro nelítám.“

„Vždyť můžeš určit někoho jiného, aby za tebe bral nedělní služby. Ty budeš kapitán a nejvyšší šarže, budeš tomu velet. Už nebudeš mít nad sebou mě, aby ses mi zodpovídal.“

„Tak to po tom musím skočit!“ pronesl Rayford s úsměvem. „To byl fór.“

„Samozřejmě, že by pro tebe bylo pohodlnější, kdybys žil ve Washingtonu, ale řekl bych, že jestli tvoje jediná podmínka bude, že zůstaneš bydlet v Chicagu, tak ti vyhoví.“

„V žádném případě.“

„Proč?“

„Protože pro mě sbor neznamená jen chození do kostela v neděli. Setkáváme se často. Jsme s pastorem přátelé. Míváme schůzku téměř každý den.“

„A ty bez toho nemůžeš žít?“

„To nemůžu.“

„Rayi, co když je tohle jenom takové vypjaté období? Možná, že nakonec svůj zápal ztratíš? Nechci tím říct, že by ses teď přetvařoval nebo že se obrátíš zády k tomu, co jsi našel. Já jen říkám, že je to nové a může se to po čase okoukat, a ty pak budeš schopen pracovat někde jinde, jestliže se budeš moct vracet do Chicaga na víkendy.“

„Proč ti na tom, Earle, tak hrozně záleží?“

„Ty to nevíš?“

„Ne, nevím.“

„Protože je to něco, o čem jsem celý život snil,“ přiznal se Earl. „Neustále jsem si udržoval platná všechna osvědčení po celá léta, co jsem v tomhle postavení, a pokaždé jsem o místo toho pilota žádal. S každým novým prezidentem.“

„To jsem nikdy netušil.“

„Samozřejmě, že ne. Kdo by to taky přiznával a vytruboval do světa, že mu každé čtyři nebo osm let rvou vnitřnosti z těla, když to místo získal někdo jiný. Kdybys ho dostal ty, přišlo by mi to jako druhé nejlepší řešení. Mohl bych se z toho těšit zprostředkovaně.“

„Už jenom z toho důvodu bych si opravdu moc přál být tak volný, abych to mohl vzít.“

Earl se opět posadil. „No tak to ti teda děkuju za tu cenu útěchy.“

„Já to tak nemyslel, Earle. A myslím to vážně.“

„Já vím, že ano. Pravda je, že znám ještě pár z těch křupanů, co jsou taky na seznamu, a ty bych nenechal řídit ani vlastní auto.“

„Myslel jsem, žes říkal, že jsou to dobří chlapi.“

„Jen se ti pokouším sdělit, že jestli to nevezmeš ty, chytne se toho někdo jiný.“

„Earle, já si opravdu myslím, že ne –“

Vrchní pilot ho zarazil zvednutím ruky. „Rayi, udělej mi laskavost, ano? Co kdyby ses nerozhodoval hned teď? Jasně, vím, že už jsi téměř rozhodnutý, ale byl bys tak laskav a sdělil mi své oficiální stanovisko, až se na to vyspíš?“

„Budu se kvůli tomu modlit,“ souhlasil Rayford.

„Doufal jsem, že bys to možná mohl udělat.“

„Tak ty mi zakazuješ, abych tomu zkoušejícímu zatelefonoval?“

„Jednoznačně. Jestli chceš podat stížnost, hoď to na papír a pošli to oficiální cestou.“

„A víš to jistě, že chceš na práci, jako je tahle, doporučit někoho, komu nevěříš?“

„Když tvrdíš, žes na toho chlapa nevykonával nátlak, tak ti musím věřit.“

„Nebyl jsem to já, kdo o tom začal mluvit, Earle.“

„Tohle je šílené,“ zavrtěl hlavou vrchní pilot.

„Ke komu ta stížnost přišla?“

„K mé sekretářce.“

„A od koho?“

„Řekl bych, že od jeho sekretářky.“

„Můžu se na to podívat?“

„To bych neměl dovolit.“

„Ukaž mi to, Earle. Nebo si snad myslíš, že tě udám?“

Vrchní pilot zazvonil na sekretářku. „Francine, přineste mi své poznámky o té stížnosti, kterou jste dostala z Dallasu dnes ráno.“ Přinesla mu jediný strojem psaný list papíru. Earl si ho přečetl a poslal ho po desce stolu k Rayfordovi. Stálo tam:

Obdržela jsem telefonický hovor v 11.37 dopoledne od ženy, která se představila jako Jean Garfieldová, sekretářka Jima Longa z Dallasu, zkoušejícího pro udílení pilotních ověření pro společnost Pan-Continental. Zeptala se, jak se postupuje při podání stížnosti na náboženské obtěžování, kterého se dopustil dnes ráno Rayford Steele při zkušebním letu v podobě nátlaku vůči Longovi. Řekla jsem jí, že se jí ozvu. Nenechala své číslo, ale řekla, že zavolá později.

Rayford zvedl papír. „Earle, přece jsi lepší detektiv, než aby ses tím nechal napálit.“

„Co tím chceš říct?“

„Že to smrdí.“

„Ty si myslíš, že to není v pořádku?“

„Tak za prvé ten můj člověk měl připíchnutou identifikační visačku s dvouslabičným příjmením. A kdy naposledy jsi viděl, že by zkoušející měl sekretářku?“

Earl protáhl obličej. „To je dobrý postřeh.“

„A když už se zmiňuješ o postřehu,“ pokračoval Rayford, „rád bych věděl, jestli někdo postřehl, odkud ten hovor přišel. Jak obtížné by bylo to zjistit?“

„Byla by to hračka. Francine! Zavolejte mi bezpečnostní službu, prosím.“

„Nevadilo by ti, kdybys jí řekl, aby mi ověřila ještě něco?“ naléhal dál Rayford. „Požádej ji, ať zavolá na osobní oddělení a zjistí, jestli tam mají nějakého Johna Longa a Jean Garfieldovou, kteří by pro Pan-Continental pracovali.“

„Kdyby ti to nevadilo,“ požádal Bucka zdvořile Carpathia, „rád bych sem teď pozval naše přátele, aby se k nám připojili.“

Už teď? Podivil se v duchu Buck. Právě včas na tu velkou novinu, ať je to, co je to?

„Tohle je vaše představení,“ prohlásil Buck a překvapilo ho, jak ublíženě se Carpathia zatvářil. „Tedy chci říct vaše schůzka. Samozřejmě je pozvěte dál.“

Buck nevěděl, jestli to náhodou neexistuje jen v jeho představách, ale zdálo se mu, že jak Steve Plank, tak Chaim Rosenzweig měli na tváři zasněné, vědoucí výrazy, když vešli v patách s Hattií. Postavila jednu z židlí od konferenčního stolu vedle Bucka z druhé strany a oba příchozí se posadili. Hattie se opět vzdálila.

„Pan Williams má předběžnou podmínku,“ oznámil jim Carpathia, za doprovodu tichého tázavého zamručení z úst Planka i Rosenzweiga, „musí mít svůj hlavní stan v Chicagu.“

„To jen pomůže při užším výběru,“ poznamenal k tomu Rosenzweig. „Nemám pravdu?“

„To skutečně ano,“ souhlasil s ním Carpathia. Buck zalétl pohledem na Planka, který přikyvoval. Generální tajemník se obrátil k Buckovi. „Tady je moje nabídka: Staneš se prezidentem a vydavatelem novin Chicago Tribune, které získám od rodiny Wrigleyů během příštích dvou měsíců. Přejmenují se na Midwest Tribune a vydávány budou pod záštitou společnosti Global Community Enterprises. Jejich hlavním stanem zůstane Tribune Tower v Chicagu. K tvé práci patří limuzína s řidičem, osobní sluha, jakýkoli počet zaměstnanců, který budeš považovat za vhodný, bydlení v rezidenční oblasti North Shore s výpomocí v domácnosti a rekreační chata na Ženevském jezeře v jižním Wisconsinu. Kromě názvu novin a vydavatelské společnosti nebudu zasahovat do tvých rozhodnutí. Budeš mít naprostou volnost vést noviny tak, jak si budeš přát.“ Do hlasu se mu vloudil nádech sarkasmu. „Se zdvojenými věžemi pravdy a spravedlnosti, podpírajícími každé slovo.“

Buck mel neodolatelnou touhu nahlas se zasmát. Nepřekvapilo ho, že Carpathia si může takovou koupi dovolit, ale neexistoval žádný způsob, jak by se člověk, jenž je tolik na očích veřejnosti, mohl skrýt za jméno vydavatelství a porušovat přitom všechna existující pravidla novinářské etiky tím, že bude vlastnit důležitá média, zatímco bude zastávat funkci generálního tajemníka OSN.

„To vám nikdy neprojde,“ sdělil mu své mínění Buck. Ale ten skutečný důvod si nechal pro sebe – totiž, že Carpathia nikdy nedá naprostou svobodu nikomu ze svých podřízených, pokud nebude přesvědčen, že má naprostou vládu nad jeho myšlením.

„To už nech na mně,“ ubezpečil ho Carpathia.

„A s tou neomezenou volností,“ upozornil ho Buck, „budu působit problémy i vám. Jsem stoupencem názoru, že veřejnost má právo znát pravdu. Takže první článek pátrající po tom, jak se věci ve skutečnosti mají, ať už ho zadám, nebo napíšu sám, bude o vlastnictví toho nakladatelství.“

„Takovou publicitu bych přivítal,“ prohlásil Carpathia. „Co je špatného na tom, že Spojené národy vlastní noviny, které jsou věnovány zprávám z celého světa?“

„Vy je nebudete vlastnit osobně?“

„To je jen hraní se slovíčky. Bude-li patřičnější, aby ty noviny vlastnily raději Spojené národy než já, tak daruji ty peníze, nebo je koupím a daruji společnost OSN.“

„V tu chvíli se pak ovšem z Tribune stává tiskový nástroj instituce Spojených národů, propagující její interní zájmy.“

„Což vše činí legální.“

„Ale zároveň i bezzubé s ohledem na nezávislost zpravodajství.“

„To už bude na tobě.“

„To myslíte vážně? Vy byste dovolil, aby vás váš vlastní list kritizoval? Třeba se i dostal do sporu s OSN?“

„Vítám tu zodpovědnost. Mé pohnutky jsou čisté, mé cíle mírumilovné a ti, co mi naslouchají, jsou po celém světě.“

Buck se v zoufalství obrátil na Steva Planka, protože moc dobře věděl, že Steve již prokázal, že je náchylný podléhat Carpathiově moci. „Steve, ty jako tiskový poradce generálního tajemníka mu přece musíš říct, že takový počin postrádá důvěryhodnost! Nebude to bráno vážně.“

„Ostatní zpravodajská média to opravdu zpočátku nebudou brát vážně, Bucku,“ uznal Steve. „Ale neuteče moc vody a společnost Global Community Publishing bude vlastnit i tyhle sdělovací prostředky.“

„Takže monopolizováním vydavatelského průmyslu vyloučíte konkurenci a veřejnost nepozná rozdíl?“

Carpathia přikývl. „To je jeden způsob, jak se na to dívat. A kdyby mé motivy byly jen trochu jiné než ideální, měl bych na krku i problémy. Ale co je špatného na tom, ovládat globální zpravodajství, když se ubíráme cestou k míru, souzvuku a jednotě?“

„A kde je ta síla samostatného myšlení?“ zeptal se Buck. „Kam se poděl prostor pro diametrálně rozdílné myšlenky? Co se stane s úsudkem veřejného mínění?“

„Veřejné mínění,“ oponoval mu Steve, „se dovolává toho, co jim generální tajemník může nabídnout.“

Buck byl poražen a věděl to. Nemohl očekávat, že by Chaim Rosenzweig rozuměl novinářské etice, ale když takový starý harcovník jako Steve Plank dokáže podporovat plátek pějící chválu na benevolentního diktátora, jaká zbývá naděje?

„Nedovedu si představit, že bych byl zapleten do takového podniku,“ prohlásil Buck.

„Tenhle člověk je k zulíbání!“ rozjařeně zvolal Carpathia a Plank a Rosenzweig s úsměvem pokyvovali hlavami. „Přemýšlej o tom. Probírej to ze všech možných stran. Nějak to zlegalizuji natolik, aby to bylo přijatelné dokonce i pro tebe, ale pak už nepřijmu ne jako odpověď. Chci ty noviny a taky je dostanu. Chci, abys je řídil ty, a taky tě do nich dostanu. Svobodu Bucku Williamsovi. Naprostou svobodu. V den, kdy si budeš myslet, že do toho zasahuji, můžeš odejít s nezkráceným platem.“

Ray poděkoval Earlovi Hallidayovi za důvěru a slíbil, že se té možnosti hned teď sám nezříká – i když si vůbec nedovedl představit, že by tu práci přijal. Zůstal stát v letištní hale u jinak liduprázdné řady telefonních kójí s automaty na mince. Francine, Earlova sekretářka, potvrdila, že pro Pan-Continental nepracuje žádná Jean Garfieldová. A zatímco Jamesů Longů tam bylo dokonce rovných šest, čtyři z nich byli v oddělení nakládání zavazadel a zbývající dva patřili mezi příslušníky úřednického aparátu. Žádný z nich navíc nepracoval v Dallasu, rozhodně nikdo z nich nebyl zkoušejícím a ani jeden neměl vlastní sekretářku.

„Kdo to může být, kdo po tobě jde?“ zeptal se ho před chvílí Earl.

„Nemám nejmenší představu.“

Francine mu také oznámila, že telefonní hovor, který ráno brala, byl vystopován do New Yorku. „Bude jim to pár hodin trvat, než zjistí přesné telefonní číslo,“ poznamenala, ale Rayford v okamžitém záblesku jasnozřivosti náhle věděl, kdo to byl. Nebylo mu sice moc dobře jasné, proč by to měla dělat, ale takový kousek by mohla provést jen Hattie Durhamová. Jen ona měla přístup k lidem v Pan-Continental, kteří by věděli, kde zrovna je a co toho rána dělá. A co se skrývalo za tím letounem číslo jedna vojenského letectva?

Zavolal na informace a dostal číslo do OSN. Nejprve se dovolal na ústřednu, pak na administrativní oddělení, kde konečně napočtvrté dostal k telefonu Hattii.

„Tady Rayford Steele,“ řekl stroze.

„Ale nazdar, kapitáne Steele!“ rozjásanost v jejím hlase v něm vyvolala silný pocit znechucení.

„Vzdávám to,“ oznámil jí Rayford. „Ať už máš za lubem cokoli, tak jsi vyhrála.“

„Já nevím, o čem je řeč.“

„No tak, Hattie, nedělej, že o ničem nevíš.“

„Ach tak! Ta moje zpráva! Jen jsem si myslela, že to je legrační, protože jsem onehdy mluvila s jednou známou z dopravního v Pan-Continental a ta mi říkala, že můj starý přítel si dnes ráno v Dallasu obnovuje oprávnění na Boeing 757. Nebyla to legrace, že jsem zrovna měla připravený mail, který jsem ti chtěla poslat? Nebylo to k popukání?“

„Jo, obrovská legrace. A co to znamená?“

„Ten vzkaz? Ale vůbec nic. Tys to už určitě věděl, že ano. Všichni vědí, že nový letoun číslo jedna vojenského letectva bude ‚sedmapadesátka‘, nebo ne?“

„Jo, takže proč mi to bylo nutné připomínat?“

„Byl to jen takový žert, Rayforde. Dělala jsem si z tebe legraci kvůli tomu, že si obnovuješ oprávnění, jako kdybys měl být prezidentův nový pilot. Copak to nechápeš?“

Bylo to vůbec možné? Copak opravdu mohla být tak naivní a nevinná? Mohla snad udělat něco tak nejapného a mít zároveň takové štěstí? Chtěl se jí zeptat, jak věděla, že mu tu práci nabídnou, ale pokud o tom neměla ponětí, tak on jí to v žádném případě neměl v úmyslu věšet na nos.

„Jo, chápu to. Je to hrozná psina. Takže kvůli čemu byla ta falešná stížnost?“

„Falešná stížnost?“

„Neplýtvej časem, Hattie. Jsi jediná osoba, která věděla, kde jsem a co dělám, a mohla si vymyslet nějaké fingované obvinění o náboženském obtěžování.“

„Jo tak tohle!“ zasmála se. „To jsem si jen tak tipla. Měl jsi nějakého zkoušejícího, ne?“

„To ano, jenomže jsem ne –“

„A to sis určitě nemohl nechat ujít, masírovat ho se svou náborovou řečí, nemám pravdu?“

„To tedy nemáš.“

„Ale no tak, Rayforde. Vysypals to na mě, na svou vlastní dceru, na Camerona Williamse, Earla Hallidaye, prostě na každého, s kým jsi od té doby mluvil. Opravdu? Tys tomu zkoušejícímu nekázal?“

„Po pravdě řečeno ne.“

„Tak fajn, odhadla jsem to špatně. Ale stejně je to legrační, nemyslíš? Pravděpodobnost byla na mé straně. Co by sis byl myslel, kdybys to na něj byl vytáhl a pak se setkal se stížností? Ty by ses mu omluvil, on by to popřel. Já miluju kanadské žertíky. No tak, oceň to trochu.“

„Hattie, jestli se mi snažíš oplatit to, jak jsem se k tobě choval, uznávám, že si to zasloužím.“

„Ale ne, Rayforde, tak to není. To už mám za sebou. S tebou už jsem se vypořádala. Kdybychom spolu něco měli, nikdy bych se nedostala tam, kde jsem dnes. A věř mi, už nikdy nechci být někde jinde. A tohle neměla být žádná pomsta. Jen legrace. Ale jestli tě to nepobavilo, tak mě to mrzí.“

„Dostal jsem se kvůli tomu do pěkné kaše.“

„Ale neříkej. Jak dlouho by trvalo takový výmysl ověřit?“

„Nechme toho, povedlo se ti to. Máš pro mě ještě další překvapení?“

„Myslím, že ne, ale buď na stráži.“

Rayford nevěřil ani jedinému jejímu slovu. Carpathia musel vědět o nabídce Bílého domu. Hattiin vzkaz, ta nabídka a to, že její žertík málem zapříčinil jeho vyřazení z výběru – až příliš mnoho náhodných shod na to, aby to byl pouze její neobratný pokus o kanadský žert. Rayford nebyl zrovna v nejlepší náladě, když se vrátil na parkoviště. Doufal jen, že Chloe už není naštvaná. Kdyby byla, tak by se možná mohli trochu zchladit ještě před večerní schůzkou.

Chaim Rosenzweig položil svou drsnou ruku Buckovi na koleno. „Naléhavě tě žádám, abys to vysoce prestižní postavení přijal. Jestli ho neakceptuješ ty, přijme ho někdo jiný, a pak už to tak dobré noviny nebudou.“

Buck neměl v úmyslu se s Chaimem přít. „Děkuju,“ vyřešil to. „Budu toho mít hodně na přemýšlení.“ O přijetí nabídky však ve skutečnosti vůbec neuvažoval. Toužil si o tom všem popovídat nejdřív s Chloe a pak s Brucem a Rayfordem.

V okamžiku, kdy je Hattie Durhamová s omluvami přerušila a popošla k psacímu stolu, aby něco tiše sdělila Carpathiovi, začal Buckovi cosi šeptat i Steve. Buck však měl užitečný dar rozpoznat, co stojí za poslouchání a co není třeba vnímat. V této chvíli se rozhodl, že bude zajímavější natahovat uši a připoslouchávat rozmluvě mezi Hattií a Nicolaem, než věnovat pozornost Stevovi. Naklonil se tedy k němu a předstíral, že ho poslouchá.

Buck věděl, že se ho Steve bude snažit přesvědčit, aby tu práci vzal, že se ho bude snažit ujistit, že to byl právě on, kdo za něj lobboval. Možná připustí, že i jemu to jako novináři zní bláznivé, ale že tohle je zkrátka nový svět, a všechno to další obvyklé prázdné mlácení slámy. Buck tedy kýval hlavou, nespouštěl ze svého bývalého šéfa oči, ale naslouchal šepotu Hattie Durhamové s Carpathiou.

„Právě jsem měla telefonický rozhovor s cílem,“ oznámila mu.

„Ano? A jak?“

„Netrvalo dlouho a přišel na to.“

„A co vojenský letoun číslo jedna?“

„Myslím, že o tom nemá ani ponětí.“

„Dobrá práce. A to druhé?“

„Ještě žádná reakce.“

„Děkuju ti, drahá.“

Cíl. To znělo dost zlověstně. Usoudil, že to ostatní mělo co dělat s Carpathiovým letem odpoledne prezidentským letadlem.

Carpathia opět obrátil pozornost na svého hosta. „Přinejmenším si o tom, Bucku, promluv s lidmi, na kterých ti záleží. A jestli máš nějaké určitější sny, kterých bys mohl dosáhnout za předpokladu, že bys měl neomezené zdroje, nezapomeň, že právě v tuhle chvíli jsi na koni. Prostě jsi teď zboží na trhu a já jsem kupec, který obvykle dostane to, co chce!“

„Nutíte mě, abych vás odmítl jen proto, abych dal najevo, že nejsem na prodej.“

„A jak už jsem tolikrát řekl, to je přesně důvod, proč jsi na tu práci jak dělaný. Nedělej chybu tím, že si necháš ujít životní příležitost jen proto, abys dokázal nějakou hloupost.“

Buck se cítil chycený do pasti. Po jedné jeho straně seděl muž, kterého obdivoval a pracoval pro něj celé roky, zásadový žurnalista. Po druhé muž, kterého miloval jako svého otce, vynikající vědec, který byl v mnohém tak naivní, že to z něj dělalo dokonalý doplněk jednoho z pěšců v šachové partii o konec světa. Za dveřmi bylo děvče, s nímž se setkal v letadle v den, kdy Bůh vpadl do koloběhu světa. Představil ji Nicolae Carpathiovi jen proto, aby se před ní pochlubil, a hleďme, kam to oni dva spolu dotáhli…

Přímo před sebou měl pohledného Carpathiu, pozorujícího jej s odzbrojujícím úsměvem. Přitom právě jemu ze všech čtyř lidí, s nimiž dnešního dne jednal, Buck rozuměl nejlépe. Zároveň však chápal i to, že Carpathia je muž, na nějž on nemá ten nejmenší vliv. Nebylo už pozdě přemlouvat Steva a varovat ho před tím, do čeho se vlastním přičiněním dostal? Nebylo příliš pozdě i na záchranu Hattie před neuváženým vztahem s Carpathiou? Vždyť jejich seznámení měl na svědomí právě on. Nenacházel snad Chaim příliš velké zalíbení v geopolitických šarádách, než aby byl ochoten naslouchat rozumu a pravdě?

A copak by to nebyl konec všech nadějí, že skryje před Carpathiou pravdu – že on sám je pod ochranou Pánaboha před jeho mocí –, kdyby se nakrásně svěřil některému z těch tří?

Buck se už nemohl dočkat, až bude zpátky v Chicagu. Jeho byt tam byl úplně nový a pocit důvěrně známého útočiště mohl poskytovat jen stěží. O přátelích, které nedávno získal, bylo možno říct, že jsou rovněž noví, ale na světě neexistoval nikdo, komu by důvěřoval víc. Bruce naslouchal a studoval a modlil se a nabízel radu. Rayford se svým vědeckým, analytickým a pragmatickým myšlením dokázal přicházet s návrhy, ale nikdy nevnucoval své názory.

Byla to však Chloe, kterou postrádal nejvíc. Byla snad jeho darem od Pánaboha? Vybavil se mu její obraz před očima ve chvílích, když se cítil v přítomnosti Carpathii nejzranitelnější, právě díky Bohu? Buck si musel přiznat, že tu ženu sotva zná. Ženu? Vždyť teprve nedávno odrostla dívčím střevíčkům, ale připadala mu… jaká vlastně? Vyspělá? Víc než vyspělá. Magneticky přitažlivá. Zdálo se mu, že když ho poslouchá, její oči se do něj přímo vpíjejí. Rozuměla mu a chápala ho. Dokázala přispět radou, a aniž by pronesla slovo, vytvářela zpětnou vazbu jeho slov.

V její přítomnosti pociťoval klid a pohodu a také bezpečí. Sotva se jí dosud dvakrát lehce dotknul. Jednou, aby jí utřel z koutku úst zbytek čokolády, a pak v kostele den předtím, jen aby na sebe obrátil její pozornost. A přesto právě teď, když byl od ní vzdálen dvě hodiny cesty letadlem, pocítil neodolatelnou touhu obejmout ji.

Samozřejmě to nemohl udělat. Téměř ji neznal a nechtěl ji vylekat. A přesto se v duchu těšil na den, kdy se spolu budou cítit dostatečně volně, aby se drželi za ruce nebo se k sobě těsně přimkli. Představoval si, jak spolu někde sedí a jen se těší ze společnosti jeden druhého, ona má položenou hlavu na jeho prsou a on ji rukou objímá kolem ramen.

A uvědomil si, jak zoufale osaměle se cítí.

Rayford zastihl Chloe ve špatném rozpoložení. Už předtím se rozhodl, že jí prozatím o událostech toho dne nic neřekne. Bylo to příliš podivné a ona sama měla zjevně za sebou pořádně skličující den. Vzal ji do náruče a ona se rozplakala. Rayford si všiml obrovské kytice, vyčuhující z koše na odpadky.

„Ty to ještě celé zhoršily, tati. Přesto mi moje reakce ukázala, jak moc jsem o Bucka stála.“

„To z tvých úst zní zatraceně analyticky,“ poznamenal Rayford, a snad ještě předtím, než to vypustil z úst, už toho litoval.

„Nemůžu být analytická jen proto, že jsem ženská, tos tím chtěl říct?“

„Promiň! Neměl jsem něco takového vůbec vypustit z úst.“

„Já tady sedím a brečím a z toho vyplývá, že celá moje reakce je pouze emocionální, tak jsi to myslel? Nezapomínej, tati, že mám za sebou pět semestrů s děkanským stipendiem. A při tom může být člověk sotva emocionální, to vyžaduje dost analytický přístup. A navíc jsem víc po tobě než po mamince, vzpomínáš si, žes to vždycky tvrdil?“

„Jak by ne. A protože jsme takoví, jací jsme, tak jsme stále ještě tady.“

„No, já jsem ráda, že máme jeden druhého. Alespoň jsem byla ráda, dokuďs mě neobvinil z toho, že se chovám jako typická ženská.“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Ale myslel sis to.“

„Takže ty umíš číst lidem myšlenky?“

„Jo, jsem emocionální vědma.“

„Tak to se vzdávám,“ pokusil se o vtip Rayford.

„Ale no tak, tati. Nevzdávej se předčasně. Kdo prohrává dřív, než musí, toho nemá nikdo rád.“

Při zpátečním letu, opět hýčkaný pozornostmi v oddělení první třídy, měl Buck co dělat, aby se nahlas nepochechtával. On a vydavatel Tribune! Za dvacet let by to možná bral, pokud by ty noviny nevlastnil Carpathia a Kristus by se nevracel na svět tak brzo. Připadal si, jakoby vyhrál v loterii v době, kdy už peníze ztratily jakoukoli cenu.

Po večeři se pohodlně usadil a zadíval se na zapadající slunce. Uběhlo už hodně, hodně let od doby, kdy ho nějaké město přitahovalo kvůli konkrétní osobě. Podaří se mu vrátit se včas, aby se s ní na dnešní večerní schůzce viděl? Kdyby provoz nebyl tak hrozný, možná by získal dostatek času na to, aby si s ní promluvil tak, jak si to velice přál.

Buck nechtěl odradit Chloe tím, že by se vyjádřil až příliš konkrétně, ale toužil se jí omluvit za své nejasné chování. Nechtěl nic uspěchat. Kdo ví? Možná, že ona nemá zájem. Věděl jistě jediné – on nechce být tím, kdo zavře dveře před jakoukoli možností. Neměl by jí nakonec zavolat z letadla?

„Bruce mi dnes nabídl práci,“ pochlubila se Chloe.

„Ty si děláš legraci,“ nevěřil jí Rayford. „A jakou?“

„Něco, co přímo souvisí s tím, co děláme. Studovat, zkoumat, připravovat se na hodiny a vyučovat.“

„Kde? A co?“

„Ve sboru. Chce ‚znásobit pastorační úsilí‘, jak tomu říká.“

„A to je placené místo?“

„Jo. Na plný úvazek. Mohla bych pracovat doma i v kostele. Zadával by mi úkoly, pomáhal vytvářet osnovy, a všechno, co s tím bude souviset. Chce postupovat s tím vyučováním pomalu, protože je to pro mě tak nové. Spousta z těch lidí, které budu vyučovat, strávila celý svůj život ve sboru a v nedělní škole.“

„A co bys vyučovala?“

„Totéž, co vyučuje on. Můj výzkum by i jemu pomáhal v přípravách hodin. A nakonec bych učila i v nedělní škole a malé skupinky. Tebe i Bucka požádá o totéž, ale samozřejmě ještě neví, co má Buck za lubem s tou svou snoubenečkou.“

„A tys byla natolik prozíravá, žes mu to neřekla.“

„Prozatím,“ upřesnila to Chloe. „Jestli si ale Buck neuvědomí, že se to nedělá – a možná, že mu to nedojde –, někdo to Bruceovi říct musí.“

„A ty se samozřejmě o ten úkol dobrovolně hlásíš.“

„Řeknu mu to, jestli mu to nebude ochoten povědět někdo jiný. Jsem jediná, kdo to teď ví z první ruky.“

„A nejde v tvém případě tak trochu o střet zájmů?“

„Tati, já vůbec nedokážu odhadnout, jak moc jsem doufala, že se záležitost s Buckem nějak vyvine. Teď bych ho ale už nechtěla, i kdyby za mnou skákal.“

Vtom zazvonil telefon. Rayford ho vzal, pak přikryl mluvítko. „Tady máš možnost to dokázat,“ sdělil jí. „Buck volá z letadla.“

Chloe zašilhala, jako kdyby se rozhodovala, jestli má být vstřícná. „Dej mi ho,“ rozhodla se nakonec.

Buck věděl, že Rayford Steele určitě řekl dceři, kdo volá. Ale její haló vyznělo odměřeně a jménem ho neoslovila, takže se cítil donucen se představit.

„Chloe, tady Buck! Jak se máš?“

„Už mi bylo i líp.“

„Co se děje? Jsi nemocná?“

„Jsem v pořádku. Chtěl jsi něco?“

„Hm, jo. Tak nějak jsem tě chtěl dnes večer vidět.“

„Tak nějak?“

„No, jo, tedy, chci tě vidět. Můžu?“

„Uvidím tě na té schůzce v osm, ne?“ připomněla mu.

„To jo, jen jsem si myslel, jestli bys nemohla přijít o chvilku dřív?“

„Já nevím. A cos mi chtěl?“

„Jen si s tebou promluvit.“

„Tak mluv.“

„Chloe, co se děje? Uteklo mi něco? Zdá se, že se zlobíš.“

„Kytky jsou v popelnici, jestli ti to něco napoví,“ oznámila mu.

Kytky jsou v popelnici, opakoval si v duchu. To byl obrat, který ještě nikdy neslyšel. Muselo to něco znamenat pro lidi její generace. Možná je slavný novinář, ale tohle mu tedy uniká.

„Promiň?“ zeptal se nechápavě.

„Na to už je moc pozdě,“ odpověděla mu na to.

„Chtěl jsem se omluvit – nepochopil jsem, cos říkala.“

„Tys mě neslyšel?“

„Slyšel jsem tě, ale nerozumím tomu, co to má znamenat.“

„Co na větě ‚kytky jsou v popelnici‘ nechápeš?“

Choval se k ní v pátek večer možná trochu odtažitě, ale co zase bylo tohle? No, ona stála za tu námahu, aby to zjistil. „Tak začněme s těmi kytkami,“ vybídl ji.

„Dobře, pustíme se do toho,“ souhlasila.

„O jakých kytkách mluvíme?“

Rayford posunky obou rukou naznačoval Chloe, aby to nehnala do krajnosti. Bál se, že vybuchne, a ať už se dělo cokoli, v žádném případě to Buckovi neusnadňovala ani za mák. Kdyby bylo něco pravdy na tom, co Chloe tvrdila, neměla zřejmě v úmyslu mu dovolit, aby dal tímto způsobem věci do pořádku. Je možné, že Buck ještě nesprovodil ze světa všechny své zástoje z dřívějšího života. Ve skutečnosti mohly existovat oblasti, které se budou muset vyřešit s otevřeným hledím. Neplatilo to ale nakonec o všech čtyřech členech jejich malého oddílu Bojovníků trýzně?

„Uvidíme se dnes večer, jo?“ uzavřela to Chloe. „Ne, ne před tou schůzkou. A nevím, jestli budu mít čas potom, nebo ne… Asi to záleží na tom, v kolik hodin se tam odtud dostaneme, odhaduju… Ano, říkal od osmi do deseti, ale, Bucku, nedošlo ti, že s tebou zrovna teď nijak zvlášť nechci mluvit? A nevím, jestli se mi s tebou bude chtít mluvit i později… Jo, uvidíme se pak.“

Zavěsila. „Uf, ten chlap je ale neodbytný! Zjišťuju u něj vlastnosti, které jsem si nikdy nepředstavovala, že by měl.“

„Pořád si ještě přeješ, aby se něco vyvinulo?“ zeptal se Rayford.

Zavrtěla hlavou. „Jestli něco bylo, tak teď to už vyhaslo.“

„Ale pořád to ještě bolí.“

„To teda jo. Já si vůbec neuvědomovala, jaké do toho vkládám naděje.“

„Hrozně mě to, miláčku, mrzí.“

Sesula se na gauč a skryla si hlavu do dlaní. „Tati, já vím, že jeden druhému nic nedlužíme. Nezdá se ti ale, že on a já jsme toho spolu tolik namluvili a jsme spolu natolik svázaní, že jsem měla vědět, jestli někdo takový v jeho životě existuje?“

„Řekl bych, že ano, určitě.“

„Je možné, že jsem se v něm tak hrozně spletla? To si opravdu myslí, že je v pořádku mluvit o tom, jak se mu líbím, aniž by mi zároveň řekl, že není volný?“

„Vůbec si to nedovedu představit.“

Rayford nevěděl, co jiného by jí měl odpovědět. Jestli na tom, co Chloe říkala, něco bylo, začínal také pomalu ztrácet k Buckovi úctu. Vždyť se zdálo, že je to tak slušný člověk. Rayford jen doufal, že mu budou schopni pomoct.

Bucka to zranilo. Stále ještě toužil po tom, setkat se s Chloe, ale po jeho idealizovaném snu byla veta. Zřejmě něco vyvedl, nebo naopak něco neudělal, a bude ho to stát víc než jen malou omluvu, než se dokáže přes ty zmatené náznaky dostat k jádru věci.

Kytky jsou v popelnici, zase mu blesklo hlavou. Co to pro všechno na světě může znamenat?

(8)

Buck otevřel dveře od bytu a ty se zarazily o krabice naskládané na sebe hned ve vchodu. Bude muset Alici poslat poděkování. Moc si přál, aby měl čas si už teď všechno ve své domácí kanceláři zorganizovat, ale musí sebou hodit, jestli má mít nějakou šanci, že zastihne Chloe před začátkem schůzky.

Ke kostelu Nové naděje dorazil o půl hodiny dřív a všiml si, že Rayfordovo auto již stojí na parkovišti hned vedle Bruceova vozu. Dobré je to, pomyslel si, všichni jsou tu. Mrkl na hodinky. Nezapomněl snad na časový posun? Že by přišel pozdě? Pospíchal do kanceláře a zaklepal na Bruceovy dveře, až když už vstupoval. Bruce a Rayford vzhlédli a tvářili se rozpačitě. Byli tam jen oni dva.

„Omlouvám se, asi jdu moc brzo.“

„To jo, Bucku,“ souhlasil Bruce. „Ještě nám to bude chvilku trvat. Začneme v osm, ano?“

„Tak jo. Já si zatím popovídám s Chloe. Je tady?“

„Přijede až za chvilku,“ oznámil mu Rayford.

„Tak fajn, zatím na ni počkám venku.“

„Takže nejdřív ze všeho ti chci pogratulovat,“ popřál pastor Rayfordovi. „Nezávisle na tom, jak se rozhodneš, to ber jako neuvěřitelnou čest a je to velký úspěch. Nedokážu si vůbec představit, že by se našel některý pilot, který by tu práci odmítl.“

Rayford se opřel. „Po pravdě řečeno, moc času jsem nestrávil tím, že bych o tom uvažoval tímto způsobem. Myslím, že bych měl být asi vděčný.“

Bruce přikývl. „Řekl bych, že ano. Chtěl jsi ode mne radu, nebo si o tom jen popovídat? Je jasné, že se kvůli tomu spolu pomodlíme.“

„Čekám na radu.“

„Víš, Rayforde, cítím se v téhle otázce tak nedokonalý. Oceňuji, že chceš zůstat v Chicagu, ale musíš taky zvážit, jestli je ta příležitost seslána Bohem, nebo ne. I já chci zůstat tady v okolí, ale cítím, že mé kroky vede k tomu, abych cestoval, zakládal další malé skupinky, abych se jel podívat do Izraele. Já vím, že tu nezůstáváš jen kvůli mně, ale –“

„Je to jeden z důvodů, Bruci.“

„Vážím si toho, ale kdo ví, jak dlouho tady budu?“

„Potřebujeme tě, Bruci. Myslím, že Bůh pro to má nějaký důvod, když tě tu drží.“

„Předpokládám, že ti Chloe řekla, že teď hledám větší počet učitelů.“

„Řekla mi o tom a je z toho celá pryč. I já jsem ochoten se učit.“

„Normálně bychom ve sboru nenechali čerstvě obrácené na víru učit nebo vést ostatní, ale teď nám nezbývá žádná jiná možnost. Já sám jsem doslova čerstvě obrácený na víru. Vím, že by z tebe byl moc dobrý učitel, Rayforde. Problém je v tom, že se nemohu zbavit myšlenky, že ta příležitost s prezidentem je natolik mimořádná, že bys o ní měl vážně uvažovat. Jen si představ, jaký vliv bys mohl mít na samotného prezidenta Spojených států.“

„Nemyslím si, že prezident a jeho pilot spolu přijdou nějak moc do styku, pokud vůbec kdy.“

„Nedělá pohovor s novým pilotem?“

„O tom moc pochybuju.“

„Člověk by myslel, že bude chtít poznat muže, který má jeho život ve svých rukou pokaždé, když se letadlo odpoutá od země.“

„Jsem přesvědčen o tom, že důvěřuje lidem, kteří o tom rozhodují.“

„Určitě se ale najdou příležitosti, kdy se s ním do styku dostaneš.“

Rayford pokrčil rameny. „Snad ano.“

„Fitzhugh, i když je jako prezident silný a nezávislý, musí být jako člověk vyplašený a tápající, stejně jako každý jiný občan. Jen pomysli na tu poctu, moci povědět vůdčí osobnosti svobodného světa o Ježíši Kristu.“

„A pak kvůli tomu ztratit práci,“ doplnil ho Rayford.

„Budeš si samozřejmě muset vybrat jen některé body. Ale prezident ztratil při nanebevzetí několik příbuzných. Co vlastně prohlásil, když se ho zeptali, co si o tom myslí? Něco na ten způsob, že je přesvědčen, že to nemohlo být boží dílo, protože on vždy v Boha věřil.“

„Ty o tom mluvíš tak, jako kdybych už skutečně tu práci vzal.“

„Rayforde, nemůžu za tebe dělat žádné rozhodnutí, ale potřebuju, aby sis zapamatoval jedno: Tvoje oddanost se nyní přednostně netýká tohoto sboru ani Bojovníků trýzně, ale Ježíše Krista. Jestliže se rozhodneš tuto příležitost nevyužít, měl bys raději být skálopevně přesvědčen, že skutečně není seslána od Pánaboha.“

To je celý Bruce, blesklo Rayfordovi hlavou, obrátit to a dívat se na to ze zcela jiné strany. „Myslíš, že bych o tom měl říct Chloe a Buckovi?“

„Jedeme v tom všichni společně,“ odpověděl mu na to Bruce.

„Teď ještě,“ odvedl Rayford řeč jinam, „bych z tebe chtěl vymámit názor na další věc. Jaký je tvůj názor na lásku v tomto období dějin?“

Bruce byl náhle celý nesvůj. „Tak to bych taky rád věděl,“ přiznal se. „Upřímně řečeno vím, proč se na to ptáš.“ O tom ovšem Rayford silně pochyboval. „Dovedu si představit ten pocit osamění. Ty máš alespoň doma Chloe, ale jistě musíš pociťovat bez ženy stejně bolestnou prázdnotu jako já. Už jsem přemýšlel o tom, zda mám tímto obdobím sedmi či kolika let procházet dál sám. Moc se mi ta myšlenka nelíbí, ale na druhou stranu vím, že budu mít mnoho práce. Mám-li být upřímný, tak se mi zdá, že v sobě chovám naději, zda by Pánbůh nemohl do mého života někoho přivést. Teď je samozřejmě ještě příliš brzy. Budu prožívat smutek a žal nad ztrátou manželky ještě hodně dlouho, jako kdyby zemřela. Vím, že je v nebi, ale pro mě je mrtvá. Jsou dny, kdy se cítím tak opuštěný, že mohu sotva dýchat.“

To bylo obnažení stejně důvěrné, jak bylo u Bruce obvyklé od chvíle, kdy vyprávěl o tom, jak jej minulo nanebevzetí. Rayford cítil, že celý ztuhl, vždyť právě z jeho popudu k tomu pastorovu přiznání došlo. Ptal se vlastně jen kvůli Chloe. Zamilovala se do Bucka, a jestli se ten vztah nebude vyvíjet dál, bylo žádoucí, aby se ocitla v situaci, kdy by se mohl objevit někdo jiný? Nebo to nebylo vhodné, vezme-li se v úvahu těch několik málo let, které zbývají, než se Kristus opět vrátí?

„Mne zajímá jen to, jak by měl člověk uvažovat,“ vysvětloval Rayford. „Kdyby se dva lidé do sebe zamilovali, co s tím mají dělat? Říká bible něco o manželství v tomto období?“

„Výslovně ne,“ přiznal Bruce, „pokud to tak mohu říct. Ale na druhou stranu to ani nezakazuje.“

„A co děti? Bylo by moudré od nějaké dvojice, aby do takového světa přivedla děti?“

„O tom jsem vůbec nepřemýšlel,“ přiznal se Bruce. „A ty bys chtěl další dítě ve svém věku?“

„Bruci! Já se nechci znovu oženit. Já přemýšlím o Chloe. Netvrdím, že má nějaké úmysly, ale kdyby měla…“

Bruce se se zavrzáním opřel o opěradlo své židle. „Představ si ale, že bys měl v téhle době dítě. Nemusel bys uvažovat o tom, kam ho pošleš na střední školu a už vůbec ne, na kterou univerzitu. Vychovával bys ho tak, aby bylo během několika málo let připravené na návrat Krista.“

„Jenže bys zároveň tomu dítěti připravil život naplněný strachem a nebezpečím a pětasedmdesátiprocentní nadějí, že zemře během období hrůz, které mají přijít.“

Bruce si podepřel bradu dlaní a loktem se opřel o psací stůl.

„Máš naprostou pravdu,“ připustil. „Musel bych poradit hodně opatrnosti, modliteb a zkoumání duše, než by se člověk k něčemu takovému odhodlal.“

Buck nikdy neuměl trpělivě čekat. Probíral poličky v místnosti před Bruceovou kanceláří. Bylo zjevné, že tady bývalý pastor nechával své méně často používané knihy s odkazy. Buck zjistil, že tam jsou desítky knih s esoterickou starozákonní tématikou. Několik z nich i prolistoval, ale připadaly mu suchopárné.

Pak narazil na ročenku sboru doplněnou o fotografie z doby přede dvěma roky. Pod písmenem B v ní byl obrázek mladšího, dlouhovlasého Bruce Barnese. Vypadal baculatější v obličeji, na tváři měl poněkud nepřirozený úsměv a obklopovaly ho manželka s dětmi. Co všechno to Bruce ztratil! Jeho žena vypadala příjemně, byla baculatá, s unaveným, ale upřímným úsměvem.

Na následující stránce byl doktor Vernon Billings, nyní již zmizelý hlavní pastor sboru. Vypadal nejméně na šedesát pět, a byl na fotografii se svou drobnou ženou, třemi dospělými dětmi a jejich protějšky. Od Bruce se Buck dozvěděl již dřív, že nanebevzetí potkalo celou pastorovu rodinu. Pastor Billings měl vzezření Henryho Fondy, i s vějířky vrásek kolem očí a křivým úsměvem. Vypadal jako člověk, kterého by Buck rád poznal.

Otočil stránky ročenky dozadu a našel si Steeleovi. Rayford ve své uniformě pilota vypadal skoro stejně tak jako dnes. Měl možná méně šedin a odhodlanější pohled. A Irena. Byl to její první obrázek, který Buck viděl. Vypadala bystře a vesele, a kdyby mohl člověk věřit snobským studiím foto-psychologie, dalo by se hádat, že je svému manželovi oddána více než on jí. Tiskla se k němu a on seděl rovně a ztuhle.

Na obrázku byl rovněž Rayford Junior, který byl uveden v záhlaví jako „Raymie, 10“. On a jeho matka měli u svých jmen hvězdičku. Rayford ne. A Chloe rovněž ne. Ve sborníku byla zařazena jako „18, první ročník na univerzitě ve Stanfordu, Palo Alto, Kalifornie (nevyobrazena)“.

Buck si našel ve vysvětlivkách, že hvězdička označuje členy sboru. Vyvodil z toho, že ostatní byli jen pouhými návštěvníky kostela.

Buck se podíval na hodinky. Za deset minut osm. Vykoukl oknem na parkoviště. Teď už tam vedle Rayfordova a pastorova a Bruceova vozu stálo i druhé auto Steeleových. Položil ruku na okno, aby přerušil zrcadlení, a zahlédl za volantem auta sedět Chloe. Deset minut už bylo hodně málo času na to, aby si promluvili, ale alespoň by ji mohl pozdravit a doprovodit dovnitř.

Jakmile Buck vykročil ze dveří, Chloe se vynořila z auta a spěchala směrem ke kostelu. „Ahoj, ahoj!“ zavolal na ni.

„Nazdar, Bucku,“ pozdravila ho bez zjevného nadšení.

„Jsou kytky stále ještě v popelnici?“ pokusil se získat alespoň malou nápovědu, co to s ní vlastně je.

„Vlastně ano,“ odpověděla a protáhla se lehce okolo něj a sama si otevřela dveře. Šel za ní do schodů, přes vstupní halu a tam, kde byly kanceláře.

„Myslím, že na nás ještě nemají čas,“ upozornil ji, když zamířila rovnou ke dveřím do Bruceovy kanceláře a zaklepala.

Zjevně jí Bruce řekl totéž, protože vycouvala s omluvou zase ven. Bylo jasné, že by Chloe byla raději kdekoli jinde než tady, a dívala se raději na cokoli jiného než na něj. Nebylo pochyb o tom, že plakala, a obličej měla zarudlý a napuchlý. Bolestivě pociťoval potřebu se s ní zase udobřit. Cosi mu napovídalo, že za tím není pouhá náladovost, což byla asi součást její osobnosti, na niž si bude muset zvyknout. Něco konkrétního se ale zjevně přihodilo a Buck byl příčinou. Netoužil v tu chvíli po ničem jiném, než aby se tomu dostal na kloub. Nejspíš to bude muset počkat.

Chloe se posadila se založenýma rukama, nohu přehodila přes nohu, a horní lehce pohupovala.

„Podívej se, co jsem našel,“ ukázal jí Buck starou ročenku sboru Dobré naděje tak, že jí podstrčil výtisk přímo pod nos. Ona po ní ani nevztáhla ruku.

„Hm,“ zamumlala.

Buck ji otevřel na písmenu B a ukázal jí Bruce a Billingse s rodinami. Náhle její výraz zjemněl, vzala ročenku do rukou a prohlížela si ji. „Bruceova žena,“ řekla zjihle. „A podívej se na ty děti!“

„Vaše rodina je tam taky,“ upozornil ji Buck.

Chloe si dala na čas, než se dostala k S, protože si prohlížela stránku po stránce, jako kdyby hledala všechny, které poznala. „S tímhle jsem chodila na střední školu,“ řekla jakoby nic. „S touhle jsme chodily do čtvrté třídy. Paní Schultzová byla moje učitelka tělocviku v prvním ročníku.“

Když se konečně dostala až k vlastní rodině, zaskočilo ji to. Obličej se jí zkroutil, upřeně hleděla na fotografii a začaly jí téct slzy. „To je Raymie, když mu bylo deset,“ vyrazila ze sebe. Buck jí bezděčně položil ruku na rameno a ona celá ztuhla. „Prosím tě, nedělej to.“

„Promiň,“ omluvil se, a vtom se otevřely dveře kanceláře.

„Tak hotovo,“ oznámil jim Rayford. Všiml si, že Buck se tváří zataženě a Chloe vypadá hrozné. Jen doufal, že se do něj ještě nepustila.

„Tati, podívej se,“ oslovila ho, vstala a podala mu ročenku.

Rayfordovi se sevřelo hrdlo a přestal na chvíli dýchat, když fotografii uviděl. Bolestně si povzdechl. Bylo to téměř k neunesení.

Zavřel ročenku a podal ji Buckovi, ale v téže chvíli uslyšel zavrzat Brucovu židli. „Co si to tam, lidi, prohlížíte?“

„Jenom tohle,“ odpověděl mu Buck a ukázal mu vazbu knihy a rychle se ji snažil vrátit na její místo na polici. Ale Bruce po ní vztáhl ruku. „Je už pár let stará,“ dodal Buck.

„Je z doby tak asi měsíc potom, co jsme sem začali chodit,“ připojil se Rayford.

Bruce rychle zalistoval ročenkou rovnou na obrázek rodiny, povstal a prohlížel si ho několik vteřin. Pak se zeptal: „Jsi tu taky, Rayforde?“

„Ano,“ prostě odpověděl Rayford a Buck si všiml, jak se pokouší popostrčit Chloe dovnitř kanceláře.

Bruce si našel obrázek Steelových a s úsměvem přikývl. Odnesl si ročenku s sebou do kanceláře, zastrčil si ji pod bibli a zápisník, a zahájil schůzku modlitbou.

Bruce začal poněkud emocionálně, ale brzy se soustředil na své téma. Přebíhal v řeči od Janova Zjevení k proroctvím Ezechielovu a Danielovu a zase zpátky, srovnával pasáže biblického textu s tím, co se odehrávalo v New Yorku i jinde ve světě.

„Slyšel dnes někdo zprávy o dvou svědcích v Jeruzalémě?“

Buck zavrtěl hlavou a Rayford rovněž. Chloe nereagovala. Ani si nedělala poznámky a na nic se neptala. „Jeden reportér prohlásil, že nepříliš početná skupina asi šesti hrdlořezů se pokusila ty dva napadnout, ale všichni skončili tak, že uhořeli.“

„Uhořeli?“ podivil se Buck.

„Nikdo neví, kde se tam ten oheň vzal,“ pokračoval Bruce. „Jenže my to víme, že?“

„Opravdu?“

„Podívejte se na text 11. kapitoly ve Zjevení. Anděl sděluje apoštolu Janovi: ‚A povolám své dva svědky, a oblečeni v smuteční šat budou prorokovat tisíc dvě stě šedesát dní.‘ To jsou ty dvě olivy a ty dva svícny, které stojí před Pánem země. A kdyby jim chtěl někdo ublížit, vyšlehne oheň z jejich úst a sežehne jejich nepřátele; takto zahyne každý, kdo by jim chtěl ublížit.“

„To oni na ně dýchli oheň jako nějací draci?“

„Takhle přesně je to tady v bibli,“ ujišťoval je Bruce.

„Rád bych to viděl na CNN,“ poznamenal Buck.

„Nepřestávejte to sledovat,“ vyzval je Bruce. „Uvidíme toho ještě mnohem víc.“

Rayford dumal nad tím, jestli si vůbec někdy zvykne na věci, které mu Bůh odhaloval. Těžko mohl ještě před necelým měsícem tušit, jak daleko dojde, jak mnoho toho dokáže nyní přijmout. Ten dramatický boží zásah do života lidstva i konkrétně jeho vlastního bytí způsobil naprostou změnu jeho myšlení. Uvědomoval si, že z člověka, jenž musel mít všechno podložené, se změnil na někoho, kdo dokáže uvěřit bez jediné zpochybňující otázky těm nejsměšnějším výpovědím ve zprávách, pokud byly v souladu s textem Písma. A opačně to platilo také – věřil všemu, co bylo napsáno v bibli. Dřív nebo později uslyší ve zprávách tentýž příběh.

Bruce se obrátil na Bucka. „Jaký den jsi měl ty?“ Rayfordovi to připadalo jako poměrně důvěrná otázka.

„Je tolik věcí, o kterých budu chtít mluvit, že bychom to teď sotva stihli,“ odpověděl mu Buck.

„Nech toho vtipkování,“ štěkla na něj Chloe. Byla to první věta, kterou dosud pronesla.

Buck se na ni letmo podíval a navrhl: „Zítra ti to všechno ve stručnosti povím, Bruci, a pak si o tom můžeme večer všichni popovídat tady.“

„Ale proč bychom si o tom nemohli popovídat už teď,“ navrhla zarputile Chloe. „Jsme tu všichni přátelé.“

Rayfordovi se chtělo okřiknout vlastní dceru, ale koneckonců musel uznat, že je dospělá. Jestliže měla v úmyslu vyvíjet nátlak v nějaké záležitosti bez ohledu na to, jak z toho sama vyjde, bylo to její přednostní právo.

„Vždyť ani nevíš, kde jsem dneska byl,“ reagoval na její výpad zjevně zmatený Buck.

„Jenže já vím, s kým jsi byl.“

Rayford zahlédl, jakým pohledem se Buck podíval na Bruce, ale jeho význam mu unikal. Bylo jasné, že mezi těmi dvěma došlo k něčemu, co ještě nebylo určeno pro všechny uši.

„Tys –?“ nakousl otázku Buck, ale pastor zavrtěl hlavou.

„Myslím, že to nevíš, Chloe,“ oponoval jí Buck. „Dovol, abych to prohovořil zítra s Brucem, a až se tady potom večer setkáme, pomodlíme se za to.“

„Ale jistě,“ řekla odměřeně Chloe. „Ale já už mám jednu otázku a prosbu o modlitbu na dnešní večer.“

Bruce se podíval na hodinky: „Dobře, tak začni.“

„Potřebovala bych vědět, co si myslíte o tom, jestli v této době mají dva lidé spolu začínat chodit.“

„To už jsi druhá, kdo mi dnes tutéž otázku položil,“ konstatoval Bruce. „Zdá se, že musíme být dost osamělí.“ Chloe vypustila nasupeně vzduch nosem a zamračila se na Bucka.

Musí si určitě myslet, že to byl Buck, kdo Bruceovi tu otázku položil předtím, napadlo Rayforda.

„Co kdybych z toho udělal námět pro jedno z našich sezení,“ navrhl Bruce.

„Co hned to následující?“ vyvíjela nátlak Chloe.

„Tak dobře. Můžeme si o tom popovídat zítra večer.“

„A mohli bychom k tomu připojit, jakými morálními pravidly se budou řídit lidé čerstvě obrácení na víru?“ doplnila to ještě Chloe.

„Prosím?“

„Abychom si promluvili o tom, jak máme žít teď, když si říkáme následovníci Krista. Víte, jaké máme mít morální zábrany, jak se dívat na sexuální život a všechny tyhle věci.“

Buck sebou trhl. Znělo to, jako kdyby promluvil někdo jiný, a ne Chloe. „Tak dobře,“ souhlasil Bruce. „Můžeme to do toho zahrnout. Ale myslím, že to pro vás nebude příliš velký šok, jestliže se dozvíte, že pravidla, která platila před nanebevzetím, jsou stejná i teď. Tím chci říct, že z toho může být kratičká hodina. Jsme vyzýváni žít v čistotě a jsem si jist, že vás nepřekvapí –“

„Možná, že to zase není tak docela samozřejmé pro každého z nás,“ skočila mu do řeči Chloe.

„Tak si tedy o tom popovídáme zítra,“ uzavřel to Bruce. „Máte teď ještě něco?“

Než se mohl kdokoli ozvat nebo dokonce navrhnout, za co se pomodlit závěrečnou modlitbu, Chloe pronesla: „Já ne. Tak nashledanou zítra večer.“ A odešla.

Pomodlili se ve třech a schůzka skončila rozpačitě. Nikomu nebylo do řeči, protože se jim takříkajíc nechtělo mluvit před chromým o tanci, jak si Buck vybavil Carpathiův výrok.

Buck dorazil domů v náladě pod bodem mrazu. Nebyl zvyklý na situace, kdy nedokázal něco napravit, a co bylo skutečně k zbláznění, ani nevěděl, co se vlastně pokazilo. Vysvlékl se z cestovních šatů, obul si pohodlné boty na jogging, navlékl plátěné šedozelené kalhoty, džínovou košili a koženou bundu a zatelefonoval ke Steeleovým. Telefon zvedl Rayford a oznámil, že se po Chloe podívá. Po chvíli se ozval znovu a sdělil mu, že dcera není doma. Podle toho, jak Rayford mluvil, byl z ní stejně zoufalý jako on.

„Rayforde, ona stojí hned vedle tebe?“

„Přesně tak.“

„Máš nějakou představu, kvůli čemu se tak chová?“

„Ne úplně.“

„Rád bych tomu přišel na kloub,“ oznámil mu Buck.

„S tím se nedá než souhlasit.“

„Ale já myslím ještě dnes v noci.“

„Naprostý souhlas. Můžeš jí zkusit zavolat znovu zítra.“

„Rayforde, chceš mi tím říct, že nemáš nic proti tomu, abych se u vás objevil hned teď?“

„Ano, máš pravdu. Nemůžu ti slíbit, že tu bude, ale zkus to zase zítra.“

„Takže kdybych tam přišel hned teď, nebudeš se zlobit?“

„Ale vůbec ne. Takže budeme čekat, že zítra zase zavoláš.“

„Jsem už na cestě.“

„Dobře, Bucku. Promluvíme si pak.“

Rayford nebyl vůbec šťastný, že Chloe tak podvádí. Od lhaní se to zase tolik nelišilo. Na druhou stranu se mu před chvílí moc líbil kódovaný rozhovor s Buckem. Vzpomněl si na malou rozmíšku, kterou spolu měli kdysi dávno s Irenou, když ještě nebyli manželé. Tenkrát se na něj kvůli něčemu zlobila a oznámila mu, že nechce, aby jí volal, dokud se mu neozve sama, a odsupěla pryč.

Tenkrát nevěděl, co má dělat, ale jeho matka mu dala malou radu. „Jdi za ní hned teď, najdi ji a nech to na ní. Může od tebe odejít sama, ale jestli tě odežene, když ty přijdeš za ní, pak víš, že to myslí vážně. Je možné, že sama neví, co chce, ale pokud znám ženy dobře, pak hluboko uvnitř by byla radši, kdybys ji pronásledoval, než abys ji nechal utéct.“

Takže Ray svým způsobem jen podpořil Buckův instinkt, aby postupoval s Chloe stejně, jako on kdysi. Věděl, že mezi nimi ještě nic není, ale domníval se, že si oba přejí, aby bylo. Neměl ponětí, co je ta druhá žena v Buckově životě zač, ale byl přesvědčen, že pokud si Buck vynutí, aby se s ním dcera setkala, Chloe na základě přímé konfrontace zjistí, o co jde. Kdyby Buck skutečně s někým žil, představovalo by to problém jak pro Rayforda a Bruce, tak pro Chloe. Na každý pád se mu důkaz, o němž se zmiňovala, zdál víc než chatrný.

„Takže se pokusí mi znovu zavolat zítra?“ ověřovala si Chloe.

„Tak jsem mu to řekl.“

„A jak reagoval?“

„Jen si to ujasňoval.“

„Znělo to, že tobě je zcela jasno.“

„Snažil jsem se o to.“

„Jdu spát,“ prohlásila.

„A nepopovídáme si ještě?“

„Jsem unavená, tati. A už jsem umluvená.“ Udělala pár kroků směrem ke schodům.

Rayford ji ještě pozdržel. „Takže zítra už si ten jeho telefonát vezmeš, co myslíš?“

„To pochybuju. Chci vidět, jak bude reagovat na Bruceovu přednášku zítra večer.“

„A jak si myslíš, že bude reagovat?“

„Tati! Jak já to mám vědět? Vím jedině to, co jsem viděla dnes ráno. A teď už mě nech, ať si můžu jít lehnout.“

„Když já jen chci, abys mi mohla o tom všechno povědět, zlatíčko. Povídej si se mnou.“

„Budu si s tebou povídat až zítra.“

„A zůstala bys chvíli vzhůru a povídala si se mnou, kdybych ti vyprávěl o své práci a o své situaci, místo o tobě a Buckovi?“

„Nevyslovuj mé a Buckovo jméno jedním dechem, táto. Pokud nedostáváš výpověď nebo neměníš práci či tak něco, pak bych si s tebou povídala radši někdy jindy.“

Rayford si uvědomoval, že by mohl upoutat její pozornost vyprávěním o tom, co se mu toho dne přihodilo. Počínaje vzkazem od Hattie přes falešné obvinění z náboženského obtěžování, až po schůzku s Earlem Hallidayem. Zřejmě však měl mnohem větší chuť si o tom všem popovídat než ona. „Nechceš mně pomoct poklidit v kuchyni?“ zkoušel to dál.

„Tati, kuchyň je bez poskvrnky. A cokoli, co tady potřebuješ udělat, tak udělám zítra, souhlasíš?“

„Je kávovar nastavený na ráno?“

„Je naprogramovaný už celou věčnost, tati. Co je to s tebou?“

„Jen se cítím trochu opuštěně. A ještě nejsem připraven jít spát.“

„Jestli potřebuješ, abych s tebou zůstala vzhůru, tati, tak zůstanu. Ale co kdyby ses díval chvíli na televizi a uvolnil se?“

Rayford už ji déle zdržovat nemohl. „To udělám,“ prohlásil. „Zůstanu tady dole v obývacím pokoji s puštěnou televizí, co říkáš?“

Podívala se na něj pobaveně a napodobila jeho tón.

„A já budu hned nahoře ve svém pokoji nad schody a se zhasnutým světlem, jak se ti to líbí?“

Přikývl.

Zavrtěla nevěřícně hlavou. „Tak a teď, když jsme se oba zahlásili a víme, kde ten druhý bude a co bude dělat, smím už se vzdálit?“

„Posluž si.“

Rayford počkal, dokud Chloe nezačala stoupat po schodech nahoru, a pak rozsvítil světlo před vchodem. Buck znal jejich adresu, ale ještě nikdy tu nebyl v noci.

Zprávy končily a na programu už byly jen samé zábavné pořady. Rayfordovi to však bylo jedno. Stejně tu seděl jen jako nějaký agent. Podíval se skrz závěsy a vyhlížel Buckovo auto. „Tati?“ zavolala na něj Chloe shora. „Nemohl bys to trochu ztišit? Nebo se dívat ve svém pokoji?“

„Stáhnu to,“ slíbil, a vtom na kratičkou chvíli zaplavila automobilová světla obývací pokoj, jak vůz vjel na příjezdovou cestu. Ray ještě stačil stáhnout zvuk a pospíchal ke dveřím zadržet Bucka dřív, než zazvoní na domovní zvonek. „Půjdu nahoru lehnout si,“ pošeptal mu. „Dej mi pár vteřin a pak teprve zazvoň. Já budu ve sprše a ona ti bude muset přijít otevřít.“

Rayford zavřel a zastrčil zástrčku. Vypnul televizi a odešel nahoru.

Když procházel okolo Chloeiny ložnice, uslyšel: „Tati, nemusels tu televizi vypínat, jen ji ztišit.“

„To je jedno,“ ujistil ji. „Jdu se osprchovat a pak už si taky půjdu lehnout.“

„Dobrou, tati.“

„Dobrou, Chlo’.“

Rayford se postavil pod sprchu s vypnutou vodou a s otevřenými dveřmi od koupelny. Jakmile zaslechl domovní zvonek, pustil vodu. Uslyšel, jak Chloe volá: „Táto! Někdo zvoní!“

„Jsem pod sprchou!“

„Ale, tati!“

Nápad je to jako hrom! pomyslel si Buck. Udělalo na něj velký dojem, že mu Rayford Steele důvěřuje natolik, že ho nechá mluvit s dcerou, i když ona proti němu zcela zjevně něco má. Chvíli počkal a zazvonil ještě jednou. Z vnitřku domu zaslechl: „Počkejte chvilku, už jdu.“

Chloein obličej se objevil v maličkém okénku uprostřed zdobených dveří. Obrátila oči v sloup. „Bucku!“ Ozval se skrze zavřené dveře její hlas. „Zavoláš mi zítra, souhlasíš? Už jsem byla v posteli.“

„Potřebuju s tebou mluvit!“ prohlásil rozhodně Buck.

„Ne dneska v noci.“

„Právě dneska v noci,“ trval na svém. „Nehnu se odtud, dokud si se mnou nepromluvíš.“

„To myslíš vážně?“ ozvalo se tlumeně skrze dveře.

„Naprosto.“

Chloe to zřejmě považovala za plané vyhrožování, neboť světlo před vchodem zhaslo a Buck zaslechl jak dupe nahoru po schodech. Nechtělo se mu tomu věřit. Zdálo se, že je z tužšího těsta, než si myslel. Před chvílí však prohlásil, že se odtud nehne, a tak mu nezbývalo než vytrvat. Když nic jiného, Buck své slovo vždycky držel. Snad to byla tvrdohlavost, ale právě tahle vlastnost z něj udělala tak dobrého novináře, jakým teď byl.

Stále ze sebe nedokázal setřást touhu, kterou pocítil tehdy odpoledne v New Yorku. Rozhodl se, že na ni bude čekat tady venku a bude na jejím prahu, jakmile Chloe ráno vstane, jestliže to bude třeba.

Buck vystoupil na poslední schod k malé verandičce před vchodem, posadil se zády k domovním dveřím a opřel se o jeden z ozdobných sloupků zábradlí. Dobře věděl, že jej uvidí, přijde-li si ověřit, jestli odjel. Nejspíš bude poslouchat, nezaslechne-li, jak odjíždí jeho auto, ale to si počká.

„Táto!“ zaslechl Rayford skrze sprchu, jak na něj Chloe volá ze dveří do jeho ložnice. „Už budeš končit?“

„Ještě ne. Co se děje?“

„Přede dveřmi je Buck Williams a odmítá odejít!“

„A co chceš po mně, abych s tím udělal?“

„Zbav se ho!“

„Ty se ho zbav! To je tvůj problém.“

„Ty jsi můj táta! Je to tvoje povinnost!“

„Napadl tě? Nebo tě ohrožuje?“

„To ne. Tak, tati!“

„Ale já nechci, aby odešel, Chloe! Pokud to chceš ty, pošli ho pryč.“

„Jdu si lehnout!“ prohlásila velmi rozhodně.

„To já taky.“

Rayford zavřel sprchu a slyšel, jak za sebou s prásknutím zavřela nejdřív jeho dveře a pak dveře své ložnice. To opravdu zaleze do postele a nechá Bucka před vchodem? A co Buck, vydrží tam? Rayford došel po špičkách ke dveřím ložnice a pootevřel je, aby měl přehled, co se bude dít. Dveře jejího pokoje zůstávaly zavřené. Vklouzl tedy do postele, ani se nehýbal a napjatě naslouchal. Bylo to asi tak jediné, co mohl udělat, aby se nezačal nahlas řehtat. Takže on, který se ocitl mezi několika vyvolenými na seznamu možných nových pilotů prezidenta Spojených států, tu nyní natahoval uši, nezaslechne-li nějaký pohyb z pokoje své dcery. Byla to ta největší legrace, jakou zažil za posledních pár týdnů.

Buck si uvědomil, jak chladná je noc, až po několika minutách, kdy seděl opřený o studený sloupek. Když se pohnul, kožená bunda lehce zavrzala a on si vyhrnul kožešinový límec kolem krku. Vůně kožešiny mu připomněla mnohá místa na zeměkouli, kam všude už s sebou tuhle starou leteckou bundu tahal. Nejednou to při těch cestách vypadalo tak, že v té bundě i zemře.

Natáhl si nohy před sebe a překřížil je tak, že se mu kotníky dotýkaly. Náhle si uvědomil, jak je unavený. Pokud bude muset na téhle verandičce přespat, tak to rozhodně udělá.

Potom v nočním tichu zaslechl jemné zavrzání schodů uvnitř domu. Chloe se nejspíš kradla dolů zjistit, jestli tady stále je. Kdyby to byl Rayford, ty kroky by zněly hlasitěji a s větší jistotou. Také by mu nejspíš sdělil, aby to vzdal, vypravil se domů, že se s celou tou patálií pokusí oba něco provést později. Teď však znovu zaslechl zapraskání podlahy hned za domovními dveřmi. Jen aby vytvořil dojem, že si právě zdříml, opřel hlavu o sloupek a patřičně upravil svou pózu ležícího pobudy.

Kroky vzhůru po schodech zněly podstatně méně kradmo. Takže co teď?

Rayford zaregistroval, jak Chloe otevřela dveře svého pokoje a vydala se potmě ze schodů. Teď už se zase vracela. Přikradla se ke dveřím své ložnice, potichu je otevřela a ozvalo se cvaknutí vypínače. Rayford se naklonil, aby ji spatřil vcházet, a také ji zahlédl těsně předtím, než opět vypnula světlo. Vlasy měla sepnuté na temeni hlavy a na sobě měla teplý župan splývající až na zem. Potom následovalo rozsvícení světla na schodišti a její rozhodný sestup ze schodů. Pokud by bylo na Rayfordovi, aby to odhadl, nemyslel, že má v úmyslu mladého muže venku zahnat.

Buck se zadíval na svůj stín na trávníku a bylo mu jasné, že někdo rozsvítil světlo za jeho zády. Neměl však v úmyslu dát najevo ani přílišnou sebedůvěru, ani nedočkavost. Zkrátka dělal, jako že spí. Dveře se odemkly a otevřely, ale dál nezaslechl nic. Zamžoural a stočil oči stranou. Zjevně se jednalo o způsob, jak ho pozvat dál. Musím to hrát dál, pomyslel si Buck. Ještě to nestačí. Zůstal ležet tak, jak byl, zády obrácený ke dveřím.

O půl minuty později zaslechl, jak Chloe znovu přistoupila rozhodným krokem ke dveřím, vzápětí se rozlétly venkovní dveře dokořán a ozval se její hlas: „Tak co bys rád, snad pozvánku na hedvábném papíře?“

„Co –?“ Buck ze sebe vydal patřičný zvuk, jako by se právě probudil, a obrátil se k ní. „To už je ráno?“

„Moc velká legrace. Koukej jít dál. Máš na to deset minut.“

Postavil se, že půjde dovnitř, ale nechala venkovní dveře opět zapadnout a šla si klidně sednout na jeden konec gauče v obývacím pokoji. Buckovi nezbývalo, něž se vpustit dál sám. „To je v pořádku,“ prohlásil poněkud jízlivě, „odkládat si nebudu.“

„Ta návštěva byla tvůj nápad, ne můj,“ řekla odměřeně. „Takže mi promiň, když se k tobě budu chovat, jako bys pozvaný nebyl.“

Chloe seděla tak, že měla chodidla schována pod sebou, ruce založené na prsou a celkově měla výraz monarchy udílejícího audienci jen s největším sebezapřením. Buck si odložil bundu na jedno z pohodlných čalouněných křesel a posadil se na podnožku přímo před Chloe. Chvilku jen seděl, upřeně si ji prohlížel, jako by se snažil přijít na to, kde začít.

„Taky nejsem zrovna nastrojená na návštěvy,“ prohlásila poněkud smířlivějším tónem.

„Vypadáš bezvadně, ať máš na sobě, co chceš,“ pokusil se o kompliment.

„Ušetři mě toho,“ pronesla zase už poněkud nakvašeně. „Co vlastně chceš?“

„Vlastně jsem měl v úmyslu ti přinést kytku,“ řekl s lehkou ironií v hlase. „A taky se chci podívat, jak ty tvoje jsou v popelnici.“

„Tys myslel, že si dělám legraci?“ zeptala se a ukázala za jeho záda. Otočil se a opravdu tam v koši na papír byla nacpána veliká kytice v ozdobné fólii.

„Nemyslel jsem si, že žertuješ, jenom se mi zdálo, že chceš něco říct obrazně, ale že jsem ten výraz ještě nikdy neslyšel.“

„O čem to, prosím tě, mluvíš?“

„Když jsi prve mluvila o tom, že kytky jsou v popelnici, měl jsem za to, že je to nějaká fráze, o níž nemám ani ponětí. Znělo to podobně jako třeba ‚už je ruka v rukávě‘ nebo ‚roztrhl se s tím pytel‘.“

„Zkrátka jsem řekla, že kytky jsou v koši, a taky jsem to tak myslela. Co říkám, to taky myslím, Bucku.“

Buck se cítil ztracený. Dělalo to dojem, že každý jsou na jiné stránce scénáře, a navíc přestával mít jistotu, že mají i stejný scénář.

„Ehe, uhm, mohla bys mi prozradit, proč jsou kytky v koši? Možná, že by se mi potom rozbřesklo.“

„Nejspíš proto, že je nechci.“

„To jsem trouba, to dává smysl. A nechceš je, protože…“ Zarazil se a zavrtěl hlavou, jako by čekal, že ona větu dokončí.

„Urazilo mě na nich to, odkud pocházely.“

„A odkud pocházely?“

„Abych byla přesná, od koho pocházely.“

„A od koho tedy pocházely?“

„Ale, Bucku, nech toho! Nemám na to čas ani náladu.“

Chloe udělala pohyb, že vstane, a do Bucka vjela náhle zlost. „Chloe, počkej minutku.“ Znovu se uvelebila a zatvářila se poplašeně. „Dlužíš mi vysvětlení,“ pokračoval Buck nyní již o poznání smířlivěji.

„To ne, ty mně dlužíš vysvětlení.“

Buck si vzdychl. „Vysvětlím ti, co budeš chtít, Chloe. Ale už mám těch hrátek plný zuby. Bylo jasné, že jeden druhého přitahujeme, a taky vím, že jsem v pátek vyslal pár signálů, které by se daly vyložit tak, že ztrácím zájem, ale dneska jsem si uvědomil –“

„Dnes dopoledne,“ přerušila ho se slzami v očích, „jsem objevila, proč se zdálo, že tak najednou ztrácíš zájem. Cítil ses provinile, žes mi všechno neřekl, a pokud si myslíš, že kytky mohou něco –“

„Chloe, pojďme mluvit o skutečných problémech! Já s těmi kytkami nemám nic společného.“

Poprvé od okamžiku, kdy sem přišel, neměla Chloe pohotově odpověď.

(9)

Chloe seděla a nevěřícně se dívala na Bucka. „Tys je neposílal?“ vyrazila ze sebe konečně.

Zavrtěl hlavou. „Máš zjevně ještě dalšího ctitele.“

„Jo, to určitě,“ zareagovala na to. „Ještě druhého? A kdo jako je ten první?“

Buck rozpřáhl ruce. „Chloe, tady určitě došlo k nějakému nedorozumění.“

„Zjevně.“

„Můžeš klidně o mně říct, že jsem domýšlivý, ale měl jsem dojem, že jsme se dali dohromady už ve chvíli, kdy jsme se poprvé setkali.“ Odmlčel se a čekal na odezvu.

Přikývla. „Nic závazného,“ prohlásila. „Ale máš pravdu, žila jsem v domnění, že se jeden druhému zamlouváme.“

„A byl jsem s tebou v letadle, když ses se svým tátou modlila,“ připomněl jí.

Lehce přikývla.

„To byla výjimečná chvíle,“ pokračoval.

„To ano,“ odsouhlasila to.

„Pak jsem prošel já svou zatěžkávací zkouškou a nemohl jsem se dočkat, až budu u vás zpátky, abych vám o tom mohl všechno vyprávět.“

Chloe se chvěly rty. „To byla ta nejneuvěřitelnější událost, o jaké jsem kdy slyšela, Bucku. A ani na chvíli jsem o tobě nepochybovala. Věděla jsem, že procházíš těžkou dobou, ale myslela jsem, že jsme spojeni.“

„Nevěděl jsem, jak to mám nazvat,“ připustil Buck, „ale jak jsem ti napsal v tom vzkazu tu neděli, něco mě k tobě přitahovalo.“

„Jenže zjevně nejen ke mně.“

Buck ztratil řeč. „Ne jenom k tobě?“ opakoval její otázku.

„Klidně pokračuj ve svém proslovu.“

Proslovu? Ona si myslí, že tohle je nějaký proslov? A domnívá se, že je tu ještě nějaká jiná? Ale žádná jiná už celé roky neexistuje! Bucka to zpražilo a už uvažoval o tom, že to vzdá, ale pak se rozhodl, že ona za to stojí. Něco ji zmátlo, z nějakého důvodu si udělala podivné ukvapené závěry, ale přesto mu stála za to, aby se vše vysvětlilo.

„Skoro celý týden od pátku do neděle večer jsem o nás hodně přemýšlel.“

„Á, už je to tady,“ utrhla se na něj znovu. Co tím myslela? Domnívá se snad, že se chystal přespat na prahu jejího domu jen proto, aby ji potom, když už ho konečně pustila dovnitř, nechal plavat kvůli nějaké jiné?

„Uvědomuju si, že jsem v pátek večer vypadal zmateně,“ přiznával. „No, možná, že zase ne až tak zmateně, zkrátka jsem se odtahoval.“

„Tolik toho zas nebylo, od čeho ses mohl odtahovat.“

„Ale směřovali jsme tam, nemyslíš?“ zeptal se jí Buck. „Copak tys nemyslela, že v tom budeme pokračovat?“

„Jasně. Ale jen do pátku večer.“

„Je mi trochu trapně, když to musím přiznat –“ začal váhavě.

„To by ti taky mělo být,“ skočila mu do řeči.

„– ale uvědomil jsem si, že jsem až moc předbíhal událostem, když se vezme v úvahu, před jak krátkou dobou jsme se potkali a tvůj věk a –“

„Takhle to tedy je. On to není tvůj věk, s čím jsou problémy, že? On je to můj věk.“

„Chloe, promiň. Otázkou nebyl ani tvůj věk, ani můj věk. Otázkou byl věkový rozdíl mezi námi. Pak jsem si uvědomil, že když máme jen nějakých sedm let před sebou, přestává to být problém a vlastně na tom nezáleží. Ale měl jsem v tom pěkný zmatek. Víš, myslel jsem na naši budoucnost, co z našeho vztahu může vzejít, a to ještě ani mezi sebou žádný vztah nemáme.“

„A taky mít nebudeme, Bucku. Já se s nikým o tebe dělit nebudu. Kdybychom měli nějakou budoucnost, byl by to výjimečný vztah a – ale co, vždyť je to jedno. Já tady plácám nesmysly o věcech, o kterých ani jeden z nás ještě vůbec neuvažoval.“

„Jak je vidět, tak uvažoval,“ oponoval jí Buck. „Právě jsem ti vylíčil, že já ano, a podle toho, co říkáš, i ty ses dívala tak trochu dopředu.“

„Ale teď už ne, od dnešního dopoledne.“

„Chloe, teď tě budu muset o něco požádat a nechtěl bych, aby sis to vysvětlovala špatně. Může to znít trochu nabubřele, nebo dokonce rodičovsky, ale o to mi rozhodně nejde.“ Zůstala sedět ztuhle, jako kdyby čekala napomenutí. „Požádám tě, jestli bys asi minutu mlčela, můžeš s tím souhlasit?“

„Prosím?“ ujišťovala se. „To jako, že nesmím mluvit?“

„To přece není to, co říkám.“

„Ale právě jsi to vyslovil.“

Buck nebyl dalek toho, aby zvedl hlas. Uvědomoval si, že se tváří nevlídně a že je takový i tón jeho hlasu, ale musel něco udělat. „Chloe, ty mě neposloucháš. Nedovolíš mi, abych dokončil jedinou myšlenku. Neustále se vznáší ve vzduchu nějaký podtext, o kterém nic nevím, a těžko se můžu bránit proti záhadám a výmyslům. Povídáš tu něco o tom, že se o mě nebudeš s nikým dělit – je něco, na co máš potřebu se mě zeptat, nebo z čeho mě chceš obvinit, než budu moct pokračovat?“

Rayford, který ležel bez pohnutí a málem zadržoval dech, jak se snažil poslouchat, toho zaslechl z celého rozhovoru hodně málo. Až když Buck zvýšil hlas, pochopil, o čem je řeč, a tiše se radoval. Vzápětí bylo slyšet i zvýšený hlas Chloe: „Chci vědět o každém v tvém životě, než si vůbec jen připustím – ach jo, Bucku, o čem se to tu bavíme? Copak není spousta daleko důležitějších věcí, o kterých bychom právě teď měli přemýšlet?“

Rayford neslyšel, jak na to Buck šeptem reagoval, a už byl z toho úsilí vyčerpaný. Popošel ke dveřím a zavolal na ně dolů: „Nemohli byste vy dva buď mluvit hlasitěji, nebo jenom šeptat? Jestli nebudu nic slyšet, tak půjdu spát!“

„Jdi spát, táto!“ zavolala na něj Chloe.

Buck se usmál. I Chloe potlačovala úsměv.

„Chloe, celý víkend jsem myslel na všechny ty ‚důležitější věci‘, kterými se musíme zabývat. Skoro jsem sám sebe přesvědčil, abych na tebe vyrukoval s tím obvyklým ‚zůstaňme-přátelé‘… dokud jsem neseděl dnes odpoledne v té kanceláři a nezjistil jsem, že jsi tam se mnou i ty.“

„Já za tebou přišla? Tys mě viděl v kanceláři Global Weekly?“

„Ty myslíš naši pobočku Global Weekly? O čem to mluvíš?“

Chloe zaváhala. „No a jakou kancelář jsi měl na mysli ty?“

Buck se zašklebil. O svém setkání s Carpathiou v plánu mluvit neměl. „Mohli bychom to zatím nechat být, dokud si neujasníme věci tady? To, co jsem zrovna říkal, bylo, že mě najednou zaplavil pocit, že tě hrozně potřebuju vidět, povídat si s tebou, vrátit se k tobě.“

„Vrátit se odkud? Nebo spíš, od koho, to bych se měla ptát.“

„No radši bych se do toho teď nepouštěl, dokud nebudeš připravena to slyšet.“

„Bucku, já jsem připravená, protože už to vím.“

„A odkud to víš?“

„Protože já tam byla!“

„Chloe, jestli jsi za mnou dnes byla v kancelářích chicagské pobočky, tak také víš, že jsem se tam nevyskytoval. Tedy přesněji až na chvíli velice časně dnes ráno.“

„Takže tys tam byl.“

„Jen jsem tam donesl Alici nějaké klíče.“

„Takže se jmenuje Alice, jo?“

Buck přikývl, ale nic nechápal.

„A jakpak se jmenuje dál?“

„Dál? Já nevím. Vždycky jsem ji oslovoval jen křestním jménem. Je nová. Nastoupila na místo Lucindiny sekretářky, která zmizela.“

„Ty chceš, abych věřila tomu, že skutečně neznáš její příjmení?“

„A proč bych ti kvůli tomu měl lhát? Ty jí znáš?“

Chloe ho probodávala očima. Buck si uvědomoval, že se konečně dostávají k jádru věci. Jen nevěděl, co to je. „Nemůžu říct, že bych ji doopravdy znala,“ přiznala Chloe. „Jen jsem s ní mluvila, nic víc.“

„Tys mluvila s Alicí,“ opakoval a snažil se to nějak domyslet.

„Řekla mi, že ty a ona jste zasnoubeni.“

„Ale něco takového nemohla říct!“ vykřikl Buck a pak se ztišil a pošilhával nahoru nad schody. „Co mi to tu povídáš?“

„Mluvíme o téže Alici, ne?“ přesvědčovala se Chloe. „Kostnatá, tmavé ježaté vlasy, krátká sukně, pracuje v Global Weekly?“

„To je ona.“ Buck přikývl. „Ale nemyslíš, že bych asi znal její příjmení, kdybychom byli zasnoubeni? A navíc by to byla pořádná novina pro jejího snoubence.“

„Takže ona je zasnoubená, ale ne s tebou?“ ověřovala si to Chloe pochybovačným tónem.

„Říkala mi něco o tom, že jede na letiště vyzvednout svého snoubence,“ vzpomínal si. Chloe se zatvářila zničeně. „Nevadilo by ti, kdybych se tě zeptal, jakou náhodou ses dostala do Global Weekly a mluvila s ní? Tys mě hledala?“

„No vlastně ano, hledala,“ připustila Chloe. „Už jsem na ni narazila předtím a překvapilo mě, že ji zase vidím tam.“

„Jak už ti jsem říkal, dneska jsem tam nebyl.“

„A kdes byl?“

„Já jsem se tě zeptal první. Kdes poprvé narazila na Alici?“

Chloe promluvila tak tiše, až se Buck musel naklonit dopředu, aby zaslechl, co říká. „U tvého bytu.“

Buck se napřímil, konečně to všechno do sebe zapadlo. Chtělo se mu smát. Chudák Chloe! Ze všech sil se snažil zachovat si vážnou tvář. „Je to moje vina,“ přiznal. „Nejdřív tě pozvu, pak změním plány, ale nic ti o tom neřeknu.“

„Měla tvé klíče,“ zašeptala Chloe.

Buck potřásl s pochopením hlavou. „Dal jsem jí je, aby mi mohla doručit do bytu nějaké vybavení, které jsem čekal, že mi dojde do kanceláře. Musel jsem totiž dnes odjet do New Yorku.“

Buckovo bezradné zoufalství se proměnilo na soucit, který s ní cítil. Nedokázala se mu dívat do očí a bylo jasné, že má slzy na krajíčku. „Takže tys opravdu ty kytky neposílal?“ zašeptala konečně.

„Kdybych byl věděl, že to budu potřebovat, tak bych je poslal.“

Chloe spustila své zkřížené ruce dolů a zabořila si hlavu do dlaní. „Bucku, mně je tak trapně,“ zanaříkala a vytryskly jí slzy. „Nemám pro sebe vůbec žádnou omluvu. Po pátečním večeru jsem byla znepokojená a pak jsem udělala z komára velblouda.“

„Nevěděl jsem, že ti na tom tolik záleží,“ omlouval se Buck.

„Samozřejmě, že záleželo. Ale nemůžu čekat, že bys to pochopil nebo mohl odpustit, po tom, co jsem se chovala jako nějaký, jako – ach jo, kdybys už mě nechtěl nikdy vidět, pochopila bych to.“ Stále ještě si schovávala obličej. „Měl bys už radši jít,“ dodala. „Byla jsem společensky úplně nemožná, už když jsi přišel, a teď to rozhodně není o nic lepší.“

„A nebude vadit, když se vyspím na vašem prahu? Protože bych tu rád byl, hned jak budeš společensky přijatelná.“

Vykoukla na něj mezi prsty a usmála se skrz slzy. „To nemusíš, Bucku.“

„Chloe, mě tak mrzí, že jsem k tomu přispěl sám, když jsem ti o své cestě nic neřekl.“

„Kdepak, Bucku. Byla to moje vina a je mi to hrozně líto.“

„Tak tedy,“ prohlásil rozhodně. „Mrzí tě to a já ti nic nezazlívám. A tím bychom to už mohli ukončit, co říkáš?“

„Donutíš mě, abych brečela ještě víc.“

„Co jsem udělal teď?“

„Jsi na mě až moc milý po tom všem!“

„Ať udělám, co udělám, všechno špatně!“

„Dej mi minutku, ano?“ Chloe seskočila z gauče a rozběhla se po schodech nahoru.

Celou dobu od chvíle, kdy je požádal, aby buď mluvili víc nahlas, nebo se ztišili, seděl Rayford hned nad schody, a to tak, aby ho zdola nebylo vidět. Pokusil se vstát a nepozorovaně proklouznout zpátky do manželské ložnice, ale právě se zvedal, když do něj Chloe téměř vrazila.

„Tati!“ zašeptala. „Co to děláš?!“

„Tajně poslouchám. Jak to dole vypadá?“

„Ty jsi hroznej!“

„Já jsem hroznej, jo? Koukni, cos Buckovi provedla! Bylas na nejlepší cestě ho pověsit bez soudu.“

„Táto, já byla tak hloupá.“

„Byla to jen komedie plná omylů, broučku, a jak Buck správně poznamenal, ukázalo to jen, jak hrozně o něj stojíš.“

„Tys věděl, že sem přijde?“

Rayford přikývl.

„Dnes večer? Tys věděl, že sem přijede už dnes večer?“

„Vinen.“

„A donutil jsi mě, abych mu otevřela.“

„Tak mě zastřel.“

„To bych teda měla.“

„Ne, měla bys mi spíš poděkovat.“

„To je fakt. Teď už si můžeš jít lehnout. Jdu se převléknout a pak zjistím, jestli by se Buck nechtěl jít projít.“

„Tím mi naznačuješ, že nemůžu jít s vámi? A ani vás z dálky sledovat?“

Buck zaslechl nahoře šeptání, pak tekoucí vodu a otevírání a zavírání zásuvek. Chloe se vrátila dolů v džínách a v mikině, navrch si natáhla bundu, na hlavě měla nasazenou čepici, na nohou tenisky. „Musíš už jet?“ zeptala se. „Nebo se chceš projít?“

„Takže mě přece jen po tom všem vykopneš na ulici?“

„Musíme si povídat někde jinde, aby mohl táta usnout.“

„On kvůli nám nemohl spát?“

„Tak nějak.“

Rayford zaslechl, jak se zavřely přední dveře, a pak poklekl vedle své postele. Modlil se za to, aby Chloe a Buck spolu dobře vycházeli, a to nezávisle na tom, co pro ně budoucnost měla přichystáno. I kdyby se z nich stali jenom dobří přátelé, byl by za to vděčný. Vlezl do postele a upadl do lehkého, přerušovaného spánku. Neustále totiž poslouchal, až se Chloe vrátí domů, a modlil se za příležitost, která se mu dnes naskytla.

Noc byla štiplavě chladná, ale jak se blížila půlnoc, tak se vyjasnilo. „Bucku,“ začala Chloe větu, když zabočili za roh, aby se dali cestou módní čtvrtí Arlington Heights, „chtěla bych ti ještě jednou říct, jak –“

Buck se zastavil a chytil ji za rukáv. „Chloe, nezačínej už zase. Máme pouze sedm let. Nemůžeme žít v minulosti. Oba jsme tenhle týden škobrtli, ale už jsme se omluvili, a tak to hoďme za hlavu.“

„Myslíš to opravdu vážně?“

„Naprosto.“ Pak zase kráčeli dál. „Samozřejmě ale budu muset zjistit, kdo ti posílá kytky.“

„Taky už jsem na to myslela a mám podezření.“

„Na koho?“

„Je mi to trochu trapné, protože i to by mohla být moje chyba.“

„Kluk, se kterým jsi dřív chodila?“

„Ne! Říkala jsem ti hned poprvé, co jsme se sešli, že jsme spolu chodili, když jsem byla v prvním ročníku a on v posledním. Dodělal školu a pak už jsem od něj nedostala ani zprávičku. Teď už je ženatý.“

„Tak to by pro něj bylo lepší, aby to nebyl on. Ještě nějací další hoši ze Stanfordu, kteří by chtěli, aby ses vrátila?“

„Nikdo, v jehož stylu by bylo posílat kytky.“

„Co tvůj táta?“

„Ten už to popřel.“

„Koho to nechává ve hře?“

„Přemýšlej o tom,“ vybídla ho Chloe.

Buck zašilhal a uvažoval. „Bruce!? Ale ne, přece nemyslíš…?“

„Kdo jiný je tady?“

„A jak bys ho mohla povzbudit?“

„To nevím. Mám ho moc ráda. Obdivuju ho. Jeho poctivost mě dojímá, a je tak zanícený a upřímný.“

„Já vím, a musí se cítit hrozně opuštěný. Ale uteklo pouze pár týdnů od té doby, co ztratil celou rodinu. Nedovedu si představit, že by to byl on.“

„Netajím se tím, že od něj dostávám ráda vzkazy,“ přiznala se Chloe. „Možná jsem přátelštější, než bych měla. Asi je to tím, že jsem o něm nikdy takhle nepřemýšlela, víš?“

„Jak to? Je to bystrý mladý muž.“

„Bucku! Vždyť je starší než ty!“

„Ne o moc.“

„Jo, jenže ty jsi až na samém konci věkové skupiny, o které bych ještě vůbec uvažovala.“

„No tak to ti pěkně děkuju! To abys mě co nejdřív odložila do domova důchodců.“

„Ale Bucku, tohle je trapný! Potřebuju Bruce jako přítele a učitele!“

„A víš jistě, že bys neuvažovala o ničem víc?“

Zavrtěla hlavou. „Prostě si to nedovedu představit. Ne že by nebyl přitažlivý, ale vůbec by mě ani nenapadlo na něj tak myslet. Víš, požádal mě, abych pro něj pracovala na celý úvazek. Ani ve snu mě nenapadlo, že by v tom mohl být nějaký postranní úmysl.“

„Nedělej zase unáhlené závěry, Chloe.“

„To mi jde dobře, viď?“

„To se ale ptáš toho nepravého.“

„Co budu dělat, Bucku? Nechci ho ranit. Nemůžu mu přece říct, že na něj takhle nemyslím. Víš, ona to určitě musí být spíš reakce na ztrátu, která ho postihla. Jako kdyby se vyrovnával se zklamáním.“

„Nedokážu si představit, jaké to musí být, ztratit manželku,“ uvažoval Buck.

„A taky děti.“

„Jo.“

„Jednou jsi mi říkal, žes ještě nikdy s nikým vážně nechodil.“

„To máš pravdu. No, několikrát jsem si myslel, že to vážné je, ale ukvapil jsem se. Jedna dívka, která chodila o rok výš na střední škole, mě pustila k vodě, protože jsem byl moc pomalý a nic jsem si k ní nedovolil.“

„Ne!“

„Asi jsem v tom směru trochu staromódní.“

„To je povzbuzující.“

„Přestal jsem k ní něco cítit hodně rychle.“

„To si dovedu představit. Takže tys nebyl takový ten typický studentský proutník?“

„Chceš vědět pravdu?“

„No, já nevím. Mám?“

„To záleží na tobě. Slyšela bys radši, že mám za sebou už spoustu zkušeností, protože jsem skutečný světák, nebo že jsem panic?“

„Ty mi řekneš, co si vyberu, ať je to, co je to?“

„Ne, řeknu ti pravdu. Jen by neškodilo, kdybych věděl předem, co z toho bys ráda slyšela.“

„Zkušený, nebo panic,“ zopakovala to Chloe. „To není žádný hlavolam. Rozhodně to druhé.“

„Zásah,“ potichu potvrdil Buck, spíše rozpačitě než vychloubačně.

„Páni,“ ocenila to Chloe. „Na to už může být v dnešní době člověk hrdý.“

„Musím říct, že jsem spíš vděčný než hrdý. Mé důvody nebyly tak čisté, jako by byly dnes. Chci říct, že vím, že nebylo správné spát s kdekým, jenže já jsem nebyl zdrženlivý z nějakého zjitřeného smyslu pro morálku. Když se naskytla příležitost, neměl jsem prostě zájem. A byl jsem tak zaměřený na svá studia a budoucnost, že jsem těch příležitostí zas tolik neměl. Pravda je, že lidi vždycky soudili, že spím se spoustou holek, protože jsem se pohyboval v hodně rychlých kruzích. Ale když došlo na tyhle věci, držel jsem se zpátky. Nejspíš v tom bylo trochu konzervatismu.“

„Ty se omlouváš.“

„Možná, ale v úmyslu jsem to neměl. Na druhou stranu je to trochu trapné, být naprosto nezkušený v mém věku. Vždycky jsem byl v jiných věcech tak trochu v předstihu před lidmi své generace.“

„To je hodně skromně řečeno,“ usoudila Chloe. „Myslíš, že tě Pánbůh chránil ještě dřív, než sis ho začal uvědomovat?“

„Nikdy jsem o tom takhle neuvažoval, ale docela dobře to tak mohlo být. Nikdy jsem se nemusel bát žádné nemoci a všech těch emocionálních zmatků, které patří ke každému intimnímu vztahu.“

Buck si z pocitu nejistoty třel krk v týlu.

„Tebe to přivádí do rozpaků, viď?“ zeptala se ho Chloe.

„Jo, tak trochu.“

„Takže bys asi nechtěl nic slyšet o mých sexuálních zkušenostech nebo jejich nedostatku.“

Buck se zašklebil. „Kdyby ti to nevadilo. Víš, ono je mi teprve třicet, ale cítím se jako z minulého století, už jen když použiješ slovo… sex. Takže bys mě toho možná mohla ušetřit.“

„Ale Bucku, co když náš vztah někam povede? Nebudeš potom zvědavý?“

„Možná, že se tě zeptám až pak.“

„A co jestli budeš v té době do mě šíleně zamilovaný a zjistíš něco, s čím se nedokážeš srovnat?“

Buck se za sebe zastyděl. Jedna věc byla přiznat nějaké ženě, že je panic, i když ho to zdánlivě zařazovalo mezi příslušníky jedné z menšin. Ale ona byla tak rovná, tak přímá. Nechtěl o tom mluvit, nechtěl nic slyšet ani vědět, zvlášť pokud byla „zkušenější“ než on. Přesto však na tom, co říkala, něco bylo. Vypadalo to, že jí se mluví snáz o jejich budoucnosti než jemu. Ale tím, kdo se skutečně rozhodl začít si budovat vztah, byl on. Než aby na její otázku odpovídal, pokrčil pouze rameny.

„Ušetřím tě té záhady,“ prohlásila Chloe. „Kluci, se kterými jsem chodila na střední škole, a můj nápadník v prvním ročníku na vysoké ve Stanfordu, a ani já jsme nebyli zrovna vzory vzorného chování, jak tomu říkala moje máma. Jsem ale moc ráda, když můžu prohlásit, že k něčemu opravdu intimnímu nikdy nedošlo. Což je pravděpodobně také důvod, proč jsem ani s jedním z nich dlouho nevydržela.“

„Hm, Chloe, to je dobrá zpráva, ale nemohli bychom mluvit o něčem jiném?“

„Ty jsi ale starý podivín, viď?“

„Asi ano,“ začervenal se Buck. „Dokážu dělat rozhovory s hlavami států, ale tenhle druh upřímnosti je pro mě něčím novým.“

„Ale no tak, Bucku, tohle a ještě daleko horší věci můžeš slyšet při všech těch televizních pořadech každý den.“

„Jenže já tě neřadím do kategorie hostů nějaké talk-show.“

„Jsem příliš polopatická?“

„Jen na to nejsem zvyklý a sám se v tom moc dobře nevyznám.“

Chloe se uchichtla. „Jaká asi může být šance, že dva svobodní Američani si jen tak povídají během půlnoční procházky, a ani jeden ještě nikdy s nikým nespal?“

„Zvlášť poté, co byli skuteční křesťané vzati do nebe.“

„Pozoruhodné,“ ohodnotila to poněkud nadneseně. „Ale ty chceš mluvit o něčem jiném.“

„Ale jdi!“

„Řekni mi, proč jsi dneska musel odjet do New Yorku.“

Bylo po jedné hodině, když se Rayford zachrul při zvuku otevíraných předních dveří. To, že se zavřely, nezaregistroval, zato slyšel Chloe a Bucka, jak si mezi dveřmi povídají. „Opravdu už musím jít,“ prohlásil Buck. „Zítra čekám odezvu z New Yorku na svůj článek a chci být v naprosto bdělém stavu, abych na to mohl hned pohotově reagovat.“

Buck odjel a Rayford zaslechl, jak Chloe zavřela dveře. Zdálo se mu, že její kroky po schodech nahoru jsou teď lehčí, než byly předtím večer. Slyšel ji, jak se po špičkách plíží k jeho dveřím, aby mohla nakouknout dovnitř. „Jsem vzhůru, beruško,“ ozval se tlumeně. „Je všechno v pořádku?“

„Lepší než jen v pořádku,“ svěřila se mu a přišla si k němu sednout na kraj postele. „Děkuju ti, tati,“ pronesla do tmy.

„Popovídali jste si hezky?“

„Jo. Buck je neuvěřitelný.“

„Políbil tě?“

„Ne! Tati!“

„Drželi jste se za ruce?“

„Ne! Tak už toho nech! Jen jsme si povídali. Nevěřil bys tomu, jakou dnes dostal nabídku.“

„Nabídku?“

„Nemám čas, abych ti to všechno vykládala teď v noci. Letíš někam zítra?“

„Ne.“

„Popovídáme si o tom ráno.“

„Chci ti taky říct o nabídce, kterou jsem dostal dnes i já,“ svěřil se jí Rayford.

„O co se jedná?“

„Je to taky moc zamotané, abych ti to vykládal v noci. Stejně ji nepřijmu. Můžeme si o tom taky popovídat ráno.“

„Tati, řekni mi ještě jednou, žes ty kytky neposílal ty, jen abys mě potěšil. Budu se cítit hrozně, jestli jsi je poslal a já je nacpala do koše.“

„Neposlal jsem je, Chlo‘.“

„Řekla bych, že je to dobře. Ale Buck to taky nebyl.“

„Víš to určitě?“

„Tentokrát naprosto.“

„Uhm.“

„Myslíš si to, co já, tati?“

„Přemílám si to v hlavě pořád dokola s tím Brucem, od chvíle, kdy jsem Bucka slyšel, že ti řekl, že on to nebyl.“

„Co mám dělat, tati?“

„Jestli s tím člověkem budeš pracovat, budeš si s ním muset popovídat.“

„A proč to mám mít na krku já? Já jsem si nic nezačala! Nijak jsem to nevyprovokovala – tedy rozhodně jsem nechtěla.“

„Tak to můžeš přejít mlčením. Vždyť je poslal anonymně. Jak jsi měla vědět, od koho jsou?“

„Jo! Já to přece opravdu nevím, že ne?“

„Samozřejmě ne.“

„Mám za ním zajít zítra odpoledne,“ připomněla si, „abychom si popovídali o té práci.“

„No tak pak mluv jen o té práci.“

„A kytek si nemám všímat?“

„To už jsi stejně jaksi udělala, ne?“

Chloe se zasmála. „No a jestli bude mít tolik odvahy a přizná se, že je poslal, pak si teprve můžem popovídat o tom, co to všechno má znamenat.“

„To zní dobře.“

„Jenže, tati, když se budeme s Buckem dál scházet, tak se to určitě časem provalí.“

„A vy nechcete, aby to lidé věděli?“

„Nechci to vmést Bruceovi přímo do tváře, když vím, co ke mně cítí.“

„Jenže ty to nevíš.“

„To je vlastně pravda, že jo? Když mi to neřekne, tak to nemůžu vědět.“

„Dobrou noc, Chloe.“

„To ale bude pěkně trapné pracovat pro něj nebo i s ním, viď že jo, tati?“

„Dobrou, Chlo‘.“

„Já prostě jen nechci –“

„Chloe! Vždyť už je skoro ráno!“

„Dobrou, tati.“

Bucka probudil v úterý asi kolem desáté ráno telefon. Byl to Stanton Bailey. „Camerone!“ vykřikoval. „Jsi vzhůru?“

„Ano, prosím.“

„Moc to tak nezní!“

„Jsem v naprosto bdělém stavu, pane.“

„Flámoval jsi?“

„To ano, ale teď už jsem jak rybička, pane –“

„Ty jsi tak poctivý, až to škodí, Came. A taky proto pořád nedokážu pochopit, že trváš na tom, žes na té schůzce byl, když – ale už je to za námi. Zkrátka jsi ve vyhnanství. Jen velká škoda, že nemůžeš tady nastoupit na Plankovo místo, ale co, co se stalo, stalo se, ne?“

„Ano, prosím.“

„Ale nezapomněl jsi to.“

„Prosím?“

„Nezapomněl jsi psát. Jaké to je, napsat další článek, co získá první cenu?“

„Tak to jsem rád, že se vám líbil, pane Bailey, ale kvůli ceně jsem ho nepsal.“

„To taky nikdy neděláme, že ne? Člověk si nemůže dávat pozor, aby ho psal tak, že by vyhovoval kategorii v nějaké soutěži. Já to taky nedělám. I když už jsem zažil pár lidí, co se o to pokoušeli. Ale nikdy to nefunguje. Mohli by si z tebe vzít poučení. Důkladný, dlouhý, ale pádný, všechny ty citace, všechny úhly pohledu, spravedlivý ke všem názorům. Přišlo mi, žes udělal opravdu moc dobře, žes nenechal ty potrhlé názory na mimozemšťany a náboženské blouznivce vypadat přitrouble. Každý má právo na vlastní názor, že? A přitom oni představují srdce Ameriky, ať už si myslí, že to byli nějací zelení mužíci z Marsu, nebo Ježíš na koni.“

„Prosím?“

„Nebo jaké všechny možné představy lidi mají. Však víš, co tím chci říct. V každém případě to je mistrovské dílo a já oceňuju, žes jako vždy odvedl skvělou práci a nenechal ses těmi ostatními záležitostmi otrávit. Dál pracuj dobře, zůstaň tam v Chicagu dost dlouhou dobu, aby to vypadalo, že mám stále ještě věci pevně v rukou, co se týká mé žurnalistické hvězdy, a budeš zpátky v New Yorku, než se naděješ. Kdy ti skončí nájemní smlouva?“

„Za rok, ale mně se tu ve skutečnosti líbí a –“

„Moc legrační. Počkám si, jak budeš mluvit, až na tebe začnou tlačit kvůli splátkám, Camerone. To tě tu pak budeme mít zpátky natotata. Nevím sice, jestli jako výkonného šéfredaktora, protože jeho místo budeme muset obsadit dřív, a taky by to nedávalo žádný smysl, abys z divočiny šel do sedla. Ale alespoň ti vrátíme plat na tu úroveň, jakou si zasloužíš, a budeš zase zpátky tady, a dělat to, co děláš ze všeho nejlíp.“

„No tak tedy, děkuju.“

„Hele, vezmi si den volno! Ten článek se dostane na pulty od včerejška za týden a pak se bude o tobě všude pár dní mluvit.“

„Možná, že vás tentokrát vezmu za slovo.“

„A poslechni, Camerone, nech toho chudáka holku tam na pokoji. Jakže se jmenuje?“

„Verna Zeeová?“

„Jo, Verna. Povede si časem dobře, jen ji nech na pokoji. Vždyť tam ani nemusíš chodit, pokud to nebude z nějakého důvodu pro tebe nezbytné. Na co dalšího si brousíš zuby?“

„Steve se pokouší mě přemluvit, abych jel do Izraele, až se bude podepisovat ta smlouva příští týden mezi Izraelem a OSN.“

„Už máme moře lidí, co tam jedou, Camerone. Měl jsem v úmyslu hlavní článek zadat vedoucímu náboženské rubriky.“

„Jimmymu Borlandovi?“

„Vidíš v tom problém?“

„Tak za prvé se na to jako na náboženské téma nedívám, zvlášť při jednom celosvětovém náboženství, o němž se zároveň bude jednat v New Yorku, a když židé mluví o obnově chrámu a katolíci volí nového papeže. A možná to vyzní vypočítavě, ale opravdu si myslíte, že Jimmy zvládne napsání ústředního článku?“

„Pravděpodobně ne. Jen mi to připadalo, že by se to dobře hodilo. Byl už tam tolikrát jako pozorovatel a taky se skoro všechno, co se v Izraeli děje, dá považovat za náboženskou tématiku, ne?“

„Ne nutně.“

„Vždycky se mi na tobě líbilo, Camerone, že se mnou mluvíš na rovinu. Mám tu teď okolo sebe až moc přisluhovačů. Takže ty si myslíš, že tohle není náboženská věc jenom proto, že se odehrává na území takzvané Svaté země?“

„Ať je Carpathia zainteresován do čehokoli, týká se to vždy geopolitiky, i kdyby to mělo mít nějaké náboženské důsledky. Ale velký náboženský úhel pohledu skýtají, kromě chrámu, také ti dva kazatelé u Zdi nářků.“

„Jo, co je s těmi pomatenci? Ti dva prohlásili, že v Izraeli nebude pršet tři a půl roku, a prozatím taky nespadla jediná kapka. Už takhle je to suchá země, ale kdyby to tak mělo jít dál a oni by zůstali tak dlouho bez deště, všechno jim tam vyschne a vítr to odvane. Jak moc je vzorec toho vědce – toho ehm, Rosenzweiga – závislý na dešti?“

„Nevím to přesně, pane. Vím jen, že vyžaduje méně vody, než kdyby člověk chtěl něco vypěstovat bez chemikálií vyrobených podle toho vzorce. Přesto si myslím, že tam přece jen musí do toho odněkud vstupovat voda, aby to fungovalo.“

„Rád bych, aby Jimmy dostal na starost výlučný rozhovor s těmi dvěma,“ rozhodl se Bailey, „jenže oni jsou ti dva nebezpeční, ne?“

„Prosím?“

„No přece dva chlapi se je pokoušeli zabít a skončili tak, že padli k zemi mrtví. A co to bylo zase tuhle? Parta chlapů uhořela. Lidé říkají, že ti dva na ně seslali oheň z nebes!“

„Jiní zase říkali, že na tu bandu dýchli a z úst jim vyšlehly plameny.“

„To jsem taky slyšel,“ přisvědčil Bailey. „Bude to nějaký problém s páchnoucím dechem, co říkáš?“

Bailey se smál, ale Buck smích nedokázal ani předstírat. On tomu vydechnutí plamene věřil, protože to vycházelo přímo z Písma. Stejně tak nedával lidi, kteří věřili na nanebevzetí, do stejné kategorie jako ty, co věří na vetřelce z vesmíru.

„No ale stejně,“ změnil téma Bailey, „Borlandovi jsem ještě neřekl, že by ten článek dostal, i když si myslím, že už se tady povídá, že je na řadě. Mohl bych tě na to nasadit, a taky bych to mnohem radši udělal, ale to by potom musel být z té cesty vyhozen někdo jiný, protože už teď jsme rozpočet zatížili na maximum. Možná bych mohl poslat o jednoho fotografa méně.“

Buck se ale těšil, že tam bude fotograf, který bude umět dostat nějaké nadpřirozené důkazy na film. „Ne, to nedělejte,“ zrazoval ho. „Plank mi nabízí, že mě tam nechá letět jako člena delegace OSN.“ Nastalo dlouhé ticho. „Pane?“

„Nejsem si příliš jistý, jestli s tím mám souhlasit, Camerone. Ohromilo mě, že ti zjevně odpustili, žes je minule tak vypekl, ale jak si chceš zachovat objektivitu, když budeš na jejich výplatní listině?“

„Musíte mi důvěřovat, pane. Nikdy jsem se nedal podplatit.“

„Já vím, že ne, a Plank to ví jakbysmet. Rozumí ale Carpathia novinařině?“

„Spíš bych se přikláněl k tomu, že ne.“

„Já taky. A víš, z čeho mám strach?“

„Z čeho?“

„Že se tě stejně pokusí přetáhnout.“

„Není moc velká šance, že by se mi chtělo chodit někam jinam,“ ujistil ho Buck.

„Ale přesto byl bych předpokládal, že na tebe bude mít větší zlost než já. A najednou chce, abys jel společně na podpis té smlouvy?“

„Ve skutečnosti chce, abych během toho podpisování seděl u stolu jako člen jeho delegace.“

„To by ale bylo naprosto nevhodné.“

„To já vím.“

„Jedině kdybys nějak dal jasně najevo, že součástí té delegace nejsi. To by byla reklama! Jediná osoba ze sdělovacích prostředků u stolu!“

„Jo, ale jak bych to mohl navlíknout?“

„Mohlo by to být něco jednoduchého. Mohl bys třeba mít na sobě jmenovku, ze které by bylo patrné, že jsi tam za Weekly.“

„To bych udělat mohl.“

„Mohl bys ji mít s sebou a nandat si ji, teprve až budou všichni na svých místech.“

„To zní trochu jako podfuk.“

„Neobelhávej sám sebe, synu. Carpathia je mezi politiky ten největší a má určitě spoustu důvodů, proč tě tam chce mít. A mezi nimi určitě nebude na posledním místě snaha dobře namazat skluzavku, abys mohl vyklouznout z Global Weekly.“

„Nemám žádné takové plány, pane.“

„Nu, já vím, že ne. Poslechni, myslíš, že by ses mohl dostat na to podepisování, to znamená být tam přesně v okamžiku, kdy to opravdu podepíší zainteresované strany, ne až se to bude sdělovat médiím, i kdybys nejel s delegací OSN?“

„To nevím. Ale mohl bych se zeptat.“

„Tak se tedy zeptej. Protože já pro tebe raději někde vyhrabu jednu letenku navíc na běžný obchodní let, než abych tě viděl, že tam letíš na útraty OSN. Nechci, abys Carpathiovi musel být za cokoli zavázaný. Na druhou stranu toho není právě moc, co bych neudělal, jen abych tě viděl, jak mu nakukuješ přes rameno, až bude podepisovat tu smlouvu.“

(10)

Bucka zaujala myšlenka, že by si mohl vzít den volna, i když neměl v plánu dělat něco zvlášť náročného. Pocházel po ložnici pro hosty a zařizoval si v ní kancelář. Jakmile bylo všechno zapnuté do zásuvek a vyzkoušené, ověřil si, zda mu nepřišla pošta. Našel tam jeden dlouhý vzkaz od Jamese Borlanda, vedoucího oddělení s náboženskou tématikou v Global Weekly.

A jéje, pomyslel si.

Zavolal bych ti a vyříkal si to s tebou hezky od plic. Ale myslí mi to líp, když píšu, a chci ti něco říct, než zase přijdeš se svými obvyklými výmluvami. Věděl jsi dobře, že na mě přišla řada, abych psal ústřední článek o podpisu té smlouvy. Celá událost se odehrává v náboženském hlavním městě světa, Camerone. Kdo myslíš, že by to dostal?

Jen to, že nejsem podle tebe typický autor ústředních článků a ještě nikdy jsem žádný nepsal, ještě neznamená, že bych to nedokázal. Možná bych stejně přišel za tebou pro radu, ale ty by ses pak možná chtěl podílet na autorství, a aby tvoje jméno bylo uvedeno jako první.

Náš starej mi říkal, že to byl jeho nápad, abys o tom psal ty, ale nemysli si, že si nedokážu představit, jak sis namáhal hlasivky, aby ses dostal do sedla a mě vykopl. Pojedu do Izraele taky. Nevjedu ti sám do vlasů, jestli si nezačneš.

Buck ihned zvedl telefon a zavolal Borlandovi. „Jimmy, tady Buck,“ ohlásil se

„Dostal jsi můj e-mail?“

„Dostal.“

„Nemám, co bych k tomu ještě dodal.“

„To si dovedu představit,“ souhlasil Buck. „Vyjádřil ses dost jasně.“

„Takže, co po mně chceš?“

„Prostě uvést věci na pravou míru.“

„Jo, budeš mě přesvědčovat, že tvoje verze se shoduje s verzí Baileyho, a navíc, žes dokonce ani o to téma nežádal.“

„Mám-li říct pravdu, Jime, opravdu jsem řekl Baileymu, že to vnímám víc jako záležitost politickou než náboženskou, a dokonce jsem nahlas zapochyboval, jestli to zvládneš.“

„A to podle tebe neznamená, žes mě z té práce vyšťouchl, abys ji mohl udělat sám?“

„Možná ano, Jime, ale úmyslné to nebylo. Mrzí mě to, ale jestli to pro tebe tolik znamená, budu trvat na tom, abys dostal článek ty.“

„No dobře. A v čem je ten háček?“

„Že dostanu zase já tvé náměty a jeden nový navíc.“

„Ty chceš dělat mou rubriku?“

„Jen pár týdnů. Podle mého máš práci, kterou je ti možné závidět. Jediný v celém Weekly.“

„Proč jen ti nedůvěřuju, Bucku? Zní to, jako bys byl Tom Sawyer, který se mě snaží přimět, abych mu pomohl nalakovat plot.“

„Mluvím smrtelně vážně, Jime. Ty mě necháš psát o jediném náboženství, o znovuvybudování chrámu, o těch dvou kazatelích u Zdi nářků, o volbě nového papeže a ještě o jedné události z tvé sféry působnosti, o které jsem ještě nikomu neřekl, a já se postarám o to, abys dostal hlavní článek o podepsání smlouvy.“

„To mě podrž. Co je to za terno na mém zaměření, které mi ušlo?“

„Neušlo ti nic. Já jen mám jednoho kamaráda, který byl ve správnou chvíli na správném místě.“

„Kdo je to a o co se jedná?

„Neprozradím ti svůj zdroj, ale zcela náhodou vím, že rabín Tsion Ben-Judah –“

„Toho znám.“

„Fakt?“

„Tedy, slyšel už jsem o něm. Všichni ho znají. Dovede udělat na člověka silný dojem.“

„Už jsi slyšel, co má za lubem?“

„Nějakou historickou studii, jestli se nepletu. Něco hodně zatuchlého.“

„Takže to je další věc, o které se ti nechce psát. Připadám si, jako když žádám o dovolenou u Středozemního moře a nabízím dřevěnou promenádu podél pláže a parkoviště.“

„Tak přesně to zní, Bucku. Myslíš si snad, že jsem pablb?“

„To si rozhodně nemyslím, Jimmy. Je tady jedna věc, kterou nechápeš. Že nejsem tvůj nepřítel.“

„Jen můj konkurent, který si nechává nejdůležitější články pro sebe.“

„Právě jsem ti jeden nabídl!“

„Něco tu nehraje, Bucku. To zasedání o jediném náboženství je tak suché a nezáživné jako troud a stejně to nikdy nebude fungovat. Židům nebude nic stát v cestě, aby si znovu vybudovali ten chrám, protože na tom nikomu jinému než židům nezáleží. Ti dva chlapi u Zdi nářků jsou zaručeně na první stránku, ale už víc jak šest lidí, kteří se pokusili se dostat do jejich blízkosti, na to zašlo. Dovedu si představit, že už je kdejaký novinář na světě žádal o exkluzivní rozhovor, ale nikdo si netroufá přiblížit se k nim. Dál, všichni už vědí, kdo bude nový papež; a kdo se vůbec na světě stará o studii nějakého rabína?“

„Hele, zabrzdi na chvilku, Jime,“ zarazil ho Buck. „Vidíš, v tomhle máš navrch, co se papeže týká, protože já nemám ani páru o tom, kdo bude ten nový.“

„Ale no tak, Bucku, kde to žiješ? Všichni zasvěcení sázejí na arcibiskupa Mathewse z –“

„Cincinnati? Vážně? Dělal jsem s ním rozhovor pro –“

„Já to vím, Bucku. Viděl jsem to. Všichni tady kolem četli ten tvůj zázrak na Pulitzerovu cenu.“

Buck mlčel. Copak je závist bez hranic?

Borland musel vycítit, že zašel příliš daleko. „Po pravdě řečeno, musím ti za ten článek potřást rukou. Je to dobrý materiál. Ale ty nevíš, že má ten chlap na papežskou stolici tlačenku?“

„Ani zdání.“

„Je to dost mazaný chlápek a má takovou podporu, až mu leze z uší. Mám za to, že to jasně vyhraje, a totéž si myslí i spousta jiných lidí.“

„Takže Jimmy, vzhledem k tomu, že ho znám a zdá se, že mi důvěřuje, nebude ti vadit, když článek o něm bude součástí naší výměny?“

„Ale, tys určitě usoudil, že už jsme si na výměnu plácli, viď?“ zeptal se trochu jízlivě Borland.

„Proč ne? Jak moc chceš ten ústřední článek?“

„Bucku, ty snad myslíš, že nevím, že budeš součástí výpravy OSN během podpisu té smlouvy, a že na sobě budeš mít sáčko v barvách Global Weekly nebo čepici nebo něco na ten způsob, abychom si při tom taky trochu ohřáli svou polívčičku?“

„Tak z toho udělej součást svého článku. Něco jako: ‚Zástupce hlavního redaktora náboženské rubriky bude stát vedle generálního tajemníka OSN‘.“

„Tady není nic k smíchu. Plank ti v žádném případě nedá pralinku, aby pak o tom nechal psát někoho jiného.“

„Říkám ti, Jime, budu na tom trvat.“

„Neměl jsi mít dávno žádnou moc o věcech smlouvat, když’s propásl tu Carpathiovu schůzku. Takže, co ti dává právo myslet si, že tě bude Bailey poslouchat? Jsi teď zkrátka jen pisálek z chicagské pobočky.“

Buck cítil, jak se v něm jeho staré ego vzepřelo, a ta slova byla venku ještě dřív, než je byl schopen domyslet. „Jo, pisálek z chicagské pobočky, který napsal ústřední článek pro vydání příštího týdne a právě dostal za úkol napsat další i pro vydání přespříští.“

„Zásah!“

„Promiň, Jime. To nebylo právě nejvhodnější. Ale tu nabídku myslím vážně. Nesnažím se tě podfouknout, když tvrdím, že tvoje pole působnosti je důležitější než ústřední článek. Jsem přesvědčený, že události začínají získávat náboženský obsah a je z nich teď daleko zajímavější materiál než z nějakého podpisování smlouvy.“

„Tak počkej chvilku, Bucku. Nejsi snad jeden z těch naivků, co naletěli na ty prorocké a apokalyptické teorie o všem tom, co jako bylo předpovězeno v bibli, že ne?“

Tak to přesně jsem, odpověděl mu v duchu Buck, ale ještě si nemohl dovolit to rozhlašovat veřejně. „Jak moc rozšířený je tenhle názor?“ zeptal se nahlas Buck.

„To bys měl vědět ty, kdyžs psal ten ústřední článek.“

„V mém článku dostaly slovo všechny teorie.“

„Jo, jenže tys narazil na ty cvoky s nanebevzetím. Moc rádi by viděli nějaký pohyb ve všech těch událostech, o kterých chceš psát, aby se na ně daly napasovat boží záměry.“

„Ty jsi hlavní náboženský redaktor, Jime. Mají důvod si myslet, že je to pravda?“

„No, mně to nezní jako něco, co by udělal Pánbíček.“

„Takže přiznáváš, že Bůh existuje.“

„Svým způsobem ano.“

„Co máš přesně na mysli?“

„Bůh je v každém z nás, Bucku. Vždyť moje názory znáš.“

„A tvoje názory se od těch zmizení nezměnily?“

„Ani náhodou.“

„Byl Bůh i v lidech, kteří zmizeli?“

„Jasně.“

„Takže teď kus Boha na zemi chybí?“

„Podáváš to na můj vkus až příliš doslovně, Bucku. Příště snad začneš tvrdit, že ta smlouva prokazuje, že Carpathia je antikrist.“

S jakou chutí bych tě o tom přesvědčil, chtělo se Buckovi odpovědět. A taky se o to jednoho dne pokusím. „Vím, že ta smlouva je velká věc,“ pronesl místo toho. „Pravděpodobně větší, než si většina lidí uvědomuje, ale ten podpis, to je jen představení. Fakt, že ta smlouva vůbec vznikla, to by byl námět na článek, ale ten už je napsaný.“

„Možná že to podepsání je opravdu jen představení, ale stojí za ústřední článek ve Weekly. Bucku, proč myslíš, že bych to nemohl zvládnout?“

„Řekni mi, že si to se mnou vyměníš za ty druhé záležitosti, a já se postarám, abys to dostal.“

„Jasně, platí.“

„Myslíš to vážně?“

„Samozřejmě že to myslím vážně. Vím určitě, že si myslíš, žes na mě vyzrál, jenže já už nejsem žádný mladíček, Bucku. Mně je jedno, jestli se ten můj bude moct srovnávat s některým, cos napsal ty. Já bych ho chtěl mít už kvůli svému sešitu s výstřižky, kvůli vnukům a tak.“

„Chápu.“

„Jo, ty to tak chápeš. Ty máš před sebou celý život, a za tu dobu napíšeš ještě dvakrát tolik ústředních článků, než jsi až doteď napsal.“

„Chloe, pojď honem dolů!“

Rayford stál v obývacím pokoji a byl tak zkamenělý, že se ani nemohl posadit. Právě zapnul televizi a uslyšel zvláštní zpravodajské vydání.

Chloe rychle seběhla po schodech. „Musím už jít do kostela,“ upozornila ho. „Co se děje?“

Rayford ji umlčel s prstem na rtech a oba pak poslouchali zprávy. Hovořil zpravodaj CNN z Bílého domu. „Toto neobvyklé gesto patrně vzešlo z včerejší schůzky, když se časně večer sešel generální tajemník OSN Nicolae Carpathia s prezidentem Geraldem Fitzhughem. Fitzhugh již předtím mezi hlavami států jednoznačně podporoval současného generálního tajemníka, ale toto propůjčení nového prezidentova letadla nastavuje laťku jejich vztahu zcela novým způsobem.

Včera pozdě odpoledne vyslal Bílý dům současný letoun vojenského letectva USA s pořadovým číslem jedna do New Yorku, aby přepravil Carpathiu do Washingtonu, a dnes se objevilo prohlášení, že při křtu nového letounu s pořadovým číslem jedna bude na palubě Carpathia, ne samotný prezident.“

„Cože?“ zeptala se Chloe.

„Až se poletí do Izraele k podpisu smlouvy,“ vysvětloval Rayford.

„Ale prezident poletí, nebo ne?“

„Ano, ale starým letadlem.“

„Já to nechápu.“

„To já také ne.“

Reportér CNN pokračoval: „Pochybovači vyslovili podezření, že snad došlo k neveřejné dohodě, ale sám prezident vydal před chvílí následující prohlášení z Bílého domu.“

CNN začala vysílat záznam prohlášení. Prezident Fitzhugh se tvářil rozrušeně. „Věční odpůrci a lidé na okraji politického spektra mohou dnes započít s protestními akcemi kvůli tomuto gestu,“ prohlásil prezident. „Ale mírumilovní Američané a všichni, kteří již jsou znaveni neměnným chodem na politické scéně, budou oslavovat. Nové letadlo je skvostné. Prohlédl jsem si ho a jsem na ně hrdý. Je v něm dostatek místa pro celou delegaci jak Spojených států, tak OSN, ale rozhodl jsem se, že je výlučným právem výpravy OSN, aby měla tento nový letoun pro sebe na jeho prvním letu.

Dokud se náš současný letoun vojenského letectva USA s pořadovým číslem jedna nestane letounem s pořadovým číslem dvě, pokřtíme nový stroj Boeing 757 Letounem světového společenství číslo jedna a nabídneme ho generálnímu tajemníkovi Carpathiovi spolu s přáním všeho nejlepšího. Přišel čas, kdy svět přichází na pomoc tomuto zastánci míru, a já jsem hrdý, že svým malým gestem otevírám novou cestu.

Rovněž vyzývám své kolegy po celé zeměkouli, aby se vážně zabývali Carpathiovým návrhem na odzbrojení. Po celé dlouhé generace byla až dosud v naší zemi silná obrana posvátnou krávou. Jistě se však všichni shodneme na tom, že teď nadešla dlouho očekávaná doba pro skutečný mír beze zbraní. Proto doufám, že již brzo budu mít pro vás oznámení v tomto smyslu.“

„Tati, znamená to, že ty –“

Ale Rayford opět posuňkem utišil Chloe, protože na obrazovce televize CNN se objevil sestřih z živě vysílané odpovědi Carpathii.

Nicolae se dlouze zadíval do kamery, což vzbudilo dojem, že se dívá do očí každému jednotlivému divákovi. Hlas měl tichý a citově podbarvený. „Rád bych poděkoval prezidentu Fitzhughovi za jeho nanejvýš velkorysé gesto. My ve Spojených národech jsme hluboce pohnuti, vděčni a pokořeni. Těšíme se na nádherný obřad v Jeruzalémě příští pondělí.“

„Páni, ten je slizký,“ zavrtěl hlavou Rayford.

„To je ta práce, o které jsi mi říkal? Měl bys to letadlo pilotovat?“

„Nevím. Předpokládám, že ano. Neuvědomil jsem si, že starý letoun jedna se stane letounem s číslem dvě, to znamená letadlem viceprezidenta. Rád bych věděl, jestli skutečně posílají do důchodu současného pilota. Je to jako škatule, hejbejte se. Jestliže nynější pilot 747 s ním zůstane, až se stane letounem číslo dvě, co se stane se současným pilotem dvojky?“

Chloe pokrčila rameny. „Víš určitě, že tu práci pilota nového letadla nechceš?“

„Víc, než kdy předtím. S Carpathiou nechci mít nic společného.“

Buck vzal hovor s Alicí z chicagské pobočky.

„Měl by sis raději zřídit hned dvě telefonní linky,“ poradila mu, „jestli budeš i dál pracovat doma.“

„Já dvě linky mám,“ ubezpečil ji Buck, „ale jednu z nich mám blokovanou pro počítač.“

„No, pan Bailey se tě pokouší sehnat a tys měl neustále obsazeno.“

„Proč volal tam k vám? Musí vědět, že jsem doma.“

„On sem nevolal. Marge Potterová mluvila kvůli něčemu jinému s Vernou a zmínila se o tom.“

„To se muselo Verně moc zamlouvat.“

„To bych řekla. Div že neskákala radostí. Myslí si, že máš zase nějaký průšvih u šéfa.“

„To se mi nezdá.“

„Víš, co naznačuje?“

„Tak ven s tím.“

„Že Baileymu se nelíbil tvůj ústřední článek a že ti dává padáka.“

Buck se zasmál.

„Není to pravda?“ zeptala se Alice.

„Pravý opak je pravdou,“ sdělil jí Buck. „Ale udělej mi laskavost a Verně to neříkej.“

Buck jí poděkoval za doručení věcí den předtím, ale to, že ji Chloe považovala za jeho snoubenku, si nechal pro sebe. Pak zavěsil, aby mohl zavolat Baileymu. Nejdřív se mu ozvala Marge.

„Bucku, už se mi po tobě stýská,“ přiznala se. „Co se pro všechno na světě stalo?“

„Jednou ti to všechno vyklopím,“ slíbil jí. „Prý se šéf po mně sháněl.“

„No, zkoušela jsem to místo něj. Právě teď tu má Jima Borlanda a slyším zvýšené hlasy. Myslím, že jsem ještě nikdy předtím neslyšela Jima zvednout hlas.“

„A už jsi někdy slyšela, aby Bailey zvýšil svůj?“

Marge se zasmála. „Ne víckrát než dvakrát denně,“ odtušila. „Hele, já mu pak řeknu, aby ti zavolal.“

„Možná, že by nebylo tak špatné, kdybys je vyrušila, Marge. Ta schůzka je možná důvodem toho, proč se mě snažil sehnat.“

Stanton Bailey si převzal hovor téměř okamžitě. „Williamsi, musíš mít hodně drzosti, když jednáš jako výkonný šéfredaktor, nemyslíš?“

„Prosím?“

„Není to na místě, abys zadával ústřední články a vyprávěl Borlandovi, že jsem měl na mysli původně určit jeho na článek o podpisu té smlouvy. Pak se k němu ještě vlichotíš tím, že mu nabídneš, že za něj vezmeš ty jeho nanicovatý události a necháš mu svůj ústřední článek.“

„To jsem neudělal!“

„On to neudělal!“ halekal Borland.

„Já se ve vás dvou nevyznám,“ vzdal to Bailey. „Takže, na čem jste se dohodli?“

Když Chloe odešla, aby zjistila víc o své nové práci v kostele, Rayforda napadlo, že zavolá vrchnímu pilotovi Earlu Hallidayovi, který po něm chtěl, aby se mu ozval co nejdřív. Nakonec, Earl by mu sám pravděpodobně co nevidět zavolal, kdyby se mu neozval.

Dnešní zprávy zaznamenaly vývoj přesně tím směrem, který jen utvrdil Rayforda v jeho rozhodnutí. Nemohl popřít, že kdyby se stal pilotem prezidentova letadla, provázela by tuto změnu velká pocta. A být pilotem Carpathii by byla ještě větší sláva. Jenže Rayfordovy motivy a sny se už obrátily o sto osmdesát stupňů. Být posledních sedm let známý jako pilot letounu vojenského letectva USA s pořadovým číslem jedna – nebo dokonce letadla číslo jedna světového společenství – už jednoduše nebylo na seznamu jeho vroucích přání.

Velikost vlastního domu přiváděla Rayforda občas do rozpaků, dokonce i v době, kdy tu ještě žili jako čtyřčlenná rodina. Jindy se ovšem domem pyšnil. Byl svědectvím jeho postavení, jeho místa na společenském žebříčku, známkou společenské úrovně, na kterou se vlastním přičiněním vyšvihl. Teď to ale bylo opuštěné místo. Byl tak vděčný za to, že měl Chloe u sebe doma. A přestože by neřekl jediné slovo, kdyby se měla v úmyslu vrátit na univerzitu, nebyl by věděl, co si sám se sebou počít během všech těch hodin, kdy měl volno. Jedna věc byla zaměstnávat si mozek vším, co je třeba při bezpečné přepravě stovek lidí letadlem. Ale nemít kromě toho doslova co dělat než jíst a spát, to by udělalo z tohoto domu nesnesitelné místo.

Každý pokoj, každá maličkost, každý dotek ženské ruky mu připomínal Irenu, Čas od času se vynořilo něco, co jej zcela zaplavilo vzpomínkami na Raymieho. Našel třeba kousek jeho oblíbeného cukroví pod polštářem na pohovce, či nějakou ze synových knih. Občas se za rostlinou v květináči ukrývala hračka.

Rayford byl stále náchylnější nechat se ovládat city, ale už mu to tolik nevadilo. Jeho žal byl spíše melancholický, než aby ho zraňoval. Čím blíž se dostával k Bohu, tím víc se těšil, až bude s ním a s Irenou a Raymiem, až přijde okamžik slavného Zjevení Kristova.

Připustil, aby se vzpomínky na milované osoby přiblížily jeho mysli i srdci. Teď, když s nimi sdílel stejnou víru, chápal je a miloval o to víc. Když jej zachvátila lítost, když se znovu styděl za to, jakým byl manželem a otcem, začal se pouze modlit, aby mu odpustili, že byl tak slepý.

Rozhodl se, že ten večer pro Chloe uvaří. Připraví jedno z jejích zamilovaných jídel – krevety s těstovinami a se všemi přísadami. Usmál se. Navzdory otci a všem záporným vlastnostem, které po něm zdědila, z ní vyrostla báječná osobnost. Pokud existoval jeden jasný příklad toho, jak Kristus dokázal změnit člověka, tak jím byla ona. Hodlal jí to říct a večeře byla jednou z vhodných příležitostí. Bylo snadné pro ni něco koupit a nebo ji vzít na večeři. Ale on chtěl udělat něco sám.

Rayford strávil hodinu v obchodu s potravinami a další půldruhé hodiny v kuchyni, než měl všechno uvařené a mohl očekávat její příchod. Přistihl se, že se porovnává s Irenou, vzpomínal, jak se téměř každý večer zračil v její tváři výraz naděje. Usuzoval, že jí obvykle vyjádřil své díky a snad i dostatečně pochválil její snahu. Ale až teprve teď si uvědomoval, že dělala tu práci ze stejné lásky a oddanosti k němu, jaké on nyní cítil vůči Chloe.

Nikdy dřív ho to ani nenapadlo. Ireně muselo být jasné, že jeho ubohé pokusy o komplimenty jsou vyřčeny jen z povinnosti, což také byly. A teď už neexistoval žádný způsob, jak by jí to mohl vynahradit. Snad až tehdy, kdy se sám ukáže v království nebeském a po svém boku bude mít Chloe.

Buck zavěsil po rozhovoru se Stantonem Baileym a Jimem Borlandem a sám sebe se ptal, proč jednoduše nepřijal Carpathiovu nabídku řídit list Chicago Tribune a s tímhle skoncovat. Oba přesvědčil, že to myslí naprosto upřímně, a nakonec přece jen donutil starého pána, aby na to nevrle přistoupil. Nyní ale zvažoval, jestli to skutečně stojí za to, být zase zpátky ve psí boudě. Jeho cílem bylo propojit všechny události týkající se náboženství tak srozumitelně, že si Borland alespoň udělá představu, jak by se jeho práce měla dělat, a Bailey zase obrázek, co by měl očekávat od výkonného šéfredaktora.

Buck o to místo nestál o nic víc, než když Steve Plank odešel a jeho umluvili, aby ho vzal. Nicméně doufal, že Bailey najde někoho, pod kým by zase bylo potěšení pracovat.

Naťukal si několik poznámek do počítače, v podstatě si načrtl rámcově úkoly, které získal směnou s Jimmym Borlandem. Došel ke stejným závěrům, k jakým se dopracoval i Borland u všech událostí zralých pro tisk. To však bylo ještě dříve, než si prostudoval proroctví, než zjistil, jak Nicolae Carpathia zapadá do kola dějin.

Teď doufal, že všechny události vypuknou v podstatě ve stejnou dobu. Bylo zcela možné, že jeho tématem je přímé naplnění proroctví vzniklých před staletími. Ať už se bude jednat o ústřední články, nebo ne, to, jak se budou události vyvíjet, bude mít stejný dopad na kratičkou zbývající část dějin lidstva jako samotná smlouva s Izraelem.

Buck zavolal Stevovi Plankovi. „Už pro mě něco máš?“ zeptal se Steve. „Cokoli, co můžu vyřídit generálnímu tajemníkovi?“

„Tak takhle mu říkáš?“ podivil se Buck. „To dokonce ani ty ho nemůžeš oslovovat jménem?“

„To já schválně. Je to věc úcty, Bucku. Dokonce i Hattie ho oslovuje ‚pane generální tajemníku‘, a jestli se nemýlím, tráví spolu tolik času mimo práci, kolik ho tráví v OSN.“

„Ani mi to radši nepřipomínej. Vím až moc dobře, že jsem to byl já, kdo je představil.“

„Ty toho lituješ? Poskytl jsi nejdůležitějšímu muži na světě někoho, koho zbožňuje, a Hattiin život jsi navždy změnil.“

„Toho se právě bojím,“ odtušil Buck a vzápětí si uvědomil, že se dostal příliš blízko tomu, aby odkryl své karty Carpathiovu důvěrníkovi.

„Bývala nickou odnikud, Bucku, a teď je na prvních stránkách kroniky dějin.“ To nebylo přesně to, co chtěl Buck zrovna slyšet, ale ani on neměl v úmyslu Stevovi říct, co chtěl zase slyšet on. „Takže, jak se věci mají, Bucku?“

„Nejsem o nic blíž rozhodnutí ani dnes,“ sdělil mu Buck. „Vždyť víš, jak se na to dívám.“

„Já ti, Bucku, vůbec nerozumím. Kde vidíš zádrhel? Co by se mohlo stát, aby to nefungovalo? Vždyť je to přesně to, po čem jsi vždycky toužil.“

„Jsem novinář, Steve, nejsem chlápek z oddělení pro vztah s veřejností.“

„Tak takhle tys mě zařadil?“

„Tohle teď taky jsi, Steve. Já ti to nekladu za vinu, ale nepředstírej, že jsi něčím, čím nejsi.“

Bylo jasné, že se Buck starého přítele dotkl. „No jo, tak jo, jak myslíš,“ urazil se Steve. „Tys volal mně, takže co chceš?“

Buck mu řekl o dohodě, kterou uzavřel s Borlandem.

„To byla velká chyba,“ prohlásil Steve, stále ještě jasně naštvaný. „Snad si vzpomeneš, že tomu jsem nikdy ústřední článek nesvěřil.“

„Neměl by to vlastně ani ústřední článek být. Ty ostatní události, co mi přepouští ke zpracování, jsou mnohem důležitější!“

Steve zvýšil hlas. „Tohle by byl ten nejvýznamnější ústřední článek, který jsi kdy měl! Bude to událost, o které se bude psát a mluvit nejvíc v celých dějinách.“

„Tohle říkáš, a přitom mi chceš tvrdit, že nejsi maník pro styk s veřejností?“

„Proč ne? A co tedy?“

„OSN podepisuje smlouvu s Izraelem a ty si myslíš, že je to důležitější než zmizení miliard lidí po celé zeměkouli?“

„No tak jo. Samozřejmě.“

„‚No tak jo. Samozřejmě,‘“ opičil se po něm Buck. „Má ty prostoto, Steve. To podstatné je smlouva sama, ne obřad. A ty to přece dobře víš.“

„Takže ty tam nepojedeš?“

„Ale samozřejmě pojedu, jen nepojedu společně s vámi, hoši.“

„Ty se nechceš svézt tím novým letadlem s pořadovým číslem jedna?“

„Čím?“

„Ale jdi, ty ministře mezinárodní žurnalistiky. Měl bys sledovat zprávy, člověče.“

Rayford se těšil na Chloein příchod, ale zároveň se nemohl dočkat setkání jejich nejužšího kroužku večer. Chloe mu předtím prozradila, že se Buck dívá stejně záporně na přijetí jakékoli práce spjaté s Carpathiou, jako Ray na své angažmá pro Bílý dům. Jenže člověk nikdy neví, co na to řekne Bruce. Někdy posuzuje věci úplně z jiného úhlu a přitom to velmi často zní velmi rozumně. Rayford si nedokázal představit, jak by takové změny mohly zapadat do jejich nového přístupu k životu, ale byl nedočkavý, aby si už o tom mohl popovídat a pomodlit se za to. Podíval se na hodinky. Večeře, kterou vařil, by měla být do půl hodiny hotová. A to byla také doba, kdy Chloe oznámila, že přijde domů.

„Ne,“ odmítl Buck, „nebudu tam chtít letět ani tím novým, ani starým letadlem vojenského letectva číslo jedna. Velice oceňuju pozvání, abych byl jedním z členů delegace, a stále ještě tě beru za slovo, že budu sedět u stolu při tom podpisu, ale dokonce i Bailey souhlasí s tím, že by mě tam měl poslat Global Weekly.“

„Tys řekl Baileymu o naší nabídce?!“

„Samozřejmě ne o nabídce práce. Ale že mám jet s vámi, to ano.“

„A proč si myslíš, že ta cesta do New Yorku byla tak hrozně utajovaná, Bucku? Ty si snad myslíš, že jsme chtěli, aby o tom lidi z Weekly věděli?“

„Spočítal jsem si, že nebudete chtít, aby věděli, že mi nabízíte práci, což taky nevědí. Ale jak jsem asi měl vysvětlit, že se objevím v Izraeli a zúčastním se toho podpisu?“

„Doufali jsme, že to v té době tvému již bývalému zaměstnavateli bude naprosto jedno.“

„Tak nedělej žádné předčasné závěry, Steve,“ poradil mu Buck.

„To ale platí i o tobě.“

„Což znamená?“

„Nečekej, že ta životní nabídka, abys mohl zůstat mezi těmi, kdo budou sedět při tom podpisu za stolem, zůstane v platnosti, když se vysměješ tomu pozvání stejně, jako jsi to udělal naposled.“

„Takže má nová práce je svázána s tím, abych hrál na straně vztahů s veřejností?“

„Jestli to chceš vyjádřit takhle.“

„Nedaří se ti moc vylepšit mé pocity o celém tom nápadu, Steve.“

„Víš, Bucku, nejsem si jist, jestli se zrovna hodíš na politiku a novinařinu na téhle úrovni.“

„Ano, souhlasím, klesla hodně hluboko.“

„Tak jsem to nemyslel. Ale co, vzpomínáš si na ty své zasvěcené předpovědi o té nové jediné světové měně? Že k tomu nikdy nedojde? Tak hezky zítra sleduj zprávy, kamaráde. A vzpomeň si, že to byla práce Nicolae Carpathii, jeho diplomatická aktivita za scénou.“

Buck už měl možnost být svědkem Carpathiovy takzvané diplomacie na vlastní oči. Pravděpodobně toho dosáhl stejnými prostředky, jakými přiměl prezidenta Spojených států k tomu, aby mu přepustil zbrusu nový Boeing 757. A to do svého výčtu Buck ani nezahrnoval způsob, jakým Carpathia donutil očité svědky vraždy věřit tomu, že viděli sebevraždu.

Bylo na čase sdělit Bruceovi všechno o plánované cestě.

„Rayforde, mohl bys sem zaskočit?“

„Kdy, Earle?“

„Hned teď. Dějou se tu velké věci s tím novým letounem vojenského letectva číslo jedna. Už jsi o tom slyšel?“

„Ale ano, všechno se to probírá ve zprávách.“

„Stačí, abys řekl slovo, a letíš do Izraele jako pilot s Nicolaem Carpathiou na palubě.“

„Ještě nejsem připraven to rozhodnutí udělat.“

„Rayi, já tě potřebuju teď tady. Můžeš přijet, nebo ne?“

„Dnes ne, Earle. Mám tady něco rozdělaného a můžu za tebou přijet až zítra.“

„Co máš tak důležitého?“

„Je to soukromá záležitost.“

„Cože? Ty si pečeš nějakou jinou smlouvu?“

„Peču, ale ne jinou smlouvu. Náhodou teď právě připravuju večeři pro dceru.“

Chvilku bylo ve sluchátku naprosté ticho. Až konečně Earl promluvil: „Rayforde, já jsem všemi deseti pro, aby rodina měla přednost. Nebesa vědí, že už takhle máme dost pilotů, jejichž manželství nestojí za nic, nebo mají děti, které na to povolání doplatily. Ale tvoje dcera –“

„Chloe.“

„Správně, už je vysokoškolačka, ne? Copak to nepochopí? Nemohla by odložit večeři s tatínkem o pár hodin, když ví, že by mohl dostat tu nejlepší práci na světě v jeho oboru?“

„Uvidíme se zítra, Earle. Letím do toho Baltimoru před polednem a vracím se kvečeru. Můžu se za tebou stavit, než poletím.“

„V devět hodin?“

„Bezva.“

„Rayforde, jen bych tě chtěl varovat. Kdyby ti další chlapi na tom krátkém seznamu slyšeli to, co ty, tak už by teď slintali blahem. Můžeš se vsadit, že obvolávají všechny své známé a snaží se ze všech sil.“

„No tak to vidíš. Možná, že to jeden z nich dostane a já už si kvůli tomu nebudu muset dělat starosti.“

Z tónu Earlova hlasu zaznělo rozčilení. „Hele, Rayi –“ začal, ale Rayford mu skočil do řeči.

„Earle, domluvme se, že až do zítřejšího rána nebudeme jeden druhého okrádat o čas. Ty mou odpověď znáš a jediný důvod, proč jsem se ještě nerozhodl definitivně, je, žes mě požádal, abych to neodmítal kvůli našemu přátelství. Přemýšlím o tom, modlím se kvůli tomu, mluvím o tom s lidmi, kterým na mně záleží. Nehodlám se ale do toho nechat natlačit nebo se nechat přesvědčit tím, že bych se měl stydět. Pokud odmítnu práci, kterou všichni ostatní chtějí, a později toho budu litovat, bude to můj problém.“

Buck zabočil na parkoviště u kostela Nové naděje právě ve chvíli, kdy z něj Chloe vyjížděla. Zastavili oba tak, aby byli na stejné úrovni, a stáhli okénka. „Hej, holčičko,“ zavolal na ni Buck, „nevíš něco o tomhle kostele?“

Chloe se usmála. „Jenom to, že je tu každou neděli spousta lidí.“

„Tak to je dobře. Vyzkouším to tady. Tak co, bereš tu práci?“

„Mohla bych se zeptat na totéž.“

„Já už jednu práci mám.“

„Vypadá to, že já už taky jednu mám,“ řekla s hrdostí v hlase. „Naučila jsem se za dnešek víc, než jsem se vloni naučila na univerzitě za celý rok.“

„Jak to šlo s Brucem? Tedy, řekla jsi mu, že víš, kdo ty kytky poslal?“

Chloe se ohlédla přes rameno, jako kdyby se bála, že by to Bruce mohl zaslechnout. „Budu ti to muset všechno vyprávět,“ slíbila. „Až na to budeme mít čas.“

„Dnes po té schůzce?“

Zavrtěla hlavou. „Byla jsem včera s jedním mladíkem vzhůru dlouho do noci.“

„Opravdu?“

„Jo. Nemohla jsem se ho zbavit. To se s ním stává pořád.“

„Tak nashle, Chloe.“

Buck těžko mohl zazlívat Bruceovi, ať už se zajímal o Chloe na jakékoli úrovni. Jen mu to připadalo divné, že soutěží o přízeň ženy se svým novým přítelem a pastorem.

„Copak to tady voní?“ pronesla Chloe rozjařeně, hned jak vešla dveřmi z garáže. „Krevety àla scampi?“ Vstoupila do kuchyně a dala otci pusu. „Moje nejoblíbenější! Kdo k nám přijde?“

„Čestný host právě dorazil,“ prozradil jí. „Nechtěla by ses radši najíst v jídelně? Mohli bychom se tam snadno se vším přesunout.“

„Ne, tady to bude skvělé. Co to slavíme?“

„Tvou novou práci. Povídej mi o ní.“

„Táto! Co tě to popadlo?“

„Jen převládl ženský element mého já,“ zažertoval.

„Ne, prosím!“ zaúpěla. „Všechno, jenom to ne!“

Během jídla mu podrobně vyprávěla o úkolech, které jí Bruce zadal. O všem pátrání a studiu, které už v tom směru podnikla.

„Takže to budeš chtít dělat?“

„Učit se a studovat a být za to placená? Myslím, že odpověď je nasnadě, tati.“

„A co Bruce?“

Přikývla. „Co je s Brucem?“

(11)

V době, kdy spolu umývali nádobí, už si Rayford vyslechl všechno o jejím trapném setkání s Brucem. „Takže on se vůbec nezmínil o tom, že by ti ty kytky poslal?“ zeptal se Rayford.

„Bylo to, tati, hrozně divné,“ ohodnotila to. „Neustále jsem se pokoušela znovu začínat hovor o osamělosti a o tom, co všichni čtyři jeden pro druhého znamenáme, ale nezdálo se, že by se toho chtěl chytit. Byl ochoten přiznat, že máme všichni nějaké touhy, a pak hned stočil hovor na studium nebo na to, co chtěl, abych mu vyhledala. Nakonec jsem prohlásila, že by mě moc zajímalo, jak to je s milostnými vztahy během tohoto období dějin, a on mi odpověděl, že o tom možná bude dnes večer hovořit. Řekl mi, že i ostatní nedávno zavedli řeč na totéž téma, a i on má prý nějaké otázky, takže už v tom směru něco prostudoval.“

„Možná se vyjádří jasně dnes večer.“

„Ono se, tati, nejedná o to, jestli se vyjádří jasně. Nečekám, že by mi před tebou a Buckem přiznal, že mi poslal kytky. Je ale možné, že se nám podaří něco vyčíst mezi řádky a zjistit tak, jestli je opravdu poslal.“

Buck byl ještě u Bruce v kanceláři, když Rayford s Chloe dorazili. Bruce večerní sezení Bojovníků trýzně zahájil tím, že si vyžádal od každého z nich dovolení, aby mohl před ostatními předestřít všechno, co se odehrávalo v životě každého z nich. Všichni mu kývnutím hlavy dali souhlas.

Když v hlavních rysech naznačil nabídky, které jak Buck, tak i Rayford dostali, svěřil se jim se svými pocity, že na roli pastora sboru, sdružujícího nově věřící, nestačí. „Každý den se stále ještě potýkám s pocity hanby. Vím, že se mi dostalo odpuštění a byl jsem znovu přijat, ale žít ve lži déle než třicet let, to člověka unaví. A i když Bůh říká, že naše hříchy jsou tak odděleny jako východ od západu, je pro mě nesmírné obtížné na to zapomenout.“ Připustil rovněž, že se cítí opuštěný a k smrti unavený. „A to obzvlášť, když myslím na své nutkání cestovat a pokoušet se propojovat ty malé oázy, kde se vyskytují ti, kteří jsou v bibli nazýváni ‚posvěcení v trýzni‘.

Buck byl v pokušení vytasit se rovnou s otázkou, proč jednoduše neposlal lístek se jménem zároveň s květinami pro Chloe, ale věděl, že to není jeho věc. Bruce se pak začal zabývat novými pracovními příležitostmi, jež se nabízely jak Rayfordovi, tak Buckovi. „Možná vás to bude všechny šokovat, protože jsem ještě nevyjádřil svůj názor na to, ale Bucku a Rayforde, myslím, že byste měli vážně uvažovat o tom, nabídky přijmout.“

To vyvolalo u všech přítomných bouřlivou reakci. Bylo to poprvé, co se všichni čtyři vyslovili s takovou prudkostí na osobní téma. Buck tvrdil, že by sám se sebou nemohl žít, kdyby zaprodal své novinářské zásady a dovolil, aby Nicolae Carpathia manipuloval s ním i se zprávami. Velice prý na něj zapůsobilo, že se Rayford nedal zviklat v přesvědčení odmítnout tak výhodnou pracovní nabídku, ale zjišťuje, že souhlasí s Brucem v tom, že by Rayford o té práci měl uvažovat.

„Už jen fakt, že o tu práci neusiluješ, Rayforde,“ promluvil Buck, „je dobré znamení. Kdybys o ni stál, a věděl to, co víš teď, asi bychom o tebe měli starost. Jen se ale zamysli nad tím, jakou by ti to přineslo příležitost, být u samého zdroje moci.“

„A jakou by to mělo výhodu?“ zajímal se Rayford.

„Možná velice malou pro tebe osobně,“ rozvíjel Buck svůj názor, „tedy až na ten plat. Ale nemyslíš, že by to pro nás byl veliký přínos, kdybychom měli touto cestou přímý kontakt s prezidentem?“

Rayford vysvětlil Buckovi, že mají všichni mylnou představu o tom, že pilot prezidentského letadla má snazší přístup k informacím než kdokoli jiný, kdo čte každý den noviny.

„To může být pravda teď,“ připustil Buck. „Ale jestliže Carpathia skutečně skoupí hlavní informační zdroje, pak někdo v blízkosti prezidenta bude jedním z mála, kteří budou vědět, co se skutečně děje.“

„Což ovšem v tvém případě přináší o to pádnější důvody, abys pro Carpathiu pracoval,“ upozornil Bucka Rayford.

„Takže bychom to mohli udělat tak, že já bych vzal tvou práci a ty zase moji,“ shrnul to nakonec Buck a konečně se tomu dokázali všichni zasmát.

„Tak vidíte, jak to tady vypadá,“ vmísil se do toho Bruce. „Všichni jsme schopni vidět situaci těch druhých jasněji a uvážlivěji, než vidíme svou vlastní.“

Rayford se tiše uchechtl. „Chceš tím říct, že se oba zbytečně vzpouzíme.“

Bruce se usmál. „Asi bych to tak vyjádřil. Je možné, že Bůh vám seslal tyhle příležitosti do cesty, aby vyzkoušel vaši oddanost, ale jsou až příliš významné, než aby se daly přejít bez povšimnutí.“

Bucka napadlo, zda Rayford váhal stejně silně, jako v tu chvíli váhá i on sám. Až dosud věděl s neotřesitelnou jistotou, že o Carpathiově nabídce nebude ani na okamžik uvažovat. Teď však nevěděl, co si vlastně má myslet. Nakonec prolomila mrtvý bod Chloe. „Myslím, že byste tu práci měli vzít oba dva.“

Buckovi přišlo divné, že Chloe čekala až na společnou schůzku, aby s takovým prohlášením přišla, a na Rayfordovi bylo patrné, že ho napadlo totéž. „Říkalas mi, abych zůstal přístupný oběma možnostem, Chlo’,“ připomněl jí Rayford. „A teď si zcela zjevně myslíš, že bych to měl vzít.“

Chloe přikývla. „Ono tady nejde ani tak o prezidenta, jako o Carpathiu. Je-li tím, kým si myslíme, že je, a my všichni víme, že to tak je, brzy svou mocí předčí prezidenta Spojených států. Jeden z vás, a raději oba, byste se tudíž měli k němu dostat co nejblíž.“

„Já jsem už u něj jednou blízko byl,“ připomněl jí Buck. „A to je víc než dost.“

„Pokud neusilujete o nic víc než si zachovat zdravý rozum a bezpečnost,“ dál naléhala Chloe. „Nechci snižovat hrůzu, kterous prošel, Bucku. Ale nebudeme-li mít nikoho uprostřed dění, pak se Carpathiovi podaří oklamat úplně všechny.“

„Jenže v okamžiku, kdy napíšu o tom, co se skutečně děje,“ namítl Buck, „tak se mě zbaví.“

„To možná ano. Ale možná, že tě Bůh ochrání. Navíc není vyloučeno, že budeš moci sdělovat, co se děje, jenom nám, a my pak to budeme schopni předávat dál věřícím.“

„To bych se ale musel zříct úplně všech novinářských zásad, které mám.“

„A ty jsou snad posvátnější než tvá zodpovědnost vůči lidem, kteří věří v Ježíše Krista?“

Buck nevěděl, co by na to odpověděl. Tohle byla jedna z věcí, které se mu na Chloe tak líbily. Ale nezávislost a profesní bezúhonnost mu byly od samého počátku jeho novinářské kariéry natolik vlastní, že se mohl jen stěží, byť jen v představách, vyrovnat s tím, že by se musel přetvařovat a předstírat, že je někým jiným. Myšlenka, že by vystupoval jako nezávislý vydavatel, a přitom byl na Carpathiově výplatní pásce, byla i pro jeho bujnou fantazii příliš velké sousto.

Bruce se do toho vmísil a zaměřil se na Rayforda. Buckovi se ulevilo, že na okamžik unikl pozornosti, ale naprosto chápal, jak se asi cítí Rayford. „Myslím si, že pro tebe to musí být daleko snazší rozhodnutí, Rayforde,“ zvážil jeho situaci Bruce. „Stanovíš si nějaké zásadní podmínky, jako že ti musí umožnit, abys žil dál tady, což je pro tebe důležité, a uvidíš, jak moc vážně to berou.“

Rayfordem to otřáslo. Podíval se na Bucka. „Kdybychom o tom hlasovali, bylo by to tři proti jednomu?“

„Stejně bych se mohl zeptat i já tebe,“ namítl Buck. „Zjevně jsme jediní, kdo si myslí, že bychom tu práci brát neměli.“

„Snad bys ty tu svou vzít měl,“ pronesl Rayford a bylo to míněno pouze napůl žertem.

Buck se zasmál. „Jsem hotov uvažovat o tom, že jsem byl až do této chvíle slepý, nebo alespoň krátkozraký.“

Rayford nevěděl, o čem je on hotov uvažovat, a také jim to řekl. Bruce pak navrhl, aby se kvůli tomu pomodlili na kolenou – k čemuž se dosud dokázali všichni přimět pouze v soukromí, ale nikdy ve skupině. Bruce si přenesl židli na druhou stranu psacího stolu a všichni čtyři se obrátili a poklekli. Vždy, když Rayford slyšel, jak se ostatní modlí, byl hluboce pohnut. Toužebně si přál, aby mu Bůh dal zřetelně na srozuměnou, co má dělat, ale když se modlil, prosil jednoduše za to, aby to Bůh dal jasně najevo jim všem.

Jak tam Rayford klečel, uvědomoval si, že potřebuje celou svou vůli přenechat Bohu. Zjevně to teď bude na denním pořádku, vzdávat se všech logických, osobních věcí, na kterých člověk zatvrzele trval a nechtěl se jich vzdát.

Rayford se cítil před Bohem tak nepatrný a nedokonalý, že se mu zdálo, že už nemůže klesnout ještě níž. Přikrčil se, sedl si na paty, bradu přitiskl na prsa, a přesto si stále ještě připadal příliš hrdý, ale i zranitelný. Bruce se modlil nahlas, ale najednou přestal a Rayford zaslechl, jak tiše pláče. I jemu se sevřelo hrdlo. Stýskalo se mu po rodině, ale pociťoval hlubokou vděčnost, že mu zůstala Chloe, a také za to, že se mu dostalo spasení a získal přátele.

Rayford ztratil pojem o čase a jen nejasně si uvědomoval, že uběhly celé minuty, aniž by kdokoli promluvil. Ještě nikdy tak živě nepociťoval boží přítomnost.

Nevěděl přesně, jak dlouho tam klečí, modlí se a naslouchá. Po chvíli uslyšel, že Bruce vstal, posadil se na své místo a brouká si chvalozpěv. Za chvíli již všichni tiše přizvukovali a znovu se posadili na židle. Všichni měli oči uslzené. Konečně Bruce promluvil.

„Zažili jsme teď něco neobyčejného. Myslím si, že tuto chvíli musíme zpečetit tím, že se znovu svěříme do rukou Boha a sobě navzájem. Pociťuje-li kdokoli z nás potřebu cokoli přiznat nebo prosit za odpuštění, neodcházejme odtud, aniž bychom tak učinili. Chloe, včera večer jsi nás opustila s náznaky, které byly velice silné, ale nejasné.“

Rayford se letmo podíval na Chloe. „Omlouvám se za to,“ přiznala. „Šlo o nedorozumění. Teď už se vše vyjasnilo.“

„Už nepotřebujeme jedno sezení, při kterém bychom se zabývali sexuální čistotou během období trýzně?“

Usmála se. „Ne, myslím, že je nám to všem dostatečně jasné. Existuje ale něco jiného, co bych si potřebovala vyjasnit, a moc mě mrzí, že se musím ptát před ostatními –“

„To je v pořádku,“ ujistil ji Bruce. „Zeptej se na cokoli.“

„No, dostala jsem anonymně nějaké květiny a chtěla bych vědět, jestli mi je neposlal někdo z vás.“

Bruce odvrátil pohled. „Bucku?“

„Já ne.“ Buck udělal kyselý obličej. „Já už jsem si své vytrpěl, když jsem z toho byl podezříván.“

Rayford se pouze usmál a zavrtěl hlavou, když padl Bruceův pohled na něj.

„Takže to padá na mě,“ konstatoval Bruce.

„Opravdu?“ podivila se Chloe.

„Nu a ne? Copak jsi právě neomezila své podezření na přítomné v této místnosti?“

Chloe přikývla.

„Mám za to, že budeš muset rozšířit okruh pátrání,“ usoudil Bruce a zarděl se. „Já to nebyl, ale lichotí mi, že jsem mezi podezřelými. Kéž by mě to bylo napadlo.“

Překvapení na tvářích Rayforda a Chloe muselo být velice výmluvné, protože Bruce ihned začal vysvětlovat. „Ale ne, já to nemyslel tak, jak jste to pochopili,“ ohradil se. „To jenom že… no, myslím si, že květiny jsou nádherné gesto, a jen doufám, že tě povzbudily, ať už jsi je dostala od kohokoli.“

Zdálo se, že se Bruceovi ulevilo, když mohl přivést řeč na něco jiného a vrátit se ke svému učení. Nechal Chloe, aby jim pověděla něco z toho, co ten den získala ze studia bible. V deset hodin, když se začali chystat k odchodu, se Buck obrátil na Rayforda. „I když ta chvíle, kdy jsme se všichni modlili, byla skutečně nádherná, nedostalo se mi žádného přímého náznaku o tom, co mám dělat.“

„To mně také ne.“

„Tak to musíte být jediní.“ Bruce se krátce zastavil pohledem na Chloe a ta přikývla. „Nám je zcela jasné, co máte udělat. A je naprosto jasné každému z vás, co má udělat ten druhý. Ale konečné rozhodnutí je pouze na vás samotných.“

Buck vyprovodil Chloe ven z kostela.

„Bylo to úžasné,“ prohlásila.

Přikývl. „Nevím vůbec, kde bych bez tebe a vás všech byl.“

„Nás všech?“ Usmála se. „Tys nemohl v té větě zůstat jen u singuláru, viď?“

„Jak bych to mohl říct někomu, kdo má tajného obdivovatele?“ žertoval Buck

Mrkla na něj. „Možná, že právě proto bys to raději říct měl.“

„Ale teď vážně, kdo myslíš, že to je?“

„Já ani nevím, kde bych vůbec měla začít.“

„To je tolik možností?“

„Spíš tak málo. Nebo vlastně vůbec žádná.“

Rayford se začal v duchu ptát, jestli náhodou nemá Hattie Durhamová něco společného s květinami pro Chloe. Neměl však v úmyslu se o tom ani v nejmenším zmiňovat. Jaký druh šíleného nápadu by se byl musel zrodit v Hattiině hlavě, aby něco takového podnikla? Byl to snad další ze sbírky jejích kanadských žertíků?

Když se objevil ve středu ráno v kanceláři Earla Hallidaye na letišti O’Hare, velice ho překvapilo, že tam vidí samotného prezidenta společnosti Pan-Continental, Leonarda Gustafsona. Za celou dobu práce pro společnost se s ním setkal všeho všudy dvakrát. Rayforda mělo napadnout předem, že se něco děje. Hned jak vystoupil z výtahu, vypadala velká kancelář jinak. Psací stoly byly uklizenější, kravaty utaženější, hluk a zmatek zmizely bůhvíkam. Lidé se tvářili, že mají víc práce, a když kolem nich Rayford procházel do Earlovy kanceláře, zvedali zasvěceně obočí.

Gustafson, bývalý vojenský letec, byl menší než Rayford a ještě hubenější než Earl. Pouhá jeho přítomnost však Earlovu malou kancelář, kam přitáhli ještě další židli, zcela zaplňovala. Když Rayford vstoupil, Gustafson vyskočil na nohy a s baloňákem na předloktí začal pumpovat Rayfordovi rukou.

„Steele, člověče, jak se daří?“ vítal ho nadšeně a rukou přitom ukazoval na židli, jako kdyby to bylo v jeho vlastní kanceláři. „Musel jsem dnes přes Chicago kvůli nějaké záležitosti, a tak jsem se dozvěděl, že se dnes přijdeš podívat za Earlem. Abych řekl pravdu, prostě jsem chtěl být při tom, poblahopřát ti, propustit tě a popřát ti hodně úspěchů.“

„Propustit mě?“

„No, ne že bys měl vyhazov, samozřejmě, ale abych ti ten odchod usnadnil. Můžeš si být jist, že tady vůči tobě nebudeme chovat žádné záporné pocity. Prošel jsi pozoruhodnou, měl bych říct přímo hvězdnou kariérou tady v Pan-Continental, a budeme tě postrádat. Ale zároveň jsme na tebe hrdí.“

„A to už je propuštění dokonce i písemně?“ zjišťoval si Rayford.

Gustafson se zasmál až příliš hlasitě. „To se může udělat hned na místě a taky bychom to samozřejmě už oficiálně ohlásili. Bude to pro tebe vyznamenání a stejně tak pro nás. Jsi náš člověk, a teď budeš jeho. Výš už nemůžeš dosáhnout, co říkáš, hmm?“

„Ti ostatní kandidáti už vypadli?“

„To ne, ale stačí, když ti řeknu, máme informace přímo od zdroje, že je ta práce tvoje, jestli ji budeš chtít.“

„A toho se docílí jak? Někdo někomu dlužil laskavost?“

„Ne, Rayforde, to je šílený nápad. Musíš mít přátele na vysokých místech.“

„To tedy nemám. Nikdy jsem neměl nic do činění s prezidentem a neznám ani nikoho z jeho okolí.“

„Zjevně jsi byl doporučen Carpathiovou administrativou. Ty ho znáš?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

„Tak se nejspíš znáš s někým, kdo ho zná, ne?“

„No, vlastně ano,“ zamumlal Rayford.

„Tos tu kartu vynesl v pravý čas,“ prohlásil Gustafson. Poklepal Rayforda po rameni. „Bezvadně se na tu práci hodíš, Steele. Budeme na tebe v dobrém vzpomínat.“

„Takže nemůžu odmítnout, i kdybych chtěl?“

Gustafson se posadil a naklonil se dopředu a lokty se opřel o kolena.

„Earl mi říkal, žes měl nějaké pochybnosti. Ale neudělej největší chybu svého života. Ty tu práci chceš. Ty víš dobře, že ji chceš. Stačí natáhnout ruku. Tak to udělej. Já bych to vzal. Earl by to vzal. Každý jiný na tom seznamu by pro takovou práci zemřel.“

„To, že jsem udělal největší chybu svého života, se mi už stalo,“ poznamenal Rayford.

„A to bylo co?“ vyzvídal Gustafson, ale Rayford si povšiml, jak se Earl dotkl jeho rukávu, jakoby mu chtěl připomenout, že jedná s náboženským fanatikem, který věří, že propásl svou možnost dostat se do nebe. „Jo aha, to. No, já jsem myslel od té doby,“ dodal Gustafson.

„Pane Gustafsone, jak může Nicolae Carpathia doporučovat prezidentovi Spojených států, kdo má pilotovat jeho letadlo?“

„To já nevím! Co na tom sejde? Politika zůstane politikou, ať jsou to demokrati nebo republikáni tady u nás, nebo labouristi a bolševici někde jinde.“

Rayfordovi se zdálo, že to přirovnání poněkud kulhá, ale logice vývodu odporovat nemohl. „Takže někdo vyměňuje něco za něco a já jsem jen ekvivalent.“

„A neplatí to náhodou o nás o všech?“ namítl Gustafson. „Jenže Carpathiu miluje kdekdo. Zdá se být něčím odlišný od všech politiků. Kdybych musel hádat, řekl bych, že prezident mu přenechává tu novou ‚sedmapadesátku‘ jen proto, že ho má rád.“

Jo, pomyslel si Rayford, asi jako já jsem velikonoční zajíček.

„Takže vezmeš to místo?“

„Ještě nikdy mě nikdo nevystrčil z práce.“

„Nikdo tě nikam nestrká, Rayforde. Máme tě tu rádi. Jen bychom asi nedokázali ospravedlnit to, kdybychom neumožnili jednomu z našich nejlepších mužů, aby dostal tu nejlepší práci na světě v naší profesi.“

„A co mé záznamy? Byla proti mně vznesena stížnost.“

Gustafson se vševědoucně usmál. „Stížnost? Já o žádné stížnosti nic nevím. Ty ano, Earle?“

„Na můj stůl nic takového nepřišlo, pane,“ prohlásil. „A i kdyby přišlo, vím jistě, že by bez jakéhokoli nebezpečí mohla být velice promptně vyřízena.“

„Mimochodem, Rayforde,“ odvedl Gustafson řeč, „znáš se dobře s Nicholasem Edwardsem?“

Rayford přikývl.

„Je to tvůj přítel?“

„Několikrát byl mým prvním důstojníkem. Rád bych si myslel, že jsme přátelé.“

„Slyšel jsi už o tom, že byl povýšen na kapitána?“

Rayford zavrtěl hlavou. Zase politika, pomyslel si ponuře.

„Hezké, ne?“ poznamenal k tomu Gustafson.

„Opravdu moc hezké,“ přikývl Rayford a hlava se mu zatočila.

„Ještě něco stojí v cestě?“ zeptal se poněkud netrpělivě Gustafson,

Rayford viděl, že možnosti volby se mu rychle ztrácejí v nedohlednu. „Přinejmenším, a to stále ještě neříkám, že tu práci vezmu, bych musel zůstat bydlet v Chicagu.“

Gustafson se ušklíbl a zavrtěl hlavou. „Earl už mi o tom něco říkal. Já to ale nechápu. Myslel bych, že bys chtěl tady odtud co nejdřív vypadnout, pryč od vzpomínek na manželku a druhou dcerku.“

„Syna.“

„Aha, toho vysokoškoláka.“

Rayford ho neopravil, ale viděl, jak sebou Earl trhl.

„To je jedno,“ pokračoval Gustafson, „mohl bys dostat svou dceru pryč od kohokoli, kdo by se jí mohl lepit na paty a –“

„Prosím?“

„– a sám by sis mohl sehnat hezké bydlení někde blízko hlavního města.“

„Lepit se jí na paty?“

„No, možná to ještě není tak zjevné, Rayforde, ale já vím zatraceně jistě, že bych nechtěl, aby moje dcera dostávala od někoho anonymně dárky. A je mi jedno, co by jí posílali.“

„Ale jak jste věděl –?“

„Tím chci říct, Rayforde, že by sis nikdy neodpustil, kdyby se něco té malé stalo, a tys věděl, žes měl možnost ji dostat pryč od kohokoli, kdo ji ohrožuje.“

„Mou dceru nikdo nepronásleduje, ani jí nevyhrožuje! O čem to mluvíte?“

„Mluvím o těch růžích, či jaké to byly kytky? Co to mělo znamenat?“

„To bych taky rád věděl. Pokud vím, pouze tři lidé, kromě toho, kdo je poslal, věděli, že je dostala. Jak jste to zjistil vy?“

„Nevzpomínám si. Někdo se zmínil o tom, že někdo má důvod odejít, stejně jako má dobrý důvod, aby se mu ta nová pracovní příležitost zalíbila.“

„Ale pokud vy mě nevyhazujete, nemám žádný důvod k tomu, abych odtud odcházel.“

„Ani když tvoji dceru tady někdo obtěžuje?“

„Ten, kdo ji chtěl obtěžovat tady, by si ji stejně snadno mohl najít i ve Washingtonu,“ odporoval Rayford.

„Ale stejně …“

„Vůbec se mi nelíbí, kolik o tom všem víte.“

„No, neodmítej práci, která se ti naskytne jednou za život jen kvůli nějaké nepodstatné záhadě.“

„Pro mě to není nic nepodstatného.“

Gustafson povstal. „Nejsem zvyklý prosit lidi, aby dělali to, o co je žádám.“

„Takže v případě, že tu práci nevezmu, tak pro mě u Pan-Continental už není místo?“

„Nemělo by, ale předpokládám, že bychom u soudu těžko obstáli, když jsme tě teď povzbuzovali, abys vzal místo jako pilot prezidenta.“

Rayford neměl v úmyslu nikoho žalovat, ale to si nechal pro sebe.

Gustafson se opět posadil. „Udělej mi alespoň laskavost,“ procedil mezi zuby. „Zajeď si do Washingtonu. Promluv si s lidmi, nejspíš s těmi nahoře. Řekni jim, že ten let do Izraele na podpis mírové smlouvy odpilotuješ. Pak se rozhodni, co chceš dělat. Uděláš to kvůli mně?“

Rayford věděl, že by mu Gustafson nikdy neřekl, kde slyšel o kytkách pro Chloe, ale spočítal si, že bude daleko snazší to vyzvědět na Hattii. „Ano,“ řekl konečně Rayford. „To udělám.“

„To je dobře!“ oddechl si Gustafson a potřásl si rukou jak s Rayfordem, tak i s Earlem. „Myslím, že první půlku máme doma. A Earle, ať ten dnešní let do Baltimoru je už poslední před jeho cestou do Izraele. Bude vlastně blízko Washingtonu, tak zařiď, ať někdo jiný letí tam odtud zpátky, aby si Rayford mohl zajít za těmi lidmi v Bílém domě už dnes. Můžeme to nějak zařídit?“

„Už se stalo, pane.“

„Earle,“ oslovil ho znovu Gustafson, „kdybys byl o deset let mladší, bylo by to místo tvoje.“

Rayford si všiml bolestného výrazu na Earlově tváři. Gustafson nemohl tušit, jak moc Halliday přesně tuhle práci vždycky chtěl. Na cestě k letadlu si Rayford ověřil, jestli nemá něco v poště. A tam mezi balíčky a vnitřními informačními letáčky byl vzkaz, velice stručný: „Děkuji za tvou podporu mého nedávného povýšení. Opravdu jsem to ocenil. A přeju ti hodně štěstí. Podepsán kapitán Nicholas Edwards.“

O několik hodin později opustil Rayford kabinu Boeingu 747 v Baltimoru. Tam ho přivítal jeden ze zaměstnanců Pan-Continental, který mu předal pověřovací listiny opravňující ho ke vstupu do Bílého domu. Když přijel před bránu, bez zaváhání jej provedli dovnitř. Strážný ho přivítal jménem a popřál mu hodně štěstí. V kanceláři zástupce vedoucího administrativy Rayford dal zcela jasně najevo, že je ochoten se zavázat pouze k jednomu pilotování letadla do Izraele příští pondělí.

„Velice dobře,“ zaradoval se nepokrytě úředník. „Už jsme začali s prověřováním vaší osoby a všech doporučení. Také FBI provádí šetření a CIA si zjišťuje relevantní informace. Bude to stejně trvat nějakou tu chvíli, takže budete mít příležitost na nás a na prezidenta udělat dojem ještě předtím, než projdete všemi prověrkami.“

„To mě můžete pověřit pilotováním letadla s generálním tajemníkem OSN s menšími prověrkami, než byste potřebovali pro prezidenta?“

„Přesně tak. Ale stejně, ze strany OSN už jste byl schválen.“

„Už teď?“

„Přesně tak.“

„A kým?“

„Samotným generálním tajemníkem.“

Buck právě telefonoval s Marge Potterovou z hlavní redakce Global Weekly v New Yorku, když se o té novině dozvěděl. Celý svět bude přecházet na dolary jako jedinou měnu během jednoho roku, což byl plán, se kterým přišly Spojené národy, řídily ho a financovaly jednou desetinou jednoho procenta daně proplácené OSN za každý dolar.

„To nezní tak nerozumně, že ne?“ ověřovala si Marge, co si o tom Buck myslí.

„Marge, na to se zeptej finančního redaktora,“ poradil jí Buck. „Budou to ročně nepředstavitelně horentní sumy.“

„A kolik to asi bude?“

„Víc, než si kdokoli z nás dokáže představit, natož spočítat,“ povzdychl si Buck. „Mělas v úmyslu si některé věci ověřit, Marge, abys našla někoho, kdo by mi pomohl zorganizovat všechny ty náboženské rozhovory,“ připomněl jí.

Slyšel, jak se probírá spoustou papírů. „Můžeš tady v New Yorku zastihnout některé z těch lidí, co jednají o jednom světovém náboženství,“ oznámila mu. „Odjíždějí v pátek, ale jen zlomek z nich bude v Izraeli. Ti, co se zabývají obnovou chrámu, příští týden v Jeruzalémě budou. Pokusíme se spojit s těmi dvěma pomatenci, s nimiž chceš mít rozhovor u Zdi nářků, ale výše bolestného nám napovídá, že s tím nemáme moc počítat.“

„Risknu to.“

„A kam budeš chtít, abychom poslali tvé ostatky?“

„Já to přežiju.“

„Zatím se to ještě nikomu nepoštěstilo.“

„Jenže já je přece nebudu ohrožovat, Marge. Já jim pomáhám rozhlásit jejich poselství.“

„Ať je, jaké je.“

„A tady vidíš, jak je potřeba, aby o nich někdo něco napsal.“

„Je to tvůj život, Bucku.“

„Děkuju.“

„A bylo by moc dobré, kdybys nějak zastihl kardinála Mathewse, až budeš na cestě sem. Pendluje mezi zasedáními jednajícími o jediném náboženství v New Yorku a arcidiecézí v Cincinnati. Pak se chystá odjet na volbu papeže do Vatikánu, hned po podepsání té smlouvy příští pondělí.“

„Ale bude se vyskytovat v Jeruzalémě?“

„To víš, že bude. Povídá se tady všude, že pro případ, že se stane příštím papežem, už teď hledá v Jeruzalémě vhodné kontakty ohledně výstavby nějakého svatostánku či co. Ale katolíci přece nikdy neopustí Vatikán, že ne?“

„Člověk nikdy neví, Marge.“

„To je svatá pravda. Vůbec nemám čas o všech těch věcech přemýšlet, když dělám pro tebe a všechny ostatní tady poslíčka, a pak nemám čas na svou vlastní práci.“

„Jsi prostě ta nejlepší, Marge.“

„Ty na ty lichotky jednou dojedeš, Bucku.“

„Kam dojedu?“

„Prostě dojedeš.“

„A co ten můj rabín?“

„Tvůj rabín říká, že odmítá jakékoli kontakty s novináři, dokud své odhalení nepředloží veřejnosti.“

„A to bude kdy?“

„Na CNN byla dnes zmínka, že mu poskytnou nepřerušovanou hodinu ze svého vysílání přes mezinárodní satelit. Židé to budou moct sledovat po celém světě ve stejnou dobu, což samozřejmě znamená, že to bude pro některé z nich uprostřed noci.“

„A to bude kdy?“

„V pondělí odpoledne po podpisu té smlouvy. K podpisu dojde v deset ráno jeruzalémského času. Rabín Ben-Judah půjde na hodinu do éteru ve dvě hodiny odpoledne.“

„To je pěkně mazané, nechat se slyšet v době, kdy se v Jeruzalémě shromáždí veškerý výkvět žurnalistiky.“

„Všichni tihle náboženští týpci jsou mazaní, Bucku. Ten chlap, co se pravděpodobně stane příštím papežem, bude přítomen u podpisu smlouvy a pěkně si tam poklábosí s Izraelci. A ten rabín si taky myslí, že je ohromně důležité, aby podpis smlouvy byl následován čtením výsledků jeho výzkumů. Můžeš si být jistý, že budu přesně vědět, co je v tu dobu na programu televize, Bucku. Chci si být naprosto jistá, že o tohle rozhodně přijdu.“

„Ale jdi, Marge. On ti jen řekne, jak poznat spasitele.“

„Nejsem v žádné církvi, a rozhodně ne židovka.“

„To já taky ne, ale určitě bych chtěl dokázat rozeznat mesiáše. Ty ne?“

„Chceš, abych začala mluvit vážně a alespoň jednou za tu dobu, co jsem tady, ti řekla, co si skutečně myslím, Bucku? Tak já mám za to, že už jsem mesiáše viděla. Myslím, že ho poznám. Jestli opravdu má existovat někdo seslaný Bohem, aby spasil svět, tak se mi zdá, že to je ten nový generální tajemník OSN.“

Buck se otřásl do morku kostí.

Rayford byl zařazen jako přednostní cestující první třídy na nejbližší let z Baltimoru do Chicaga. Zatelefonoval Chloe z letiště, aby jí dal vědět, proč přiletí později, než čekal.

„Pokouší se tě zastihnout Hattie Durhamová.“

„A co chce?“

„Snaží se domluvit ti schůzku s Carpathiou, než se staneš jeho pilotem.“

„Poletím s ním jen do Tel Avivu a zpět. Proč se s ním musím setkat?“

„Vypadá to, že je pravděpodobnější, že on má pocit, že se s tebou musí setkat. Hattie mu řekla, že jsi křesťan.“

„No, to je skvělá zpráva! To mi nikdy nebude důvěřovat.“

„Pravděpodobně na tebe chce trochu dohlédnout.“

„Stejně si chci s Hattií popovídat mezi čtyřma očima. Kdy by se se mnou chtěla setkat?“

„Zítra.“

„Z čista jasna mám život pěkně nabitý událostmi. A co je nového u tebe?“

„Dnes jsem dostala něco nového od svého tajného obdivovatele,“ prozradila mu. „Tentokrát to byly bonbony.“

„Bonbony!“ opakoval Rayford a mráz mu přeběhl po zádech při vzpomínce na Gustafsonovy výhružky. „Nesnědlas, doufám, ještě žádné, že ne?“

„Ještě ne? Proč?“

„Prostě se toho nedotýkej, dokud nebudeš vědět, od koho to je.“

„Ale, tati!“

„Člověk nikdy neví, beruško. Moc tě prosím, neriskuj zbytečně.“

„Jak chceš, ale jsou to ty, co mám ze všeho nejradši! Vypadají tak krásně.“

„Neotvírej je, dokud to nebudeme vědět, ano?“

„No dobře, ale uvidíš, že na ně taky hned dostaneš chuť. Jsou to ty, co mi vždycky vozíš z New Yorku, tam z toho malého obchodního domu.“

„Myslíš ty větrové Windmill Mints od Holman Meadows?“

„Přesně ty.“

Tak to byla ta nejvyšší možná urážka. Kolikrát se Rayford zmínil Hattii, že musí sehnat tyhle mentolové bonbony v čokoládě z toho obchodu během prostojů v New Yorku. Dokonce ho tam víc než jednou doprovázela. Takže se Hattie dokonce ani nepokoušela skrývat, že to je ona, kdo posílá ty záhadné dárky. Ale kvůli čemu to dělá? Vůbec se nezdálo, že by to nějak souviselo s pomstou za to, jak se k ní nerytířsky zachoval. Co to mělo společného s Chloe? A nebo snad Carpathiu informovala o něčem tak přízemním – byl snad za tím dokonce on sám?

Rayford to zjistí, o tom nebylo pochyb.

Buck cítil, jak celý opět ožil. Jeho život se od těch zmizení odvíjel v takovém víru, že se sám divil, jestli se vůbec ještě kdy vrátí k tomu obvyklému hektickému pracovnímu úsilí, ve kterém si tolik liboval. Jeho duchovní cesta – to byla jedna věc, jeho sesazení a přeložení jinam – věc jiná. Teď se mu však zdálo, že se vrací do milosti nejvyššího vedení Global Weekly, a využil k tomu svého instinktu, aby výměnou získal to, co on považoval za nejvýznamnější události na světě.

Seděl ve své podomácku vytvořené dočasné kanceláři, faxoval, odesílal elektronickou poštu, telefonoval, spolupracoval s Marge a s ostatními reportéry z Weekly a zároveň si nacházel vlastní kontakty jen pro sebe. Měl spoustu lidí, se kterými chtěl udělat rozhovor během krátké doby, a zdálo se, že všechno spěje k tomu, že to nejdůležitější propukne prakticky zároveň.

I když část jeho bytosti byla vyděšena tím, k čemu na světě došlo, Buck si zároveň vychutnával ten shon, jejž to způsobilo. Zoufale toužil, aby mohl svou rodinu přesvědčit o skutečné pravdě. Ani otec, ani bratr o tom však nechtěli slyšet jediné slovo, a kdyby neměl spoustu náročné a vzrušující práce, už sám ten fakt by ho byl doháněl k šílenství.

Buckovi zbývalo jen několik dní, aby svou práci dokončil – před podpisem té smlouvy a po něm. Zdálo se mu, že celý jeho život je nastaven na nejvyšší rychlost, jako by se pokoušel v těch sedmi zbývajících letech vykonat co nejvíce. Neměl představu, jak bude vypadat nebe na zemi, i když se ho o tom Bruce pokoušel poučit, a stejně tak Rayford a Chloe. Jistěže toužil po slavném zjevení a tisícileté vládě Ježíše Krista na zemi, ale do té doby se toho musí ještě tolik naučit… Hlavou se mu však honily myšlenky i na vcelku normální věci, jichž chtěl dosáhnout: jak psát reportáže a články s odhalováním nového, neznámého a skrytého; jak se zamilovat a oženit a možná i přivést na svět dítě – navíc má na to všechno tak málo času…

Chloe tvořila tu nejlepší část nového života. Bude mít však dost času na to, aby dal smysl vztahu, který sliboval, že bude něčím naprosto odlišným od všeho, co dosud poznal? Byla jiná než všechny ženy, které vstoupily do jeho života, a přesto nedokázal přesně definovat, v čem ta odlišnost spočívá. Její víra ji obohatila, udělala z ní nového člověka, ale on k ní přesto byl přitahován již před tím, než jeden i druhý přijali Krista.

Představa, že jejich setkání by mohlo být součástí božského plánu, mu zcela blokovala mysl. Tolik si přál, aby se potkali již dřív a byli společně připraveni na nanebevzetí! Jestli má mít aspoň chviličku, kterou by s ní před cestou do Izraele mohl strávit, musí to být ještě dnes.

Buck se podíval na hodinky. Měl právě čas na jeden další telefonát, než se vydá za Chloe.

Rayford klímal v první třídě se sluchátky na uších. Záběry ze zpráv zaplňovaly obrazovku televize před ním, ale on ztratil zájem o zprávy informující o spáchaných zločinech po celých Spojených státech. Nakonec ho probralo Carpathiovo jméno. Rada bezpečnosti Spojených národů měla každý den několikahodinové zasedání, na němž se dokončovaly plány na zavedení jediné celosvětové měny a všeobecného odzbrojení, které již generální tajemník vyhlásil. Původní myšlenkou bylo, že bude zničeno devadesát procent všech zbrojních arzenálů a zbylých deset procent převedeno do držení OSN. Nyní se plán upřesnil tak, že každá ze zemí přispěje navíc vojáky do mírových sborů OSN.

Carpathia již požádal prezidenta Spojených států, aby předsedal ověřovací komisi, což bylo považováno za velmi kontroverzní krok. Státy nepřátelsky naladěné USA namítaly, že prezident Fitzhugh bude postupovat selektivně a že není dostatečně důvěryhodný, neboť se postará o to, aby zbraně ostatních zemí byly zničeny, zatímco Spojené státy si své ponechají.

Carpathia se postaral o komentář k této záležitosti svým obvyklým, přímým a sympatickým způsobem. Rayford krčil rameny, když poslouchal jeho řeč. Bezpochyby by tomuto muži důvěřoval a podporoval jej, pokud by ovšem nebyl křesťanem.

Carpathia právě vemlouvavě prohlašoval: „Spojeným státům se již dlouhou dobu daří být silou, která udržuje mír. Pravě tato země musí jít příkladem ve zničení svých zbraní a odeslání zbylých deseti procent do Nového Babylónu. Národům světa bude umožněno, aby měly možnost kontroly tohoto kroku, aby ho vzápětí mohly následovat.

Dovolte mi však ještě dodat, že se jedná o obrovskou akci, jež může trvat celá léta.“ Carpathia pokračoval s vysvětlováním, jak Spojené státy půjdou příkladem celému světu a jak je ostatní státy budou následovat. Nakonec se optimisticky vyjádřil v tom smyslu, že zároveň s dokončením nového centra OSN v Novém Babylónu zde budou shromážděny i veškeré zbraně.

Svůj proslov generální tajemník OSN zakončil vzletným prohlášením: „Éra míru je na dosah a svět je konečně po dlouhé době na prahu ustavení jediného celosvětového společenství.“

Jeho řeč se setkala s bouřlivým potleskem, a to dokonce i od příslušníků médií.

Později si Rayford ve zprávách mohl prohlédnout i krátké záběry nového Boeingu 757, který bude sloužit jako letoun vojenského letectva USA s pořadovým číslem jedna, a poté, co bude dopraven na Dullesovo letiště ve Washingtonu, odletí do New Yorku. Tam má čekat „na první let pod vedením nového kapitána, jehož jméno by mělo být oznámeno co nejdříve“ – jak zněla citace prohlášení Bílého domu. Výběr tohoto muže se prý provádí ze seznamu špičkových pilotů nejvýznamnějších leteckých společností v zemi.

V jiných zprávách bylo citována Carpathiova slova o tom, že on i ekumenická rada kongresu náboženských vůdčích osobností z celého světa připravují na zítřejší odpoledne vzrušující prohlášení.

Buckovi se konečně podařilo zastihnout tajemníka kardinála Petera Mathewse ze Cincinnati. „Ale ano, je přítomen, jenže odpočívá. Odjíždí zítra ráno do New Yorku na závěrečné zasedání ekumenické rady a pak bude pokračovat v cestě do Izraele a Vatikánu.“

„Přišel bych kamkoli a kdykoli, kdy to panu arcibiskupovi bude vyhovovat,“ snažil se Buck ze všech sil dojednat schůzku.

„Ozvu se vám do půl hodiny, ať už bude odpověď jakákoli,“ ujistil ho tajemník.

Buck zavolal Chloe. „Teď mám volných jenom pár minut,“ oznámil jí spěšně, „nemohli bychom se ale sejít jen my dva před dnešní večerní schůzkou?“

„Ale to víš, že jo. Děje se něco?“

„V podstatě nic vážného,“ uklidňoval ji Buck, „jenom to, že bych s tebou chtěl strávit nějaký čas, když teď víš, že jsem k mání.“

„Říkáš k mání? A to opravdu jsi?“

„Ano, milostivá, a jak je to s vámi?“

„Řekla bych, že jsem taky volná. To vypadá, že máme něco společného…“

„Máš na dnešní večer nějaké plány?“

„Nic moc. Táta se trochu zdrží. Byl dnes na pohovoru v Bílém domě.“

„Takže to místo bere?“

„Poletí na první let a pak se rozhodne.“

„Mohl jsem s ním letět.“

„Já vím.“

„Takže tě vyzvednu v šest?“ ujišťoval se Buck.

„To by se mi líbilo.“

(12)

Jak tajemník kardinála Mathewse přislíbil, zatelefonoval Buckovi a jeho zpráva byla povzbudivá. Na církevního hodnostáře tak zapůsobilo, že s ním Buck udělá rozhovor pro ústřední článek některého z příštích čísel, že souhlasil, aby s ním hned následující ráno cestoval do New Yorku.

Buck si zamluvil letenku na poslední letadlo z O’Hare do Cincinnati. Překvapil Chloe tím, že se u nich v šest objevil s čínou. Pověděl jí o svých plánech na večerní let a dodal: „Nechtěl jsem marnit čas, který máme na sebe, tím, že budeme hledat místo, kde bychom se mohli najíst.“

„Táta bude závidět, až dorazí domů,“ poznamenala. „On čínu miluje.“

Buck sáhl hluboko do velikého sáčku, vytáhl speciální balíček pro Rayforda a zazubil se. „Musíme taťku rozveselit.“

Posadili se s Chloe do kuchyně, jedli a povídali si déle než hodinu. Mluvili úplně o všem – co prožili oba v dětství, vzájemně si popisovali své rodiny, nejdůležitější události uplynulých let, mluvili o nadějích, obavách a snech. Buck hrozně rád poslouchal Chloe, když vyprávěla, nejen to, o čem mluvila, ale i její hlas. Nevěděl, jestli je tou nejlepší vypravěčkou, kterou kdy potkal, nebo zda to je prostě proto, že se do ní zamiloval. Asi v tom bude obojí, usoudil nakonec.

Rayford dorazil a našel Bucka a Chloe u Raymieho počítače, který nikdo nezapnul od toho týdne, kdy došlo ke zmizením. Za pár minut už Buck připojil Chloe na internet a zavedl jí e-mailovou adresu. „A teď se se mnou můžeš spojit kdekoli na světě,“ vysvětlil jí.

Rayford nechal Bucka a Chloe u počítače a zkoumal bonbóny poslané z obchodu Holman Meadows. Sladkosti byly stále ještě zabaleny v originální fólii a byly doručeny společností se zvučným jménem. Jako adresát byla uvedena Chloe, ale nebyl u nich žádný vzkaz. Rayford došel k závěru, že s nimi nikdo nic nedělal, a že dokonce i kdyby z nějakého nevysvětlitelného důvodu přišly od Hattie Durhamové, nemělo naprosto žádný smysl si na nich nepochutnat.

„Ať už je do tvé dcery zamilovaný kdokoli, Rayforde, má rozhodně vytříbený vkus,“ zhodnotil to Buck.

„Děkuju,“ popíchla ho Chloe.

„Ale já to myslel jen s ohledem na ty mentolové bonbóny v čokoládě.“

Chloe se začervenala. „Já vím moc dobře, jak jsi to myslel,“ prohlásila.

Na Rayfordovo naléhání Buck nakonec svolil, že si nechá během cesty auto u Steeleových v garáži. Buck s Chloe odešli ze schůzky skupiny Bojovníků trýzně dřív, aby se dostali na letiště. Provoz byl menší, než čekali, a tak přijeli na letiště víc jak o hodinu před odletem Buckova letadla. „Mohli jsme v kostele zůstat do konce,“ povzdechl si.

„Ale lépe o něco dřív než pozdě, nemyslíš?“ namítla. „Já hrozně nerada dorazím na poslední chvíli.“

„To já taky,“ ujistil ji, „ale stejně to tak nakonec obvykle dopadá. Můžeš mě vysadit někde u chodníku.“

„Nebude mi vadit, když s tebou počkám, pokud ti nepřijde zatěžko platit za parkování.“

„A nebojíš se vracet zpátky k autu tak pozdě v noci sama?“

„Už jsem to tak dělala mockrát,“ ujistila ho. „Všude je tu spousta chlapíků od bezpečnostní služby.“

Zaparkovala a prošli do haly obrovské letištní budovy. Buck se vláčel se svou velkou koženou kabelou přes rameno, ve které měl celý svůj svět. Chloe si připadala nesvá, ale Buck neměl, co by ji mohl nechat nést, a ještě nedošli tak daleko, aby se drželi za ruce. Kráčeli tedy pořád dál a pokaždé, když se k ní otočil, aby ho slyšela, řemen tašky se posunul a sklouzl mu i s taškou z ramene. Nakonec se usadili v tiché chodbě vedoucí ke vstupu do letadla.

Buck se nechal zaregistrovat a zjistil, že poletí téměř prázdným letadlem. „Kdybys tak mohla jet se mnou,“ pronesl nezávazně.

„Kéž bych –“ nakousla větu, ale pak si to zcela zjevně rozmyslela a nedořekla ji.

„Cos chtěla říct?“

Zavrtěla odmítavě hlavou.

„Taky bys chtěla, abys se mnou mohla letět?“

Přikývla. „Ale nemůžu a ani nepojedu, tak o tom radši ani nezačínejme.“

„A co bych tam s tebou taky dělal?“ zlehčoval to. „To bych si tě měl snad šoupnout do tašky?“

Zasmála se.

Postávali u oken a pozorovali, jak zřízenci nakládají a překládají zavazadla, a jak se po letišti pohybují pozemní kontroloři. Buck předstíral, že se kouká z okna, ale zatím se díval na Chloein odraz ve skle několik centimetrů od svého. Několikrát cítil, že také zaostřila pohled na sklo místo na asfaltovou plochu, a představoval si, že zachytil její pohled. Přání otcem myšlenky, okomentoval to v duchu.

„Budeme mít asi dvacet minut zpoždění,“ oznámila žena za přepážkou.

„Nemusíš tu se mnou čekat, Chloe,“ ujišťoval ji Buck. „Nechceš, abych tě doprovodil zpátky k autu?“

Zase se zasmála. „Ty jsi opravdu paranoidní kvůli těm parkovacím garážím, nezdá se ti? Podívej, dohoda zní, že tě sem dovezu, počkám s tebou u vstupu, aby ses necítil opuštěný, a pak tu zůstanu, dokud nebudeš bezpečně uvnitř letadla. Zamávám ti, až budete startovat, budu předstírat, že jsem tu zapustila kořeny, a teprve až mi zmizí stopy trysek z očí, vypravím se na dobrodružnou pouť k autu.“

„A tohle si všechno vymýšlíš za pochodu?“

„Samozřejmě. Tak a teď se tady posaď, uvolni se a předstírej, že jsi světoběžník na jedné z mnoha svých cest.“

„Kéž bych alespoň pro jednou mohl předstírat, že nejsem.“

„To bys pak znervózněl kvůli letu a potřeboval mě u sebe?“

„Potřebuju tě tu mít i tak.“

Stočila pohled jinam. Tak pr, varoval sám sebe v duchu. Až dosud bylo vše více méně nezávazná legrace, stadium, které mělo zakrýt až k zbláznění nejistou skutečnost. Nechtěl jí něco tvrdit jen proto, že bude pár dní pryč. Něco, co by jí jinak neřekl.

„Já tě tu taky potřebuju,“ hlas jí zněl takřka rozverně, „ale ty mě opouštíš.“

„To je něco, co bych nikdy neudělal.“

„Co, že bys mě neopustil?“

„No to je naprosto jisté.“ Udržoval humorný tón, aby ji nevyděsil.

„No tak to člověka povzbudí. Nesnáším rozchody.“

Rayford napínal uši, jestli neuslyší Chloe, když si balil věci na svůj kratičký výlet do New Yorku druhý den odpoledne. Předtím mu zavolal Earl a chtěl vědět, zda se s ním spojila Carpathiova kancelář.

„A je to ta Hattie Durhamová, která dřív pracovala pro nás?“ vyzvídal na Rayfordovi

„Ta a žádná jiná.“

„Ona dělá Carpathiovi sekretářku?“

„Něco takového.“

„Svět je hrozně malý.“

„Asi by znělo hloupě, kdybych ti připomínala, že máš být v Cincinnati, v New Yorku a v Izraeli opatrný, když se vezme v úvahu, co všechno už máš za sebou,“ podotkla Chloe.

Buck se usmál. „Nezačínej se loučit, dokud nejsi připravena skutečně odejít.“

„Neodejdu, dokud mi to tvoje letadlo nezmizí z očí,“ zopakovala. „Už jsem ti to jednou řekla.“

„Tak to máme čas na nějakou sladkost,“ prohlásil a ukazoval přitom prstem na prodavače na chodbě.

„Ale my už jsme moučník měli,“ namítla. „Čokoládové bonbóny a ještě jedno cukrátko.“

„Cukrátka pro štěstí se nepočítají. Tak pojď. Copak si nevzpomínáš na své první cukrátko?“

Ten den, co se seznámili, snědla Chloe čokoládový dortík a on jí utřel palcem nepatrný kousek čokolády z koutku úst. Nevěděl tehdy, co s ním má udělat, a tak ho z palce slízl.

„Ano, vzpomínám si, že jsem byla čuník,“ přiznala se. „A tys vyzkoušel jeden hodně otřepaný vtip.“

„Nemáš chuť na nějakou dobrotu?“ zeptal se, aby ji postavil do situace, kterou mu ona připravila tehdy první den v New Yorku.

„Proč, vypadám snad na to?“ odpověděla stejnou větou, jakou on použil tenkrát.

Buck se zasmál. Ne že by ten vtip byl teď o moc vtipnější než poprvé, pomyslel si v duchu, ale proto, že ho znali jen oni dva, a že byl tak mile přihlouplý.

„Opravdu nemám vůbec hlad,“ přiznala se, když se snažili očima proniknout přes sklo a pozorovali znuděného výrostka, čekajícího, až si něco objednají.

„Já taky ne,“ přizvukoval Buck. „Tyhlety budou na horší časy.“

„A kdy ty horší časy nastanou, ještě dneska nebo až zítra?“ zeptala se.

„V kteroukoli hodinu, kterou si určíme.“

„To budeme jíst tu dobrotu najednou? Myslím, zároveň?“

„A nezní to lákavě?“

„Tvoje tvořivost nemá hranic, nezdá se ti?“

Buck objednal dva kousky do dvou sáčků.

„To vám nemůžu dát,“ odmítl to výrostek.

„Tak to pak chci jenom jeden kousek,“ změnil své přání Buck, podal mu peníze a zároveň nějaké vsunul do dlaně Chloe.

„A já chci taky jeden kousek,“ objednala si a natáhla ruku s penězi.

Výrostek se ušklíbl, dal jim každému po jednom kousku do sáčku a vrátil jim drobné.

„Proč to dělat jednoduše, když se to dá dělat složitě,“ neodpustil si poznámku Buck.

Loudali se zpátky ke vstupu. Sešlo se tu několik dalších cestujících a žena u přepážky oznámila, že jejich letadlo konečně dorazilo. Buck a Chloe seděli a pozorovali trousící se cestující, kteří právě procházeli okolo nich. Vypadali unaveně.

Buck si pečlivě složil svůj sáček s koláčkem a uložil ho do své příruční cestovní kabely. „Zítra ráno v osm budu v letadle do New Yorku,“ spočítal si. „Sním si to ke kávě a budu myslet na tebe.“

„To bude tady sedm hodin ráno,“ poznamenala Chloe. „A já si budu ještě v posteli představovat tu dobrotu a snít o tobě.“

Pořád ještě chodíme okolo a hrajeme si se slovíčky, napadlo Bucka. Ani jeden z nás nechce mluvit moc vážně.

„Tak já tedy počkám, dokud nevstaneš,“ změnil svůj návrh. „Řekni mi, kdy budeš ten svůj kousek jíst ty.“

Chloe se zadívala do stropu. „Hm,“ rozvažovala. „Kdy se zúčastníš toho nejdůležitějšího a nejformálnějšího setkání?“

„Pravděpodobně chvíli před obědem v některém z velkých newyorských hotelů. Carpathia přijde kvůli společnému prohlášení s kardinálem Mathewsem a dalšími vedoucími náboženskými činiteli.“

„Ať je to, kdy chce, já sním svůj koláček v tu dobu,“ rozhodla se Chloe. „A vsadím se, že ty se neodvážíš.“

„Odnauč se sázet.“ Buck se usmál, ale bylo to řečeno žertem jen napůl. „Já mám pro strach uděláno.“

„Cha, cha!“ předstírala Chloe smích. „Bojíš se parkovacích garáží, a to jimi ještě ke všemu ani sám procházet nebudeš!“

Buck natáhl ruku pro její sáček se sladkostí.

„Co to děláš?“ zeptala se. „Nemáme přece hlad, to už jsi zapomněl?“

„Jen si čichni,“ vyzval ji. „Vůně dokáže vyvolat vzpomínky velice silně.“

Otevřel sáček s jejím kouskem a přidržel si ho těsně u obličeje. „Hm,“ začal vyjmenovávat. „Linecké těsto, čokoláda, oříšky, máslo, tak, a teď ty.“

Obrátil sáček otvorem k ní a ona se naklonila, aby si čichla. „Tu vůni mám opravdu moc ráda,“ prohlásila po chvíli.

Buck natáhl i druhou ruku a položil jí dlaň na tvář. Neodtáhla se, ale dívala se mu přímo do očí. „Zapamatuj si tuhle chvilku,“ vyzval ji. „Budu na tebe myslet, až budu pryč.“

„Já na tebe taky,“ slíbila. „Teď ten sáček zavři. Koláč musí zůstat čerstvý, aby mi vůně tohle připomínala.“

Rayford se probudil dřív než Chloe a sešel do kuchyně. Zvedl malý sáček od cukroví z linky. Jé, jeden zbyl, pomyslel si a měl cukání ho sníst. Místo toho ale napsal Chloe na lísteček vzkaz. „Doufám, že ti to nevadí, nemohl jsem odolat.“ Na zadní stranu napsal: „To byl jen vtip,“ a položil lístek na vršek sáčku. Dal si kávu a džus, pak se převlékl do tepláků a šel si zaběhat.

V ranním letadle na lince z Cincinnati do New Yorku seděl Buck v první třídě s kardinálem Mathewsem. Kardinálovi se blížila šedesátka, byl obtloustlý, se dvěma bradami a nakrátko ostříhanými černými vlasy, které vypadaly, že jejich barva je přírodní. Jeho postavení prozrazoval pouze stojatý límec košile. Měl u sebe velice drahý kufřík a laptop. Buck si také povšiml poznámky na kardinálově letence, že má čtyři spoluzavazadla.

Mathews cestoval s pobočníkem, který měl za úkol odvádět lidi z kardinálova dosahu, ale jinak toho moc nenamluvil. Asistent si přesedl na sedadlo před nimi, aby si Buck mohl sednout vedle arcibiskupa. „Proč jste mi neřekl, že jste kandidátem na papeže?“ byla Buckova první otázka.

„Jak vidím, tak do toho skočíme rovnýma nohama, že?“ poznamenal Mathews. „Nechcete se po ránu napít trochu šampaňského?“

„Ne, děkuji.“

„Ale nebude vám vadit, když si dám malý životabudič?“

„Poslužte si. Jen mi řekněte, až budete připraven si trochu porozprávět.“

Mathewsův pobočník jejich rozhovor zaslechl a dal znamení letušce, která za okamžik přinesla kardinálovi sklenku šampaňského. „Jako vždy?“ ujistila se.

„Děkuji vám, Caryn,“ oslovil ji jako starou známou. Tou zjevně také byla. Když odešla, pošeptal Buckovi: „Pochází z rodiny Litewských, z mé první farnosti. Sám jsem ji křtil. Pracuje na téhle trase už celé roky. Tak, kde jsme to skončili?“

Buck nereagoval. Věděl dobře, že kardinál jeho otázku slyšel a pamatoval si ji. Jestli chtěl, aby mu ji zopakoval jen pro uspokojení svého ega, mohl si ji zopakovat sám.

„Ach ano, divil jste se, proč jsem se nezmínil o papežské stolici. Řekl bych, kvůli předpokladu, že se to všeobecně ví. Carpathia o tom věděl.“

Vsadím se, že ano, pomyslel si Buck. A nejspíš to taky zařídil. „Doufá Carpathia, že to dostanete vy?“

„Je to mimo záznam,“ zašeptal Mathews, „ale už se o žádné doufání nejedná. My už hlasy máme.“

„My?“

„To je jen takové úvodníkové my. My, nám, mě, já už ty hlasy mám. Chápete?“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Jsem členem kolegia kardinálů už přes deset let. Nikdy mě žádná volba papeže nepřekvapila. Víte, jak mě Nicolae oslovuje? Říká mi P. M.“

Buck pokrčil nechápavě rameny. „On vám říká iniciálami? Je za tím něco význačného?“

Mathewsův pobočník nahlédl mezi opěradly sedadel a zavrtěl hlavou. Takže bych to měl asi vědět, vyvodil z toho Buck. Ale dosud se nikdy nebál položit nechápavou otázku.

„Pontifex Maximus,“ zazářil Mathews. „Nejvyšší papež.“

„To vám gratuluju,“ zareagoval na to Buck.

„Děkuju, ale jsem pevně přesvědčen, že víte, že Nicolae se mnou počítá pro daleko rozsáhlejší úkol než být pouze hlavou římskokatolické svaté církve.“

„Povězte mi o tom něco.“

„Bude to oznámeno později dnes dopoledne, a jestliže mě nebudete citovat přímo, dám vám zprávu jako prvnímu.“

„Proč byste to dělal?“

„Protože se mi líbíte.“

„Vždyť mě sotva znáte.“

„Ale znám Nicolae.“

Buck se zabořil do svého sedadla. „A Nicolaeovi se líbím.“

„Přesně tak.“

„Takže tento malý společný let vlastně nebyl jen plodem mého snažení.“

„Ale to ne,“ ohradil se Mathews. „Carpathia to odsouhlasil. Chce, abych vám úplně všechno řekl. Jen to, co vám povím, neotočte tak, abych z toho vyšel špatně nebo aby to nevypadalo, že si hraju do vlastní kapsy.“

„A to oznámení vůči vám tak vyzní?“

„Ne, protože ho pronese sám Carpathia.“

„Poslouchám vás.“

„Kancelář generálního tajemníka Carpathii, u telefonu Durhamová.“

„Tady Rayford Steele.“

„Rayforde! Jak se ti –“

„Rád bych přistoupil hned k věci, Hattie. Chtěl bych přijet dnes odpoledne dřív, takže si s tebou můžu pár minut pohovořit osobně.“

„To by bylo skvělé, kapitáne Steele. Ale asi bych ti měla sdělit předem, že už mám sjednanou nějakou schůzku.“

„To není moc legrační.“

„To ani tak nebylo myšleno.“

„Budeš mít čas?“

„Jistě. Generální tajemník tě může přijmout ve čtyři. Mám se po tobě podívat v půl čtvrté?“

Rayford zavěsil, zrovna když Chloe vešla do kuchyně, už oblečená do práce v kostele. Všimla si jeho lístku. „To snad ne, tati! To bys mi neudělal!“ zvolala a on měl dojem, že má slzy na krajíčku. Popadla sáček a zatřásla jím. Po obličeji se jí rozlil výraz úlevy, když obrátila lístek a zasmála se. „Tati, kdy dospěješ. Alespoň jednou v životě se chovej úměrně svému věku.“

Připravoval se, že vyrazí na letiště a ona do práce, když na CNN začali vysílat v přímém přenosu tiskovou konferenci z mezinárodního setkání představitelů církví v New Yorku. „Na to se podívej, tati,“ doporučila mu. „Buck tam někde je.“

Rayford si položil příruční tašku na podlahu a šel se postavit vedle Chloe, která držela hrnek kávy v obou rukou. Reportér ze CNN právě vzletně vysvětloval, co bude následovat. „Očekáváme společné prohlášení koalice hlav všech nejvýznamnějších církví a náboženských sdružení a Spojených národů, zastoupených novým generálním tajemníkem Nicolae Carpathiou. Zdá se, že je mužem dne, vzhledem k tomu, že napomohl zformulovat výchozí teze a svedl dohromady představitele diametrálně odlišných náboženských systémů. Od chvíle, kdy nastoupil do úřadu, neuplynul den, aniž by došlo k nějakému významnému posunu v dějinách.

Kolují domněnky, že nejrůznější náboženství světa se pokusí nově vyslovit k celosvětovým záležitostem semknutějším a mnohem tolerantnějším způsobem, než tomu bylo dosud. Ekumenické hnutí v minulosti sice neuspělo, ale již zakrátko budeme svědky toho, že se protentokrát najde nějaká nová cesta, která konečně povede tuto záležitost k úspěšnému završení. Nyní vystupuje na pódium arcibiskup Peter kardinál Mathews, hodnostář arcidiecéze římskokatolické církve v Cincinnati, který je v očích zasvěcené veřejnosti považován za možného nástupce papeže Jana XXIV., jenž ve svém úřadě setrval pouhých pět rozporuplných měsíců, než se před několika týdny ocitl na seznamu těch, kteří jsou od okamžiku zmizení před několika pouhými týdny pohřešováni.“

Kamera teď přejížděla po vyvýšeném místě pro tiskovou konferenci, kde si víc než dvě desítky vrcholných představitelů hlavních církví z celého světa, v ornátech a slavnostních hávech hledali to nejvýhodnější místo. Jak si arcibiskup Mathews klestil cestu k řadě mikrofonů, uslyšel Rayford vedle sebe vyjeknout Chloe.

„Tamhle je Buck, tati! Podívej! Přesně tamhle!“

Ukázala prstem na reportéra, který nebyl uprostřed mohutných zástupů novinářů, ale jak se zdálo, balancoval na samém zadním okraji vyvýšené plošiny. Vypadalo to, že se Buck snaží udržet si rovnováhu. Dvakrát sestoupil dolů, ale ihned zase vystoupil nahoru.

Zatímco Mathews drmolil něco o mezinárodní spolupráci, Rayford a Chloe upírali oči na Bucka v koutě vzadu. Nikdo jiný by si ho ani nevšiml. „Co to má?“ podivil se Rayford. „To je nějaký typ zápisníku nebo magnetofonu?“

Chloe se podívala z blízka a zalapala po dechu. Rozběhla se do kuchyně a vrátila se se svým sáčkem se sladkostí. „To je jeho koláč!“ vykřikla. „Máme si sníst každý svůj přesně ve stejnou dobu!“

Rayford nevěděl, o co se jedná, ale byl teď rozhodně moc rád, že se do něj prve nepustil. „Co to –“ chtěl se zeptat, ale Chloe ho umlčela.

„Voní úplně stejně jako včera v noci!“ zajásala.

Rayford zavrčel. „Kdo voní jako včera v noci?“

„Pšt!“

A opravdu. Sledovali nyní Bucka, jak rychlým pohybem sáhl kradmo do malého sáčku, téměř nepostřehnutelně vytáhl zřejmě nějaké jídlo, vložil si je do úst a ukousl si. Chloe ho pohyb po pohybu napodobovala a Rayford si všiml, že se usmívá a zároveň slzí.

„Jsi v tom až po uši,“ podotkl suše místo rozloučení a odjel na letiště.

Buck neměl nejmenší představu, zda vůbec někdo zahlédl tuhle malou kašpařinu, natož Chloe Steeleová. Co to s ním tahle dívka prováděla? Nějakým způsobem se z mezinárodní hvězdy novinářů stal zamilovaný romantik, který vyvádí hlouposti, aby upoutal pozornost. Doufal však, že snad ne přílišnou. Jen málokdo si vůbec někdy povšimne člověka na samém okraji televizního záběru. Co ale mohl vědět? Chloe se nakrásně mohla na televizi dívat, ale vůbec není jisté, že ho taky uviděla.

Ovšem mnohem významnější než Buckovy herecké výkony byla hlavní zpráva, jež se vyklubala z této konference, kterou by za jiných okolností bylo možné označit za nezávazné mezinárodní setkání. Nicolae Carpathia totiž záhadným způsobem dokázal – buď tím, že slíbil podporu Mathewsovu zvolení papežem, nebo svou ďábelskou schopností všechny okouzlit – že tito čelní představitele církví vytvořili společný návrh tezí nedozírného významu.

Oznamovali nejen to, že se vynasnaží spolupracovat a být tolerantnější vůči sobě navzájem, ale rovněž vytvoření zcela nového náboženství, takového, které by do sebe zahrnulo dogmata všech ostatních.

„A byť by to mohlo znít nepřijatelně všem oddaným členům každé jednotlivé z naší církví,“ pronášel právě Mathews, „jsme všichni, každý z nás, v naprosté shodě. Naše náboženství samotná již způsobila víc neštěstí a krveprolití po celém světě než kterékoli vlády, armády či zbraně. Dneškem počínaje se sjednotíme pod korouhví víry světového společenství. Náš symbol bude obsahovat posvátné symboly církví, které se do něj spojily, a nynějškem počínaje je také bude všechny zastupovat. Ať již věříme, že Bůh je skutečná osoba, nebo pouhý pojem, Bůh je ve všech a nade všemi a všude okolo nás. Bůh je v nás. My představujeme Boha. My jsme Bůh.“

Když se otevřel prostor pro otázky, mnozí všímaví vedoucí redaktoři náboženských rubrik začali klást otázky. „Co se stane, řekněme, s čelními představiteli římskokatolické církve? Bude ještě třeba, aby měli ve svém čele papeže?“

„Zvolíme papeže,“ prohlásil Mathews. „A také očekáváme, že všechna ostatní nejdůležitější náboženství budou pokračovat ve jmenování hlavních představitelů v běžném smyslu. Tito představitelé však budou sloužit víře světového společenství a očekává se od nich, že budou zachovávat věrnost a oddanost svých farníků této všeobjímající ideji.“

„Existuje jedno hlavní dogma, na kterém jste se shodli?“

To vyvolalo smích ze strany zúčastněných. Mathews povolal jednoho z jamajských rastafariánů, aby odpověděl. Ten za pomoci tlumočníka prohlásil: „Věříme konkrétně dvěma věcem. Za prvé, v základní dobrotu lidského rodu. Za druhé, že zmizení byla náboženskou očistou. V některých náboženstvích byli svědky mnoha zmizení. V jiných zase velmi málo. Mnohá nezažila žádná. Ale to, že zde bylo zanecháno mnoho lidí různého náboženského vyznání, dokazuje, že ani jedno náboženství není lepší než jiná. Budeme tolerovat všechna a věřit, že ti nejlepší z nás zůstanou.“

Buck se posunul dopředu a zvedl ruku. „Cameron Williams z Global Weekly,“ představil se. „Navazuji otázkou pro pána u mikrofonu nebo pro kardinála Mathewse nebo kohokoli jiného. Jak se dogma základní dobroty lidského druhu slučuje s myšlenkou, že zlí lidé byli odstraněni, jako zrno se zbavuje plev? Jak se stalo, že se jim nedostávalo té základní dobroty?“

Nikdo se neměl k odpovědi. Rastafarián se podíval na Mathewse, který se prázdným pohledem zahleděl směrem k Buckovi. Zcela zjevně chtěl získat krátký odklad, aby jeho odpověď nevyzněla rozezleně, ale na druhou stranu mu očividně chtěl svým pohledem sdělit, že se cítí zahnán do léčky.

Mathews se konečně chopil mikrofonu. „Nejsme zde teď proto, abychom rozprávěli o teologii,“ vyhnul se odpovědi. „Jsem náhodou jedním z těch, kteří věří, že zmizení měla povahu očisty, a že základní dobrota lidstva je společným jmenovatelem pro ty, kteří tu zbyli. A tato základní dobrota se nenachází v té největší míře v nikom jiném, než v osobě generálního tajemníka Spojených národů Nicolae Carpathii. Přivítejte ho, prosím!“

Celé pódium s náboženskými představiteli propuklo v ovace. Někteří novináři rovněž tleskali a teprve teď si Buck uvědomil, že za zástupci médií se tísní obrovské množství lidí z řad veřejnosti. Kvůli záři reflektorů tento dav neviděl, když byl na vyvýšeném stupínku, a také je nebylo slyšet, dokud se neobjevil Carpathia.

Generální tajemník se choval svým obvyklým energickým způsobem suverénního vůdce. Vyzdvihl zásluhy ekumenického společenství a podtrhl význam této „dokonalé myšlenky historického významu, jejíž čas již dávno uzrál“.

Zodpověděl několik otázek včetně té, dotazující se na osud nového vybudování židovského chrámu v Jeruzalémě. „Jsem velice šťasten, neboť zde mohu prohlásit, že toto úsilí bude pokračovat. Jak mnozí z vás vědí, získalo se už na tento účel během předchozích desetiletí mnoho finančních darů, a některé části chrámu již byly dlouhé roky předem připravovány pro tuto stavbu na jiných místech. Jak se jednou s rekonstrukcí začne, mělo by bezodkladně dojít k dokončení stavby.“

„Co se však stane se svatyní islámu – Skalním dómem?“

„Jsem velice rád, že jste tu otázku položil,“ poznamenal Carpathia a Bucka hned napadlo, jestli ji předem nepřipravil. „Naši muslimští bratři souhlasili, že přestěhují nejen svou svatyni, ale rovněž i posvátnou část oné skály do Nového Babylónu, čímž umožní židům, aby svobodně obnovili stavbu svého chrámu tam, kde se domnívají, že je jeho původní místo.

A nyní, jestli mi ještě chvilku déle popřejete sluchu, rád bych zde oznámil, že jsme se zcela jasně ocitli na nejvýznamnější křižovatce v dějinách světa. S přechodem na jedinou světovou měnu, při spolupráci a toleranci mnoha náboženství, jež vyústí v jednotu víry, s celosvětovým odzbrojením a zavázáním se k zachovávání míru, se celý svět přetváří na jeden jediný.

Mnozí z vás mě již slyšeli použít pojem světové společenství. Je to jméno, jež je hodno našeho nového principu. Můžeme jeden s druhým rozmlouvat, můžeme jeden druhého uctívat, můžeme spolu obchodovat. S pokrokem v komunikační technice a cestování již nadále nevytváříme jen shluky zemí a národů, ale jedinou celistvou globální společnost, vesnici, v níž žijí sobě rovní obyvatelé. Děkuji přítomným osobnostem za to, že se zde shromáždily a stvořily tak tuto krásnou mozaiku, a rád bych teď na jejich počest učinil prohlášení.

S přestěhováním hlavního střediska Spojených národů do Nového Babylónu dojde rovněž k přejmenování naší velké organizace, která pak bude známa jako Světové společenství!“ Když konečně potlesk polevil, Carpathia svou řeč zakončil slovy: „Tím se název víra Světového společenství pro nový jediný světový náboženský systém stává víc než případným.“

Carpathiu rychle odváděli pryč, zatímco osádky televizních a přenosových vozů začaly opouštět i se svým vybavením místo tiskové konference. Nicolae si povšiml Bucka, zarazil svou pochodující tělesnou stráž a sdělil jim, že si chce s někým promluvit. Poté Bucka objal a strážci kolem nich vytvořili svými těly lidskou zeď. Buck měl co dělat, aby se mu nevykroutil. „Berte ohled na mou novinářskou nezávislost,“ dokázal alespoň zašeptat Carpathiovi do ucha.

„Už máš pro mne nějakou dobrou zprávu?“ zeptal se Carpathia a přidržel si Bucka na vzdálenost paže od sebe a podíval se mu do očí.

„Ještě ne, pane.“

„Uvidím tě v Jeruzalémě?“

„Samozřejmě.“

„Budeš udržovat spojení se Stevem?“

„Budu.“

„Řekni mu, jak si to představuješ, a my to uděláme. To je slib.“

Buck se přitočil k malé skupince, kde kardinál Peter Mathews přijímal projevy chvály. Buck počkal, dokud si ho arcibiskup nepovšiml. Pak se k němu naklonil a zašeptal: „O co jsem přišel?“

„Co tím myslíte? Vždyť jste byl u toho.“

„Říkal jste, že Carpathia udělá nějaké prohlášení týkající se rozšíření úlohy příštího papeže, takže by to mělo zastínit i jeho postavení hlavy římskokatolické církve.“

Mathews povstal a zavrtěl hlavou. „Možná jsem vás přecenil, příteli. Ještě nejsem papež, ale copak jste nevyčetl mezi řádky z prohlášení generálního tajemníka, že bude třeba hlavy pro nově vytvořené náboženství? Jaké příhodnější místo než Vatikán by mohlo být jeho sídlem? A kdo by se hodil lépe do jeho čela než nový papež?“

„Takže vy budete papež papežů.“

Mathews se usmál a přikývl. „P. M.,“ připomněl Buckovi jejich ranní rozmluvu.

O dvě hodiny později dorazil Rayford Steele do sídla OSN. V duchu se modlil celou dobu od chvíle, kdy těsně před nástupem do letadla mluvil telefonem s Brucem Barnesem. „Mám z toho pocit, jako kdybych se měl setkat se samotným ďáblem,“ svěřil se tehdy pastorovi. „Už toho v tomhle životě není tolik, co by mě vyděsilo, Bruci. A taky jsem si na tom vždycky zakládal. Ale teď se ti musím přiznat, že se cítím strašně.“

„Tak za prvé, Rayforde, jenom v případě, že by ses setkal s antikristem až ve druhé polovině období trýzně, teprve bys skutečně jednal s osobou, která bude posedlá samotným ďáblem.“

„Takže, čím je Carpathia teď? Snad nějakým druhořadým démonem?“

„Ty potřebuješ čerpat podporu z modlitby. Víš přece, co se přihodilo v Buckově přítomnosti.“

„Buck je o deset let mladší a je v lepší formě,“ posteskl si Rayford. „Připadá mi, že se tam rozsypu jak domeček z karet.“

„Nerozsypeš. Zůstaň silný. Bůh ví, kde jsi, a dokáže věci dokonale načasovat. Budu se modlit a ty víš, že Buck i Chloe se budou modlit taky.“

To Rayfordovi přineslo značnou úlevu a obzvlášť povzbudivé bylo, že Buck je také v New Yorku. Už jen vědomí, že je jeho mladý přítel v těsné blízkosti, způsobilo, že se Rayford cítil mnohem méně osamocený. Nicméně přes úzkost, kterou v něm vzbuzovalo nastávající osobní setkání s Carpathiou, neměl v úmyslu podcenit těžkou zkoušku při měření sil s Hattií Durhamovou.

Hattie už na něj čekala, když vystoupil z výtahu. Doufal, že bude mít chviličku, aby se tam trochu porozhlédl, občerstvil a zhluboka se nadechl. Ale ona tam už stála ve vší své mladistvé kráse, ještě nádhernější než předtím. Byla do zlatova opálená, oblečená do nákladně šitých šatů na míru, a to na postavě, která žádné lichocení modelu sama o sobě nepotřebovala. Tenhle pohled nečekal, a náhle vycítil přítomnost zla, když se mu do mysli vloudil záblesk tělesné touhy.

Rayfordova stará povaha se ihned přihlásila a připomněla mu, proč odváděla jeho pozornost během období vychladlých citů v jeho manželství. Mlčky se v duchu modlil a děkoval Bohu, že ho ušetřil a on neudělal něco, čeho by navždy litoval. Ale jakmile Hattie otevřela ústa, rychle se vrátil nohama na zem. Její dikce a výslovnost byly zjemnělé, ale z tónu Hattiina hlasu ihned poznal, že je to stejné děvče, které stále nemá o světě sebemenší ponětí.

„Kapitáne Steele,“ vyhrkla. „Jak je skvělé, že tě zase vidím! Jak se má zbytek?“

„Zbytek?“

„Však víš, Chloe a Buck a všichni ostatní.“

Chloe a Buck jsou pro ni zbytek, napadlo ho, ale neřekl to nahlas.

„Všem se vede dobře.“

„Ach, to je skvělé.“

„Je tu někde nějaké místo, kde bychom měli trochu soukromí a mohli si popovídat?“

Zavedla ho do své kanceláře, která byla nepříjemně otevřená. Kolem dokola sice nebyl nikdo, kdo by je mohl zaslechnout, ale strop byl přinejmenším šest metrů vysoký. Psací stůl, stolky a police s pořadači byly uspořádány v rozlehlém klenutém prostoru, v mnohém připomínajícím nádražní halu. Dělící přepážky zde chyběly a kroky se rozléhaly s hlasitou ozvěnou. Na Rayforda to místo působilo dojmem, že jsou na hony vzdáleni kancelářím generálního tajemníka.

„Tak co je nového od doby, co jsme se viděli naposledy, kapitáne Steele?“

„Hattie, nechci se chovat hrubě, ale můžeš přestat s tím ‚kapitánem Steelem‘ a s tím předstíráním, že nevíš, co je nového? Jednu novinku bych měl, že ty a tvůj nový šéf jste se navezli do mé práce a do mé rodiny a mně se zdá, že jsem bezmocný, abych s tím mohl něco udělat.“

(13)

Stanton Bailey se pevně chytil za opěradla svého velkého křesla a zhoupl se zpátky, přičemž si pozorně prohlížel Bucka Williamse.

„Camerone,“ pravil po chvíli, „nikdy jsem se v tobě nevyznal. Co měl ten sáček s obědem znamenat?“

„Byl to jen malý koláček. Měl jsem hlad.“

„Já mám neustále hlad,“ zahřměl Bailey. „Ale nejím v televizi!“

„Nemyslel jsem si, že by mě mohl někdo vidět.“

„No tak teď už to tedy víš. A jestli tě Carpathia a Plank stále ještě chtějí pustit ke stolu při podepisování smlouvy v Jeruzalémě, tak žádné sáčky s obědem.“

„Byla to jen malá sladkost.“

„Tak ani žádné pišingry!“

Po všech letech, kdy byl Rayford kapitánem a Hattie Durhamová členem jeho posádky, se teď cítil on jako její podřízený. Seděl naproti ní u ohromného psacího stolu a to, že ihned přešel k věci, způsobilo, že zjevně vystřízlivěla.

„Rayforde, poslouchej,“ začala, „stále ještě tě mám ráda, přesto, žes mě hodil přes palubu, to přece víš? Nikdy bych neudělala nic, co by ti ublížilo.“

„Zkusit podat stížnost, co se dostane do mých osobních spisů, to si představuješ, že mi pomůže?“

„To byl jenom žert. Hned to prokoukls.“

„Znamenalo to pro mě dost potíží. A ten vzkaz, který na mě čekal v Dallasu o Boeingu 757, jako o novém letounu vojenského letectva číslo jedna, to bylo co?“

„Totéž. Už jsem ti to říkala. Byl to vtip.“

„Jenže na něm nebylo nic vtipného. Až příliš velká shoda náhod.“

„No tak, Rayforde, jestli nedokážeš přijmout trochu nevinného škádlení, no tak dobře, nebudu se namáhat. Jen jsem si myslela, že mezi přáteli trochu legrace neuškodí.“

„Nech toho, Hattie. Ty si opravdu myslíš, že ti na něco takového skočím? Tohle není tvůj styl. Ty na své přátele nevytahuješ kanadské žertíky. Prostě to nepochází z tvé hlavy.“

„Dobře, mrzí mě to.“

„To ale nestačí.“

„Tak mě omluv, ale už ti na nic odpovídat nebudu.“

Hattie Durhamová z nějakého důvodu dokázala Rayfordovi pořádně hnout žlučí – víc než kdokoli jiný. Zhluboka se nadechl a ze všech sil se snažil zase uklidnit. „Hattie, chci, abys mi řekla o těch kytkách a bonbónech.“

Hattie byla ta nejhorší herečka pod sluncem. „O kytkách a bonbónech?“ zopakovala po provinilé odmlce.

„Přestaň s tím hraním,“ varoval ji Rayford. „Zkrátka se smiř s tím, že vím, žes to byla ty, a řekni mi, co to má znamenat.“

„Dělám jen to, co mi řeknou, Rayforde.“

„Tak to už je nad moje chápání. Já bych se měl ptát toho nejmocnějšího muže na světě, proč posílá mé dceři, někomu, s kým se nikdy nesetkal, kytky a bonbóny. To ji má snad v úmyslu sbalit? A jestli ano, proč se pod to nepodepíše?“

„Nebalí ji, Rayforde! On už s někým chodí.“

„Co to má znamenat?“

„Že už má vztah.“

„S někým, koho známe?“ Rayford se na ni zhnuseně podíval.

Zdálo se, že Hattie silně potlačuje úsměv. „Můžu klidně říct, že jsme si něco začali, ale tisk o tom nic neví, takže bychom ocenili –“

„Uděláme spolu takový obchod. Ty přestaneš s anonymními dárky pro Chloe, řekneš mi, jaký to mělo účel, a já si nechám to vaše malé tajemství pro sebe – co ty na to?“

Hattie se spiklenecky předklonila. „Tak dobře,“ souhlasila, „řeknu ti, co si myslím, že za tím je, jo? Tedy, ne že bych to věděla. Jak už jsem říkala, dělám jen to, co se mi řekne. Ale on má skutečně vynikající mozek.“

O tom Rayford ani v nejmenším nepochyboval. Jen mu vrtalo hlavou, proč Nicolae Carpathia ztrácí čas takovými pitomostmi.

„Pokračuj.“

„On tě fakt chce jako pilota.“

„No dobře,“ prohlásil Rayford nezávazně.

„Uděláš to?“

„Udělám co? Já jen říkám, že tě poslouchám, i když si nejsem vůbec jistý, jestli to také chápu. On mě chce jako svého pilota a tak…?“

„Jenže on ví, že jsi šťastný tam, kde jsi.“

„Myslím, že to pořád ještě chápu.“

„Nechce ti jen nabídnout nějakou práci, která by tě možná mohla odlákat pryč, ale chce najít i něco na druhém konci, co by tě mohlo vypudit z místa, kde jsi.“

„A tím, že bude moji dceru pronásledovat, mě chce k sobě přistrčit?“

„Ne, ty hlupáčku. Neměl jsi přijít na to, kdo to byl!“

„Už chápu. Dělalo by mi starosti, že je to někdo z Chicaga, takže bych byl náchylnější k tomu, že se tam odtud odstěhuju a vezmu jinou práci.“

„Teď jsi na to kápl.“

„Mám spoustu otázek, Hattie.“

„Ven s nimi.“

„Proč by mě mělo to, že se někdo zajímá o mou dceru, donutit utíkat? Je jí téměř jednadvacet. Je na čase, aby se o ni někdo zajímal.“

„Jenže my to udělali anonymně. Mělo to vypadat trochu nebezpečně, trochu tě to mělo vyvést z míry.“

„To se také stalo.“

„Tak se nám to povedlo.“

„Hattie, to sis opravdu myslela, že si nedám dvě a dvě dohromady, když pošleš Chloe její nejoblíbenější mentolové bonbóny v čokoládě, které jsou k dostání jen v tom obchodě Holman Meadows v New Yorku?“

„Hm,“ připustila, „to možná nebylo úplně nejchytřejší.“

„No dobře, řekněme, že by to zabralo. Já si budu myslet, že po mé dceři někdo pase, nebo že ji pronásleduje někdo, kdo se zdá být nebezpečný. Když si je Carpathia tak blízký s prezidentem, copak neví, že mě chtějí, abych pilotoval tu prezidentskou jedničku?“

„Rayforde! Zásah! To je přesně ta práce, kterou chce, abys vzal.“

Rayford se celý stáhl do sebe a povzdychl si. „Hattie, pro všechno na světě, co je ti svaté, řekni mi, o co vlastně jde. Lidi z Bílého domu i z Pan-Continental dělají narážky, že to je Carpathia, kdo mě chce pro sebe. Odsouhlasili mě bez toho, aniž by si mě vyzkoušeli, abych pilotoval letadlo s delegací OSN na palubě do Izraele. Carpathia mě prý chce jako svého pilota, ale především chce, abych byl kapitánem letounu vojenského letectva číslo jedna?“

Bylo k zešílení, když na něj Hattie upřela chápavý a zároveň blahosklonný pohled a usmála se na něj: „Rayforde Steele,“ pronesla kantorským tónem, „vám to stále ještě nezapaluje, že ne? Ty vlastně ještě nevíš, kdo Nicolae Carpathia je.“

Rayford na chvilku ztuhl. On věděl daleko lépe, kdo Nicolae Carpathia doopravdy je. Otázkou bylo, jestli ona o tom měla sebemenší ponětí. „Tak mi to řekni,“ vyzval ji. „Pomoz mi to pochopit.“

Hattie se ohlédla za sebe, jako kdyby očekávala, že se tam Carpathia každou chvíli objeví. Ale Rayford věděl, že se k nim v té obrovské budově s mramorovými podlahami a rozléhající se ozvěnou nemůže nepozorovaně přikrást živá duše. „Nicolae nehodlá to letadlo nikomu vracet.“

„Jak prosím?“

„Slyšel jsi mě dobře. Dokonce už ho přepravili do New Yorku. Dnes si ho budeš moct prohlédnout. Bylo celé přelakováno.“

„Přelakováno?“

„Počkej a uvidíš.“

Rayford měl v hlavě zmatek. Letoun byl určitě nalakován ještě v Seattlu, než s ním odletěli do Washingtonu. Proč by jen měl dostat nový lak?

„A proč si myslí, že mu to projde, když to letadlo nevrátí?“

„Má v úmyslu poděkovat prezidentovi za jeho dar a –“

„To už udělal tuhle. Slyšel jsem ho.“

„Tentokrát ale dá jasně najevo, že prezidentovi děkuje skutečně za dar, nejen za půjčku. Tebe nejdřív přijme Bílý dům a přejdeš spolu s letadlem na výplatní listinu z prezidentova rozpočtu. A co bude moct prezident dělat? Tvářit se snad, že byl podveden? A říkat, že Nicolae lže? Bude si prostě muset najít způsob, jak vypadat tak štědře, jak ho jen Nicolae nechá být. Není to skvěle vymyšlené?“

„Je to neomalené a je to zlodějna. Proč bych měl chtít pracovat pro člověka, jako je on? A proč to chceš ty?“

„Budu s Nicolae a pro Nicolae pracovat tak dlouho, jak dlouho mne nechá u sebe, Rayforde. Nikdy v životě jsem se ještě za tak krátkou chvíli nenaučila tolik. A vůbec se nejedná o žádnou zlodějnu. Nicolae říká, že Spojené státy se snaží najít způsob, jak by mohly podporovat OSN, a tohle je jedna z možností. Ty víš, že se celý svět dává dohromady, a někdo bude prvním mužem, který povede novou celosvětovou vládu, To, že dostane letadlo, je jedním ze způsobů, jak dát najevo, že prezident Fitzhugh se podrobuje generálnímu tajemníkovi Carpathiovi.“

Hattie mluvila jako papoušek. Carpathia ji to naučil dobře. I když to nechápala, rozhodně tomu věřila.

„Takže,“ shrnul to Rayford, „Carpathia nějakým způsobem přiměje Pan-Continental a Bílý dům, aby mě dali na první místo v seznamu pilotů letounu vojenského letectva číslo jedna. Tebe donutí, abys mě vylekala doma tak, že se sám budu chtít přestěhovat. Já tedy tu práci vezmu, on dostane to letadlo a už ho nevrátí. Já jsem jeho pilot, ale platí mě vláda Spojených států. A celé to souvisí s tím, že se jednou Carpathia stane světovým vůdcem.“

Hattie si položila bradu na propletené prsty rukou a lokty se opřela o stůl. Zaklonila hlavu. „Nebylo to zase až tak složité, že ne?“

„Nechápu ale, že mu tak hrozně záleží na tom, abych to byl já.“

„Zeptal se mě, kdo byl tím nejlepším pilotem, pro kterého jsem kdy pracovala, a proč.“

„A já to vyhrál,“ Rayford to dokončil za ni.

„A tys to vyhrál.“

„Řekla jsi mu, že jsme málem spolu měli poměr?“

„Ono něco takového bylo?“

„To je jedno.“

„To jsem mu samozřejmě neřekla a ty mu to taky neřekneš, jestli si budeš chtít udržet dobrou práci.“

„Ale to, že jsem křesťan, to jsi mu řekla.“

„Jistě, proč taky ne? Povídáš to všem na potkání. A podle mě je on stejný křesťan jako ty.“

„Nicolae Carpathia?“

„Samozřejmě! Přinejmenším se řídí křesťanskými zásadami. Vždycky mu jde o dobro lidstva. Je to jeden z jeho oblíbených obratů. Jako ten jeho kousek s tím letadlem. Ví, že to Spojené státy chtějí udělat, i kdyby je to ještě ani nenapadlo. Je možné, že to někoho na chvíli vyvede z míry, ale jelikož se to děje pro dobro celého světa, nakonec to v Bílém domě pochopí a ještě budou rádi, že to udělali. Budou vypadat jako velkorysí hrdinové, a on to dělá vlastně pro ně. To je křesťanské, nemyslíš?“

Buck si zuřivě zapisoval poznámky. Nechal svůj magnetofon v tašce v hotelu, protože předpokládal, že si ho vezme, až se vrátí z kanceláře Global Weekly, ještě než mu poskytne rozhovor rabín Marc Feinberg, jeden z hlavních iniciátorů obnovení židovského chrámu. Jakmile však vstoupil do hotelové vstupní haly, málem se s Feinbergem srazil. Ten právě odcházel a za sebou vlekl těžký kufr na kolečkách. „Je mi to líto, příteli. Podařilo se mi dostat letenku na letadlo, které letí dřív, takže odcházím. Pojďte kousek se mnou.“

Buck vytáhl z jedné kapsy blok a z druhé pero. „Jak vnímáte ta prohlášení?“ otázal se ho Buck.

„Dovolte, abych to vyjádřil takto: Dnes jsem se stal tak trochu politikem. Věřím snad, že Bůh je pojem? Ne! Věřím, že Bůh je osoba! Věřím snad, že všechna náboženství mohou spolupracovat a sjednotit se v jedno? Ne, pravděpodobně ne. Můj Bůh je žárlivý Bůh a o svou slávu se nebude s nikým ochoten dělit. Ale přesto, můžeme my lidé tolerovat jeden druhého? To dozajista.

Nyní se můžete ptát, proč říkám, že se ze mě stal politik. Protože jsem ochoten přistoupit na kompromis v zájmu nového vybudování chrámu. Pokud nebudu muset obětovat svou víru v jednoho opravdového Boha Abraháma, Izáka a Jákoba, budu tolerovat a spolupracovat s kýmkoli, kdo má dobré srdce. Nesouhlasím s nimi, ani s jejich metodami, s mnohými z nich, ale jestli chtějí se mnou dobře vycházet, pak chci i já vycházet s nimi. A především chci, aby byl chrám vystavěn na svém původním místě. A toho bylo doslova dosaženo dnes. Má předpověď zní, že chrám bude znovu vybudován dřív, než uběhne jeden rok.“

Rabín vyrazil z hlavního vchodu a požádal vrátného, aby mu přivolal taxík. „Ale, pane,“ vznesl námitku Buck, „jestliže se hlava jednotného světového náboženství považuje za křesťana –“

Feinberg umlčel Bucka mávnutím ruky. „Ale co! Všichni víme, že jím bude Mathews, a i to, že se pravděpodobně stane budoucím papežem! A zda se považuje za křesťana? On je křesťan skrz naskrz! Věří, že Kristus je Spasitel. To já bych spíš věřil tomu, že mesiášem je Carpathia.“

„Mluvíte vážně?“

„Věřte mi. Už jsem o tom uvažoval. Mesiáš má přinést spravedlnost a trvalý mír. A podívejte se na to, co dokázal Carpathia za pouhých pár týdnů. Splňuje kritéria? To zjistíme v pondělí. Víte o tom, že můj kolega rabín Tsion Ben-Judah bude –“

„Ano, budu to určitě sledovat.“ Existovala spousta jiných zdrojů, se kterými se mohl Buck bavit o Carpathiovi, a s Ben-Judahem si chtěl popovídat osobně. Ale to, co chtěl vyzvědět od Feinberga, byl námět k článku o historii chrámu. Znovu změnil téma hovoru. „Co je tak důležitého na tom, aby se chrám znovu vystavěl?“

Rabín Feinberg přešlapoval a otáčel se, jak sledoval frontu taxíků, a bylo na první pohled patrné, že mu dělá starosti ubíhající čas. I když však nesledoval Bucka očima, nepřestával mu podrobně vykládat své názory. Nastínil Buckovi nejprve v krátkosti historický rámec, jako kdyby právě poučoval třídu bezvěrců zajímajících se o židovské dějiny.

„Král David chtěl vystavět chrám Bohu,“ začal. „Bůh však cítil, že David prolil příliš mnoho krve jako válečník, tak nechal chrám postavit až Davidova syna Šalomouna. Byla to velkolepá stavba. Jeruzalém byl městem, kterému Bůh propůjčil své jméno a kam jeho národ přicházel, aby ho uctíval. Sláva Boha se zjevila v jeho chrámu a tak se stal symbolem boží ruky ochraňující svůj národ. Lidé se cítili tak jisti, že i když se od Boha odvrátili, věřili, že je Jeruzalém nedobytný, dokud bude stát chrám.“

Jedno z aut se zastavilo u chodníku a vrátný naložil velkou brašnu do kufru. „Zaplaťte tomu muži a pojeďte se mnou,“ vyzval ho Feinberg. Buck se musel usmát, když z kapsy vytáhl bankovku a vtiskl ji do ruky vrátného. I když byl donucen, aby za svezení zaplatil, bude to laciný rozhovor.

„Na Kennedyho letiště,“ přikázal Feinberg řidiči.

„Máte tu telefon?“ zeptal se řidiče Buck.

Řidič mu podal mobilní telefon. „Volat můžete jen přes kreditní kartu.“

Buck požádal Feinberga, aby mu ukázal hotelový účet, protože si z něj chtěl zjistit číslo hotelu. Zavolal recepční a oznámil jí, že bude potřebovat zanechat v hotelu svou tašku uschovanou déle, než předpokládal. „Pane, někdo už vaši tašku vyzvedl za vás.“

„Cože někdo udělal?“

„Vyzvedl vám vaši tašku. Řekl, že je váš přítel a že dohlédne na to, abyste ji dostal.“

Buck úplně zkameněl. „Vy jste dovolila, aby mou tašku odnesl někdo cizí, kdo tvrdil, že je můj přítel?“

„Pane, není to zas tak hrozné. Myslím, že se ten člověk dá velice snadno najít. Každý večer je o něm něco ve zprávách.“

„Pan Carpathia?“

„Ano, pane. Jeden z jeho lidí, nějaký pan Plank, slíbil, že vám ji předá.“

Zdálo se, že Feinberg byl rád, když Buck konečně přestal telefonovat. „Tak, a teď zpátky k tomu chrámu!“ zakřičel a řidič ihned sundal nohu z plynu. „Vy ne!“ uvedl věci na pravou míru Feinberg. „To se týká nás!“

Buck uvažoval, co by člověk s takovou bezbřehou energií a nadšením mohl dokázat, kdyby měl jiné povolání.

„Vy jste měl hrát squash,“ poznamenal.

„Taky ho hraju,“ odpověděl Feinberg. „Mám v něm druhou třídu. A co vy?“

„Už jsem toho nechal.“

„Tak mladý!“

„Nemám na to čas.“

„Na udržování fyzické kondice si člověk musí vždycky najít čas,“ prohlásil rabín a poplácal se po rovném, pevném břiše. „Ale ano, ten chrám,“ uvědomil si. Taxík se brzy na to dostal do dopravní zácpy a Buck psal o sto šest dál do svého bloku.

Hattie se omluvila, že musí zvednout telefon na svém psacím stole, a Rayford si ihned vytáhl z kapsy Nový zákon a Žalmy. Učil se nazpaměť verše ze Žalmů, a jak v něm narůstala nervozita ze setkání s Carpathiou, našel si ty, co měl nejraději, a v duchu si je odříkával.

Našel si Žalm 91 a přečetl z něj vybrané verše, které si již dříve podtrhl: „Kdo v úkrytu Nejvyššího bydlí, přečká noc ve stínu Všemocného. Říkám o Hospodinu: ‚Mé útočiště, má pevná tvrz je můj Bůh, v nějž doufám.‘… Byť jich po tvém boku padlo tisíc, byť i deset tisíc tobě po pravici, tebe nestihne nic takového. Na vlastní oči to spatříš, uzříš odplatu, jež stihne svévolníky. Máš-li útočiště v Hospodinu, u Nejvyššího svůj domov, nestane se ti nic zlého, pohroma se k tvému stanu nepřiblíží. On svým andělům vydal o tobě příkaz, aby tě chránili na všech tvých cestách.“

Když zvedl hlavu, Hattie už položila sluchátko a vyčkávavě se na něj zahleděla. „Promiň,“ omluvil se jí a zavřel bibli.

„To je v pořádku,“ přešla to. „Generální tajemník je připraven tě přijmout.“

Po tom, co je řidič taxíku ujistil, že rabín své letadlo nezmešká, se Feinberg začal s ještě větším zájmem zabývat předmětem jejich rozhovoru. „Chrám a i město Jeruzalém byly zničeny babylónským králem Nabúkadnesarem. O sedmdesát let později byl vydán přípis, ve kterém bylo povoleno znovu město vystavět, a nakonec i chrám. Nový chrám, vystavěný pod vedením Zorobabela, byl natolik horší než chrám Šalomounův, že někteří ze stařešinů lkali, už když viděli jeho základy.

Přesto chrám sloužil Izraelitům do doby, než byl znesvěcen Antiochem Epifanem, římským vládcem. Okolo roku 40 před naším letopočtem dal Herodes Veliký chrám kámen po kameni zbořit a znovu vybudovat. Ten se pak stal známý jako Herodův chrám. A jak to s ním dopadlo, to už víte.“

„Moc mě to mrzí, ale nevím.“

„To píšete články o náboženských záležitostech, a přitom nevíte, co se stalo s Herodovým chrámem?“

„Po pravdě řečeno, za náboženského redaktora v tomhle článku pouze zahřívám lavičku.“

„Zahříváte lavičku?“

Buck se usmál. „To máte ve squashi druhou třídu a nevíte, co to je náhradník?“

„To není termín, který se v tomhle sportu používá, to vím jistě,“ ohradil se rabín Feinberg. „A o jiný sport než o squash se nezajímám. Takže vám teď, jestli dovolíte, vyložím, jak to dopadlo s Herodovým chrámem. Titus, římský vojevůdce, začal obléhat Jeruzalém, a i když vydal rozkaz, aby chrám nebyl zničen, židé mu nedůvěřovali. Raději ho tedy vypálili, než aby dovolili, aby padl do pohanských rukou. V dnešní době je Chrámová hora, původní místo židovského chrámu, zabrána mohamedány a stavbami muslimské svatyně nazývané Skalní dóm.“

Buck byl zvědavý. „Jak se podařilo muslimy přemluvit, aby si svůj Skalní dóm odstěhovali?“

„To jen dokazuje, jak velkolepý je Carpathia,“ řekl s uznáním v hlase Feinberg. „Kdo jiný než mesiáš by mohl požádat pravověrné muslimy, aby si přestěhovali svatostánek, který je svým významem v jejich náboženství hned druhý za Mekkou, rodištěm Mohammeda? Ale víte, Chrámová hora se Skalním dómem je totožná s horou v zemi Mórija, kde podle naší víry Abraham vyjádřil ochotu obětovat Bohu svého syna Izáka. Samozřejmě nevěříme, že by na Mohammedovi bylo něco božského, takže dokud muslimská svatyně okupuje Chrámovou horu, jsme přesvědčeni o tom, že naše posvátné místo je poskvrněno.“

„Takže pro Izrael je to velký den.“

„Velký den? Od zrození našeho národa jsme shromáždili miliony po celém světě na nové vybudování chrámu. Práce už začaly. Mnoho předem zhotovených zdí je už připraveno a budou dopraveny na místo. Dožijeme se obnovení chrámu, který bude ještě výstavnější než ten z doby krále Šalomouna!“

„Konečně se setkáváme,“ zvolal Nicolae Carpathia na uvítanou. Poté povstal a obešel svůj psací stůl, aby si s Rayfordem Steelem potřásl obřadně rukou. „Děkuji, slečno Durhamová. Posadíme se tady.“

Hattie odešla a zavřela za sebou dveře. Nicolae ukázal na židli a sám se posadil naproti Rayfordovi. „A tím se náš malý kruh uzavírá.“

Rayford pocítil podivné zklidnění. Modlili se za něj a hlavu měl plnou slibů ještě z přečtených žalmů. „Jak to myslíte, pane?“

„Připadá mi zajímavé, jak je svět malý. Snad proto tak silně věřím, že se skutečně stáváme globálním společenstvím. Věřil byste tomu, že jsem se s vámi seznámil přes izraelského botanika jménem Chaim Rosenzweig?“

„Znám to jméno, samozřejmě, ale nikdy jsme se nesetkali osobně.“

„To skutečně ne. Ale určitě se setkáte. Jestli ne v době, kdy budete tady, tak v sobotu v letadle do Izraele. Představil mě jednomu mladému žurnalistovi, který o něm psal. Ten žurnalista se setkal s jednou vaší letuškou, slečnou Durhamovou, když letěli oba ve vašem letadle, a on mi ji nakonec představil. Stala se teď mou osobní asistentkou, a ona zase představila vás mně. Svět je opravdu malý.“

Earl Halliday prohlásil nedávno totéž, když se dozvěděl, že Hattie Durhamová, bývalá zaměstnankyně Pan-Continental, nyní pracuje pro muže, jenž chce Rayforda získat za svého pilota pro letoun vojenského letectva číslo jedna. Rayford Carpathiovi neodpověděl. Nevěřil, že se setkali náhodně. Tak malý ten svět zase jen nebyl. Bylo možné, že Bůh je chtěl všechny mít tam, kde se ocitli, takže nebylo vyloučeno, že právě proto dnes Rayford seděl tady. Ne, že by to chtěl nebo by po tom prahl, ale nakonec se podvolil.

„Takže vy se chcete stát pilotem letounu vojenského letectva číslo jedna.“

„Ne, pane, nijak jsem po tom netoužil. Jsem ochoten jej pilotovat do Jeruzaléma s vaší delegací na žádost Bílého domu a pak se rozhodnout o jejich návrhu.“

„Vy jste po tom postavení netoužil?“

„Ne, pane.“

„Ale jste ochoten to podstoupit?“

„Vyzkoušet si to.“

„Pane Steele, rád bych vyslovil jednu předpověď. Dovolte mi, abych předpokládal, že až si prohlédnete ten stroj a seznámíte se s nejnovější technologií, už nikdy nebudete chtít pilotovat žádné jiné letadlo.“

„To se může docela dobře stát.“ Jenže ne z toho důvodu, dodal v duchu Rayford. Ale jen v případě, že tomu tak Bůh bude chtít.

„Rovněž bych vás rád seznámil s jedním malým tajemstvím, s něčím, co ještě nebylo oficiálně oznámeno. Slečna Durhamová mě ujistila, že jste muž, kterému je možné důvěřovat, muž, který stojí za svým slovem, a také od nedávna člověk pevné křesťanské víry.“

Rayford přikývl, neboť nebyl ochoten se k tomu jakkoli vyjadřovat.

„Takže vám důvěřuji, že to podržíte v tajnosti, dokud to nebude oznámeno veřejně. Letoun vojenského letectva s pořadovým číslem jedna bude zapůjčen Spojeným národům jako vyjádření podpory prezidenta Spojených států této organizaci.“

„Bylo to ve zprávách, pane.“

„Samozřejmě, ale oznámeno nebylo, že to letadlo nám bude posléze darováno spolu s posádkou pro naši výlučnou potřebu.“

„To je velice hezké od prezidenta Fitzhugha, že vám ho nabídl.“

„Opravdu velice hezké,“ opakoval po něm Carpathia. „A navíc, jak velkorysé.“

Rayford již dokázal pochopit, proč jsou lidé Carpathiou tak okouzleni. Jen to, že seděl naproti němu a věděl, že lže, Rayfordovi usnadňovalo jeho šarmu odolat.

„Kdy odlétáte zase zpět?“ zeptal se Carpathia.

„Nechal jsem to otevřené. Jsem vám k službám. Ale potřebuji se vrátit domů, ještě než budeme v sobotu odlétat.“

„Líbí se mi váš styl,“ ocenil to Carpathia. „Jste mi k službám. To je milé. Uvědomujete si samozřejmě, že kdybyste přece jen tu práci dostal – a také ji opravdu dostanete – není tu místo pro obracení lidí na víru.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že Spojené národy, které změní jméno na Světové společenství, jsou jednoznačně nábožensky nestranné. Já rovněž.“

„Věřím v Krista,“ prohlásil Rayford. „Chodím do kostela. Čtu si bibli. Říkám lidem, v co věřím.“

„Ale ne v práci.“

„Stanete-li se mým nadřízeným a toto se stane nařízením, budu povinen uposlechnout.“

„Stanu se, stane se a budete povinen,“ shrnul odpověď Carpathia. „To jen, abychom si spolu rozuměli.“

„Zajisté.“

„Líbíte se mi a věřím, že se nám bude spolu dobře pracovat.“

„Neznám vás, pane, ale domnívám se, že jsem schopen pracovat s kýmkoli.“ Jak ho jen tahle věta napadla? Rayford se málem usmál. Bude-li schopen pracovat s antikristem, existuje ještě někdo, s kým by pracovat nemohl?

Jakmile taxík zastavil u chodníku před mezinárodním Kennedyho letištěm, rabín Marc Feinberg prohlásil: „Jsem přesvědčen, že nebudete nic namítat proti tomu, když zahrnete mou cestu na letiště do svých celkových výdajů. Nakonec jste se mnou po cestě dělal rozhovor.“

„Samozřejmě, to je v pořádku,“ ujistil ho Buck. „Global Weekly je skutečně šťastný, že vám může zaplatit cestu na letiště, za předpokladu, že vám nebude nucen platit letenku do Izraele.“

„No ale, když jste se o tom zmínil –“ začal rabín a mrkl na něj, ale větu nedokončil. Pouze mu zamával, vyndal si brašnu z kufru taxíku a spěšně vešel do letištní haly.

Nicolae Carpathia stiskl tlačítko domácího telefonu. „Slečno Durhamová, zajistila jste auto do hangáru?“

„Ano, pane. Stojí u zadního vchodu.“

„Jsme připraveni.“

„Brnknu, až dorazí vaše osobní stráž.“

„Děkuji.“ Nicolae se obrátil na Rayforda. „Chci, abyste si teď prohlédl letoun.“

„Jistě,“ přitakal Rayford, i když by mnohem raději vyrazil směrem k domovu. Proč pro všechno na světě říkal, že je Carpathiovi k službám?

„Chcete vzít zpátky do hotelu, pane?“

„Ne,“ odmítl to Buck. „Zavezte mě k budově OSN, prosím. A půjčte mi, prosím, ještě jednou váš mobilní telefon, buďte tak laskav.“

„Jen na –“

„Kreditní kartu, já vím.“ Zavolal Stevovi Plankovi do Spojených národů. „Co to bylo za nápad, tajně upláchnout s mou taškou?“

„Jen jsem se snažil udělat ti laskavost, kamaráde. Bydlíš v hotelu Plaza? Přinesu ti ji.“

„Ano, tam bydlím, ale rád bych za tebou zašel. Stejně je to přesně to, cos chtěl, abych udělal, ne?“

„Jo, je to tak.“

„Budu tam tak za hodinku.“

„Carpathia tady možná nebude.“

„Nejdu za ním. Jdu za tebou.“

Jakmile Hattie zmáčkla bzučák, Carpathia povstal a dveře se otevřely. Dva osobní strážci obstoupili Nicolae a Rayforda, když se vydali chodbami k nákladnímu výtahu a tím pak do prvního podlaží pod zemí a na parkoviště, kde čekala limuzína. Řidič vyskočil, aby honem otevřel Carpathiovi dveře. Rayforda doprovodili na druhou stranu vozu, kde mu byly rovněž otevřeny dveře.

Rayfordovi bylo divné, že ačkoli mu nikdo nenabídl žádné občerstvení předtím v kanceláři, Carpathia nyní trval na tom, že mu ukáže vše, co bylo v limuzíně k mání, whiskou počínaje, přes víno a pivo, a nealkoholickými nápoji konče. Rayford si vzal colu.

„Vy alkohol nepijete?“

„Teď už ne.“

„Pil jste?“

„Nikdy jsem nepil moc, ale čas od času dost nerozumně. Od chvíle, kdy jsem ztratil rodinu, jsem se alkoholu ani nedotkl.“

„Moc mě mrzelo, když jsem se o tom doslechl.“

„Děkuji, ale já už jsem se s tím vyrovnal. Moc se mi po nich stýská –“

„To je samozřejmé.“

„Ale přijímám to pokorně.“

„Vaše náboženství věří, že Ježíš Kristus si své ovečky odvedl do nebe, je to tak?“

„Ano, tak to je.“

„Nebudu předstírat, že sdílím tuto víru, ale ctím veškerou útěchu, kterou vám tato myšlenka může přinést.“

Rayfordovi se chtělo oponovat, ale zvážil, že by to sotva bylo prospěšné, pouštět se před antikristem do něčeho, co by Bruce Barnes nazval „pastoračním úsilím“.

„Ani já alkohol nepiju,“ oznámil mu Carpathia a upíjel přitom minerálku.

„Proč jsi vlastně nechtěl, abych já přišel za tebou?“ zeptal se Steve Plank. „Přišel bych.“

„Potřebuju od tebe laskavost.“

„Můžeme si ty laskavosti vyměnit navzájem, Bucku. Řekni ano Carpathiově nabídce, a už nikdy nebudeš muset o nic žádat, pokud budeš živ.“

„Abych ti řekl pravdu, Steve, mám teď tolik skvělých námětů v notebooku, že nemám ani pomyšlení na nějakou změnu.“

„Tak je napiš pro nás.“

„To nejde. Ale pomoz mi, jestli můžeš. Chci se dostat k těm dvěma chlápkům u Zdi nářků.“

„Nicolae ty dva přímo nenávidí. Myslí si, že to jsou šílenci. Což také jasně jsou.“

„Pak by mu nemělo vadit, kdybych se s nimi pokusil udělat rozhovor.“

„Uvidím, co se dá dělat. Nicolae je dnes s kandidátem na místo pilota.“

„Neříkej.“

Carpathia a Rayford vystoupili z limuzíny před obrovským hangárem na Kennedyho letišti a Carpathia přikázal řidiči: „Řekněte Frederickovi, že bychom rádi, aby to bylo se vším všudy.“

Dveře do hangáru se otevřely a letadlo bylo ozářeno jasně zářícími reflektory. Na straně, která byla Rayfordovi blíž, zářil nápis Letoun vojenského letectva USA – pořadové číslo jedna, spolu s pečetí prezidenta Spojených států. Když však letadlo obešli na druhou stranu, spatřil Rayford tým lakýrníků na vysokém lešení. Jak pečeť, tak nadpis tam byly odstraněny. Místo nich teď přišlo staré logo Spojených národů, ale s názvem Světové společenství. A tam, kde bylo jméno letadla, teď lakýrníci dokončovali posledními tahy štětců nápis Letoun Světového společenství číslo jedna.

„Jak dlouho to bude ještě trvat, než budou dokončeny obě strany?“ zavolal Carpathia svou otázku nahoru mistrovi.

„Do půlnoci to bude suché na obou stranách!“ zněla odpověď. „Tahle strana trvala asi šest hodin. Druhá strana už půjde rychleji. Do soboty může jít bez problémů do vzduchu!“

Carpathia ho odměnil posuňkem se zdviženým palcem a dělníci v hangáru se roztleskali. „Rádi bychom se podívali dovnitř,“ požádal Carpathia prakticky šeptem a během několika minut byl přistaven nouzový výtah, který jim umožnil vstoupit na palubu stroje, vonícího novotou. Rayford už procházel bezpočet nových letadel a obvykle to v něm zanechalo hluboký dojem, ale něco takového ještě nikdy neviděl.

Každý detail byl proveden s velikou péčí bez ohledu na náklady, ale byl též vysoce funkční a krásný. V zádi byly skutečné koupelny i se sprchami. Pak přišlo oddělení pro tisk, dostatečně velké na to, aby se v něm pořádaly oslavy. Každé sedadlo mělo vlastní telefon, připojení na modem, video a televizi. Restaurace byla uprostřed trupu, plně zásobena a s dostatkem místa, aby se tu dalo pohybovat a dýchat.

Blíž k přídi se nacházely obytná kabina prezidenta a konferenční místnost. Jedna z dalších uzavřených rozlehlých kabin byla vybavená nejmodernějšími zabezpečovacími systémy, sledovacím zařízením, nouzovou spojovací technikou a technologiemi, zaručujícími možnost spojení po celém světě.

Hned za pilotní kabinou byly obytné prostory pro posádku včetně soukromého bytu pro pilota. „Jistě se vám nebude chtít zůstávat v letadle, až se někde na pár dnů zdržíme,“ promluvil k němu Nicolae. „Ale bude se vám dost těžko hledat lepší ubytování.“

Buck byl ještě v Plankově kanceláři, když se tam zastavila Hattie Durhamová, aby Stevovi sdělila, že Carpathia je na nějakou dobu mimo budovu. „Ale pane Williamsi!“ zvolala. „Nedokážu vám ani dost poděkovat, že jste mne představil panu Carpathiovi.“

Buck nevěděl, co na to má říct. Nechtěl pronést klišé, že se rádo stalo. Ve skutečnosti se kvůli tomu cítil hrozně. Raději pouze přikývl.

„Víte, kdo tu dneska také byl?“ zeptala se.

Věděl to, ale nedal to na sobě znát. „Kdopak?“

Buck si uvědomoval, že s ní i se Stevem bude muset být hodně opatrný, a obzvlášť před Carpathiou. Nesmějí se dozvědět, jak blízcí si s Rayfordem jsou, a jestli se mu podaří před nimi zatajit všechny informace o jeho vyvíjejícím se vztahu k Chloe, tím lépe pro všechny tři.

„Rayford Steele. Pilotoval tehdy to letadlo, když jsme se setkali poprvé.“

„Vzpomínám si,“ připustil.

„Věděl jste, že byl povýšen, aby pilotoval letadlo vojenského letectva číslo jedna?“

„To je opravdu velká pocta, viďte?“

„On si to zaslouží. Je to ten nejlepší pilot, pod kterým jsem kdy pracovala.“

Buck se cítil trapně, že má mluvit o svém novém příteli a bratru v Kristu, jako kdyby ho sotva znal. „Jak se pozná dobrý pilot?“ zeptal se, aby odvedl řeč jinam.

„Podle hladkých startů a přistání. Hodně se baví s cestujícími. A k posádce se chová jako k sobě rovným, a ne jako k nějakým poddaným.“

„To je ohromné,“ ocenil to Buck.

„Nechceš se na to letadlo podívat?“ navrhoval Steve.

„Směl bych?“

„Je v pomocném hangáru na Kennedyho letišti.“

„Zrovna jsem tam odtud přijel.“

„Chce se ti jet zpátky?“

Buck pokrčil rameny. „Článek o novém letadle a pilotovi a všem okolo už dostal za úkol napsat někdo jiný, ale ano, jistě, hrozně rád bych si ho prohlédl.“

„Ještě stále v něm můžeš letět do Izraele.“

„Ne, to já nemůžu,“ odmítl pozvání Buck. „Velký šéf se v tomto ohledu vyjádřil naprosto jasně.“

Když toho večera Rayford dorazil domů, uvědomoval si, že Chloe na něm hned pozná, že je zamyšlený. „Bruce zrušil dnes večer schůzku,“ oznámila mu.

„To je dobře,“ přivítal tu zprávu Rayford. „Jsem úplně vyčerpaný.“

„Povídej mi o Carpathiovi.“

Rayford se o to pokusil. Co se o tom dalo vyprávět? Ten člověk byl přátelský, okouzlující, hladký, a až na několik očividných lží by i Rayford byl náchylný k myšlence, že se snad v jeho posuzování zmýlili. „Ale o jeho totožnosti už není nejmenších pochyb, že ne?“ uzavřel svůj popis.

„Pro mě ne,“ řekla rozhodně Chloe. „Ale já jsem se s ním ještě nikdy nesetkala.“

„Jak tě znám, tebe by ani na okamžik neošálil.“

„To doufám,“ reagovala na to Chloe. „Ale i Buck připouští, že je úžasný.“

„Už se ti ostatně Buck ozval?“

„Měl by mi zavolat kolem půlnoci jeho času.“

„Musím zůstat vzhůru, abych se ujistil, že to nezaspíš?“

„To sotva. Vždyť on ani neví, že jsme ten koláč snědli ve stejnou chvíli. Za nic za světě bych si přece nemohla nechat ujít příležitost mu to říct.“

(14)

Buckovi Williamsovi vypověděly službu všechny jeho žurnalistické cestičky. Nejdřív se v sobotu po příletu a ubytování v hotelu U krále Davida pokusil dospat časový rozdíl a pak nechal vzkaz pro Chaima Rosenzweiga, Marka Feinberga a dokonce i pro Petera Mathewse. Podle Steva Planka zamítl Nicolae Carpathia bez dlouhého přemýšlení Buckovu žádost o pomoc, aby se mohl dostat do blízkosti těch dvou kazatelů u Zdi nářků.

„Říkal jsem ti to,“ připomněl mu Steve. „Je přesvědčený o tom, že ti dva chlapi jsou cvoci a zklamal jsi ho, když si myslíš, že by stáli za zmínku.“

„Znamená to, že nezná nikoho, kdo by mě tam k nim mohl dostat?“

„Je to zakázané území.“

„To je přesně to, co si o tom myslím i já. Že bychom našli konečně něco, co Nicolae Veliký nedokáže?“

Steve se rozzlobil. „Ty víš stejně tak dobře jako já, že si klidně může celou Zeď nářků koupit,“ prskal. „Ale do blízkosti toho místa se s jeho pomocí nedostaneš. On tě tam nechce vidět, Bucku. Alespoň jednou v životě si nech poradit a nežeň se do toho.“

„Ano, to jsem přesně já.“

„Bucku, dovol, abych se tě na něco zeptal. Jestliže se budeš Carpathiovi vzpírat a pak mu buď jeho nabídku odmítneš, nebo ho tak otrávíš, že ji stáhne sám, kde pak chceš pracovat?“

„Někde už pracovat budu.“

„Kde? To nevidíš, že jeho vliv dosáhne všude? Lidi ho milují! Udělali by pro něj všechno. Lidé odcházejí ze schůzek s ním a dělají věci, o kterých by se jim ani nesnilo, že by někdy udělali.“

To mi povídej, zrovna ty, pomyslel si Buck.

„Mám teď hodně práce,“ pronesl Buck nahlas. „Ale stejně ti děkuju.“

„Teď ještě máš co dělat. Ale nic netrvá věčně.“

Ještě nikdy Steve nepřenesl nic, co by víc odpovídalo pravdě, ačkoli o tom nevěděl.

Buckova druhá rána mimo byl Peter Mathews. Ten se uvelebil v apartmá ve střešní nástavbě pětihvězdičkového hotelu v Tel Avivu, a ačkoli zvedl telefon, když ho Buck volal, choval se odmítavě. „Obdivuju vás, Williamsi,“ pravil, „ale já si myslím, že jsem už řekl úplně všechno, co jsem jen mohl, ať už oficiálně, nebo mimo záznam. S těma dvěma u Zdi nářků nemám nic společného, ale můžu vám k tomu říct něco, co můžete citovat, jestli vám jde o tohle.“

„To, o co mi jde, je najít někoho, kdo by mě k nim mohl dostat natolik blízko, abych si s nimi mohl promluvit sám. Jestli mě chtějí sežehnout nebo zabít nebo si mě nevšímat, to už bude jejich výsadní právo.“

„Mně je dovoleno dostat se do těsné blízkosti Zdi nářků vzhledem k mému postavení, ale nemám sebemenší zájem vám pomáhat v tom, abyste se tam dostal i vy. Promiňte mi to, oficiálně si myslím, že to jsou dva starší studenti Tóry, kteří předstírají, že jsou převtělení Mojžíš a Eliáš. Jejich převlek je špatný, jejich kázání ještě horší. Proč lidé, kteří se jim pokoušeli ublížit, zemřeli, o tom nemám nejmenší ponětí. Snad ti dva troubové mají společníky ukryté v davech a ti sejmou každého, kdo vypadá, že by je mohl ohrozit. Tak a teď už musím jít. Budete při tom podpisu smlouvy v pondělí?“

„Kvůli tomu jsem tady, pane.“

„Tak se uvidíme tam. Udělejte pro sebe něco – neničte si pověst tím, že se budete snažit udělat z těch dvou námět na reportáž. Kdybyste si chtěl najít dobrý námět, tak byste měl se mnou dnes odpoledne procestovat Jeruzalém a hledat vhodné místo pro zastoupení Vatikánu.“

„Ale pane, jak si vysvětlujete to, že v Jeruzalémě nezapršelo od té doby, co ti dva začali kázat?“

„Já z toho nic nevyvozuju, jen možná to, že ani mraky už nechtějí poslouchat, co to tam ti dva plácají. Stejně tady sotva kdy prší.“

Rayford se setkal s posádkou letounu číslo jedna Světového společenství jen několik hodin před startem. Ani jeden z nich nikdy nepracoval pro Pan-Continental. Ve stručném projevu na úvod zdůraznil, že bezpečnost je jejich prvořadým úkolem. „To je také důvod, proč jsme tady. Řádné dodržování postupu a protokolu je úkol číslo dvě. Budeme dělat všechno tak, jak je písemně dáno, a budeme vše zaznamenávat do palubního deníku a kontrolních archů tak, jak se bude odehrávat. Vše budeme ostře sledovat, zůstaneme v pozadí, budeme sloužit našim zaměstnavatelům a cestujícím. Zatímco se budeme chovat uctivě k důležitým osobnostem, musíme si stále uvědomovat, že naším prvořadým úkolem je jejich bezpečnost. Nejlepší posádka letadla je taková, která je neviditelná. Lidé budou mít pocit pohodlí a bezpečí, když uvidí uniformy a obsluhu, ale ne jednotlivce.“

Rayfordův první důstojník byl starší než on a pravděpodobně si dělal zuby na postavení pilota. Ale choval se přátelsky a byl velice výkonný. Navigátor byl mladý muž, kterého by si Rayford sám nevybral, ale svou práci znal dobře. Posádka, která obsluhovala cestující, už spolupracovala předtím na palubě letadla vojenského letectva číslo jedna a zdálo se, že jsou až příliš ohromeni novým strojem, ale to jim Rayford mohl jen těžko vyčítat. Byl to technický zázrak, ale brzy si na něj zvyknou a budou všechno brát jako samozřejmost.

Letět se 757 bylo, jak Rayford poznamenal před svým zkoušejícím v Dallasu, jako posadit se za volant jaguára. Vzrušení však opadlo, jak se let prodlužoval. Po chvíli nechal Rayford letadlo na starost prvnímu důstojníkovi a vklouzl do svého vlastního obytného prostoru. Natáhl se na lůžko a náhle ho zaskočilo vědomí naprostého osamění. Jak by Irena byla pyšná na tento okamžik, kdy získal nejvyšší možný post, kterého bylo v leteckém světě možné dosáhnout! Pro něj samotného to však znamenalo velice málo, i když v hloubi duše tušil, že dělá to, k čemu ho vede Bůh. Proč ale, o tom neměl nejmenší tušení. Rayford však také podvědomě věděl, že pro Pan-Continental letí naposled.

Zatelefonoval Chloe a probudil ji. „Promiň mi to, Chlo‘,“ omlouval se jí.

„To vůbec nevadí, tati. Je to vzrušující?“

„Ale ano, to nemohu popřít.“

Než odletěl, shodli se na tom, že spojení mezi letadlem a zemí bude patrně odposloucháváno, takže nebudou moct mluvit o Carpathiovi ani o nikom z okruhu jeho lidí pohrdavě. A že se o Buckovi nezmíní jménem.

„Koho tam znáš?“

„Vlastně jen Hattii. Připadám si nějak opuštěný.“

„Já tady taky. Ještě taky nemám od nikoho jiného ani zprávičku. Měl by mi snad zavolat někdy v pondělí hodně brzo ráno vašeho času. Kdy budete v Jeruzalémě?“

„Asi tak za tři hodiny přistaneme v Tel Avivu a přepraví nás luxusními autokary do Jeruzaléma.“

„Ty neletíš až do Jeruzaléma?“

„Ne. 757 tam nikde poblíž nemůže přistát. Tel Aviv je necelých šedesát kilometrů od Jeruzaléma.“

„Kdy se vrátíš domů?“

„No, podle rozpisu jsme měli startovat z Tel Avivu v úterý ráno, ale teď nám bylo řečeno, že poletíme ještě do Bagdádu v pondělí odpoledne, a tam odtud budeme startovat v úterý ráno, takže je to ještě o šest set vzdušných mil víc, neboli o jednu hodinu to celou cestu prodlouží.“

„Co se bude dít v Bagdádu?“

„Je to jediné letiště blízko Babylónu, které přijme letadlo téhle velikosti. Carpathia se chce podívat po Babylónu a ukázat svým lidem plány.“

„Půjdeš také?“

„Dá se předpokládat, že ano. Je to asi osmdesát kilometrů jižně od Bagdádu autobusem. Jestli tu práci vezmu, odhaduju, že se teď budu pohybovat po Středním Východě poměrně často.“

„Už teď se mi po tobě stýská. Kéž bych tam mohla být s tebou.“

„Já moc dobře vím, po kom se ti stýská, Chloe.“

„Ale ty mi taky chybíš, tati.“

„Ále, tak za měsíc už ti budu ukradený. Já jasně vidím, kam se ty a ten, jak se jmenuje, ubíráte.“

„Bruce telefonoval. Říkal, že měl nějaký podivný telefonát s ženou jménem Amanda Whiteová, která tvrdila, že znala naši maminku. Povídala Bruceovi, že se s maminkou sešla při skupinovém předčítání z bible v jednom církevním domově, a teď nedávno si teprve vzpomněla na její jméno. Tvrdila Bruceovi, že si to jméno vybavila, protože jí připomnělo tu spisovatelku.“

„Hm,“ uvažoval Rayford, „tak to by mě nikdy nenapadlo. A co chtěla?“

„Řekla, že se z ní konečně stala křesťanka a to z velké míry proto, co jim o tom maminka vyprávěla během těch rozborů při předčítání z bible, a že teď hledá nějaký kostel, kam by mohla chodit. Chtěla vědět, jestli sbor Nové naděje ještě existuje a jestli se tam něco děje.“

„A kde byla dosud?“

„Oplakávala svého manžela a dvě dospělé dcery. Přišla o ně během nanebevzetí.“

„Tvoje maminka byla tak rozhodující člověk v jejím životě a přesto si nezapamatovala její jméno?“

„No, věřil bys tomu?“

Buck si asi tak na půldruhé hodinky zdříml, než ho vzbudil telefonát Chaima Rosenzweiga, který právě dorazil. „Dokonce i já si budu muset navyknout na ten časový rozdíl, Camerone,“ připustil jeho starý přítel. „Ať tu cestu podnikám nevím kolikrát, vždycky mě ten časový rozdíl doběhne. Jak dlouho už jsi tady ty?“

„Dorazil jsem včera ráno. Potřebuju vaši pomoc.“ Pak Buck vysvětlil Rosenzweigovi, že se potřebuje dostat blíž ke Zdi nářků. „Už jsem se o to pokoušel,“ přiznal se, „ale nedostal jsem se pravděpodobně ani na sto metrů od nich. Ti dva muži kázali a davy byly mnohem početnější, než jsem kdy mohl sledovat v záběrech CNN.“

„No jo, teď je tam pořád víc a víc lidí, čím víc se blíží podpis té úmluvy. Asi v předvečer toho podpisu ten pár vystupňoval svou činnost. Stále větší množství lidí si je přichází vyslechnout a je zřejmé, že jsou i svědky toho, jak ortodoxní židé přestupují na křesťanství. Je to hodně podivná záležitost. Nicolae se na ně vyptával po cestě sem, a sledoval některé programy o nich v televizi. Byl tak rozzlobený, jak jsem ho ještě nikdy nezažil.“

„A co o tom říkal?“

„No právě, neřekl ani slovo. Měl jsem dojem, že se tváří nazlobeně, a měl zaťaté zuby. Znám ho jen krátce, rozumíš, ale stejně už poznám, kdy je rozčilený.“

„Chaime, potřebuju vaši pomoc.“

„Camerone, já nejsem ortodoxní žid. Já ke Zdi nechodím, a i kdybych mohl, nejspíš bych to nebezpečí neriskoval. A ani tobě to nedoporučuju. Daleko důležitější námět je podpis té úmluvy v pondělí ráno tady. Nicolae a izraelská delegace a já jsme všechno dopracovali do poslední podrobnosti v pátek v noci v New Yorku. Nicolae byl skvělý. Je úžasný, Camerone. Moc se těším na ten den, až pro něj budeme oba pracovat.“

„Chaime, prosím vás. Já vím, že každý žurnalista na světě by strašně rád získal výhradní rozhovor s těma dvěma kazateli, jenže já jsem jediný, kdo to nevzdá, dokud toho nedosáhnu nebo nezemřu, když se o to budu pokoušet.“

„A to je právě to, co se ti snadno může stát.“

„Doktore, nikdy jsem vás nežádal o nic než o váš čas, a vždycky jste ke mně byl nanejvýš velkorysý.“

„Nevím, co bych pro tebe, Camerone, mohl udělat. Vzal bych tě tam sám, kdybych si myslel, že bych se tam mohl dostat. Ale nedostal by ses tam stejně.“

„Ale vy přece musíte znát někoho, kdo tam přístup má.“

„To samozřejmě ano! Znám mnoho ortodoxních židů, mnoho rabínů. Ale –“

„A co Ben-Judah?“

„Ale Camerone! Ten má příliš mnoho práce. Jeho živě vysílaná zpráva o závěrech té teologické studie poběží v pondělí odpoledne. Určitě pracuje jako o závod, jako student před maturitou.“

„Taky možná ne, Chaime. Třeba prozkoumal tak obrovské množství materiálu, že o tom bude schopen mluvit celou hodinu i bez poznámek. Možná, že už je připraven a hledá něco, čím by se zaměstnal, aby to s tou přípravou nepřehnal, nebo aby se nervově nevyčerpával z toho stresu během čekání na svůj veliký okamžik.“

Na druhém konci drátu se rozhostilo ticho a Buck se začal modlit, aby Rosenzweig povolil. „Já nevím, Camerone. Já sám bych nechtěl, aby mě někdo obtěžoval tak těsně před velkým dnem.“

„Byl byste tak moc hodný, Chaime, a udělal tohle – jen mu zavolejte, popřejte mu hodně zdaru, vyzvěďte něco o jeho časovém rozvrhu během tohoto víkendu. Přišel bych kamkoli a kdykoli, jestliže by mě mohl dostat do těsné blízkosti Zdi nářků.“

„Ale jen jestli bude hledat nějaké rozptýlení,“ ustoupil Rosenzweig. „Jakmile vycítím, že je zahloubán do práce, ani se o tom nezmíním.“

„Děkuju mockrát, pane! Zavoláte mi pak?“

„Nebo zavolej ty, to je jedno. A Camerone, nedělej si moc velké naděje. Taky mi neměj za zlé, jestli nebude k mání.“

„To bych nikdy neudělal.“

„Já vím. Ale zároveň z tebe cítím, jak moc důležité to pro tebe je.“

Buck nebyl k probuzení a vůbec si nemohl uvědomit, jak dlouho už telefon zvoní. Posadil se zprudka na posteli a všiml si, že nedělní odpolední slunce dostává oranžovou barvu a že sluneční paprsek vytváří podivný vzor na jeho posteli. Buck se na vteřinku zahlédl v zrcadle, když se natáhl pro sluchátko. Tvář měl rudou a otlačenou, oči naběhlé a jen napůl otevřené, vlasy mu trčely do všech stran. V ústech měl příšernou pachuť. Usnul skoro úplně oblečený.

„Haló?“

„Je tam Cameroón Willíemes?“ ozvalo se v telefonu se silným hebrejským přízvukem.

„Ano, pane.“

„Tady je doktor Tsion Ben-Judah.“

Buck v tu ránu vyskočil do pozoru, jako kdyby onen významný učenec stál u něj v pokoji. „Ano, doktore Ben-Judahu. Je to pro mě pocta, že jste se mi ozval, pane!“

„Děkuji,“ podařilo se doktorovi vyslovit již poněkud srozumitelněji. „Volám tady odtud, jsem pržed vašim hotelem.“

Buck měl co dělat, aby mu rozuměl. „Ano?“

„Mám auto a ržidiče.“

„Auto a řidiče, ano, pane.“

„Jste pržipraven hned jíti?“

„Jít kam?“

„Ke Zdi.“

„Jo, ano, prosím – tedy ne, prosím. Budu potřebovat deset minut. Můžete deset minut počkat?“

„Měl jsem zavolat, než jsem pržijel. Ale měl jsem silný dojem, podle našeho společného pržítele, že je to pro vás naléhavá záležitost.“

Buck si v duchu přeříkal tu prapodivně znějící výslovnost. „Naléhavá záležitost, ano! Jen deset minut a jsem u vás! Děkuji, pane!“

Buck ze sebe strhal šaty a skočil do sprchy. Nedal vodě čas, ani aby se zahřála. Namydlil se a spláchl, pak si přejel břitvou po tvářích.

Neztrácel čas tím, aby hledal elektrický transformátor kvůli svému fénu, ale jen si dlouhé vlasy vysušil ručníkem, který strhl ze sušáku. Měl pocit, že si jich polovinu vyrval z lebky.

Hřebenem se procukal vlasy směrem dolů ke konečkům a vyčistil si zuby. Co vlastně člověk má na sobě, když jde ke Zdi nářků? Věděl, že dovnitř se nedostane, ale co když urazí svého hosta, když na sobě nebude mít oblek a kravatu? Žádnou si totiž s sebou nevzal. Neměl v plánu se nastrojit ani na podpis smlouvy následujícího rána.

Nakonec si Buck zvolil obyčejnou džínovou košili, slušné džíny, kotníčkové boty a koženou bundu. Do své nejmenší kožené kabely uložil magnetofon a fotoaparát a seběhl dolů po třech ramenech schodů. Když vyrazil ven ze dveří, zastavil se. Neměl vůbec představu, jak rabín vypadá. Bude podobný spíš Rosenzweigovi, nebo Feinbergovi, nebo ani jednomu z nich?

Jako správná se ukázala poslední možnost. Tsion Ben-Judah v černém obleku a černém plstěném klobouku vystoupil z předního sedadla pro spolujezdce z bílého mercedesu, jehož motor běžel naprázdno, a plaše mu zamával. Buck se k němu rozběhl. „Doktor Ben-Judah?“ ujistil se a podal mu ruku. Byl to muž středního věku, upravený a mladistvého vzezření, se silnými ostrými rysy a pouze s nepatrným náznakem šedin v tmavě hnědých vlasech.

Svou strojenou řečí rabín prohlásil: „Ve vaší výslovnosti mé kržestní jméno zní stejně jako město Sión. Můžete mi tak ržíkat.“

„Sión? Jste si tím jist?“

„Jistý svým jménem?“ usmál se rabín. „To tedy sekutečně jsem.“

„Ne, chtěl jsem se ujistit, že vám smím říkat –“

„Vím, co jste tím myslel, pane Williemési. Smíte mi ržíkat Sióne.“

Buckovi nepřipadala výslovnost slova Sión a Tsion v podání doktora Ben-Judaha příliš rozdílná. „Říkejte mi, prosím, Bucku.“

„Bucku?“ Rabín mu podržel otevřené dveře a Buck vklouzl na sedadlo vedle řidiče.

„Je to přezdívka.“

„Ach ták, Bucku. Ržidič vůbec anglicky neumí.“

Buck se otočil, aby se podíval na řidiče, který k němu napřahoval ruku, s níž si potřásl, a muž pak pronesl něco naprosto nesrozumitelného. Buck se pouze usmál a přikývl. Ben-Judah promluvil na řidiče hebrejsky a pak už vyrazili.

„A teď, Bucku,“ začal rabín, když se Buck otočil ve svém sedadle, aby byl obličejem k němu, „doktor Rosenzweig ržíkal, že se chcete dostat ke Zdi náržků, což chápete, není možné. Mohu vás ale dostat těsně k oběma svědkům, takže budete moci upoutat jejich pozornost, jestli si troufnete.“

„K těm dvěma svědkům? Vy je nazýváte dva svědci? Tak jim říkají mí přátelé a já –“

Doktor Ben-Judah zvedl obě ruce a otočil hlavu, jako kdyby chtěl naznačit, že to je otázka, na kterou nehodlá ani odpovídat, ani ji nijak komentovat. „Otázka zní, jestli si na to troufáte?“

„Troufám.“

„A nebudete dávat mně osobně za zodpovědnost nic z toho, co by se vám mohlo pržihodit?“

„Samozřejmě že ne, ale rád bych i s vámi udělal rozhovor.“

Ruce opět vylétly vzhůru. „Dal jsem jasně na srozuměnou tisku i doktoru Rosenzweigovi, že žádné rozhovory nepodstupuji.“

„V tom případě pouze nějaké osobní informace. Nebudu se vás vyptávat na vaší studijní práci, protože jsem si naprosto jist, že pokud tříletý výzkum vtěsnáte do jediné hodiny výkladu zítra odpoledne, určitě vysvětlíte své závěry naprosto dokonale.“

„Pržesně tak. Pokud se osobních údajů tyká, je mi čtyržicet čtyrži let. Vyrostl jsem v Haifě jako syn ortodoxního rabína. Mám dva doktoráty, jeden z židovských dějin a druhý ze starobylých jazyků. Studoval jsem a vyučoval celý svůj život a považuji se spíše za badatele a historika než za učitele, ačkoli mí studenti byli ve svých hodnoceních vždy velice laskaví. Myslím a modlím se a čtu povětšině hebrejsky a je mi velice trapně, že se anglicky vyjadržuji tak špatně, obzvláště v tak poangličtěné zemi, jako je tato. Znám anglickou gramatiku a syntax lépe než většina Angličanů a dozajista lépe než většina Američanů, pržítomnou stranu z toho vyjímaje, o tom nepochybuji. Nikdy jsem však neměl čas procvičovat, natož zdokonalit svou dikci. Oženil jsem se teprve pržed šesti léty a mám dvě dospívající nevlastní děti, syna a dceru.

O něco déle než pržed tržemi lety jsem byl státem pověržen, abych provedl rozsáhlou studii pasáží o pržíchodu spasitele, aby židé mesiáše rozpoznali, až pržijde. Stalo se to nejdůležitější prací mého života. Během toho výzkumu jsem ještě ke svému seznamu jazyků pržipojil ržečtinu a aramejštinu, takže jich teď čítá dvacet dva. Jsem velice nadšen, že jsem svou práci dovedl do konce a nemohu se již dočkat, až se prostržednictvím televize podělím s celým světem se závěry, ke kterým jsem dospěl. Nebudu pržedstírat, že ten program může souperžit o pozornost se sexem, násilím či humorem, nicméně se domnívám, že vyvolá protichůdné reakce.“

„Nevím, na co ještě bych se mohl zeptat,“ připustil Buck.

„V tom pržípadě můžeme s rozhovorem skončit a dát se do práce na tom, co nás zajímá.“

„Velice by mě zajímalo, jak je možné, že jste si udělal čas, abyste se se mnou mohl sejít.“

„Doktor Rosenzweig je učitel, jeden z mých nejmilovanějších kolegů. Jeho pržítel je i mým pržítelem.“

„Děkuji vám.“

„Obdivuji vaši práci. Četl jsem články o doktoru Rosenzweigovi, které jste psal, a i mnoho jiných. Kromě toho mě muži u Zdi náržků také trochu matou. Doufejme, že s mými jazykovými schopnostmi se nám podarží s nimi navázat kontakt. Doposud jsem je viděl komunikovat pouze s davy lidí, kterží se okolo nich shromažďují. Mluví i s lidmi, kteří je ohrožují, ale jinak nevím o žádném jednotlivci, který by s nimi promluvil.“

Mercedes zastavil poblíž nějakých turistických autobusů a řidič počkal, dokud doktor Ben-Judah a Buck nevystoupili vzhůru po schodech, aby se podívali na Zeď nářků, Chrámovou horu a všechno, co leželo mezi nimi. „To je ten největší dav lidí, jaký jsem kdy viděl,“ poznamenal rabín.

„Ale je tak tichý,“ zašeptal Buck.

„Ti dva kazatelé neužívají mikrofony,“ vysvětloval doktor Ben-Judah. „Lidé dělají hluk jen na vlastní nebezpečí. Je tolik lidí, kterží chtějí slyšet, co ti muži káží, že ohrožují ty, kterží způsobí jakékoli vyrušení.“

„Odpočívají ti dva vůbec někdy?“

„Ano. Čas od času jeden z nich zajde za tu malou budovu a lehne si na zem blízko toho plotu. Často stržídají odpočinek s mluvením. Muži, kteří byli pohlceni plameny nedávno, se právě pokusili je napadnout z vnější strany toho plotu, když oba odpočívali. Také proto se tam odtud k nim nikdo nepržibližuje.“

„To by mohla být moje nejlepší příležitost,“ řekl rozhodně Buck.

„Totéž jsem si myslel i já.“

„Půjdete se mnou?“

„Jen v pržípadě, že se nám podarží dát jim jasně na srozuměnou, že nemáme ani v nejmenším v úmyslu jim ublížit. Už zabili nejméně šest lidí a ohrožovali mnohé další. Jeden pržítel stál pržesně na tomto místě v den, kdy spálili čtyrži útočníky, a on pržísahal, že viděl, jak jim plameny šlehají pržímo z úst.“

„A vy tomu věříte?“

„Nemám nejmenší důvod pochybovat o slovech svého pržítele, i když právě teď jsme několik desítek metrů od nich.“

„Je nějaký čas vhodnější na to, aby se k nim člověk přiblížil, nebo to jen odhadneme?“

„Navrhuji, abychom se nejprve pržidali k těm zástupům.“

Sestoupili po schodech dolů a postupovali směrem ke Zdi, Na Bucka udělalo veliký dojem, jak zjevně je dav lidí uctivý. Asi tak dvanáct až patnáct metrů od kazatelů postávali ortodoxní rabíni, kteří se klaněli a modlili a vsouvali psané modlitby do štěrbin a puklin mezi kameny ve zdi. Čas od času se jeden z rabínů otočil směrem ke svědkům a zamával pěstí, vykřikl něco hebrejsky, ale ihned byl umlčen davy. Občas jeden z kazatelů na ten slovní výpad bezprostředně odpověděl.

V okamžiku, kdy Buck a doktor Ben-Judah došli až na okraj zástupu lidí, nějaký rabín u Zdi padl na kolena, oči obrátil k nebi a vyl k němu ve smrtelné úzkosti svou modlitbu.

„Ticho!“ vykřikl jeden z kazatelů a rabín se hořce rozplakal. Kazatel se obrátil k zástupům. „Dovolává se všemocného Boha, aby nás srazil mrtvé na zem za to, že bereme jeho jméno nadarmo! Ale je jako dávní farizejové! To on nepoznává toho, kdo byl Bůh, je Bůh a bude Bohem teď i na věky věků! My přicházíme, abychom přinesli svědectví o božském původu Ježíše Krista z Nazaretu!“

A při těch slovech se plačící rabín natáhl na zem na břicho, skryl si tvář a kolébal se z ponížení nad ohavností toho, co právě slyšel.

Doktor Ben-Judah pošeptal Buckovi: „Budete po mně chtít, abych pro vás pržekládal?“

„Překládal co? Modlitbu toho rabína?“

„Odpověď toho kazatele.“

„Ale já tomu kazateli rozuměl.“

Doktor Ben-Judah se zatvářil nechápavě. „Kdybych byl věděl, že rozumíte tak dobrže hebrejsky, bylo by pro mne bývalo daleko jednodušší se s vámi domlouvat.“

„Já ale hebrejsky nemluvím. Té modlitbě jsem nerozuměl, ale ten kazatel promlouval k zástupům anglicky.“

Ben-Judah zavrtěl hlavou. „Byla to moje chyba,“ připustil.

„Někdy ani nevím, jakým jazykem zrovna mluvím. Ale teď! Pržesně teď! Zase už mluví hebrejsky. Zrovna ržíká –“

„Nezlobte se, že vám skáču do řeči, ale on mluví anglicky. Má hebrejský přízvuk, ale říká: A nyní k Tomu, kdo je schopen vás odvrátit od pádu…“

„Vy tomu rozumíte?!“

„Samozřejmě.“

Rabín se zatvářil, že to s ním otřáslo. „Bucku,“ zašeptal výhružně, „on mluví hebrejsky.“

Buck se obrátil a zadíval se na oba svědky. Střídali se v kázání větu po větě. Buck rozuměl každému slovu v angličtině. Ben-Judah se ho zlehka dotkl a on ho následoval hlouběji mezi zástupy.

„English?“ zeptal se Ben-Judah muže vypadajícího na Hispánce, který tam stál se ženou a třemi dospívajícími dětmi.

„Espaňol,“ odpověděl muž s omluvným výrazem ve tváři.

Doktor Ben-Judah s ním ihned navázal hovor španělsky. Muž neustále kýval na souhlas a odpovídal kladně. Rabín mu poděkoval a popošel o kousek dál. Našel si Nora a začal s ním mluvit jeho mateřským jazykem, pak se totéž opakovalo u několik lidí z Asie. Nakonec uchopil Bucka pevně za loket a odtáhl ho dál od davu a blíž ke kazatelům. Zastavili se asi devět metrů od obou mužů, od nichž je teď odděloval jen železný plot z tepaných tyčí.

„Všichni ti lidé slyší kazatele mluvit ve svých rodných jazycích!“ Ben-Judah se otřásl. „To musí být vskutku boží dílo!“

„Víte to jistě?“

„O tom není pochyb. Já je slyším hebrejsky. Vy je slyšíte anglicky. Rodina z Mexika umí trochu anglicky, ale ani slovo hebrejsky. Muž z Norska umí trochu německy a trochu anglicky, ale ani slovo hebrejsky. Slyší je v norštině. Ach Bože, dobrý Bože,“ zakončil svou řeč rabín a Buck poznal, že v těch slovech je obsažena veliká úcta. Dostal v tu chvíli strach, že by se Ben-Judah mohl zhroutit.

„Áááá!“ Nějaký mladý muž ve vysokých botách, khaki kalhotách a bílém tričku se prodíral s bojovým křikem davem. Lidé padli na zem, když zahlédli v jeho ruce automatickou pušku. Kolem krku měl zlatý náhrdelník a černé vlasy a plnovous mel neupravené. Černé oči mu svítily, když vypálil několik dávek do vzduchu, čímž si ihned uvolnil cestu k oběma kazatelům.

Vykřikoval cosi v jazyce, kterému Buck nerozuměl, ale jak tam tak ležel na dláždění a vykukoval zpod své paže, rabín Ben-Judah mu pošeptal: „Ržíká, že ho posílá sám Alláh.“

Když se muž dostal až do předních řad davu, Buck vsunul ruku do tašky a zapnul magnetofon. Ti dva svědci přestali kázat a postavili se vedle sebe, rameno vedle ramene, a zamračeně hleděli na muže se zbraní. Ten se hnal proti nim plnou rychlostí a pálil v běhu, ale kazatelé stáli nepohnutě jako skála, nepromluvili ani slovo, jen ruce měly zkřížené přes své potrhané hávy. Když se k nim mladý muž přiblížil na vzdálenost asi jeden a půl metru, zdálo se, jako by narazil na neviditelnou zeď. Stočil se, odletěl dozadu, zbraň mu vylétla z rukou a se zařinčením dopadla na zem. Ještě předtím však dopadla na zem jeho hlava a on tam zůstal ležet a chroptěl.

Náhle jeden z kazatelů vykřikl: „Není vám dovoleno přiblížit se ke služebníkům Boha nejvyššího! Jsme pod jeho ochranou, dokud nenadejde pravý čas, a běda každému, kdo se přiblíží, aniž by ho chránil sám Jahve.“ Když domluvil, vydechl ten druhý z úst ohnivý plamen a ten sežehl na popel mužovy šaty, strávil mužovo tělo i vnitřnosti a během vteřin na zemi zbyla jen zuhelnatělá kostra, z níž se ještě kouřilo. Ze zbraně zůstala jen tavenina, jež se vsákla se do betonu, a mužův roztavený náhrdelník po kapkách mizel v dutině obnaženého hrudního koše.

Buck ležel na břiše, ústa měl dokořán otevřená, ruku položenou na zádech rabína, který se nezvladatelně třásl. V dálce s jekotem utíkaly rodiny ke svým autům a autobusům, zatímco izraelští vojáci se přiblížili pomalu ke Zdi nářků se zbraněmi připravenými k palbě.

Jeden z kazatelů promluvil. „Nikdo se nás nemusí bát, kdo si přichází poslechnout naše svědectví o živoucím Bohu! Mnozí již uvěřili a přijali naše poselství. Pouze ti, kdož se snaží nám ublížit, zemřou! Nestrachujte se!“

Buck těm slovům uvěřil. Nebyl si ale jistý, zda má stejné pocity i rabín. Povstali a začali se vzdalovat, ale oči svědků je sledovaly. Z okraje prostranství na ně něco pokřikovali izraelští vojáci.

„Vojáci ržíkají, abychom se pohybovali pomalu,“ přeložil mu to doktor Ben-Judah.

„Chci tu zůstat,“ rozhodl se Buck. „Rád bych si s těmi muži promluvil.“

„To jste neviděl, co se právě teď stalo?“

„Samozřejmě, ale také jsem slyšel, že prohlásili, že neznamenají žádnou hrozbu pro upřímné posluchače.“

„Ale jste skutečně upržímným posluchačem, nebo jste jen pouhým novináržem prahnoucím po senzaci?“

„Jsem obojí,“ připustil Buck.

„Tak to vám žehnej Bůh,“ povzdechl si rabín. Otočil se a promluvil hebrejsky na ty dva svědky, zatímco izraelští vojáci na něj a na Bucka stále hlasitěji halekali, když se oba pomalu vzdalovali od kazatelů, kteří tam teď stáli mlčky.

„Ržekl jsem jim, že se s nimi setkáme v deset dnes večer za tou budovou, kde čas od času odpočívají. Budete se ke mně moct pržipojit?“

„Jako bych si něco takového mohl nechat ujít,“ prohlásil Buck.

Rayford se vrátil z poklidné večeře s částí své nové posádky a nalezl tam naléhavý vzkaz od Chloe. Trvalo mu dost dlouho, než dostal spojení, a moc si přál, aby mu alespoň naznačila, co se děje. Nebylo jí podobné, aby řekla, že je něco naléhavé, pokud tomu tak skutečně nebylo. Zvedla telefon ihned po prvním zazvonění.

„Haló?“ ozval se její nedočkavý hlas. „Bucku? Tati?“

„Ano, co se děje?“

„Jak se má Buck?“

„Nevím, ještě jsem s ním nemluvil.“

„A budeš?“

„No, určitě, aspoň myslím.“

„A víš, ve které je nemocnici?“

„Cože?“

„Tys to neviděl?“

„Neviděl co?“

„Tati, tady to ukazovali hned v dopoledních zprávách. Ti dva svědci u Zdi nářků upálili nějakého chlapa na troud a všichni okolo padli na zem. Jeden ze dvou, kteří tam leželi do poslední chvíle, byl Buck.“

„A to víš určitě?“

„O tom není pochyb.“

„A víš úplně jistě, že byl zraněný?“

„Ne! Ale domyslela jsem si to. Jen tam ležel vedle nějakého muže v černém obleku, kterému upadl klobouk.“

„Kde bydlí?“

„V hotelu U krále Davida. Nechala jsem mu tam vzkaz. Říkali, že mají jeho klíč, takže byl někde pryč. Co to znamená?“

„Někteří lidé si nechávají klíč v recepci, kdykoli jdou ven. Neznamená to vůbec nic mimořádného. Určitě ti zavolá, vím to.“

„Neexistuje žádný způsob, jak bys mohl zjistit, jestli nebyl zraněný?“

„Vynasnažím se. Domluvíme se takhle: Jestli cokoli zjistím, ať dobrého nebo špatného, zavolám ti. Žádná zpráva bude dobrá zpráva; alespoň tak.“

Buckovi se třásla kolena jako huspenina. „Jste v pořádku, rabíne?“

„Je mi dobrže,“ odpověděl mu doktor Ben-Judah, „ale málem mě to strhlo.“

„Já ten pocit znám.“

„Chce se mi věržit, že ty dva muže seslal Bůh.“

„Věřím tomu, že to tak je,“ přisvědčil Buck.

„Opravdu? Jste snad studentem Písma?“

„Teprve krátce.“

„Pojďte se mnou. Něco vám chci ukázat.“

Když se dostali zase zpátky k autu, rabínův řidič tam už stál u otevřených dveří. Obličej měl popelavě šedý. Tsion Ben-Judah k němu promluvil konejšivým tónem hebrejsky a muž se zadíval mimo něj, na Bucka, a ten se pokusil o úsměv.

Buck se posadil na přední sedadlo a Ben-Judah potichu naváděl svého řidiče, aby zajel autem co možná nejblíže Zlaté bráně na východní straně Chrámové hory. Pak pozval Bucka, aby se s ním prošel až k bráně, neboť mu chtěl přetlumočit hebrejské nápisy. „Podívejte se sem,“ ukázal mu prstem. „Tady se ržíká: ‚Pržijď, Mesiáši‘. A tady: ‚Spas nás.‘ A támhle: ‚Pržijď ve slávě.‘

Můj národ touží po mesiáši, modlí se za něj, vyhlíží ho a čeká na něj už po staletí. Ale značná část judaismu, dokonce i ve Svaté zemi, se změnila na světskou a méně zaměrženou na bibli. Zadání mého výzkumného projektu se jevilo takržka nevyhnutelné. Lidé už ztratili pržedstavu o tom, co pržesně nebo koho hledají, a mnozí už hledání vzdali.

Abych vám ukázal, jak hluboko sahají korženy nepržátelství mezi muslimy a židy, tak se podívejte na ten hržbitov, který si zde muslimové postavili hned za tím plotem.“

„Jaký to má význam?“

„Židovská tradice ržíká, že na konci dnů mesiáš a Eliáš dovedou židy k chrámu vítězoslavně branou z východu. Jenže Eliáš je kněz, a kdyby prošel hržbitovem, znesvětilo by ho to, a tak tu muslimové jeden založili, aby tento triumfální vstup znemožnili.“

Buck natáhl ruku, aby zapnul magnetofon, a chtěl rabína požádat, aby mu vybraný kus této historie zopakoval, všiml si však, že přístroj ještě stále běží. „Podívejte se na tohle,“ ukázal na magnetofon. „Mám ten útok nahraný na pásce.“

Vrátil pásku zpátky tam, kde byla slyšet střelba a následný jekot. Pak ten muž padl a zbraň zarachotila. Buck si barvitě vybavil vyšlehnutí ohnivého plamene, který vyšel z úst jednoho svědka. Na pásce to znělo jako silný závan větru. Další výkřiky. Pak kazatelé vykřikovali v jazyce, kterému Buck nerozuměl.

„To je hebrejsky!“ zvolal rabín Ben-Judah. „Určitě to taky slyšíte!“

„Mluvili hebrejsky,“ uznal Buck, „a magnetofon to v hebrejštině také nahrál. Ale já to slyšel anglicky stejně určitě, jako že stojím tady před vámi.“

„Ržíkal jste přece, že jste slyšel, jak slibovali, že neublíží nikomu, kdo si pržišel pouze vyslechnout jejich svědectví.“

„Rozuměl jsem každému slovu.“

Rabín zavřel oči. „Pro můj výklad je toto načasování velice důležité.“

Buck s ním zase došel zpátky k autu. „Musím vám něco říct,“ svěřoval se. „Já věřím, že ten váš mesiáš už přišel.“

„Já vím, že v to věržíte, mladý muži. Bude pro mě velice zajímavé vyslechnout si to, co ti dva kazatelé ržeknou, až jim toto sdělíte.“

Rayford si chtěl ověřit u Steva Planka, jestli jeho lidé slyšeli něco víc o té smrti u Zdi nářků. Nezeptal se výslovně na Bucka, protože stále ještě nechtěl nic prozradit o jejich přátelství.

„Slyšeli jsme o tom všechno,“ vyhrkl Plank rozzlobeně. „Generální tajemník se domnívá, že by ti dva měli být zatčeni a souzeni za vraždu. Nemůže pochopit, proč jsou ti izraelští vojáci tak neschopní.“

„Možná mají strach, aby nelehli popelem.“

„Jakou šanci by ti dva mohli mít proti ostřelovači s vysoce účinnou zbraní? Ten prostor by se uzavřel, vyčistil od neškodných čumilů, a ti dva by se zastřelili. Mohl by se použít granát, nebo i řízená střela, kdyby to bylo nutné.“

„To je Carpathiova představa?“

„Přímo z jeho úst,“ prohlásil Plank.

„Jak se na skutečného pacifistu sluší a patří.“

(15)

Rayford sledoval zprávy a přesvědčil se, že Chloe měla pravdu. Byl to určitě Buck Williams, ne více jak devět metrů od svědků a dokonce ještě blíž k tomu střelci, ze kterého teď nezbylo nic víc než zuhelnatělé kosti na dlažbě. Izraelská televize však setrvala u záběrů déle, a když sledoval celé to drama po několikáté, dokázal už odtrhnout oči ze svědků dštících oheň a sledovat okraj obrazovky. Buck vstal rychle a pomohl muži v tmavém obleku vedle sebe. Nevypadalo to, že by byl některý z nich zraněn. Rayford vytočil číslo hotelu U krále Davida. Buck tam stále ještě nebyl a tak si Rayford vzal taxi a dojel do hotelu, kde se posadil a čekal v hale. Protože věděl moc dobře, že by nebylo moudré, aby ho někdo s Buckem viděl pohromadě, měl v úmyslu, jakmile ho zahlédne, ihned zmizet do kóje domácího telefonu.

„V dlouhé historii judaismu,“ právě vykládal rabín Ben-Judah, „je mnoho svědectví jasného zásahu boží ruky. Samozržejmě, víc se jich objevuje v biblických dobách, ale obrana Izraele, když všechny okolnosti stály proti němu v moderních válkách, je takovým dalším pržíkladem. Zničení ruských vzdušných sil, kdy Svatá země zůstala nedotčená, to byl zcela jasně boží zásah.“

Buck se otočil na svém sedadle. „Byl jsem tady, když se to stalo.“

„Četl jsem váš článek,“ ujistil ho Ben-Judah. „Ze stejného důvodu se však židé také naučili být nedůvěrživí k tomu, co se na první pohled jeví jako božský zásah do jejich životů. Ti, kdo znají Písmo, vědí, že Mojžíš měl moc pržeměnit hůl v hada, ale to uměli i kouzelníci faraónovi. Ti dokázali napodobit i Mojžíšovu proměnu vody v krev. A Daniel nebyl jediným vykladačem snů na královském dvorže. Ržíkám vám to jen proto, abych vám objasnil, proč jsou ti dva kazatelé pržijímáni s takovou nedůvěrou. Jejich činy jsou mocné a hrůzné, ale jejich poselství se bytostně protiví židovskému způsobu myšlení.“

„Vždyť se v nich hovoří o mesiáši!“ podivil se Buck.

„A zdá se, že mají moc svá tvrzení doložit,“ připustil Ben-Judah. „Jenže myšlenka, že Ježíš Kristus je židovským mesiášem, je už tisíce let stará. Samotné jeho jméno je už pro židy tak zneváženo jako rasové útoky a nadávky.“

„Někteří se ale tady na křesťanskou víru obracejí,“ namítl Buck. „Viděl jsem to ve zprávách, jak se lidé klaní a modlí před plotem, a stávají se následovníky Krista.“

„Ale platí za to velkou cenu,“ upozornil ho rabín. „A zůstávají v menšině. Ať jsou tito svědci Kristovi sebevýmluvnější, nezaznamenáte žádný výrazný nárůst počtu židů, kteří by pržijali kržesťanství.“

„To je dnes už podruhé, kdy se o nich zmiňujete jako o svědcích,“ poznamenal Buck. „Víte, že to je výraz, který bible –“

„Pane Williamsi,“ přerušil ho rabín Ben-Judah, „neměl byste mě brát jako badatele, jenž se zabývá pouze studiem Tóry. Musíte si uvědomit, že můj výzkum zahrnoval veškerá posvátná díla všech nejvýznamnějších náboženství celého světa.“

„Co si však z toho vyvozujete, jestli znáte i Nový zákon?“

„Nu, pržedevším je možná nadsázkou, když tvrdíte, že ‚znám‘ Nový zákon. Nemohu v žádném pržípadě tvrdit, že bych ho znal stejnou měrou, jakou jsem obeznámen se svou vlastní biblí, neboť jsem se ponoržil do studia Nového zákona více až v posledních tržech letech. Ale za druhé jste právě v tuto chvíli pržekročil hranice novináržské etiky.“

„Ale já se vás nevyptávám jako žurnalista!“ ohradil se Buck. „Já se vás ptám jako křesťan!“

„Nezaměňujte fakt, že nejste židovské víry, s tím, že se tak automaticky stáváte kržesťanem,“ opravil ho rabín. „Mnoho lidí soudí, že jsou kržesťané jen proto, že nejsou židé.“

„Jsem si toho rozdílu vědom,“ ujistil rabína Buck. „Ale mezi námi přáteli, nebo alespoň mezi námi dobrými známými, po tom všem, co jste prostudoval, jste musel k nějakému závěru dojít, co se týká Ježíše jako mesiáše.“

Rabín nyní promluvil velice opatrně. „Mladý muži, za celé trži roky se ven nedostalo ani jediné písmenko z mých zjištění. Dokonce ani ti, kdo mě pověržili a sponzorovali má studia, nemají tušení, k jakým závěrům jsem dospěl. Uznávám vás. Obdivuji vaši odvahu. Odvedu vás nazpět k těm dvěma svědkům dnes v noci tak, jak jsem slíbil. Ale neprozradím vám nic z toho, o čem budu zítra mluvit v televizi.“

„To chápu,“ řekl poněkud zahanbeně Buck. „Je možné, že vás bude sledovat daleko víc lidí, než si myslíte.“

„Možná ano. A je rovněž možné, že jsem byl falešně skromný, když jsem podotkl, že můj program nebude schopen konkurovat běžným programům. CNN i státní instituce, která mě studiem pověržila, se spojily v mezinárodním úsilí zpravit židy ve všech světadílech o zítržejším programu vysílání. Sdělili mi, že diváci v Izraeli budou pouhým nepatrným zlomkem židovských posluchačů na celém světě.“

Rayford si pročítal International Tribune, když Buck spěšně prošel kolem něj k recepci, vyzvedl si tam klíč od pokoje a nějaký vzkaz. Rayford hlasitě zašustil novinami a spustil je níž, jakmile Buck stočil pohled jeho směrem, a naznačil mu, že mu zavolá. Buck přikývl a odešel nahoru.

„Měl bys raději hned zavolat Chloe,“ radil mu Rayford, když s ním mluvil domácím telefonem o pár minut později. „Jsi v pořádku?“

„Jsem, Rayforde. Byl jsem přímo u toho!“

„Viděl jsem tě tam.“

„Ten rabín, se kterým jsem tam byl, je přítel Rosenzweiga. Je to ten, co bude mluvit zítra odpoledne v televizi. Řekni všem, komu můžeš, aby to sledovali. Je to skutečné nesmírně zajímavý člověk.“

„Udělám to. Slíbil jsem Chloe, že jí jeden z nás zavolá, hned jak se něco dozvím.“

„Ona to viděla?“

„Jo, v ranních zprávách.“

„Zavolám jí hned teď.“

Buck si hovor objednal přes hotelovou spojovatelku a zavěsil. Pak už jen čekal na zavolání, které by mu sdělilo, že už ho spojila. Mezitím se sesul na kraj postele a sklonil hlavu. Přejel mu mráz po zádech a on se otřásl z toho, co viděl. Jak jen ten rabín mohl, po tom, kdy viděl a slyšel totéž co on, klidně prohlásit, že to mohou být stejně tak nějací kouzelníci či vizionáři, jako poslové boží?

Telefon zazvonil. „Ano!“

„Bucku!“

„Jsem tady, Chloe, a jsem v pořádku.“

„Ach, díky Bohu.“

„Taky děkuju tobě!“

Chloein hlas byl pohnutý. „Bucku, ti svědci poznají rozdíl mezi věřícími a jejich nepřáteli, viď?“

„To tedy silně doufám. Ale to už dnes v noci zjistím. Ten rabín mě tam za nimi ještě dnes v noci zavede.“

„Kdo je ten rabín?“

Buck jí to řekl.

„Víš určitě, že je to moudré?“

„Chloe, je to příležitost, která se člověku naskytne jednou za život! Ještě nikdo s nimi nemluvil osobně a o samotě.“

„Jaké má ten rabín vyznání?“

„Je to ortodoxní žid, ale zná i Nový zákon, alespoň jako učenec. Určitě se musíte s Brucem zítra odpoledne na to jeho vystoupení v televizi dívat – no, pro vás to bude samozřejmě o šest hodin dřív. Řekni taky všem ve sboru, aby se na to dívali. Mělo by to být zajímavé. Jestli se nejdřív chceš dívat na podpis té úmluvy, budeš si na to muset přivstat.“

„Bucku, moc se mi po tobě stýská.“

„Mně se taky stýská. Víc, než si myslíš.“

„Tak to je dobře.“

Rayford se vrátil k sobě do hotelu, kde našel obálku od Hattie Durhamové. Na vzkazu od ní stálo:

Kapitáne Steele, toto není žádný kanadský žert. Generální tajemník chce, abyste obdržel přiloženou vstupenku na slavnostní ceremoniál zítra ráno, aby tak vyjádřil, jaký dojem na něj udělala obsluha na palubě letounu číslo jedna Světového společenství. Jelikož patrně nebude mít možnost s vámi mluvit osobně dříve než zítra odpoledne během letu do Bagdádu, děkuje tímto za vaše služby. A taktéž se přidávám i já. Hattie D.

Rayford si vsunul vstupenku do náprsní tašky ke svému pasu a vzkaz vyhodil do koše.

Buck, který se ještě stále nevyrovnal s posunem času a se silnými dojmy toho dopoledne, se pokusil na několik hodin před večeří usnout. Dopřál si jen lehkou večeři a najedl se sám. Uvažoval, jestli existuje nějaký daný společenský úzus, má-li se člověk setkat se dvěma muži, které na zem seslal Bůh. Byli to lidské bytosti? Byli to duchové? Byli to, jak věřil Bruce, Eliáš a Mojžíš? Jeden druhého přece oslovovali Eli a Mojše. Byli snad tisíce let staří? Buck si dělal velké starosti, jak s nimi mluvit, větší než kdy předtím, když zpovídal hlavy států či dokonce i Nicolae Carpathiu.

Večer bude mrazivý. Buck si vzal na sebe sportovní vlněný kabát se silnou podšívkou a s kapsami, které byly dostatečně rozměrné, takže si nepotřeboval brát brašnu. S sebou si vzal pouze pero, notes a magnetofon, a připomněl si, že si musí ověřit u Jima Borlanda nebo u někoho jiného z redakce Global Weekly, zda fotografové určitě zachytili teleobjektivy ty dva během kázání.

Ve 21:45 se Rayford náhle vztyčil rovně na posteli. Usnul v šatech se zapnutou televizí, ale teď něco upoutalo jeho pozornost. Zaslechl slovo Chicago, možná Chicago Tribune, a to ho probralo. Začal se převlékat do pyžama, a přitom poslouchal. Hlasatel právě shrnoval nejdůležitější zprávy ze Spojených států.

„Generální tajemník Spojených národů je tento víkend za hranicemi Spojených států a není tudíž možné se ho zeptat na jeho názor. Mediální magnáti po celém světě však potvrzují zprávu, že tato překvapivá soudní úprava dovoluje, aby nevolený vysoký úředník a mezinárodní nezisková organizace mohli neomezeně vlastnit všechny formy hromadných sdělovacích prostředků, a otevírá tak dveře Spojeným národům, které již brzy vejdou ve známost jako Světové společenství, aby nakupovaly a spravovaly noviny, časopisy, rádio, televizní stanice, kabelovou televizi a satelitní sdělovací prostředky.

Jediným omezením tedy bude množství kapitálu, které bude mít Světové společenství k dispozici, ale následující sdělovací prostředky jsou mezi těmi, o kterých se hovoří, že připadají v úvahu, aby byly Světovým společenstvím vykoupeny: New York Times, Long Island News Day, USA Today, Boston Globe, Baltimore Sun, Washington Post, Atlanta Journal and Constitution, Tampa Tribune, Orlando Sentinel, Houston…“

Rayford se posadil na kraj postele a nevěřícně poslouchal dál. Nicolae Carpathia to opravdu dokázal – získal pro sebe takové postavení, aby mohl ovládat zprávy, a tím ovládat i myšlení většiny lidí ve sféře jeho vlivu.

Hlasatel odříkával dál, která média byla na seznamu: Turner Network News, Cable News Network, Entertainment and Sports Network, Columbia Broadcast System, American Broadcasting Corporation, Fox Television Network, National Broadcasting Corporation, Christian Broadcasting Network, Family Radio Network, Trinity Broadcasting Network, Time-Warner, Disney, U.S. News and World Report, Global Weekly, Newsweek, Reader’s Digest a spoustu dalších zpravodajských i filmových syndikátů i skupin časopisů.

„Podle prvních reakcí současných vlastníků se zdá, že převážná většina vítá nový kapitál a prohlašuje, že berou vedoucí osobnost Světového společenství Nicolae Carpathiu za slovo, pokud zaručuje nevměšování se do jejich práce.“

Rayforda napadlo, že zavolá Buckovi. Ale on už určitě tohle slyšel ještě dřív, než se to dostalo do televize. Někdo ze zaměstnanců Global Weekly už ho o tom bezpochyby zpravil nebo to přinejmenším zaslechl od některého z těch stovek lidí ze sdělovacích prostředků, kteří se sjeli do Izraele kvůli podpisu smlouvy. Ale je taky možné, že se všichni domnívali, že už někdo jiný Buckovi volal. A Ray rozhodně nechtěl, aby byl Buck poslední, kdo se to dozví.

Sáhl po telefonu. Ale v Buckově pokoji to nikdo nezvedal.

Zástup lidí se opatrně pohyboval sem a tam ve tmě, asi tak padesát metrů od Zdi nářků. Ostatky atentátníka už byly odklizeny a místní vojenský velitel prohlásil před médii, že ani on, ani jeho podřízení nemohli podniknout žádný zákrok „proti dvěma neozbrojeným lidem, kteří nejenže neměli zbraně, ale ani se žádného člověka nedotkli, a navíc to byli oni sami, kdo byli napadeni.“

Nikdo v davu nevypadal, že by byl ochoten postoupit blíž, i když ve slabém světle byli oba kazatelé vidět, jak stojí poblíž jednoho konce Zdi nářků. Ani nepostoupili blíž, ani nepromluvili.

Jakmile řidič rabína Tsiona Ben-Judaha zabočil na téměř prázdné parkoviště, byl Buck v pokušení zeptat se rabína, zda věří na sílu modlitby. Buck věděl, že by rabín jistě odpověděl, že ano, on se ale chtěl pomodlit nahlas, aby ho Kristus ochraňoval, a to bylo jednoduše něco, o co by člověk ortodoxního rabína nepožádal. Buck se tudíž modlil mlčky.

Oba s Tsionem vystoupili z auta a kráčeli pomalu a opatrně, a zdaleka se vyhnuli malému shromážděnému hloučku. Rabín kráčel s rukama sepjatýma před sebou. Buck si nemohl pomoci a podíval se ještě jednou, když si toho povšiml. To gesto působilo nezvykle uctivým a téměř okázalým dojmem – obzvláště proto, že Ben-Judah se zdál být upřímně pokorný na někoho, kdo zastával tak vysoké místo v náboženské hierarchii.

„Kráčím v tradiční póze podržízenosti a smíru,“ vysvětloval mu rabín. „Rád bych, abychom neudělali žádnou chybu, aby nemohlo dojít k nějakému nedorozumění. Pro naši bezpečnost je nutné, aby tito muži věděli, že pržicházíme s pokorou a zvídavostí. Že jim nemáme v úmyslu jakkoli škodit.“

Buck se podíval rabínovi do očí. „Pravda je ale taková, že jsme vyděšeni k smrti a že jim nechceme dát jakoukoli záminku, aby nás zabili.“

Buck měl pocit, že zahlédl na rabínově tváři letmý úsměv. „Máte osobitý způsob, jak vypíchnout pravdu,“ přiznal mu Ben-Judah. „Modlím se za to, abychom to oba pržežili ve zdraví a mohli si pak popovídat o svých společných zážitcích.“

To já taky, pomyslel si Buck, ale nahlas neřekl nic.

Tři izraelští vojáci zastoupili Buckovi a rabínovi cestu a jeden z nich promluvil ostrým tónem hebrejsky. Buck už chtěl sáhnout po své novinářské propustce, ale pak si uvědomil, že tady nemá žádnou váhu. Tsion Ben-Judah se pohnul vpřed a rovněž hebrejsky zaníceně něco sděloval veliteli těch tří. Voják mu položil několik otázek, které již zněly méně nepřátelsky a daleko zvědavěji než zpočátku. Nakonec přikývl na souhlas a oni mohli projít.

Buck se ohlédl za sebe. Vojáci se ještě ani nepohnuli. „Co to všechno mělo znamenat?“ zeptal se.

„Ržíkali, že pouze ortodoxním je dovoleno překročit jistou hranici. Ujistil jsem je, že jste v mém doprovodu. Vždy žasnu, když světské vojsko se pokouší vymáhat dodržování náboženských zákonů. Varoval mě pržed tím, co se stalo dnes, ale řekl jsem mu, že máme domluvenou schůzku a jsme ochotni na sebe to riziko vzít.“

„A je to opravdu tak?“ zeptal se Buck jako by nic.

Rabín jen pokrčil rameny. „Možná, že ne. Ale přesto půjdeme dál, jestli se nemýlím? Protože jsme ržekli, že půjdeme, a ani jeden z nás není ochoten si tuto pržíležitost nechat ujít.“

Jak postupovali dál, oba svědci je upřeně pozorovali od konce Zdi nářků, kde stáli, asi tak patnáct metrů od nich. „Směržujeme tamhle k tomu plotu,“ ukázal Ben-Judah na postranní zeď jedné malé budovy. „Jestliže jsou ještě i teď ochotni se s námi setkat, pržijdou za námi a bude nás oddělovat ten plot.“

„Když si vzpomenu, co se dnes stalo tomu atentátníkovi, by to asi moc velká pomoc nebyla.“

„Nejsme ozbrojeni.“

„A jak to mohou oni vědět?“

„Nemohou.“

Když Buck a Ben-Judah byli asi tak pět metrů od plotu, jeden ze svědků pozvedl ruku a oni se zastavili. Promluvil, aniž zvýšil hlas na maximum tak, jak ho Buck vždy slyšel mluvit, ale stále ještě dostatečně zvučně. „Přistoupíme blíž a představíme se,“ oznámil. Oba dva muži přistoupili blíž a zůstali stát těsně za železnými tyčemi. „Mně říkají Eli,“ dodal. „A toto je Mojše.“

„Anglicky?“ zašeptal Buck.

„Hebrejsky,“ odpověděl Ben-Judah.

„Ticho!“ přikázal Eli chraptivým šepotem.

Buck sebou trhl. Vybavil si, jak jeden z těch dvou zakřičel na jiného rabína, aby byl ticho, už jednou ten den. A o několik minut později nějaký jiný muž už ležel mrtvý a na kost zuhelnatělý.

Eli pokynul rukou, že Buck a Tsion smějí přistoupit blíž. Přiblížili se na několik stop od plotu. Bucka zarazilo, jak jsou jejich hávy potrhané. Bylo z nich cítit popel jako z nedávno uhaslého ohně. V nejasném světle dopadajícím na ně ze vzdálené lampy bylo patrné, že jejich obnažené šlachovité svalnaté paže jsou zakončeny velkýma kostnatýma rukama, a že jsou bosi.

Eli pronesl: „Nebudeme odpovídat na žádné otázky, které by se týkaly naší totožnosti či našeho původu. Bůh to sám světu zjeví, až k tomu uzraje čas.“

Tsion Ben-Judah přikývl a nepatrně se uklonil. Buck sáhl do kapsy a zapnul magnetofon. Náhle přistoupil Mojše až těsně k plotu a vsunul svůj obličej s plnovousem mezi dvě tyče. Upřeně se zadíval na rabína svýma přivřenýma očima, obličej zbrázděný potem.

Promluvil velice tiše zastřeným, hlubokým hlasem, ale každé slovo znělo Buckovi naprosto zřetelně. Nemohl se dočkat, až se zeptá Tsiona, zda slyšel Mojšeho mluvit anglicky nebo hebrejsky.

Mojše začal hovořit, jako kdyby si právě vzpomněl na něco velice zajímavého, ale jeho slova zněla Buckovi jako důvěrně známá.

„Před mnoha lety byl mezi farizeji člověk jménem Nikodém, člen židovské rady. Podobně jako ty přišel k Ježíšovi v noci.“

Rabín Ben-Judah zašeptal: „Eli a Mojše, víme, že přicházíte od Boha. Neboť nikdo nemůže činit ta znamení, která činíte vy, není-li Bůh s ním.“

Teď promluvil Eli. „Amen, amen, pravím tobě, nenarodí-li se kdo znovu, nemůže spatřit království Boží.“

„Jak se může člověk narodit, když už je starý?“ pronesl rabín Ben-Judah a Buck si uvědomil, že cituje Nový zákon. „Nemůže přece vstoupit do těla své matky a podruhé se narodit?“

Mojše odpověděl: „Amen, amen, pravím tobě, nenarodí-li se kdo z vody a z Ducha, nemůže vejít do království Božího. Co se narodilo z těla, je tělo, co se narodilo z Ducha, je duch. Nediv se, že jsem ti řekl: ‚Musíte se narodit znovu‘.“

Eli se opět ujal slova: „Vítr vane, kam chce, jeho zvuk slyšíš, ale nevíš, odkud přichází a kam směřuje. Tak je to s každým, kdo se narodil z Ducha.“

Přesně jako po narážce se rabín zeptal: „Jak se to může stát?“

Tu Mojše pozvedl hlavu. „Ty jsi učitel Izraele, a tohle nevíš? Amen, amen, pravím tobě, že mluvíme o tom, co známe, a svědčíme o tom, co jsme viděli, ale vy naše svědectví nepřijímáte. Jestliže nevěříte, když jsem k vám mluvil o pozemských věcech, jak uvěříte, budu-li mluvit o nebeských?“

Eli přikývl. „Nikdo nevstoupil na nebesa, leč ten, který sestoupil z nebes, Syn člověka. Jako Mojžíš vyvýšil hada na poušti, tak musí být vyvýšen Syn člověka, aby každý, kdo v něho věří, měl život věčný. Neboť Bůh tak miloval svět, že mu dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něho věří, nezahynul, ale měl život věčný.“

Bucka se ze silného vzrušení zmocnila závrať. Měl pocit, že ho něco vrhlo zpátky do starobylých dějin a stal se divákem jednoho z nejznámějších nočních rozhovorů vůbec. Ani na okamžik nezapomněl, že jeho společník není Nikodém z dávných dob, ani to, že ti druzí dva muži nejsou Ježíšem. Tato pravda pro něho byla nová, nová pro něj byla slova Písma. Přesto však věděl, co přijde, když Mojše zakončil svou řeč: „Vždyť Bůh neposlal svého Syna na svět, aby svět soudil, ale aby skrze něj byl svět spasen. Kdo v něho věří, není souzen. Kdo nevěří, již je odsouzen, neboť neuvěřil ve jméno jednorozeného Syna Božího.“

Náhle rabín celý ožil. Ze široka se rozmáchl rukama, zvedl je nad hlavu a roztáhl je široko od sebe. Jako by se jednalo o nějakou divadelní hru či recitaci a on připravoval svědkům narážku k další reakci. „A co,“ položil otázku, „je tím soudem?“

Oba pak odpověděli jedním dechem: „Soud pak je v tom, že světlo přišlo na svět.“

„A jak je lidé promeškali?“

„Lidé si zamilovali více tmu než světlo.“

„A proč?“

„Protože jejich skutky byly zlé.“

„Bůh nám odpusť,“ pravil pak rabín.

A ti dva svědci odpověděli: „Bůh vám odpustil. Tak končí naše poselství.“

„Už s námi dál nebudete mluvit?“ zeptal se Ben-Judah.

„Už ne více,“ odpověděl Eli, ale Buck neviděl, že by se jeho ústa pohnula. Myslel si, že se zmýlil, že to možná pronesl Mojše. Ale Eli pokračoval a promlouval zřetelně, ale ne nahlas. „Ani Mojše, ani já už nepromluvíme až do svítání, kdy budeme pokračovat v našem svědectví o příchodu Pána.“

„Mám však tolik otázek,“ povzdechl si Buck.

„Už ne,“ řekli oba najednou, aniž by jediný z nich otevřel ústa. „Přejeme vám Boží požehnání, pokoj Ježíše Krista a přítomnost Ducha svatého. Amen.“

Buckovi se podlomila kolena, když se oba muži opět vzdálili. Zatímco on i rabín je upřeně sledovali, oni vykročili směrem k tomu stavení, posadili se a opřeli se o stěnu. „Nashledanou a děkuji,“ pronesl Buck a připadal si velice hloupě.

Rabín Ben-Judah zazpíval velice krásný žalm, něco jako požehnání, kterému Buck nerozuměl. Eli a Mojše vypadali, že se modlí, a pak se zdálo, že usnuli tam, kde se posadili.

Buck nebyl schopen slova. Následoval Ben-Judaha, když se otočil a zamířil k nízkému plůtku ze řetězu. Překročil ho a odcházel pryč směrem od Chrámové hory, přes ulici do malého hájku. Buck zvažoval, jestli si rabín nepřeje zůstat sám, ale jeho gesta naznačovala, že chce, aby s ním Buck zůstal.

Když došli až na kraj háje, zůstal rabín prostě stát a zahleděl se vzhůru do nebe. Rukama si přikryl obličej a plakal, a jeho pláč přešel do silného vzlykání. I Bucka přemohlo pohnutí a nemohl se ubránit slzám. Stáli na svaté půdě, to věděl. Co ale nevěděl, bylo, jak si to všechno rabín vykládá. Je možné, že by nepochopil poselství rozhovoru Nikodéma s Ježíšem, když ho pročítal v Písmu, a nyní znovu, když se sám účastnil jeho opakování?

Buckovi to poselství rozhodně neušlo. Ostatní Bojovníci trýzně nebudou moci ani uvěřit, jaké pocty se mu dostalo. Nebude ji uchovávat jen pro sebe, nebude si ji žárlivě střežit. Ve skutečnosti si velice přál, aby všichni ostatní mohli být s ním.

Jako kdyby vycítil, že Buck potřebuje mluvit, Ben-Judah mu v tom zabránil. „Nesmíme snížit náš zážitek tím, že bychom ho převedli do pouhých slov,“ promluvil se zjevným pohnutím. „A to až do zítřka, můj příteli.“

Rabín se otočil. U silnice stálo jeho auto a řidič. Popošel k předním dveřím a Buckovi je podržel otevřené. Buck vklouzl dovnitř a zašeptal své díky. Rabín pak obešel předek auta a něco pošeptal řidiči, který se rozjel. Rabína Ben-Judaha nechal stát u silnice.

„Co se děje?“ podivil se Buck a natahoval krk, aby ještě zahlédl černý oblek, jak se ztrácí ve tmě. „Bude si snad hledat sám cestu nazpátek?“

Řidič na to neřekl nic.

„Doufám, že jsem ho něčím neurazil.“

Řidič se omluvně na Bucka podíval a pokrčil rameny. „Ne angléze,“ pokusil se o vysvětlení a pak zavezl Bucka zpátky do hotelu U krále Davida.

Muž u přepážky podal Buckovi vzkaz od Rayforda, ale vzhledem k tomu, že na něm nebylo vyznačeno, jedná-li se o něco naléhavého, rozhodl se, že mu zavolá až ráno. A kdyby Rayforda už nezastihl, vyhledá si ho na slavnostním podepisování úmluvy.

Buck nechal ve svém pokoji zhasnuté světlo a vyšel skleněnými dveřmi na malinký balkón mezi stromy. Mezi větvemi zahlédl úplněk na bezmračném nebi. Vítr se utišil, ale noc se ochladila, zvedl si límec a zahleděl se na krásu noci. Pociťoval, že byl vyznamenán víc než kdokoli jiný na světě. Kromě svého fantastického profesního života a daru slova, který nepřestával vybrušovat, se stal očitým svědkem nejúžasnějších božích činů v dějinách celého světa.

Byl v Izraeli, když ho Rusové napadli ani ne před půldruhým rokem. Bůh zcela jasně zničil hrozbu, která visela nad jeho lidem. Buck byl ve vzduchu, když se odehrálo nanebevzetí, v letadle, které pilotoval muž, jehož nikdy předtím nepotkal, ve kterém ho obsluhovala letuška, za jejíž budoucnost si nyní připadal sám před sebou zodpovědný. A dcera toho pilota? Věřil, že se do ní skutečně zamiloval, jestli vůbec dokázal poznat, co je láska.

Buck svěsil ramena a nechal rukávy, aby sklouzly a přikryly mu prsty, a pak si ruce založil na prsou. Byl ušetřen při bombovém útoku v Londýně, přijal Krista před samým koncem světa a nadpřirozeným způsobem byl ochráněn v době, kdy se stal očitým svědkem dvojnásobné vraždy rukou samotného antikrista. A právě dnes zažil, jak se naplňují slova Písma, když byl atentátník roztaven žárem ohně, jehož plamen vyšlehl z hrdla jednoho ze svědků.

A potom, když slyšel ty dva odříkávat Ježíšova slova určená Nikodémovi! Buck měl potřebu vyjádřit svou pokoru, sdělit svému stvořiteli a spasiteli, jak nehodným se cítí, jak vděčný je. „Jediné, co mohu udělat,“ zašeptal zastřeným hlasem do noci, „je to, že se ti zcela oddám do konce dnů, které mi na tomto světě zbývají. Udělám, co budeš chtít, půjdu tam, kam mě vyšleš, uposlechnu tě bez ohledu na cokoli.“

Z kapsy vytáhl magnetofon a přetočil ho na začátek. Přehrával si rozhovor, kterého byl svědkem toho večera, a užasl, když neuslyšel žádnou angličtinu. Uvědomil si, že by ho to nemělo překvapit. Bylo to pro dnešní den příznačné. Ale teď slyšel nejméně tři jazyky. Poznal hebrejštinu, i když jí nerozuměl. Poznal řečtinu, ale ani té nerozuměl. A ten další jazyk, o kterém si byl jist, že ho ještě nikdy předtím neslyšel, byl užit, když svědci přímo citovali Ježíše. Musela to tudíž být aramejština.

Na konci pásky uslyšel Buck hlas doktora Ben-Judaha, jak položil nějakou otázku v hebrejštině, kterou si vybavil, že slyšel v angličtině jako: „Už s námi nebudete dál mluvit?“ Ale žádnou odpověď nezaslechl.

Pak slyšel sebe, jak říká: „Mám však tolik otázek,“ a po odmlce: „Nashledanou a děkuji.“ To, co mu ti muži sdělili, a co bylo určeno jen pro jeho srdce, to na pásce nebylo.

Buck vyndal pero a promáčkl zarážky, aby tím znemožnil nahrání něčeho jiného na tuto nesmírně cennou kazetu.

Jediná věc, která by tento okamžik mohla ještě zdokonalit, byla možnost podělit se o vše s Chloe. Podíval se na hodinky. V Izraeli bylo něco po půlnoci, což znamenalo, že v Chicagu bylo něco kolem šesté. Když však Buck dostal spojení s Chloe, téměř nedokázal promluvit. Mezi slzami se mu podařilo ze sebe vymáčknout události toho večera a Chloe plakala s ním. „Bucku,“ uzavřela nakonec jejich rozhovor, „promarnili jsme tolik let bez Krista. Budu se za toho rabína modlit.“

O několik minut později Rayforda vzbudil telefon. Byl si jist, že je to Buck, a doufal, že se mu ještě od někoho jiného nedonesly zprávy o plánech, které Carpathia má se sdělovacími prostředky.

„Tati, tady Chloe,“ ohlásila se. „Právě jsem mluvila s Buckem, ale neměla jsem srdce mu říct o těch sdělovacích prostředcích. Slyšel jsi to?“

Rayford ji ujistil, že ano, a chtěl vědět, jestli ví určitě, že o tom Buck neví. Vyprávěla mu všechno, co jí Buck svěřil o svých zážitcích toho večera. „Pokusím se ho zastihnout ráno,“ rozhodl se Rayford. „Dozvěděl by se to určitě od někoho jiného, když mu to neřeknu první já.“

„On byl tak rozrušený, tati. Nebyla vůbec vhodná doba na to, abych mu to řekla. Nevěděla jsem, jak by na to reagoval. Co myslíš, že se s ním stane?“

„Buck to přežije. Bude muset spolknout hodně hrdosti, když bude muset pracovat pro Carpathiu, ať se hne, kam se hne. Však on se neztratí. Jak ho znám, najde si způsob, jak předat pravdu ve velkém měřítku, a to buď zastřeně v Carpathiových vlastních tiskovinách, nebo tím, že bude sám řídit nějaký tajně tištěný list, který se bude prodávat pod pultem.“

„Jak to teď vypadá, bude Carpathia ovládat úplně všechno.“

„Přesně tak.“

Rayford se pokusil zastihnout Bucka nazítří v půl sedmé, ale dozvěděl se, že už z hotelu odešel.

Buck už neviděl Planka hodně dlouho tak zničeného. „Tahle práce byla zábavná a zajímavá, až do dneška,“ svěřil se mu Steve, když se v hotelu, kde s Carpathiou bydleli, začala shromažďovat suita, aby se vydala na krátkou prohlídku po Starém městě. „Carpathiu něco štíplo do zadku a já jsem ten, kdo to odskáče.“

„A kvůli čemu?“

„Ale nic mimořádného. Prostě musíme mít všechno naprosto dokonalé, to je všechno.“

„A to se mě klidně snažíš přemlouvat, abych pro něho pracoval? Tak to teda ne.“

„No, za pár týdnů už to stejně bude čistě akademická otázka, nezdá se ti?“

„To je bez debaty.“ Buck se usmál sám pro sebe. Už se rozhodl, že nabídku na převzetí Tribune rozhodně odmítne a zůstane věrný Global Weekly.

„Poletíš s námi do Bagdádu, ne?“

„Snažím se najít způsob, jak se tam dostanu, ale ne s vámi.“

„Bucku, nebude zase tolik možností, jak se tam dostat. Máme místa dost, a když se to tak vezme z praktického hlediska, stejně už pro Carpathiu pracuješ. Tak pojeď s námi. Bude se ti velice zamlouvat to, co chce udělat z Nového Babylónu, a jestli se těm zprávám dá věřit, už teď se to tam začíná rýsovat velice dobře.“

„Takže já pracuju pro Carpathiu? Měl jsem za to, že jsme si to v tomhle bodě vyjasnili.“

„Už je to jen otázka času, chlapče.“

„O tom si můžeš nechat leda zdát,“ reagoval na to Buck, ale bylo mu divné, proč se na něj Plank tak nechápavě dívá.

Buck zastihl Jima Borlanda, jak si třídí poznámky. „Hej, Jime,“ zavolal na něj Buck. Borland téměř nezvedl hlavu. „Už jsi zpovídal Carpathiu?“

„Jo,“ odpověděl Borland. „Nic moc z toho nebylo. V tuhle chvíli ho nezajímá nic jiného, než kam by přestěhoval to slavnostní podpisování.“

„Přestěhoval?“

„Má strach z těch cvoků u Zdi nářků. Vojáci sice mohou zabránit turistům, aby se tam nesrocovali, ale ti chlapi u Zdi nářků budou mít své diváky a posluchače ze všech, kteří se přijedou podívat na podepsání té úmluvy.“

„A že to bude hodně početný zástup,“ poznamenal Buck.

„To není žádná legrace. Já prostě nevím, proč ty dva bezdomovce někam nezavřou.“

„Ty to nevíš?“

„Co, Bucku? Ty si snad myslíš, že ti dva staří troubové dýchnou ohnivým dechem na celou armádu. Mluv vážně. Ty snad věříš té ohnivé povídačce?“

„Já jsem toho mladíka viděl, Jime. Byl na troud.“

„Vsadím jednu k milionu, že se sám podpálil.“

„To nebylo žádné sebeobětování, Jime. Padl na zem a jeden z těch dvou ho spálil na troud.“

„A to plamenem, co mu šlehal z huby.“

„To je to, co jsem viděl.“

„Je moc dobře, že neděláš ten ústřední článek, Bucku. Začínáš být vedle. A co to výhradní právo na rozhovor s nimi?“

„Ne zrovna výhradní, a také ne přesně rozhovor.“

„Jinými slovy, vyšel jsi na prázdno, viď?“

„Ani ne. Byl jsem u nich včera pozdě v noci. Jenže jsem se nedostal k tomu, abych si s nimi vyměnil názory, víc ti neřeknu.“

„Já bych zase řekl, že jestli hodláš psát nějakou fikci, tak by sis měl udělat smlouvu na napsání románu a dát se do toho. Stejně skončíš tak, že budeš psát pro Carpathiu, ale přece jen bys měl větší volnost.“

„Nebudu pracovat pro Carpathiu,“ ohradil se Buck.

„Tak to si potom budeš muset hledat místo mimo média.“

„O čem to mluvíš?“

A Borland mu sdělil vše o včerejším oznámení.

Buck zbledl. „Včetně Global Weekly?“

„Včetně? Já bych řekl, že je to jeden z pamlsků.“

Buck zavrtěl hlavou. Takže nakonec on už teď sepisoval své články pro Carpathiu. „Není divu, že se všichni tváří, jako kdyby jim za zadkem vybuchl granát,“ prohlásil nakonec. „No, a když teď k tomu podpisu nedojde v blízkosti Zdi nářků, kde se tedy bude konat?“

„V Knesetu.“

„Uvnitř?“

„To myslím snad ne?“

„A venku to je to schůdné?“

„Taky se mi zdá, že ne?“

„Poslouchej, Jimmy, budeš dnes odpoledne sledovat projev rabína Ben-Judaha?“

„Jen jestli to budou dávat v letadle do Bagdádu.“

„Tys sehnal letenku?

„Já letím s Jedničkou Světového společenství.“

„Ty ses nechal koupit?“

„Nemůžeš se nechat koupit svým šéfem, Bucku.“

„Ještě to není tvůj šéf.“

„Teď už je to jen otázka času, kamaráde.“

Chaim Rosenzweig procupital okolo a nakonec se zastavil s otočkou, neodpovídající jeho věku. „Camerone!“ vyzval Bucka. „Pojď sem ke mně!“ Buck následoval shrbeného starého pána do rohu místnosti. „Zůstaň, prosím tě, se mnou! Nicolae není dnes ráno zrovna v růžové náladě. Stěhujeme se do Knesetu, všechno je vzhůru nohama. Navíc chce, aby jeli všichni do Babylónu, ale někteří se mu staví na odpor. Abych ti pravdu řekl, myslím si, že by ty dva u Zdi nářků snad sám zabil, kdyby k tomu měl příležitost. Celé ráno tam vykřikují o nespravedlnosti toho podpisu, a o tom, jak ta úmluva označuje znesvěcené spojení mezi lidem, který už jednou propásl mesiáše, a člověkem, který popírá existenci boží. Ale, Camerone, Nicolae přece není ateista. Nanejvýš tak agnostik – ale to já jsem taky!“

„Ale vy přece už od přepadení Izraele Rusy žádný agnostik nejste!“                                                                               ;

„No, možná ne, ale tohle jsou hodně silná slova, která Nicolae škodí.“

„Myslel jsem, že dnes ráno nikoho na prostranství před Zdí nářků nepouštějí. Takže, komu to potom vykládají?“

„Média jsou tam se všemi těmi mikrofony snímajícími na dálku, a navíc, ti dva mají pořádné plíce! Nicolae už celé ráno telefonuje do CNN a trvá na tom, aby těm dvěma už nedopřávali sluchu, zrovna dnes. Ale CNN to samozřejmě zamítla. Až je bude vlastnit, budou stejně dělat tak, jak bude pískat on. To pak bude úleva.“

„Chaime! Vy opravdu chcete, aby to byl takový druh vedení? Kdy jsou pod kontrolou sdělovací prostředky?“

„Jsem už z tisku tak unavený, Camerone. Určitě ti neušlo, že tebe si vysoce vážím. Jsi jeden z mála, kterým důvěřuju. Ti ostatní jsou ale tak zaujatí a kritičtí a mají ke všemu tak negativní vztah. Musíme dát svět dohromady jednou provždy a důvěryhodné, státem vedené zpravodajské týmy to konečně budou zvládat dobře.“

„To je děsivá představa,“ poznamenal Buck. A tiše litoval svého starého přítele, který toho tolik viděl, a nyní měl přesto v úmyslu bezvýhradně následovat muže, kterému by vlastně neměl důvěřovat.

(16)

Rayfordův denní rozvrh – a měl pocit, že i jeho budoucnost – byly předem stanoveny. Zúčastní se velkých oslav, pak se taxíkem dopraví zpátky na mezinárodní letiště Ben Gurion v Lodu, asi patnáct kilometrů jihovýchodně od Tel Avivu. V době, kdy tam dorazí, už by měla mít posádka sedm set sedmapadesátky připraven stroj k odletu, a on začne s předletovými bezpečnostními kontrolami. Podle rozvrhu má v plánu odpolední let do Bagdádu a potom bez mezipřistání zpátky do New Yorku. Tím, že poletí na západ v tuhle denní dobu, poletí navzdory obvyklým zvyklostem, a navíc to nebude právě nejmoudřejší, ale pro tuto cestu, a možná že i pro zbytek Rayfordovy kariéry, je jeho nadřízeným Carpathia.

Rayford pak noc stráví v New Yorku, než se vydá na zpáteční cestu domů, aby se rozhodl, jestli opravdu bude únosné tuhle práci vykonávat a přitom dál bydlet v Chicagu. Možná, že se on a Chloe opravdu přestěhují do New Yorku. Bylo jasné, že pilotování Jedničky vojenského letectva pro prezidenta byl jen úskok. Jeho práce byla přepravovat Nicolae Carpathiu, kam se mu zachce, a z nějakého důvodu se Rayford cítil povinen nechat vyprchat svá přání i tužby, potlačit vůli a i logiku. Z nějakého důvodu na něj Bůh toto břemeno naložil, a dokud nebude nucen žít ve lži, bude to dělat, alespoň prozatím.

To, co se učil od Bruce i vlastním studiem proroctví v Písmu, mu napovídalo, že přijde den, kdy antikrist už nebude déle šálit své okolí. Ukáže pravou tvář a světu bude vládnout železnou pěstí. Rozdrtí své nepřátele a zahubí každého, kdo se nepodřídí jeho režimu. To přivede každého Kristova následovníka do velkého nebezpečí, které může vyústit až v mučednickou smrt. Rayford již nyní tušil den, kdy bude muset opustit Carpathiovo zaměstnání a stane se psancem, jen proto, aby přežil a pomáhal dalším věřícím.

Buck si všiml nějakého muže, kterého odhadl jako agenta americké zvláštní služby, jak se k němu nesmlouvavě žene. „Jste Cameron Williams?“

„A kdopak to chce vědět?“

„Zvláštní služba, a vy to víte. Můžu vidět nějaký váš průkaz totožnosti, prosím?“

„Už jsem byl prověřen nejméně stokrát.“ Buck vyndal novinářskou akreditaci.

„To já vím.“ Agent se mrkl na Buckovu totožnost. „Fitz vás chce vidět a já si musím být jistý, že mu vedu toho správného člověka.“

„Prezident mě chce vidět?“

Agent zaklapl Buckovu náprsní tašku, podal mu ji zpátky a přikývl. „Pojďte za mnou.“

V malé kanceláři na zadní straně budovy Knesetu se strkalo nejméně dvacet pět zástupců sdělovacích prostředků, aby získali nejvhodnější postavení u dveří a mohli udeřit na prezidenta Geralda Fitzhugha v okamžiku, kdy se vydá na obřad. Na stráži přede dveřmi stáli dva další agenti – s odkrytými odznaky na klopě, sluchátka v pohotovosti za ušima a v póze s rozhodně sepnutýma rukama před tělem.

„Kdy ho můžeme čekat?“ byla častá otázka, kterou z mnoha stran dostávali.

Agenti však neodpovídali. Žurnalisty neměli zcela zjevně v popisu práce, až na to, aby je drželi zpátky, až to bude nutné. Agenti věděli lépe než tiskový tajemník, kdy se prezident pohne z jednoho místa na druhé, ale to byla bezesporu výlučně jejich záležitost, a nikomu po tom nic nebylo.

Buck se těšil, že prezidenta zase uvidí. Už uběhlo pár let, co byl Fitzhugh vyhlášen vítězem v každoročně vypisované soutěži časopisu Global Weekly o titul Osobnost roku, a Buck o něm psal článek. Bylo to v roce, kdy byl Fitzhugh zvolen pro druhé funkční období a zároveň získal i podruhé čestný titul jejich listu. Zdálo se, že Buck s prezidentem v sobě našli zalíbení. Prezident byl mladším vydáním Lyndona Johnsona. Když byl zvolen poprvé, bylo Fitzhughovi právě padesát dva, a nyní už mu táhlo na devětapadesát. Byl to robustní muž mladistvého vzezření, energický a srdečný. V hovoru si nebral servítky, a ačkoli Buck nikdy nebyl v jeho přítomnosti, když se rozčílil, jeho výbuchy vzteku byly mezi zaměstnanci Bílého domu legendární.

To, že Buck dosud nezažil prezidenta v opravdu mizerné náladě, se stalo onoho pondělního rána minulostí.

Jak Bucka tlačil jeho doprovod hroznem přede dveřmi, agenti poznali kolegu a ustoupili stranou, aby mohl Buck vejít. Přítomní američtí novináři vyjadřovali halasně své rozhořčení nad tím, že má tak snadný přístup.

„Jak on to jen dělá?“

„Vždycky to je stejné!“

„Ono nezáleží na tom, jak moc toho znáte, ani jak moc se dřete! Záleží jen na tom, koho znáte!“

„Peníze zkrátka dělají peníze!“

Buck si jenom přál, kéž by tak měli pravdu. Přál si toužebně, aby si mohl lavírováním vymoci přístup k sólokaprům, jako byl třeba exkluzivní rozhovor s prezidentem. Ale i on tápal ve tmě, stejně jako oni, co tady vlastně dělá.

Buckův anonymní doprovod ho předal prezidentovu tajemníkovi, který ho chytil za rukáv a odtáhl ho do rohu místnosti, kde seděl prezident na kraji obrovské židle. Sako měl rozepnuté, kravatu povolenou a šeptem o něčem debatoval s párkem svých poradců. „Pane prezidente, Cameron Williams z Global Weekly,“ oznámil mu tajemník.

„Dejte mi minutku,“ požádal je prezident a tajemník i oba poradci se začali stahovat do pozadí. Prezident chňapl po jednom z nich. „Ty ne, Robe! Jak dlouho budeš muset pro mě pracovat, než ti to dojde? Tebe tady potřebuju. Když říkám, abyste mi dali minutu, nemyslím tím tebe.“

„Promiňte, pane.“

„A přestaň s tím omlouváním.“

„Omlouvám se.“

Jakmile to Rob vyřkl, ihned si uvědomil, že se neměl omlouvat za to, že se omlouval. „Tak tedy už definitivně, promiňte. Ano?“

Fitzhugh otočil oči v sloup. „Co kdybyste někdo podal Williamsovi židli, co říkáte? Pro všechno na světě, pohněte tady s tím. Máme jen pár minut.“

„Jedenáct,“ omluvně upřesnil Rob.

„Skvělý. Tak jedenáct.“

Buck mu podal ruku. „Pane prezidente,“ oslovil ho. Fitzhugh mu jen letmo ruku stiskl, ale do očí se mu nepodíval.

„Sedněte si tady, Williamsi.“ Fitzhugh byl rudý v obličeji a po čele mu začal stékat pot. „Začnu mimo záznam, tohle je naprosto mimo záznam, jasné?“

„Jak si přejete, pane.“

„Žádné, jak si přeju! To už jsem slyšel mockrát a pak jsem se spálil.“

„Ale já v tom prsty neměl, pane.“

„Ne, vy ne, ale stejně se pamatuju, jak jsem vám jednou něco řekl a pak jsem vás upozornil, že je to mimo záznam, a vy jste mi začal vykládat nějaké slátaniny o tom, kdy to z právního hlediska je a kdy není mimo záznam.“

„Pokud si to vybavuju správně, pane, tak jsem vám v něčem vyšel vstříc.“

„To jste tvrdil vy.“

„Technicky vzato, nemůžete říct nic mimo záznam, když už jste to řekl. Jen když to stanovíte předem.“

„Jo, myslím, že už jsem se o tom párkrát přesvědčil. Takže teď je nám oběma jasné, že to bude celé od prvního slova mimo záznam, jo?“

„Jasné jako facka, pane.“

„Williamsi, chci vědět, co se to sakra děje s tím Carpathiou. Vy jste s ním už nějakou chvilku strávil. Dělal jste s ním rozhovor. Povídá se, že se vás snaží zaměstnat. Znáte toho chlapa?“

„Moc dobře ne, pane.“

„Začíná mě pěkně štvát, abych pravdu řekl, ale je to teď na světě vůbec nejoblíbenější chlápek, hned za Ježíšem, takže komu si na něj můžu postěžovat?“

Bucka vyvedla z míry pravdivost toho, co bylo řečeno. „Myslel jsem si, pane, že jste jeho veliký zastánce – jako že Amerika ukazuje světu cestu a tak.“

„To jo, to já jsem! Tedy, byl jsem. Pozval jsem ho do Bílého domu! Promluvil před společným zasedáním. Líbí se mi jeho – myšlenky. Nebyl jsem žádný pacifista, dokud jsem ho neslyšel o tom mluvit, a na mou duši si myslím, že je schopen to dotáhnout do konce. Jenže výzkum veřejného mínění říká, že v tuhle chvíli by měl dvakrát víc hlasů než já, kdyby se ucházel o prezidentský úřad! Jenže to on nechce. On chce, abych v úřadě zůstal, a on mi rozkazoval!“

„On vám tohle řekl?“

„Nebuďte naivní, Williamsi. Netahal bych vás sem, kdybych si myslel, že budete všechno brát doslovně. Ale koukněte, vystrčil mě z Jedničky vojenského letectva, a už jste to letadlo viděl? Nechal si ho přelakovat tak, že teď je na něm Jednička Světového společenství, a dnes odpoledne vydá prohlášení, ve kterém bude děkovat všem občanům Spojených států za to, že mu ho darovali. Mám v úmyslu ho nazvat lhářem přímo do obličeje, a pokusit se otočit ty jeho média proti němu.“

„To by se vám nikdy nepodařilo, pane,“ vmísil se do toho úslužný Rob. „Tedy, já vím, že jste se mě na to neptal, ale podle toho prohlášení, které půjde ven, to bude vypadat, že se snažil odmítnout, ale vy jste na tom trval, a on tudíž chtě nechtě souhlasil.“

Prezident se obrátil znovu na Bucka. „Tak tady to máte, Williamsi, tady to vidíte sám. Je vám jasný, jak to dělá? A teď se ještě dostanu do horší kaše, protože se o tom bavím s vámi. Už jste taky na jeho výplatní pásce a ukážete na mě prstem?“

Buck se mu už už chystal povědět o všem, co viděl, co už teď o Carpathiovi ví, kým, jak prokázala bible, ten člověk je. Nakonec se zmohl na pouhé konstatování: „Nemůžu říct, že bych byl sám nějakým velkým Carpathiovým fandou.“

„No a co Fitzhughovým fandou, to jste? Já se vás nebudu ptát, jak jste volil –“

„Já vám to klidně řeknu. Když jste kandidoval poprvé, volil jsem vašeho soka. Podruhé jsem volil vás.“

„Získal jsem si vás, co?“

„Získal.“

„Takže, co vy máte za problém s Carpathiou? Je tak hladký, tak přesvědčivý, tak snadno se mu dá věřit. Myslím, že se mu daří si z většiny lidí skoro celou dobu dělat blázny.“

„Řekl bych, že to je jeden z mých problémů,“ připustil Buck. „Nevím moc dobře, čím za ty drátky tahá, ale zdá se, že to na lidi platí. Dostane vždycky, co chce a kdy se mu zachce, a přitom se tváří jako nesmělý hrdina.“

„To je ono!“ zvolal prezident a plácl Bucka do kolena tak, že ho to až zabolelo. „To je přesně to, co mi taky vadí!“ Zaklel. A pak zaklel ještě jednou. Každou další větu pak nepřestával prokládat hrubými nadávkami. Buck měl strach, že tomu člověku brzo praskne nějaká céva.

„Já tomu musím udělat přítrž,“ zuřil prezident. „Tohle mě opravdu staví na vedlejší kolej. On si dnes vystoupí jako nějaký svatoušek a ze mně udělá přerostlého kreténa. Chci říct, že něco jiného je, když Spojené státy vytváří vzor pro celý svět, ale teď vypadáme jako jedna z jeho loutek. Jsem silný chlap, silná vůdčí osobnost, rozhodný. Ale jemu se nějak podařilo ze mě udělat úplného patolízala.“ Zhluboka se nadechl. „Williamsi, víte, jaký máme teď problém s domobranou?“

„Můžu si to jen domýšlet.“

„Řeknu vám to! Oni mají v lecčem pravdu a já s nimi o tom můžu jen těžko polemizovat! Naše informační služba hlásí, že se začínají srocovat a ukrývat tu nejdůležitější výzbroj, protože se staví tak silně na odpor proti mému plánu zničit devadesát procent zbraní a deset odevzdat Spojeným národům nebo Světovému společenství, či jak tomu tenhle týden říká. Moc rád bych věřil, že Carpathiovy pohnutky jsou čisté a že tohle je skutečně ten poslední krok ke skutečnému míru, ale jsou tady ty ostatní maličkosti, které mi na tom vadí. Jako třeba ta finta s letadlem.

Dostali jsme nový éroplán a potřebovali jsme nového pilota. Je mi úplně jedno, kdo ten stroj pilotuje, když na to má dostatečné schopnosti. Dostaneme do ruky seznam od lidí, kterým důvěřujeme, ale úplně zčistajasna je na něm pouze jediné jméno přijatelné pro svrchovaného vládce světa, a ten taky tu práci dostane. Teď už by mi to mělo být vlastně fuk, protože hádám, že už jsem tu mašinu i s celou posádkou daroval Carpathiovi!“ A znovu následoval proud kleteb.

„No, pane, já opravdu nevím, co na to mám říct, ale je škoda, že nebudete moct využít služeb toho nového pilota. Znám ho, a on je skutečná jednička.“

„No, to je skvělé. Nemyslíte, že jestli někdo v téhle zemi by měl dostat toho nejlepšího pilota, tak bych to měl být ksakru já?! Ale to ne! A vůbec jsem nepřeháněl s tím novým titulem pro Carpathiu. Ve Spojených národech, pardon, ve Světovém společenství, vznikla nějaká rezoluce, a Rada bezpečnosti o ní má co nevidět hlasovat. Vyzývá se v ní k ‚přiléhavějšímu titulu‘ pro generálního tajemníka, vezme-li se prý v úvahu, že se již brzy stane vrchním velitelem zbývajících vojenských sil na celém světě a prvním finančníkem světové banky. Nejhorší na tom je, že ta rezoluce vzešla na popud našeho vlastního velvyslance, a já jsem o tom nevěděl vůbec nic až do chvíle, kdy už odešla do výboru. Jedinou nápravu vidím v tom, že budeme trvat na tom, aby náš člověk v Radě bezpečnosti hlasoval proti vlastnímu návrhu, stáhl ho a odstoupil. Jak pak ale budu vypadat, když donutím chlapa, aby odstoupil jen proto, že chce dát hlavě Světového společenství, kterého si celý svět zamiloval, lepší titul?“

Prezident nedal Buckovi jedinou možnost, aby na to reagoval, což Buckovi vyhovovalo, protože neměl nejmenší představu, co na to říct.

Fitzhugh se naklonil dopředu a zašeptal: „A ta záležitost se sdělovacími prostředky! Souhlasili jsme s ním, že náš zákon o střetu zájmů je až příliš omezující, a ve všech ostatních částech světa jakbysmet. Nechtěli jsme brát OSN či jak se to teď jmenuje právo publikovat v širším měřítku, když už zbývá jen krůček k celosvětovému míru. A tak jsme pro něj udělali malou právní kličku, a teď se koukněte, co z toho vzešlo. Skoupí všechny noviny a časopisy, i vysílací sítě rádií a televizí, ještě dřív, než si to stačíme rozmyslet!

Kde na to všechno bere peníze, Williamsi? Můžete mi to prozradit?“

Cameron teď prožíval těžkou chvilku kvůli svému svědomí. Naznačil Carpathiovi, že neprozradí nikomu nic o jeho dědictví po Stonagalovi. Ale stejně, byly sliby dané ďáblovi nutno dodržovat? Není to srovnatelné s tím, lhát vetřelci, když vyzvídá, kde jsou vaši milovaní?

„To vám nemohu říct,“ odpověděl nakonec Buck. Necítil se povinen být Carpathiovi věrný, ale nemohl si dovolit, aby se doneslo zpátky, že Buck nedodržel tajemství tak zásadní. Musí si udržet schopnost jednat – alespoň tak dlouho, jak to jen půjde.

„A víte, co nám hlásí naše informační služba?“ pokračoval Fitzhugh. „Že konečným cílem je, aby se hlavy států, které budou zastoupeny deseti členy Rady bezpečnosti, ve skutečnosti hlásily jako podřízení svým velvyslancům. To udělá z těch deseti velvyslanců krále světa pod Carpathiovou vládou.“

Buck se zamračil. „Jinými slovy, vy a mexický prezident a kanadský premiér se budete hlásit velvyslanci OSN za Severní Ameriku?“

„Přesně tak, Williamsi. Ale na ty Spojené národy budete muset zapomenout. Teď je to Světové společenství.“

„Moje chyba.“

„No, chyba to je, ale ne vaše.“

„Pane, existuje něco, co bych mohl udělat, abych vám pomohl?“

Prezident Fitzhugh se zadíval do stropu a otřel si rukou zpocený obličej. „Nevím. Řekl bych, že jsem si asi jen potřeboval ulevit. Nejspíš jsem si myslel, že vy do toho nějak vidíte. Cokoli, co by se nám podařilo na něj zjistit, abychom ho trochu zpomalili. Musí přece být někde v tom jeho brnění nějaká skulinka.“

„Kéž bych mohl pomoct o něco víc,“ procítěně pronesl Buck a vzápětí si uvědomil, jak slabě své pocity vyjádřil. Nebylo toho moc, čeho by se nevzdal, kdyby mohl ukázat na Nicolae Carpathiu jako na prolhaného vraha a hypnotizujícího antikrista! Ale nikdo, kdo nenásleduje Krista, tomu nikdy neporozumí a nebude s ním souhlasit, i kdyby Buck oponoval sebevíc. Navíc se zdálo, že ani Písmo nenaznačuje nic o tom, že by kdokoli, včetně následovníků Kristových, dokázal víc, než se antikristovi pouze statečně stavět na odpor. Ta ďábelská postava byla součástí vývoje předpověděného před dlouhými staletími, a celé to drama bude dohráno až do konce.

Nicolae Carpathia spolkne prezidenta Spojených států a kohokoli dalšího, kdo se mu postaví do cesty. Získá neomezenou moc a pak začne skutečná bitva, válka mezi nebem a peklem. Poslední studená válka se stane bojem, na jehož konci čeká smrt. Buck čerpal klid z jistoty, že konec je znám již od samého počátku… i když on sám o tom věděl pouze několik týdnů.

Tajemník, který Bucka uvedl k prezidentovi je nyní zdvořile přerušil. „Promiňte, pane prezidente, ale generální tajemník vás žádá o pětiminutový rozhovor ještě před začátkem obřadu.“

Fitzhugh znovu zaklel. „Řekl bych, že jsme spolu skončili, Williamsi. Oceňuji v každém případě, že jste mi dělal vrbu, a oceňuji, že si to necháte pro sebe.“

„Buďte bez obav, pane. A bylo by opravdu velice prospěšné, kdyby mě Carpathia tady uvnitř neviděl. Bude se jinak ptát, co to všechno má znamenat.“

„Jo, jasně, poslouchej, Robe. Zajděte ven za lidmi od Carpathii a řekněte jim, že tahle místnost není vhodná, že se s ním za minutu sejdeme kdekoli jinde, kde si určí. A sežeňte mi Cvaldu.“

Cvalda byla zjevně přezdívka toho agenta, který doprovázel Bucka hned na samém začátku. Faktem bylo, že tohle pojmenování tomu upravenému muži dvakrát nepadlo. „Cvaldo, dostaňte Williamse odtud, aniž by ho lidé od Carpathii zahlédli.“

Prezident si utáhl vázanku, zapnul si sako, a pak ho už doprovodili do jiné místnosti na setkání s Carpathiou. Bucka zaštítil agent zvláštní služby zvaný Cvalda, dokud nebyl čistý vzduch, a pak se vydal na shromaždiště, kde bude představen jako člen americké delegace.

Rayfordovi jeho oprávnění vyneslo místo v předních řadách spolu s vysoce postavenými americkými osobnostmi. Byl jedním z mála lidí, kteří věděli, že svědci u Zdi nářků mají pravdu – že toto je slavnost spojenectví s ďáblem. Věděl to, ale cítil, že je proti tomu bezmocný. Nikdo nedokáže zvrátit chod dějin.

Tohle ho Bruce Barnes stihl naučit.

Rayford už Bruce velice postrádal. Jejich noční setkání a pohled do nitra věcí, který při nich získával, to vše mu znovu začalo přinášet radost ze života. A všechna Bruceova tušení se potvrdila. Svatá země byla místem, kde bylo třeba být právě nyní. Jestliže odtud mělo vzejít prvních 144 000 židů, kteří přestoupí na křesťanskou víru, Bruce bude chtít být při tom.

Podle toho, co Bruce Rayforda, Chloe a Bucka učil z Písma, se ti, kteří přestoupí na víru, budou rekrutovat ze všech koutů světa, a budou tvořit neuvěřitelně početný dav – snad miliardu duší. 144 tisíc bude židů, po dvanácti tisících z každého z dvanácti původních kmenů, kteří se shromáždí ze všech koutů zeměkoule. Půjde o obnovení židovské komunity rozprášené během dějin v diaspoře. Jen si to představ, promlouval Rayford v duchu sám k sobě, židé, kteří budou dělat pastory ve vlastních zemích, ve svých vlastních jazycích, čímž přivábí ke spasiteli Ježíši miliony duší.

Navzdory všemu mrzačení těla a týrání duše, které je čeká, stojí před nimi mnoho vítězství, a Rayford se už na ně teď těšil. Co se mu však nezdálo povzbudivé, bylo to, že se jejich skupinka Bojovníků trýzně rozpadne a rozpráší do všech stran. Kdo ví, kde Buck skončí, pokud Carpathia skutečně skoupil všechny sdělovací prostředky. Kdyby se vztah mezi Buckem a Chloe měl rozvíjet, mohli by nakonec skončit někde daleko od něj.

Obrátil se ve své židli a očima přejížděl dav. Stovky lidí již plnily sedadla. Bezpečnostní opatření byla velice přísná. Přiblížila se celá a Rayford si všiml, že se rozsvítila červená světla snímacích kamer. Hudba nabrala na hlasitosti, zpravodajové šeptali do svých mikrofonů a davy lidí se pomalu tišily. Rayford se posadil zpříma, kapitánskou čepici si položil na klín, a uvažoval, zda ho Chloe vidí na obrazovce u nich doma na předměstí Chicaga, kde teď byla hluboká noc. Navíc ona bude víc než jeho hledat Bucka, jehož však bude snadné zahlédnout. Měl své místo na vyvýšené plošině přímo za židlí jednoho ze signatářů, doktora Chaima Rosenzweiga.

Za zdvořilého potlesku byly představovány jednotlivé známé osobnosti – staří členové Knesetu, velvyslanci z celého světa, američtí státníci a bývalí prezidenti, vůdčí osobnosti státu Izrael. Konečně přišli na řadu ti, co stáli v druhé řadě. Buck byl představen jako „pan Cameron „Buck“ Williams, bývalý člen redakce a současný reportér středozápadní pobočky časopisu Global Weekly ze Spojených států amerických“. Rayford se usmál stejně, jako se usmál Buck nad velice vlažnou reakcí. Bylo jasné, že se všichni diví, kdo to je a proč je považován za důležitou osobnost.

Nejhlasitější potlesk si všichni schovali pro posledních pět mužů: pro nejvyššího izraelského rabína, pro držitele Nobelovy ceny botanika Chaima Rosenzweiga z Izraele, pro předsedu izraelské vlády, pro prezidenta Spojených států a pro generálního tajemníka Světového společenství.

Byl ohlášen Carpathia, jenž vstoupil s typickým výrazem příslovečného nesmělého sebevědomí. Diváci povstali ze sedadel a Rayford neochotně povstal též a tleskal, aniž by přitom vydal nejmenší zvuk. Čepici si zastrčil do podpaží a dělalo mu velké těžkosti vyrovnat se s tím, že to vypadá, jako by tleskal samotnému nepříteli Krista.

Chaim Rosenzweig se otočil s rozzářeným úsměvem na Bucka, který se na něj usmál. Buck si hrozně moc přál, aby dokázal zachránit svého přítele od katastrofy, ale nebyl k tomu ten pravý čas. Jediné, co mohl teď dělat, bylo nechat Chaima, aby se z toho okamžiku radoval. Už toho o mnoho víc, z čeho se ještě bude moci radovat, nezbývalo.

„Tohle je velký den, Camerone,“ šeptal mu Rosenzweig a natáhl obě ruce, aby jimi uchopil Buckovu ruku, po níž jej poplácal, jako kdyby to byl jeho vlastní syn.

Na jeden malý pomíjivý okamžik si Buck téměř toužebně přál, aby ho Bůh neviděl. Všude okolo blýskaly blesky fotoreportérů, aby zaznamenávaly pro budoucí pokolení významné osobnosti, jak propůjčují podporu této historické úmluvě. A Buck byl na těch snímcích jediný, kdo věděl, kým Carpathia ve skutečnosti je, a také to, že podpisem smlouvy bude oficiálně zahájeno období utrpení a trýzně.

Náhle si Buck rozpomněl, že má v kapse odznak Global Weekly, jež měl rubovou stranu se suchým zipem. Jak se snažil odznak z kapsy vytáhnout a připevnit si ho na přední kapsičku saka, suchý zip se zachytil na klopě postranní kapsy a tam pevně držel. Jak ho chtěl Buck zvednout, šlo s ním úplně celé sako až nad pásek, a když ho pustil, lem zůstal trčet nahoře až u košile. Než se mu podařilo oběma rukama odtrhnout odznak a uhladit si sako, vyfotografovali ho nejméně desetkrát. V tu chvíli musel bezpochyby připomínat hadího muže.

Potlesk utichl a davy lidí se opět usadily na svá místa. Carpathia povstal s mikrofonem v ruce. „Toto je historický den,“ začal s úsměvem na tváři. „Zatím se všechno událo v rekordním čase a bylo třeba přímo Herkulovy síly na to, spojit dohromady všechny zdroje, kterých bylo zapotřebí, aby se vše dotáhlo do úspěšného konce. Dnes vzdáváme poctu mnoha jednotlivcům. Ze všech nejdůležitější mezi nimi je můj milovaný přítel a rádce, který mi byl skoro otcem, skvělý doktor Chaim Rosenzweig z Izraele!“

Dav zareagoval s nadšením a Chaim povstal na vratkých nohou a zamával nesmělým gestem malého chlapce. Buck by ho byl rád poplácal po zádech, aby mu poblahopřál k tomu všemu, čeho dosáhl, ale zabránila mu v tom lítost, kterou ke starému muži cítil. Rosenzweiga zneužili, stala se z něj figurka ve zvráceném plánu, jenž bude mít za následek, že svět se stane pro něj a pro ty, které miluje, nebezpečným místem.

Carpathia pěl chvalozpěvy na nejvyššího rabína, na předsedu izraelské vlády a konečně i na „ctěného Geralda Fitzhugha, prezidenta Spojených států, největšího přítele, jakého kdy Izrael měl“.

Následoval ještě hromovější potlesk. Fitzhugh povstal jen o několik centimetrů nad svou židli, aby dal najevo, že potlesk vnímá, a právě když už měl potlesk tendenci utichnout, Carpathia sám tleskal dál, zastrčil si mikrofon do podpaždí a ustoupil o krok zpátky, aby i nadále tleskal co nejhlasitěji sám.

Vypadalo to, že Fitzhugh je v trapných rozpacích. Z pohledu, jenž na Carpathiu vrhl, jako by čišelo, že neví, co má dělat. Carpathia na prezidenta vyslal zářivý úsměv, který měl zřejmě vyjádřit, jaké nadšení cítí pro svého prezidentského přítele. Pokrčil rameny a nabídl mikrofon Fitzhughovi. Zprvu prezident nezareagoval a pak se zdálo, že ho mávnutím ruky odmítá. Nakonec ho za bouřlivých ovací přítomných přijal.

Bucka znovu zmátla Carpathiova schopnost ovládat davy. Nepochyboval, že toto představení bylo v jeho režii. Co však teď udělá Fitzhugh? Jistě, vhodná reakce by byla, aby poděkoval shromážděným lidem a pronesl několik květnatých ocenění na adresu svých izraelských přátel. A přesto, že začíná mít obavy z ďábelské činnosti Nicolae Carpathii, bude muset ocenit roli generálního tajemníka v mírovém procesu.

Když vstával, židle pod Fitzhughem hlučně zapraskala, jak ji neurvale odsunul až k vlastnímu ministrovi zahraničí, sedícímu hned za ním. Musel vyčkat, až se shromáždění lidé ztiší, což vypadalo, že se snad nikdy nestane. Carpathia si pospíšil k Fitzhughovi, zvedl mu ruku do výšky, jako když rozhodčí v ringu vyhlašuje vítězného boxera, a shromáždění složené převážně z Izraelců propuklo ještě ve větší nadšení.

Konečně Carpathia ustoupil do pozadí a prezident Fitzhugh se ocitl v centru pozornosti, zjevně rozhodnutý ke stručnému proslovu. Jakmile začal prezident mluvit, bylo Buckovi jasné, že Carpathia se pustil do svého hypnotického díla. Přestože nepředpokládal, že bude opět svědkem vraždy jako tenkrát v New Yorku, získal okamžitě přesvědčení, že Carpathia záhadným způsobem působí na prezidenta jako hrozba. Vždyť řeč Geralda Fitzhugha byla svým nadšeným tónem na hony vzdálena prezidentovu rozhořčenému rozpoložení, které Buck zažil před pouhými několika minutami.

Jak Fitzhugh mluvil, Buck cítil, jak ho v zátylku polévá horko a kolena se mu třesou slabostí. Naklonil se kupředu a pevně uchopil opěradlo Rosenzweigovy židle, jak se bezúspěšně snažil zabránit třasu celého těla. Cítil totiž celou svou bytostí přítomnost zla a udělalo se mu tak špatně, že málem omdlel.

„Poslední věc, kterou bych chtěl učinit ve chvíli, jako je tato,“ pronášel právě Fitzhugh, „by bylo snižovat jakýmkoli způsobem její slavnostní ráz. Nicméně s vaším laskavým svolením a taktéž se svolením vůdce tak příhodně přejmenovaného Světového společenství, bych také rád připojil několik stručných poznámek.

Zaprvé, měl jsem tu čest být svědkem toho, co Nicolae Carpathia dosáhl za pouhých několik krátkých týdnů. Jsem si jist, že svět je teď krásnějším a klidnějším místem k životu právě díky němu.“

Carpathia učinil pokus převzít si od prezidenta Fitzhugha mikrofon zpět, ale ten ho odmítl vydat se slovy: „Nyní jsem já na podání, pane, pokud vám to nevadí!“ Což vzbudilo pobavený smích v sále. „Říkal jsem to již dříve a řeknu to znovu, myšlenka generálního tajemníka o odzbrojení v sobě obsahuje záchvěv génia. Podporuji ji bez výhrad a jsem hrdý na to, že jsme v čele šiku při rychlém zničení devadesáti procent našeho zbrojního arzenálu a odevzdání zbylých deseti procent jako dar Světovému společenství pod velení pana Carpathii.“

Buckovi se točila hlava a měl potíže udržet rovnováhu.

„Jako viditelné vyjádření osobní podpory a rovněž tak celého našeho národa jsme věnovali Světovému společenství zcela nový letoun číslo jedna vojenského letectva. Financovali jsme i jeho nový nátěr v barvách této instituce a tento stroj je možné shlédnout na mezinárodním letišti Bena Guriona poblíž Tel Avivu.

Nyní předám mikrofon muži budoucnosti, vůdčí osobnosti, jehož současný titul nevyjadřuje rozsah jeho vlivu. Mému osobnímu příteli a kolegovi Nicolae Carpathiovi!“

Zdálo se, že Nicolae přebírá mikrofon s váháním, jakoby jej veškerá pozornost, jíž se mu dostávalo, zarážela. Vypadal lehce zmatený, jakoby nevěděl, co si počít s chováním nezkrotného amerického prezidenta, který nemá nejmenší představu o tom, kde jsou hranice jeho štědrosti.

Potlesk konečně utichl a Carpathia nasadil svůj nejskromnější tón, když prohlásil: „Musím se omluvit za nadšení mého naprosto nezdolného přítele, jenž již v minulosti byl tak nesmírně laskavý a velkorysý, a kterému Světové společenství dluží již tak mnoho.“

Rayford zaostřil pohled na Bucka. Jeho přítel nevypadal právě nejlíp. Zdálo se, že se o něj pokoušejí mdloby, a Rayford se mohl jen dohadovat, je-li to způsobeno horkem či pouze nevolností z těch oslavných projevů, že je Buck zelený jako brčál.

Na představitelích státu Izrael, samozřejmě s výjimkou Rosenzweiga, bylo patrné, že se necítí právě nejlépe při všech těch proslovech o zničení zbraní a odzbrojení. Silné ozbrojené síly představovaly po celá desetiletí jejich nejúčinnější obranu, a bez ujednání se Světovým společenstvím by jen těžko souhlasili s Carpathiovým plánem na odzbrojení.

Zbývající část slavnostního aktu již probíhala více méně nudně, ve srovnání se vzrušenou – a pro Rayforda i znepokojivou – řečí prezidenta. Fitzhugh se mu vždy v přítomnosti Carpathii zdál zcela bezbranný. Ale to, jakým dojmem tento první muž Spojených států působil, bylo jen zrcadlovým obrazem postoje většiny světové populace. Pokud člověk nebyl pozorným studentem biblických proroctví, schopným číst text Písma mezi řádky, mohl velmi snadno podlehnout dojmu, že Nicolae Carpathia je přímo božím darem seslaným v nejkritičtějším momentu světových dějin.

Buck se vzpamatoval až během proslovů ostatních mezinárodních představitelů, v nichž zaznívalo jejich dojetí se nad důležitostí a historickým významem dokumentu, který se chystají podepsat. Objevilo se několik velmi dekorativně působících per, když se fotoaparáty, televizní, filmové i videokamery zaostřily na podpisující. Pera se předávala tu dopředu, tu dozadu, pózy odpovídaly významnosti chvíle, a pod ujednání přibýval podpis za podpisem. Rovněž docházelo všude k potřásání obou rukou, objímání a polibkům na obě tváře, jak byla úmluva podepsána.

A ti, kteří už připojili pod úmluvu svůj podpis – až na jednu osobu – nedbali ani v nejmenším možných souvislostí; vůbec je nenapadlo, že se stávají součástí aliance, která se svatostí nemá rozhodně nic společného.

Ujednání vešlo v platnost. Bohem vyvolený národ, který usiloval o nové vybudování chrámu a nové ustavení systému svátostí, dokud nepřijde mesiáš, právě podepsal dohodu s ďáblem.

Pouze dva muži na pódiu si byli vědomi toho, že tato mírová smlouva představuje počátek období, na jehož konci čeká konec všeho času. Jeden z nich choval v srdci maniakální naději, druhý se třásl v obavě z toho, co má přijít.

U světoznámé Zdi nářků dva svědci odhalovali pravdu. Ze všech sil volali mocnými hlasy, jejichž zvuk se nesl na Chrámovou horu a daleko za ní: „Tak začíná poslední hrůzný týden našeho Pána!“

Sedmiletý „týden“ právě započal.

Období trýzně a utrpení.

(17)

Rayford Steele seděl v telefonní kabince na Gurionově mezinárodním letišti. Dorazil sem dost brzy, víc jak hodinu před Carpathiovou delegací. Jeho posádka byla zaměstnána na palubě Jedničky Světového společenství a jemu zbývalo trochu času, aby si počkal, až se mezinárodní operátor dovolá Chloe.

„Tati, viděla jsem tě!“ oznámila radostně a se smíchem. „Pokoušeli se u každého záběru uvádět jména, a u tebe se skoro strefili. Stálo tam, že jsi Raymond Steel, poslední e vynechali, a že pilotuješ Jedničku.“

Rayford se usmál, potěšený, že slyší dceřin hlas. „To byli dost blízko. A pak se média diví, že jim nikdo nedůvěřuje.“

„Vůbec si ale nevěděli rady s Buckem,“ referovala o svých zážitcích Chloe. „V prvních několika záběrech se žádná jmenovka neobjevila, potom někdo musel zaslechnout, jak ho představovali, a tak vyrukovali s označením Duke Wilson, bývalý dopisovatel Newsweeku.“

„Tak to bylo dokonalé,“ řekl s pousmáním Rayford.

„Buck je celý bez sebe z toho rabína, jehož vystoupení bude vysílat CNN během několika hodin. Budeš mít možnost se na to dívat?“

„Na palubě letadla to poběží.“

„To budeš chytat tohle vysílání tak daleko a tak vysoko odtamtud?“

„To bys musela vidět, jak je to letadlo technicky vybavené, Chlo‘. Obraz bude lepší, než máme u nás na kabelové televizi. Nebo přinejmenším stejný.“

Buck cítil, jak na něj padl neskutečný smutek. Chaim Rosenzweig jej alespoň třikrát objal a vzrušeně se přiznával k tomu, že to byl jeden z jeho nejšťastnějších dnů v životě. Také moc naléhal, aby se k nim Buck připojil, až poletí do Bagdádu. „Tak jako tak budeš ani ne za měsíc pro Carpathiu pracovat,“ tvrdil Chaim. „Nikdo za tím střet zájmů hledat nebude.“

„Ale já vidím, že nastává. Obzvlášť za měsíc, až bude vlastnit každou pastoušku z těch, co pro ně pracuju.“

„Nebuď v takový mimořádný den pesimista,“ snažil se Bucka povzbudit Chaim. „Raduj se s námi. Je to skvělé. Už jsem viděl plány. Nový Babylón bude úžasný.“

Buckovi se chtělo nad přítelem plakat. Kdypak se to asi všechno na Chaima sesype? Mohl by snad zemřít dřív, než si uvědomí, že byl podveden a zneužit? Snad by to tak bylo nejlepší. Zároveň se však Buck nemohl zbavit starosti o Chaimovu duši. „Budete se dnes dívat na ten živý televizní přenos doktora Tsiona Ben-Judaha?“

„To je samozřejmé! To bych si nenechal ujít. Přátelíme se od té doby, co jsme se setkali na Hebrejské univerzitě. Jak jsem vyrozuměl, budou to přenášet na palubu letadla do Bagdádu. To je nakonec další důvod, abys letěl s námi.“

Buck zavrtěl hlavou. „Budu se na to dívat tady. Ale až váš přítel přednese svá zjištění, měli bychom si my dva promluvit, jaké z toho mohou vyplývat souvislosti.“

„Podívej, Camerone, já nejsem nábožensky založený člověk a ty to víš. Nejspíš by mě nemělo překvapit, s čím se Tsion dneska vytasí. Je to schopný badatel a opatrný vědec, opravdu je výtečný, a navíc zanícený řečník. V něčem mi připomíná Nicolae.“

Prosím, pomyslel si Buck. Všechno, ale jenom to ne!

„Co si myslíte, že řekne?“

„Podobně jako většina ortodoxních židů dojde k závěru, že mesiáš má teprve přijít. Existuje sice několik okrajových skupin, které věří, jak jistě víš, že mesiáš už přišel, ale všichni tihle tak zvaní mesiášové nejsou v Izraeli. Někteří jsou mrtví, jiní se přestěhovali do jiných zemí. Žádný z nich rozhodně nepřinesl spravedlnost a mír, jak je to předpovězeno v Tóře. Takže, jako my všichni, i Tsion vyjde z proroctví, co jich jen nalezne, a bude nás povzbuzovat, abychom dál trpělivě čekali a byli pozorní. Bude to nepochybně povznášející řeč a člověk v ní najde inspiraci, což podle mého mínění bylo od samého začátku záměrem celého toho studijního projektu.

Také snad může mluvit o urychlení příchodu mesiáše. Některé skupinky věřících se přestěhovaly do dávných židovských osad a věří tomu, že mají svaté právo to udělat, a že se tím podaří naplnit některá proroctví o příchodu mesiáše. Jiní jsou zase tak zničení muslimským znesvěcením Chrámové hory, že znovu otevřeli a otevírají synagogy v její bezprostřední blízkosti, tak, aby ležely co nejblíže místu původního chrámu.“

„Také ale víte, že se vyskytují mnozí, kteří věří, že mesiáš již přišel,“ prohlásil opatrně Buck.

Chaim se zahleděl přes Buckovo rameno, aby se ujistil, že ho zde nenechají, když se celá suita pohnula k dopravním prostředkům, které je měly odvést zpátky do hotelu a pak na Gurionovo letiště, aby mohli odletět do Bagdádu. „Jistě, jistě, já vím, Camerone, ale spíš bych byl ochoten uvěřit tomu, že mesiáš není osoba, ale ideologie!“

Pomalu se chystal k odchodu a Buck náhle pocítil, jak je opuštěný. Uchopil Chaima za rameno. „Doktore, mesiáš, to je něco víc než jen ideologie!“

Rosenzweig se zastavil a zadíval se svému mladému příteli do tváře. „Camerone, můžeme o tom spolu diskutovat, pokud se ale chceš tak úzkostlivě držet tématu, dovol mi, abych ti něco řekl. Jestliže je mesiáš osoba, jestliže má přijít, aby přinesl mír a spravedlnost a také naději pro svět, tak potom souhlasím s těmi, kteří věří, že je už mezi námi.“

„Tomu věříte?“

„Ano, ty ne?“

„Vy věříte v mesiáše?“

„Řekl jsem jestliže, Camerone. A tady je právě to velké jestliže.“

„Jestliže je tedy mesiáš reálná osoba a má přijít, co to potom znamená?“ dožadoval se neodbytně odpovědi Buck, když se od něj již starý muž vzdaloval.

„Copak to nevidíš, Camerone? Nicolae splňuje většinu těch proroctví. Možná že všechna, tohle však není můj obor. Teď už musím jít. Tak co, uvidím tě v Babylónu?“

„Ne, vždyť jsem vám říkal –“

Rosenzweig se zastavil a obrátil se k Buckovi. „Měl jsem za to, že jsi měl na mysli, že si najdeš jinou cestu, jak se tam dostat, abys nemusel využít nabídku toho, o kom jsme si právě povídali.“

„To jsem měl, ale změnil jsem názor. Nepojedu tam. Jestliže se opravdu zamotám do práce pro některou z těch Carpathiou vlastněných tiskovin, dovedu si představit, že vyrazím do Babylónu co nevidět.“

„Co budeš dělat? Vracíš se do Států? Uvidíme se tam?“

„Ještě nevím. Ale určitě se uvidíme.“

„Camerone, usměj se na mě v tenhle historický den!“

Buckovi ale do smíchu nebylo. Celou cestu zpátky do hotelu U krále Davida šel pěšky. Recepční se ho po příchodu zeptal, jestli si ještě přeje získat informace o obchodních letech do Bagdádu, ale Buck odpověděl zamítavě, a poděkoval za ochotu.

„Jak si přejete, pane,“ zněla recepčního odpověď, „a mám tu pro vás vzkaz.“

Na obálce byla zpáteční adresa na doktora Tsiona Ben-Judaha. Buck si pospíšil do svého pokoje, teprve tam dopis otevřel a četl: „Mrzí mě, že jsem vás minulou noc opustil. Nedokázal jsem totiž s nikým mluvit. Udělal byste mi tu radost a poobědval se mnou a pak mě doprovodil do mezinárodního studia CNN? Budu čekat, jestli se ozvete.“

Buck se mrknul na hodinky. Bezpochyby bylo již pozdě. Zkusil ještě zavolat na udané číslo, ale tam mu pouze hospodyně sdělila, že rabín odešel již před dvaceti minutami. Buck uhodil rozmrzele dlaní do skříně. O jakou poctu přišel jenom tím, že šel celou cestu do hotelu pěšky, místo aby si vzal taxík! Snad by mohl zajet taxíkem do televizního studia a zastihnout Tsiona tam, až přijde z oběda. Ale nebylo to tak, že rabín si s ním chtěl popovídat, ještě než půjde jeho řeč do éteru?

Buck zvedl znovu sluchátko a ozvala se mu recepce. „Můžete mi sehnat taxi, prosím vás?“

„Samozřejmě, pane, ale právě teď pro vás přišel hovor, budete si ho chtít vzít?“

„Jistě, a počkal byste s tím taxíkem, dokud vám nezavolám zpátky?“

„Ano, pane. Zavěste, prosím, a já vám tam přepojím hovor.“

Byl to Tsion. „Doktore Ben-Judahu. Jsem tak rád, že jste zavolal! Právě jsem se vrátil.“

„Byl jsem prži tom podpisu, Bucku,“ sdělil mu Tsion svým těžkým hebrejským přízvukem, „ale zaržídil jsem to tak, aby mě nikdo neviděl a nemohl mě zpovídat.“

„Stále ještě platí vaše pozvání na oběd?“

„Ano, platí.“

„Kdy se s vámi mohu setkat a kde?“

„A co takhle prakticky hned, venku před hotelem?“

„Jsem tam hned.“

Díky, Pane, vydechl Buck, když pádil ze schodů. Dej mi, prosím, možnost, abych tomuto muži řekl, že Ty jsi mesiáš.“

V autě uchopil rabín obě Buckovy ruce do svých a přitáhl si ho blíž k sobě. „Bucku, měli jsme možnost sdílet spolu zcela mimořádný zážitek. Cítím pevné spojení mezi námi. Ale v tuhle chvíli jsem nervózní, že mám o svých zjištěních informovat svět, a potřebuji si během oběda s vámi promluvit. Bude to možné?“

Rabín dal řidiči pokyny, aby je zavezl do malé kavárny v rušné části Jeruzaléma. Tsion si nesl v podpaží veliký černý kroužkový pořadač a tlumeně promluvil hebrejsky s číšníkem. Pak již je odvedli ke stolu u okna, obklopenému květinami. Ben-Judah se podíval na hodinky, když jim přinesli jídelní lístky, gestem ruky naznačil, že je nebudou potřebovat, a opět svým rodným jazykem sdělil něco číšníkovi. Buck předpokládal, že objednal pro ně pro oba.

„Pořád se musíte prokazovat tou visačkou, aby bylo patrné, že jste novinář?“ zeptal se se smíchem rabín.

Buck spěšně strhl visačku z kapsičky saka. „Dolů to šlo podstatně líp, než když jsem si ji nasazoval, nezdá se vám?“ konstatoval se smíchem.

Tsion se k němu přidal a oba se ještě smáli, když jim číšník přinesl nenakrájený bochník ještě horkého chleba, máslo, celé kolo sýra, omáčku podobnou majonéze, mísu se zelenými jablky a čerstvé salátové okurky.

„Dovolíte mi, abych to připravil?“ ukázal Ben-Judah na talíř.

„Prosím, jak je libo.“

Rabín rozkrájel teplý chléb na velké díly, které namazal máslem a potřel majonézou, poskládal na ně plátky okurky a sýra, potom na okraj talíře položil kousky rozkrájeného jablka a posunul talíř před Bucka.

Buck čekal, až si rabín připraví talíř i pro sebe. „Prosím vás, nečekejte na mě. Jezte, dokud je chléb teplý.“

Buck na krátkou chvíli sklonil hlavu a znovu se modlil za duši Tsiona Ben-Judaha. Potom pozvedl oči a zvedl k ústům připravenou pochoutku.

„Jste zvyklý se modlit,“ poznamenal Tsion a dál si připravoval pokrm.

„To jsem,“ přiznal Buck. Dál se v duchu modlil a uvažoval, jestli je teď ta správná chvíle začít mluvit o tom, co měl na srdci. Může se mu snad podařit tohoto muže ovlivnit ve stejnou hodinu, kdy se chystá seznámit svět s výsledky svého bádání? Napadlo ho, jestli se náhodou nezbláznil. Vzápětí si povšiml, že se rabín čemusi směje.

„Co se děje, Tsione?“

„Ale jenom jsem si vybavil jednoho Američana, se kterým jsem se zde také dělil o jídlo. Byl tady na pozvání jedné nadace a chtěl si prohlédnout zajímavosti ve městě, já jsem ho měl zabavit. Ve státech patřil k vůdčím náboženským osobnostem. Víte, my všichni se tady vždycky dost otáčíme, aby se turisti cítili, že jsou vítáni.“ Buck souhlasně přikývl.

„Udělal jsem tu chybu, že jsem se ho zeptal, jestli nechce vyzkoušet jednu z mých oblíbených specialit, sendvič se zeleninou a sýrem. Buď mu dělal potíže můj akcent, nebo mi rozuměl, ale ta nabídka mu nebyla právě po chuti. Zdvořile se uklonil a objednal si něco, na co byl asi zvyklý. Vybavuji si, že to byly syrské chlebové placky s garnáty. Já jsem ale hebrejsky požádal číšníka, aby ještě navíc přinesl jednu porci toho, co jsem si dal já. Pravděpodobně jsem očekával, že se dostaví to, co nazývám faktorem gastronomické žárlivosti. Dlouho to netrvalo a ten člověk odsunul svůj talíř stranou a začal ochutnávat to, co jsem objednal já.“

Buck se upřímně zasmál. „A teď jste si to zjednodušil a objednal jste to rovnou.“

„Přesně tak.“

Než se rabín pustil do jídla, také se potichu pomodlil.

„Nestihl jsem snídani,“ vysvětloval Buck a pozvedl oceňujícím gestem chlebové sousto.

Tsion Ben-Judah zářil, jak mu chutnalo. „Je to dokonalé!“ ocenil svůj výběr. „Mezinárodní přísloví praví, že hlad je nejlepší kuchař.“

Buck s tím nemohl než souhlasit. Bude se muset držet zpátky, aby se nepřejedl, s čímž měl ve skutečnosti zřídkakdy problémy. „Tsione,“ odhodlal se konečně k otázce, „chtěl jste jen získat něčí společnost předtím, než začnete mluvit do éteru, nebo jste měl na srdci něco mimořádného, o čem jste si chtěl promluvit?“

„Bylo to něco specifického,“ přiznal rabín a podíval se na hodinky. „Mimochodem, jak vypadají mé vlasy?“

„Prima. Nejspíš vám kartáčem vyhladí ten vytlačený kroužek po klobouku, zatímco vám budou dělat make-up.“

„To máte pravdu – make-up. Úplně jsem na to zapomněl. Není divu, že mě tam chtějí mít tak brzy.“

Ben-Judah znovu zkontroloval, kolik mají času, pak odsunul talíř stranou a na stůl položil desky kroužkového bloku s poznámkami. Desky obsahovaly deset centimetrů silnou složku stránek rukopisu. „Mám toho ještě několikrát víc v kanceláři,“ řekl s jistým zalíbením. „Tohle je však taková esence, závěry a výsledky mého tříletého vyčerpávajícího – v obou smyslech toho slova – bádání. Podílel se na něm tým mladých studentů, kteří pro mě znamenali zcela neodmyslitelnou pomoc.“

„Doufám, že neuvažujete o tom, že byste to během té hodiny všechno přečetl, že ne?“

„To ne!“ zasmál se Ben-Judah. „Tohle je to, co byste asi nazval nápovědou. Kdyby mi vypadla paměť, vytáhnu nápovědu. Ani by nezáleželo na tom, kde bych to otevřel, všude je něco, o čem bych mohl začít mluvit. Možná by vás mohlo zajímat, že všechno, o čem budu v televizi mluvit, jsem se naučil zpaměti.“

„A to vydá na hodinu?“

„Ještě před třemi lety mi to připadalo taky absurdní. Teď vím, že bych o tom dokázal mluvit bez poznámek mnohem déle než hodinu. Budu se ale muset držet plánu, abych dodržel čas. Kdybych začal příliš zeširoka, tak se ke konci nedostanu nikdy.“

„A přesto si budete brát poznámky s sebou?“

„Věřím si, Bucku, ale rozhodně nejsem blázen. Většinu svého života jsem strávil mluvením na veřejnosti, ale přinejmenším polovinu té doby jsem mluvil hebrejsky. Stanice CNN se svým mezinárodním publikem dává přednost angličtině, takže tím se to pro mě komplikuje, a byl bych hrozně nerad, kdybych ztratil nit.“

„Je mi jasné, že to zvládnete bez problémů.“

„Takže teď jste splnil požadavky na váš podíl na konverzaci!“ zakřenil se rabín. „Starat se o vás při jídle se dá zařadit mezi činnosti, na kterých se dá vydělat.“

„Takže jste potřeboval jenom roztleskávače?“

Zdálo se, že rabín o tom výrazu z amerických sportovních stadiónů chvilku uvažuje, ale Buck předpokládal, že jeho význam je z kontextu patrný. „Je to tak,“ přiznal Ben-Judah. „A teď bych se vás, vy ‚roztleskávači‘, na něco zeptal. Pokud se vám to bude zdát příliš osobní, můžete se odpovědi vyhnout.“

Buck rozpřáhl ruce na znamení, že je přístupný jakékoli otázce.

„Včera v noci jste se mě ptal na závěry v otázce příchodu mesiáše, a já jsem vás v podstatě odbyl tím, že si budete muset počkat, až to uslyší i ostatní lidi na světě. Dovolte mi však, abych stejnou otázku položil i já vám.“

Sláva Pánubohu, pomyslel si Buck. „Kolik času na to máme?“

„Asi tak dvacet minut. Pokud by to zabralo víc, můžeme pokračovat během jízdy autem do studia. A snad i během líčení.“

Rabín se pousmál vlastnímu pokusu o žert, ale to už Buck začal s vyprávěním svého příběhu. „Víte už o tom, že během toho ruského útoku na Izrael jsem byl v jednom vojenském kibucu.“

Ben-Judah přikývl. „To bylo toho dne, kdy jste se rozloučil s agnosticismem.“

„Přesně tak. Navíc toho dne, kdy došlo k těm zmizením, jsem byl na palubě letadla směřujícího do Londýna.“

„O tom jste se nezmiňoval.“

To už se Buck dostal do ráže a pustil se do vyprávění o historii své duchovní cesty. Skončil svou řeč, až když rabína nalíčili a on nervózně poposedával na židli v předsálí vysílací místnosti. „Nebyl jsem vůbec k zastavení, viďte?“ vrátil se Buck zase na zem. „Uvědomuji si, že jsem toho po vás chtěl příliš. Nutil jsem vás, abyste předstíral pozornost, když jste jistě musel myslet na to, jak budete prezentovat své závěry.“

„Ale ne, Bucku,“ řekl rabín pohnutým hlasem. „Měl bych to dokázat odříkat i ze spaní. Kdybych se snažil, takhle na poslední chvíli, si toho nacpat do hlavy ještě víc, vypadlo by mi to nejspíš všechno.“

Takže takhle to tedy bylo? napadlo Bucka. Odezvy se zřejmě nedočká žádné. A rabín mu za upřímnost taky nejspíš nepoděkuje. Ale neoznačí ho ani za blázna?

Po dlouhé odmlce Tsion znovu promluvil. „Bucku, moc si vážím toho, že jste se se mnou o to podělil.“

To už se dovnitř protáhla mladá žena, jež měla na zadku připnutou sadu s bateriemi, v uchu sluchátko a před ústy malý mikrofon. „Doktore Ben-Judahu,“ oslovila zdvořile rabína, „jsme přichystáni ve studiu na hlasovou zkoušku a za devadesát sekund byste měl jít do éteru.“

„Jsem připravený,“ prohlásil Ben-Judah, ale ani se nepohnul.

Děvče chvíli váhalo a tvářilo se pochybovačně. Bylo patrné, že není zvyklá na to, aby ji lidé, s nimiž se bude něco točit, bez odmlouvání nervózně nenásledovali. Nakonec opustila místnost.

Tsion Ben-Judah povstal, desky s poznámkami v podpaží, a otevřel dveře. Zastavil se s rukou položenou na otočném knoflíku dveří. „A teď, Bucku Williamsi, kdybyste byl tak laskav a něco pro mě udělal, až tady budete čekat.“

„Můžete se spolehnout.“

„Poznal jsem vás jako muže, který nemá s modlitbou potíže. Pomodlil byste se za to, abych mluvil tak, jak to Bůh po mně žádá?“

Buck pozvedl zaťatou pěst v gestu, které mělo jeho nového přítele povzbudit, a rozhodně kývl hlavou.

„Chtěl byste stroj převzít?“ zeptal se Rayford prvního důstojníka. „Abych řekl pravdu, tak bych moc rád, kdybych se mohl podívat na tu zvláštní relaci CNN.“

„Rozumím. Myslíte záležitost s rabínem?“

„Přesně tu.“

První důstojník zavrtěl hlavou. „To by mě uspalo natotata.“

Rayford vyšel z pilotní kabiny, ale otrávilo jej, když zjistil, že televize v hlavní kabině je vypnutá. Rozhodl se, že přejde do zadní části, kde se kolem dalšího televizoru shromažďovali ostatní pohlaváři spolu se zástupci médií. Ale ještě než stačil vyjít z Carpathiova konferenčního sálu, Nicolae si ho všiml. „Kapitáne Steele! Prosím vás, zdržte se tady s námi pár minut.“

„Jistě, pane, ale doufal jsem, že chytnu –“

„Samozřejmě, tu relaci o mesiášovi, viďte? Tak to zapněte.“

Někdo přístroj zapnul a vyladil program mezinárodního studia stanice CNN. „Musím vám sdělit,“ oznámil zvýšeným hlasem Carpathia, aby ho všichni v místnosti slyšeli, „náš kapitán věří tomu, že mesiášem byl Ježíš Kristus.“

Chaim Rosenzweig na to reagoval poněkud rozverně. „Abych byl upřímný, tak jako žid, který se nehlásí k žádnému náboženství, mám dojem, že Nicolae splňuje větší množství proroctví, než tomu bylo u Ježíše.“

Rayford se naježil. Co je to za rouhání! Uvědomoval si, že Buck má Rosenzweiga rád a že ho respektuje, ale tahle věta tedy stála za to. „Neurazte se, pane, ale pochybuji, že by mnoho židů mohlo věřit v mesiáše – i když si myslí, že má teprve přijít – který se narodil jinde než ve Svaté zemi.“

„A podívejme se,“ pokračoval žertovným tónem Rosenzweig. „Já tedy k žádným pozorným studentům ortodoxie nikdy nepatřil. Ale tenhle muž,“ dodal a ukázal na Tsiona Ben-Judaha, kterého právě na obrazovce představovali, „to je náboženský badatel, jakého hledáte. Po třech letech intenzivního studia by měl být schopen stanovit, jakou kvalifikaci má mesiáš mít.“

O to bych se chtěl vsadit, pomyslel si Rayford. Postavil se do rohu a opřel se o stěnu, aby nepřekážel procházejícím. Carpathia si svlékl sako od obleku a letuška se ihned postarala o to, aby mu ho pověsila. Povolil si kravatu, vyhrnul si rukávy u košile, posadil se před televizi a v ruce točil sklenicí s čerstvou minerálkou. Můj šéf zjevně považuje nadcházející hodinu za příjemné rozptýlení, pomyslel si Rayford.

Hlas komentátora, který byl mimo záběr, právě oznamoval, že: „Hlediska a názory, jež zazní při tomto vysílání, nemusí nutně odrážet postoj mezinárodního studia CNN a stanic, které program převzaly.“

Rayford pokládal doktora Ben-Judaha za jednu z nejtalentovanějších osob, kterou kdy zažil ve sféře komunikace s veřejností. Díval se přímo do kamery, a přestože mluvil se silným akcentem, hovořil zvolna a vyjadřoval se dostatečně jasně, aby mu bylo rozumět. Především však Rayfordovi neušlo nadšení a vášnivá oddanost tématu. Rozhodně však Rayford očekával někoho jiného. Představoval si rabína z dávných dob, s bílým vousem, sklánějícího se nad plesnivými rukopisy, se silnými skly brýlí, porovnávajícího své poznámky s textem rukopisů.

Naproti tomu Ben-Judah, po krátkém představení sebe a celého projektu, při němž se on i jeho tým věnovali studijním pracem, začal příslibem. „Došel jsem k závěru, že můžeme poznat bez jakýchkoli stínů pochybností totožnost našeho mesiáše. Bible nám přináší jasná proroctví, předpoklady a předpovědi, které může kdy v lidském rodu splňovat jen jediná osoba. Sledujte mé vývody a uvidíme, jestli dojdete ke stejným závěrům jako já, přičemž bychom měli zjistit, zda mesiáš je reálná postava, zda už přišel na svět, nebo zda přijít teprve má.“

Rabín Ben-Judah prohlásil, že on i jeho tým strávili takřka celý první rok výzkumů tím, že porovnávali přesnost údajů, uváděných dvěma badateli, Edersheimem a Lecturerem, s původním řeckým překladem Starého zákona – Septuagintou. Edersheim uvádí, že v Písmu je obsaženo 456 pasáží týkajících se mesiáše, a ty jsou ještě podpořeny 558 odkazy v nejstarších rabínských rukopisech.

„Nyní,“ řekl s úsměvem rabín, „slibuji, že už vás nebudu nudit statistickými údaji, přesto mi však dovolte prohlásit, že mnohé prorocké pasáže se opakují, a některé jsou nejasné. Ale na základě našich studií můžeme konstatovat, že existuje přinejmenším 109 zvláštních a samostatných proroctví, jež musí mesiáš splňovat. Vyžadují muže tak mimořádného, s tak neobyčejným životním příběhem, že jsou vyloučeni všichni, kdo by tu úlohu chtěli jen předstírat.

Je samozřejmé, že v tomto krátkém čase nemohu uvádět všechna z těch více než sta proroctví. Budu se zabývat jen těmi nezřejmějšími a nejspecifičtějšími. Konzultovali jsme naši práci s matematikem a požádali jsme ho, aby nám vypočítal pravděpodobnost jen u dvaceti ze sto devíti proroctví, jimž by vyhovoval jeden jediný člověk. Dospěl k výsledku, že je to pravděpodobné v poměru jedna k jednomu quadrilionu, stopětadvaceti trilionům, což je pro vaši představu číslo v řádu reprezentovaném pětadvaceti nulami!“

Ben-Judah tak podal, alespoň podle Rayfordova mínění, brilantní příklad, jak snadno někoho identifikovat na základě pouhých několika zjevných znaků. „S ohledem na dnešní populaci této planety, která čítá počet lidí v řádu několika miliard, můžete dát do pošty lístek, obsahující pouze několik význačných znaků adresáta, a přesto to bude on, kdo ho obdrží. Vyloučíte většinu ostatních obyvatel světa, pokud ho pošlete do Izraele. Dále výběr zúžíte, pošlete-li ho do Jeruzaléma. Omezíte výběr potenciálního příjemce na naprostý zlomek populace, pošlete-li ho na jedno číslo v určité ulici. A když uvedete ještě jméno a příjmení, vyloučili jste adresáta jako jediného z miliard ostatních lidí. A já věřím, že přesně toto je záměrem proroctví, týkajících se mesiáše. Neustále eliminují a eliminují, až vyjde jedna jediná osoba, která kdy může splnit jejich požadavky.“

Doktor Ben-Judah byl tak zaujatý výkladem, že všichni na palubě letadla přestali mluvit, přecházet, dokonce seděli bez pohnutí na svých sedadlech. I sám Nicolae Carpathia, s výjimkou občasného usrknutí ze sklenice a zakroužení ledu, se skoro nepohnul. Rayfordovi se zdálo, že samotného generálního tajemníka zarazila pozornost, kterou na sebe Ben-Judah strhl.

Tak, aby co nejméně vyrušoval, se Rayford omluvil a spěšně proklouzl zpátky do pilotní kabiny. Položil zlehka ruku na rameno prvního důstojníka a naklonil se k němu, aby mu řekl pár slov, a první důstojník si stáhnul sluchátko z levého ucha.

„Rád bych, aby se tenhle stroj nedotkl země dřív než pět minut po celé hodině,“ oznámil svému podřízenému.

„Máme rozpis na přistání na dvě minuty do celé, kapitáne, a čas máme velmi dobrý.“

„Udělejte veškerá nastavení, která jsou potřeba,“ prohlásil kategoricky Rayford.

„Rozumím,“ potvrdil první důstojník rozkaz a natáhl se po ovládání rádiového spojení. „Věži Bagdád. Tady je Jednička Světového společenství, přijímám.“

„Tady je věž Bagdád, Jedničko, pokračujte.“

„Snižujeme rychlost o pár kilometrů a stanovujeme nový čas přistání v celou hodinu a pět minut.“

„Jedničko, rozumím. Máte potíže?“

„Věži, bez problémů. Pouze provádíme zkušební režim s novým strojem.“

První důstojník vzhlédl k Rayfordovi, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Kapitán dal jen vztyčeným palcem ruky najevo spokojenost a pospíchal zpátky k televizi.

Zatímco Buck čekal, ponořil se do modlitby. Osazenstvo studia se již před chvílí shromáždilo před monitory. V místnosti ustal obvyklý šum provázející přenos a lidé se nedokázali odtrhnout od vysílaní. Buck se pokusil překonat vzrůstající neklid tím, že vytáhl z kapsy zápisník a pero a snažil se zachytit rabínovy podstatné myšlenky. Bylo však takřka beznadějné držet krok s rabínovým výkladem, který uváděl texty jednoho proroctví za druhým.

„Přitom mesiáš není určen jen několika málo znaky,“ říkal právě Ben-Judah. „My židé jsme se těšili na jeho příchod, modlili se za něj a toužebně ho očekávali po celá staletí, a přesto jsme přestali se studiem mnoha významných identifikačních znaků obsažených v našem Písmu. Mnohé jsme ignorovali a mnoha jiným zase dávali přednost, a to v takovém rozsahu, že se nyní nemůžeme dočkat politického vůdce, který napraví zlo, přinese spravedlnost a přislíbí mír.“

Chaim Rosenzweig přistoupil ke Carpathiovi, plácnul jej po zádech, otočil se k ostatním a rozzářil se. Téměř nikdo si jeho počínání nevšímal, a sám Carpathia ho zcela ignoroval.

„Někteří věří tomu, že mesiáš obnoví pořádek v té míře, v jaké byl ve slavných dobách krále Šalomouna,“ pokračoval Ben-Judah. „Jiní věří tomu, že se mesiáši podaří zavést nové uspořádání, které vyústí v království, jaké nemá obdoby. A přitom samotná proroctví nám říkají, co mesiáš udělá. Ve zbývajícím čase prozkoumejme alespoň některá z nich.“

Buck měl pocit, že na kratičký okamžik zachytil obraz toho, co mělo následovat. Buď byl Ježíš mesiášem, vyvoleným mezi všemi, naplněním božího slova, nebo by nemohl obstát při podrobnějším zkoumání všech záznamů. Pokud bylo možné, že pouze jeden muž může vyhovět všem proroctvím, musel to být Ježíš. Nezdálo se, že by se rabín chystal využít textu Nového zákona, aby se pokusil přesvědčit z jeho hlediska nejvýznamnější část posluchačů, to znamená židy. Takže proroctví předcházející o celá staletí Kristovo narození by měla být dostatečně jasná, aby z nich vyplynul tento závěr – jestliže byl tím, ke kterému Tsion skutečně směřoval.

Doktor Ben-Judah seděl na rohu stolu, na němž měl rozloženy stovky stránek závěrů ze své studijní práce. Kamera teď zblízka zabírala jeho výrazné rysy tváře. „Jednou z prvních kvalifikací mesiáše, kterou uznávají učenci od samého začátku, je, že by jeho zrození mělo pocházet z neposkvrněného početí. Dnes víme, že ženy nemohou vyprodukovat ‚sémě‘ potřebné pro početí – oplodnění vajíčka může provést pouze muž. Takže se muselo jednat o nadpřirozené zrození, jak je předpovězeno v proroctví Izajášově, v kapitole 7, verši 14: ‚Proto vám dá znamení sám panovník: Hle, panna počne a porodí syna a dá mu jméno Immanuel, to je S námi Bůh‘.

Náš mesiáš musí být narozen z ženy bez mužovy pomoci, neboť musí být spravedlivý. Všechny ostatní lidské bytosti se zrodí ze sémě svého lidského otce, takže Adamovo sémě viny na ně přejde. Ne tak u mesiáše, zrozeného z panny.

Náš mesiáš musí být zrozený v mimořádně vzácné pokrevní posloupnosti. Víme, že musí být zrozen z ženy, která musí být pokrevně spřízněna s předky, mezi nimiž budou mnozí otcové Izraele. Sám Bůh vyeliminoval z této výlučné posloupnosti miliardy lidí, takže identita mesiáše bude nezpochybnitelná.

Zaprvé Bůh vyloučil dvě třetiny světové populace tím, že vyvolil Abrahama, který pocházel ze Šéma, jednoho ze tří synů Noemových. Z dvou synů Abrahamových zvolil Bůh Izáka, takže eliminoval polovinu genetického odkazu Abrahamova. Jeden ze dvou Izákových synů, Jákob, získal požehnání, ale předal ho dál pouze jednomu ze svých dvanácti synů – Judovi. Tím jsou vyloučeny další miliony synů Izraele. Prorok Izajáš o mnoho let později označil krále Davida jako dalšího, jehož potomkem mesiáš bude, když předpověděl, že bude ‚pocházet z kořene Jišajova‘. A Davidův otec Jišaj pocházel z rodu Judova.

Mesiáš se navíc musí podle proroka Micheáše narodit v Betlémě.“ Rabín se sklonil k pasáži ve svých poznámkách a četl: „‚A ty, Betléme efratský, ačkoli jsi nejmenší mezi judskými rody, z tebe mi vzejde ten, jenž bude vládcem v Izraeli, jehož původ je od pradávna, ode dnů věčných‘.“

Chaim Rosenzweig pocházel nervózně po sále, a byl jediný, kdo v celém letadle nesledoval zcela klidně televizní přenos. Rayford měl nepříjemný pocit, že ten starý muž ze sebe dělá blázna, a doufal, že tomu obrazu ještě nějakým způsobem nenapomůže. Opak byl však pravdou. „Nicolae,“ oslovil Chaim Carpathiu, „ty ses určitě narodil v Betlémě a pak tě přenesli do Kluže, není to tak? Chachacha!“

Ostatní v sále ho syčením vyzývali k mlčení, ale Carpathia se konečně opřel v židli, jakoby si náhle něco uvědomil. „Už vím, kam tenhle rabín míří!“ prohlásil nahlas. „Copak to nevidíte? Je to jasné jako to, že má nos mezi očima.“

Já to vidím, pomyslel si Rayford. A mělo by to být jasné více lidem než jenom vám, velevážený pane Carpathio.

„Hodlá prohlásit za mesiáše sebe sama!“ vykřikl Carpathia. „Nejspíš se narodil v Betlémě, a kdopak ví, s kým je pokrevně spřízněný? Většina lidí popírá, že se narodili mimo manželství, ale možná, že právě tohle je jeho případ. Může prohlásit, že jeho matka nepoznala před jeho narozením muže, a ejhle, židi mají svého mesiáše!“

„Ale, ale,“ zvážněl náhle Rosenzweig. „Mluvíš o mém drahém příteli. Nikdy by takovou věc neprohlásil.“

„Pozorně se dívej a uvidíš,“ prohlásil velmi nezdvořilým tónem Carpathia.

Do místnosti nakoukl steward a zašeptal: „Telefon pro vás, pane generální tajemníku.“

„Kdo je to?“

„Vaše asistentka volá z New Yorku.“

„A která?“

„Slečna Durhamová.“

„Ať po vás pošle vzkaz.“ přikázal Carpathia a obrátil se zpátky k obrazovce, kde rabín Ben-Judah pokračoval ve výkladu. „Jako dítě bude muset mesiáš odejít do Egypta, protože prorok Ozeáš říká, že z Egypta ho Bůh povolá. Izajáš v kapitole 9, ve verších l až 2 naznačuje, že mesiáš bude přinášet svou zvěst ponejvíce v Galileji.

Jedno z proroctví, které my židé nemáme v lásce a máme sklon ho ignorovat, mluví o tom, že mesiáš bude vlastním lidem odmítnut. V proroctví Izajášově se praví: ‚Byl v opovržení, kdekdo se ho zřekl, muž plný bolesti, zkoušený nemocemi, jako ten, před nímž si člověk zakryje tvář, tak opovržený, že jsme si ho nevážili‘.“

Rabín se podíval na hodinky. „Čas, který mám vyměřený, se krátí,“ prohlásil s lítostí v hlase. „Takže chci jen v rychlosti projít několik málo zcela zřejmých proroctví a sdělit vám, k jakému závěru jsem dospěl. V prorockých knihách Izajáš i Malachiáš předpovídají, že mesiáše bude předcházet předchůdce. V knize žalmů se říká, že mesiáše zradí jeho přítel. V Zachariášově proroctví pak, že bude zrazen za třicet stříbrňáků. Tamtéž se dodává, že lidé se budou dívat na toho, kterého prokláli.

V knize Žalmů se prorokuje: ‚Pasou se na mně svým zrakem. Dělí se o mé roucho, losují o můj oděv‘. A dále se prorokuje, že si může spočítat všechny své kosti, žádná z nich nebude zlomená.

V proroctví Izajášově se také říká, že: ‚Byl mu dán hrob se svévolníky, s boháčem smrt našel, ačkoli se nedopustil násilí a v jeho ústech nebylo lsti‘. V žalmech čteme, že měl být vzkříšen z mrtvých.

Kdybych měl více času, mohl bych se s vámi podělit o tucty dalších proroctví, zapsaných na starých hebrejských svitcích, které známe jako Písmo, kde je všude uvedena nejrůznější kvalifikace mesiáše. Na konci tohoto vysílání uvedu telefonní číslo, takže si budete moci objednat tištěný materiál o provedené studii. Ten studijní text vás přesvědčí o tom, že jsme si zcela nepochybně jisti, že pouze jediná osoba může být oním Pomazaným od Jehovy.

Dovolte mi, abych zakončil svůj výklad prohlášením, že ty tři roky, které jsem zasvětil pátrání v posvátných textech Mojžíšových a proroků, byly ty, v nichž se mi v mém životě dostalo největšího zadostiučinění. Svá studia jsem rozšířil na knihy pojednávající o historii, a o další posvátné texty včetně Nového zákona nežidů, a to tak, abych zkombinoval každý záznam, který jsem jen mohl nalézt, s tím, zda kdy vůbec žil někdo vyhovující mesiášově určení. A já se ptám: existuje opravdu jeden člověk, jenž se narodil v Betlémě z panny, je pokrevně spřízněný s králem Davidem, má původ sahající až praotci Abrahamovi, někdo, kdo byl odveden do Egypta, povolán zpět, aby kázal v Galileji, někdo, před nímž působil jiný kazatel, člověk zavržený božím lidem, zrazený za třicet stříbrňáků, proklatý, aniž měl zlomené kosti, jenž měl stejný hrob s bohatým a byl vzkříšen z mrtvých?

Podle jednoho největších hebrejských proroků, Daniela, uplyne přesně 483 let od rozhodnutí znovu vystavět hradby a město Jeruzalém ‚ve svízelných dobách‘ a dobou, kdy ‚pomazaný bude zahlazen a nebude již‘.

Ben-Judah pohlédl přímo do kamery. „Přesně 483 let od nového vybudování Jeruzaléma a jeho hradeb vydal Ježíš Kristus Nazaretský sám sebe lidu Izraele. Vjel do města na oslu, aby rozjásal lid, právě tak, jak to předpověděl prorok Zacharjáš: ‚Rozjásej se, siónská dcero, dcero jeruzalémská, propukni v hlahol! Hle přichází k tobě tvůj král, spravedlivý a zachráněný, pokořený, jede na oslu, na oslátku, osličím mláděti.‘“

Buck vyskočil z polstrované lavice v předsálí vysílací místnosti, stál a bez pohnutí sledoval monitor. Ostatní pracovníci studia se zde shromáždili již dříve a Buck, aniž by chtěl, slyšel sám sebe, jak volá: „Ano! Pokračujte, Tsione! Vyslovil jste to, amen!“ Buck slyšel, jak dole v hale zvoní telefony, přestože rabín ještě neuvedl telefonní číslo.

„Ježíš Kristus je mesiáš!“ dospěl k závěru rabín. „Není jiné volby. Již dříve jsem dospěl k této odpovědi, ale obával jsem se podle toho jednat, a mnoho nechybělo, bylo by i pro mě příliš pozdě. Ježíš přišel, aby vyvedl své věrné, aby je vzal sebou na nebesa, jak slíbil. Nebyl jsem mezi nimi, neboť jsem byl oslabený. Ale od té doby jsem Jej pro sebe přijal jako Spasitele. Během sedmi let se navrátí zpět! Buďte připraveni!“

Náhle se televizní studio probudilo k životu. Volali ortodoxní rabíni, rozlícení Izraelci bušili na dveře, technici ve studiu nervózně pokukovali po někom, kdo řekne, aby přerušili vysílání.

„Tady je číslo, na které můžete volat pro další informace,“ oznámil rabín Ben-Judah. „Pokud se neobjeví na obrazovce, dovolte mi, abych ho uvedl.“ A také to udělal právě ve chvíli, kdy režiséři dávali kameramanům pokyn, aby skončili přenos. „Ježíš Nazaretský, syn Josefův, je mesiášem!“ stačil ještě zvolat Tsion Ben-Judah, a obrazovka oslepla.

Rabín si posbíral své poznámky zpět do složky a s rozrušeným výrazem ve tváři se rozhlížel, zda nezahlédne Bucka.

„Jsem tady, bratře!“ volal Buck, už když vbíhal do studia. „Kde máte auto?“

„Parkuje u zadního traktu, a řidič stále ještě netuší proč!“

Vedoucí studia vtrhli do vysílací místnosti. „Počkejte! Lidi se potřebují s vámi setkat!“

Rabín se s váháním podíval na Bucka. „Co jestli touží po Kristu?“

„Mohou vám zavolat!“ ujistil ho na odchodu Buck. „Teď vás hodlám tady odtud dostat!“

Vyběhli ven zadními dveřmi a ocitli se na parkovišti za budovou, určeném pro zaměstnance. Po mercedesu však nebylo ani vidu. Konečně si všimli, jak z vozu zaparkovaného přes ulici vyskočil rabínův řidič a mává a volá na ně. Buck s Tsionem se k němu rozběhli jako o překot.

„Tak to tedy byla studená sprcha,“ uzavřel Nicolae Carpathia. „Dal bych přednost tomu, aby prohlásil za mesiáše sám sebe. Tohle je stará písnička. Tomu mýtu věří hromada lidí. Takže teď mají konvertitu z řad předních hebrejských rabínů. To je tedy trefa.“

To tedy je, pomyslel si Rayford, když zamířil zpátky do pilotní kabiny, aby se připravil na přistání.

Buck se cítil nesvůj v malém bytě Tsiona Ben-Judaha, kde manželka rabína v slzách objala, a pak se i se svými dětmi posadila v jiné místnosti, odkud se ozývaly tlumené vzlyky. „Stojím za tebou, Tsione,“ ozval se odtamtud její hlas. „Ale život máme zničený!“

Tsion zdvihl telefon a pokynul Buckovi, aby si vzal paralelní sluchátko v druhém pokoji a paní Ben-Judahová se pokoušela ztišit, aby nerušila hovor.

„Ano, tady je rabín Ben-Judah.“

„Tady je Eli. Mluvil jsem s vámi včera v noci.“

„Jistě! Jak jste získal mé číslo?“

„Volal jsem na číslo, které jste uváděl v tom přenosu, a studentka, která to vzala, mi ho dala. Podařilo se mi ji nějak přesvědčit, kdo jsem.“

„Je to fajn, slyšet vás v telefonu.“

„Raduji se s vámi, Tsione, můj bratře v následování Ježíše Krista. Mnoho jich Jej přijalo již během našeho kázání zde v Jeruzalémě. Podařilo se nám uspořádat setkání pro nové věřící na stadionu Teddyho Kolleka. Přišel byste a připojil se k nám?“

„Abych byl upřímný, Eli, bojím se o bezpečí své rodiny a nakonec i o sebe.“

„Nemějte strach. Mojše a já rozhlásíme, že kdokoli se pokusí ohrozit vás, bude mít co do činění s námi. A mám za to, že naše pověst je v tomto ohledu dostatečně výmluvná.“

(18)

O osmnáct měsíců později

V Chicagu bylo mrazivo. Rayford Steele vytáhl z šatníku svou silnou bundu s kožešinovou podšívkou. Nesnášel představu, že se s ní bude tahat po letišti, ale nutně ji potřeboval, jen aby se dostal z domu do auta a z auta do letištní haly. Už měsíce to bylo jediné, co mohl udělat, chtěl-li podívat na sebe do zrcadla, když se oblékal do práce. Často si na sebe kapitánskou uniformu Jedničky Světového společenství s nevkusnými zlatými prýmky a knoflíky na tmavomodrém podkladu ani nevzal, a jen si ji spakoval s sebou. Po pravdě řečeno by to byla švihácká a pouze nepatrně formální a honosná uniforma, kdyby nebyla křiklavou připomínkou toho, že pracuje pro ďábla.

Trvalé vypětí z toho, že bydlí v Chicagu, ale startuje z New Yorku, už poznamenalo Rayfordův obličej. „Mám o tebe strach, tati,“ posteskla si mu Chloe víc než jednou. Dokonce mu už i nabídla, že se s ním přestěhuje do New Yorku, zvláště když se tam Buck před několika měsíci přesunul. Rayford věděl, že se Buckovi a Chloe po sobě navzájem hrozně stýská, ale měl své důvody, kvůli kterým chtěl zůstat v Chicagu, jak nejdéle to půjde. A Amanda Whiteová nebyla mezi nejposlednějšími.

„Já se snad ožením dřív než ty vdáš, jestli si Buck trochu nepospíší. Už tě alespoň někdy držel za ruku?“

Chloe zrudla. „To bys chtěl vědět, viď? Je úplný začátečník, tati. Ještě nikdy předtím nebyl zamilovaný.“

„A ty snad ano?“

„Myslela jsem, že ano, dokud jsem nepoznala Bucka. Už jsme mluvili o budoucnosti a tak o všem. On mi jen ještě nepoložil tu správnou otázku.“

Rayford si nasadil čepici a postavil se před zrcadlo s kožešinovou bundou přehozenou přes rameno. Zašklebil se na sebe, vzdychl si a zavrtěl hlavou. „Zavřeme tady ten dům od zítřka za čtrnáct dní,“ oznámil jí. „A pak buď pojedeš se mnou do Nového Babylónu, nebo se osamostatníš. Buck by nám určitě všem ulehčil trochu život, kdyby byl o maličko rozhodnější.“

„Já ho v žádném případě nebudu do ničeho tlačit, tati. To, že jsme teď od sebe, je pro nás užitečná zkouška. A hrozně nerada bych tu nechala Bruce samotného v Nové naději.“

„Těžko můžeš říct, že by Bruce byl osamělý. Sbor je teď početnější než kdy předtím, a ten podzemní kryt už se moc dlouho neutají. Teď už musí být větší než samotný kostel.“

I Bruce Barnes měl za sebou spoustu cest. Vypracoval program domácích církevních sborů, což byly malé skupinky, které se scházely na všech předměstích a po celém státě a připravovaly se na den, kdy shromažďování „posvěcených“, jak Bruce své ovečky s oblibou nazýval, bude postaveno mimo zákon. Už to na sebe nedá dlouho čekat. Bruce projezdil celý svět, spojoval malé skupinky věřících, s čímž začal v Izraeli, a dohlédl na to, že bohoslužby dvou jeruzalémských svědků a rabína Tsiona Ben-Judaha se rozrostly natolik, že by zaplnily největší stadion na světě.

Oněch 144 000 židovských evangelistů už bylo zastoupeno ve všech zemích a často se dostávali do komunit vysokých škol a univerzit. Miliony a miliony lidí se stali věřícími, ale s tím, jak víra nabývala na síle, rozšiřovalo se i násilí a zločinnost.

Už se objevily i první snahy ze strany pobočky vlády Světového společenství pro Severní Ameriku se sídlem v hlavním městě Washingtonu, přeměnit všechny kostely na oficiální sbory církve, která se teď nazývala Církev babylónské světové víry. Toto jednotné náboženství pro celý svět mělo jako svou hlavu papeže Petra, dříve Petera Mathewse ze Spojených států. Zavedl pojem „nová éra tolerance a jednoty“ mezi nejvýznamnějšími náboženstvími. Největšími nepřáteli Církve babylónské světové víry, která převzala Vatikán jako svoje sídlo, byly právě miliony lidí, kteří věřili, že Ježíš je jedinou cestou vedoucí k Bohu.

Říci absolutisticky, napsal Pontifex Maximus Petr v ediktu Církve babylónské víry, že židovská a protestantská bible, které obsahují pouze Starý, případně Nový zákon, jsou konečnou autoritou pro praktikování víry, představuje nejvyšší míru netolerance a nejednoty. Ono tvrzení se protiví všemu, čeho jsme dosáhli, a přidržuje se falešné doktríny, a je tudíž považováno za kacířské.

Pontifex Maximus Petr tak hodil do jednoho pytle ortodoxní židy a nové věřící v Krista. Problémy mu dělal stejnou měrou jak nově vybudovaný chrám a jeho návrat k obětinám, tak i miliony a miliony, které přestoupily na víru v Krista. A ironií bylo, že nový papež měl podivné spojence, kteří s ním táhli za jeden provaz proti novému chrámu. Eli a Mojše, kteří se během doby stali světoznámými svědky, jimž se nikdo neopovážil protivit, často vystupovali zcela otevřeně proti chrámu. Jejich vývody však byly přesným protipólem toho, co hlásala Církev babylónské víry.

„Izrael si tento chrám vybudoval proto, aby uspíšil návrat svého mesiáše,“ prohlásili Eli a Mojše, „aniž by si byl uvědomil, že ho staví navzdory pravému mesiáši, který již přišel! Izrael zbudoval chrám odvržení. Není divu, že jen nepatrný počet z 144 000 židovských evangelistů pochází přímo z Izraele! Izrael zůstává zemí bezvěrců a už brzy za to bude trpět!“

Svědci planuli hněvem toho dne, co byl chrám vysvěcen a darován světu. Statisíce lidí začaly proudit do Jeruzaléma, aby se na chrám podívaly. Byl to téměř stejný počet jako těch, kteří putovali do Nového Babylónu, aby se pokochali skvělým sídlem Světového společenství, které navrhl Nicolae Carpathia.

Eli a Mojše si proti sobě obrátili hněv všech, včetně Carpathii, který v den oslav znovuotevření chrámu přijel navštívit Jeruzalém. Poprvé kázali na jiném místě než u Zdi nářků nebo na obrovském stadionu. Toho dne vyčkali, dokud se celý chrám nezaplnil a tisíce dalších lidí se neshromáždily hlava na hlavě na Chrámové hoře. K velkému zděšení davů se Mojše s Elim prodrali k chrámu od Zlaté brány. Lidé na ně začali pokřikovat, pískat a nesouhlasně hučet, ale nikdo se k nim neodvážil přiblížit, natož jim zkřivit vlásek.

Toho dne byl mezi nejdůležitějšími vysoce postavenými osobnostmi i Nicolae Carpathia. Zaútočil slovně proti buřičům, ale ti umlčeli i jeho. Bez pomoci mikrofonů mluvili oba svědci tak hlasitě, že je všichni slyšeli, a vykřikovali ve dvoraně: „Nicolae! Ty sám jednoho dne pošpiníš a znesvětíš tento chrám!“

„Nesmysl!“ zareagoval na to Carpathia. „Cožpak v Izraeli není vojenský velitel, který by měl dostatek síly, aby ty dva umlčel?“

Hlas izraelského předsedy vlády, který nyní podléhal vyslanci při Světovém společenství za Spojené státy asijské, byl zachycen na magnetofonové pásce zpravodajů. „Pane, stali jsme se díky vám společností beze zbraní.“

„Tito dva jsou rovněž neozbrojeni!“ zaburácel Carpathia. „Utište je!“

Ale Eli a Mojše vykřikovali dál: „Bůh nepřebývá v chrámech postavených rukama! Věřící sami jsou tím chrámem Ducha Svatého!“

Carpathia, který se pouze snažil podpořit své přátele v Izraeli tím, že je poctil svou návštěvou kvůli jejich novému chrámu, se zeptal zástupů: „Přejete si poslouchat mne, nebo je?“

A davy vykřikovaly: „Tebe, pane! Tebe!“

„Neexistuje žádný pán kromě samotného Boha!“ zněla reakce Eliho.

A Mojše dodal: „Vaše krvavé obětiny se změní ve vodu a voda z vašich studní se promění v krev!“

Buck tam toho dne také byl, a to jako nový vydavatel Global Weekly, přejmenovaného na Týdeník Světového společenství. Podařilo se mu odrazit Carpathiův nátlak, jímž ho nutil, aby se vyslovil v redakčním článku k tomu, co Nicolae nazval neoprávněným vměšováním se obou svědků, a přesvědčil Vůdce, jak se teď nejvyšší vládce Světového společenství nazýval, že ten, kdo o té události bude psát, nemůže ignorovat fakta. Krev z obětované jalovice se skutečně změnila ve vodu a voda vytažená ze studny při jiném obřadu se změnila ve vědru v krev. Izraelité obviňovali dva svědky, že jim slavnost zkazili.

Buck penězi, které vydělával, opovrhoval. Dokonce ani neslýchaný plat mu nemohl usnadnit život. Donutili ho, aby se vrátil zpátky do New Yorku. Většina ze staré gardy v Global Weekly byla přinucena odejít, a to včetně Stantona Baileyho a Marge Potterové, a dokonce i Jima Borlanda. Steve Plank byl teď nakladatelem Daily Times Světového společenství pro východní pobřeží, které vznikly sloučením titulů New York Times, Washington Post a Boston Globe. A ačkoli to Plank nebyl ochoten přiznat, Buck věřil, že prvotní Stevovo zanícení pro Vůdce už opadlo.

Jediným pozitivním bodem Buckova nového postavení bylo, že měl nyní prostředky držet se stranou od strašného nárůstu kriminality, který v severní Americe lámal všechny dosavadní rekordy. Carpathia toho využíval, aby mohl ovládat veřejné mínění a získat tak prosté lidi, aby podpořili myšlenku, že vyslanec u Světového společenství pro Severní Ameriku by měl nahradit úřadujícího prezidenta. Gerald Fitzhugh se svým vice-prezidentem byli přesídleni do budovy úřadu ve Washingtonu a byli pověřeni dohlížením nad dodržováním plánu Vůdce Carpathii na globální odzbrojení v Americe.

Jeden z Buckových počinů, jež bylo možno nazvat tichým odporem vůči Carpathiovi, spočíval v tom, že přecházel bez povšimnutí pověsti o tom, že Fitzhugh osnuje s domobranou ozbrojený odpor proti režimu Světového společenství. Buck byl všemi deseti pro a tajně prozkoumával možnost bojovat proti Světovému společenství na internetu. Jakmile se mu podaří najít způsob, jak to provést, aniž by bylo možné zjistit, že stopa vede do jeho bytu na Páté Avenuei, udělá to.

Naštěstí se Buckovi podařilo přesvědčit Vůdce Carpathiu, že přenesení sídla časopisu do Nového Babylónu by bylo chybné. New York přece jen stále ještě zůstával světovým vydavatelským centrem. Již takhle byl Buck nešťastný kvůli tomu, že Rayford se ocitl v situaci, kdy na něm požadují, aby se přesunul do Nového Babylónu. Nové město bylo honosné, ale jakmile člověk nežil dvacet čtyři hodin zavřený v budovách, podnebí v Iráku bylo nesnesitelné. A navzdory Carpathiově nepřekonatelné popularitě a tomu, jak velký důraz kladl na jednu celosvětovou vládu a jedno celosvětové náboženství, ještě stále zbývalo na Středním východě hodně reliktů starého způsobu života, takže žena ze západu by se tam cítila velmi nepohodlně.

Buck pociťoval upřímnou radost z toho, jaké v sobě Rayford a Amanda Whiteová našli zalíbení. To uvolnilo tlak, který visel nad nimi s Chloe, když uvažovali o budoucnosti. Chloe předtím dělalo starosti, že by měla otce opustit a nechat jej samotného, jestli by se někdy v budoucnu s Buckem přece jen vzali. Ale jak si mohl Rayford myslet, že by nějaká Američanka vydržela život v Novém Babylónu? A jak dlouho tam pro ně bude snesitelné žít, až Vůdce vystupňuje útoky na křesťanské věřící? Podle Bruce Barnese už dny pronásledování nebyly daleko.

Pastora Buck postrádal víc, než si myslel, že to je vůbec možné. Snažil se za ním sice zajít pokaždé, kdy se dostal zpátky do Chicaga, a kdykoli Bruce projížděl New Yorkem nebo na sebe náhodou narazili v nějakém cizím městě, udělal pastor všechno pro to, aby si našel čas na soukromé studijní sezení. Z Bruce se začal rychle stávat jeden z nejvýznamnějších učenců mezi komunitou nových věřících, kteří se zabývali proroctvími. Ten rok či rok a půl míru se podle něj už rychle blížil ke konci. Jakmile se objeví další tři jezdci z Apokalypsy, bude následovat v rychlém sledu sedmnáct hrůz, jež vyústí ve slavné Kristovo zjevení, sedm let po podpisu úmluvy mezi Izraelem a antikristem.

Z Bruce se stal slavný člověk, snad až populární. Avšak mnoho vlažnějších věřících už začínala unavovat jeho naléhavá varování.

Rayford se chystal, že bude mimo město až do dne, kdy by se on a Chloe a noví kupci měli dohodnout na konečné fázi koupi domu. Usmál se, když ho napadlo, jak kupci budou muset přistoupit na splácení třicetileté hypotéky. Někdo na té smlouvě bude pořádně tratit.

Až Rayford odjede, zůstane většina práce na Chloe. Bude muset rozprodat všechny nepotřebné věci, nábytek někde uskladnit a zařídit přestěhování svých věcí do bytu, který si sama najme, a jeho věcí až do Iráku.

V posledních asi dvou měsících vždy Rayforda na letiště O’Hare odvážela před dlouhou cestou Amanda. Nedávno však získala nové místo nákupčí pro firmu obchodující s pánskou konfekcí a nemohla se z práce utrhnout. Dnes tedy Chloe doveze Rayforda až k Amandině nové kanceláři, a až se rozloučí, doveze ho dcera na letiště a vrátí se s autem domů.

„Tak jak to s vámi dvěma vypadá?“ zeptala se Chloe v autě.

„Hodně jsme se sblížili.“

„To vím, že si jste blízcí. To je jasné každému. Ale čemu jste blízcí, to je otázka?“

„Zkrátka jsme se sblížili,“ odbyl ji.

Jak jeli, Rayfordovy myšlenky zalétly k Amandě. Ani on, ani Chloe zpočátku nevěděli, co si o ní mají myslet. Byla to vysoká, hezká žena, o několik let starší než Rayford, vlasy měla už prokvetlé a vkusně se oblékala. Týden poté, co se Rayford vrátil ze své první mise, kdy pilotoval Jedničku Světového společenství na Střední východ, ji Bruce Steeleovým představil po jedné nedělní ranní bohoslužbě. Rayford byl unavený a nebyl zrovna v povznesené náladě. Způsobilo to jeho váhání s odchodem ze společnosti Pan-Continental a zvažování faktu, že by se měl stát zaměstnancem Nicolae Carpathii.

Zdálo se však, že paní Whiteová se nijak zvlášť o Rayforda a Chloe ani nezajímá. Pro ni byli pouhými jmény spojenými s bývalou známou, Irenou Steeleovou, která v ní zanechala nesmazatelný dojem. Amanda trvala na tom, že je pozve to nedělní poledne na oběd, a nenechala si vymluvit, že to zaplatí. Rayford neměl moc chuti do mluvení, ale to se nezdálo být pro Amandu nějakou překážkou. Měla toho tolik, o čem mohla vyprávět.

„Chtěla jsem se s vámi seznámit, kapitáne Steele, protože –“

„Říkejte mi Rayforde, prosím.“

„Jestli nemáte nic proti tomu, budu vám prozatím říkat pane Steele, je-li pro vás kapitán příliš formální. Rayford je přece jen trochu moc důvěrné, i když tak vás Irena nazývala, to je pravda. Byla to ta nejroztomilejší žena, jakou jsem znala, tak citlivě o vás mluvila. Všechny vás tak milovala a byla vám tak oddaná. Jen díky ní se mi málem podařilo stát se křesťankou ještě před nanebevzetím. A hlavně ona – nejenom ta zmizení – také způsobila, že jsem nakonec našla cestu k Bohu.

Pak jsem si nemohla za nic vzpomenout na její jméno a žádná z těch žen z biblického kroužku už tady nebyla. Dovedete si jistě představit, jak jsem se cítila opuštěná. A samozřejmě, také jsem ztratila rodinu. Bruce vám to už určitě řekl. Bylo to hodně těžké.

Ať tak či onak, Bruce mi určitě seslal sám Pánbůh. Také jste se od něj dozvěděli tolik, jako já? Ale samozřejmě že ano, proč se jen ptám. Vždyť vy jste s ním pohromadě už celé týdny.“

Konečně Amanda zpomalila proud řeči a vyprávěla jim, jak se to stalo, že přišla o rodinu. „Patřili jsme celý život k jednomu nefungujícímu církevnímu sboru. Pak manžela jeden jeho přítel pozval, aby si s ním vyjel do jejich kostela, a když přijel domů, trval na tom, abychom si alespoň zjistili, kdy se tam konají nedělní bohoslužby. Nebojím se vám přiznat, že se mi tam moc nelíbilo. Celou dobu mluvili jen a jen o spasení.

A než se mi podařilo ten můj mdlý mozek přesvědčit, že je to správná myšlenka, zůstala jsem z rodiny jediná, která spasená nebyla. Abych vám pravdu řekla, celá ta věc mi připadala vhodná tak pro bílou chudinu. Neuvědomovala jsem si, jakou pýchu v sobě živím. Ztracení lidé si to nikdy nepřiznají, že? Takže jsem předstírala, že se toho všeho zúčastňuju spolu s nimi, ale rodina věděla, jak to se mnou je. Neustále mě nabádali, abych zašla na ta biblická čtení pro ženy, a tak jsem nakonec šla. Byla jsem přesvědčená, že to dopadne více méně stejně – nějaká žena středního věku, nedbale oblečená, která bude mluvit o tom, jací jsme hříšníci, spasení z milosti Boží.“

Amandě se nepozorovaně podařilo dojíst jídlo, i když neustále hovořila, ale když se dostala k této části svého příběhu, zakabonila se a musela se na několik minut vzdálit. Chloe stáčela oči v sloup. „Tati!“ pošeptala mu. „Odkud myslíš, že sem spadla?“

Rayford se uchechtl. „Ale já si opravdu rád poslechnu, jaké dojmy v ní vyvolala tvá matka,“ připustil. „A taky to vypadá, že teď už je dozajista ‚spasená‘, nezdá se ti?“

„Zato má pořád hodně daleko k nedbale oblečené bílé chudině,“ prohlásila s nádechem jízlivosti Chloe.

Pak se Amanda vrátila, omluvila se jim a dodala, že byla „rozhodnutá se z toho ze všeho vypovídat“. Rayford se na ni povzbudivě usmál, zatímco Chloe na něj za jejími zády protahovala obličej ve snaze ho rozesmát.

„Už vás nebudu déle obtěžovat,“ oznámila jim Amanda. „Pracuji dlouho jako manažerka v obchodě a nemám ve zvyku vnucovat se jiným lidem. Chtěla jsem se s vámi jen jednou setkat, abych vám řekla, co pro mě vaše žena, a Chloeina maminka, v životě znamenala. Víte, hovořila jsem s ní pouze jednou a velmi krátce. Došlo k tomu po tom jediném sezení a já byla ráda, že se mi dostalo příležitosti jí říct, jak na mě zapůsobila.

Kdyby vás to zajímalo, tak vám o tom povím. Ale jestli už jsem toho napovídala až moc, tak mi to řekněte, a já vás nechám odejít s vědomím, že paní Steeleová byla skvělá žena.“

Rayford měl skoro na jazyku, že mají za sebou velice náročný týden a že už se potřebují dostat domů, ale nikdy by nedokázal být tak neomalený. Dokonce i Chloe by ho asi pokárala, kdyby něco takového udělal, a tak jen řekl: „Ale s největší radostí, hrozně rádi si to vyslechneme. Přiznám se, že o Ireně mluvím moc rád.“

„Abych řekla pravdu, nevím vlastně, jak to, že jsem si na její jméno tak dlouho nemohla vzpomenout, přestože mě hned na poprvé tak zaujalo. Kromě toho, že mi to připomnělo tu spisovatelku, vybavuji si, že jsem si pomyslela, že podle křestního jména bych spíš soudila, že jde o někoho o mnoho let staršího, než byla ona. Bylo jí asi tak kolem čtyřiceti, viďte?“

Rayford přikývl.

„Tenkrát jsem si vzala dopoledne volno a dorazila do toho domova na biblický kroužek. Všechny dámy vypadaly tak normálně, a hrozně hezky mě mezi sebe přijaly. Vaší paní jsem si všimla hned. Jen zářila – přátelsky se usmívala a se všemi si povídala. Přivítala mě a vyptávala se na mě. A pak, když jsme studovaly jeden text v bibli, modlily se a hovořily o tom, udělala na mě opravdu velký dojem. Co ještě k tomu můžu dodat?“

Jistě mnohem víc, doufal Rayford. Ale nechtěl, aby to vypadalo, že na té ženě vyzvídá. Co v ní vlastně vyvolalo tak silný dojem? Byl vděčný Chloe, že ji přerušila.

„To moc ráda slyším, paní Whiteová, protože já jsem pocítila, jak silně na mě máma působila, až když jsem odešla z domova. Předtím jsem si vždycky o ní myslela, že je až přehnaně zbožná, přísná a nemoderní. Teprve když zmizela, uvědomila jsem si, jak velice jí na mně záleželo. A mám ji o to raději.“

„Abych řekla pravdu,“ reagovala na to Amanda, „byl to vlastně její osobní příběh, který mě tolik dojal, ale ještě víc v tom hrálo roli její vystupování a morální podpora, kterou dokázala člověku dát. Nevím, zda jste to věděli, ale ani ona se nepovažovala za křesťanku příliš dlouho. Její osud byl stejný jako můj. Vyprávěla, že jste docházeli do kostela celé roky pouze formálně. Ale když našla církevní sbor v Nové naději, našla i Krista.

Vyzařoval z ní pokoj, něha, laskavost a vyrovnanost v takové míře, že jsem to ještě nikdy před tím u nikoho nezažila. Byla sebevědomá, ale pokorná. Byla otevřená, ale ne dotěrná, a neprosazovala sama sebe. Okamžitě jsem si ji zamilovala. Přemáhal ji cit, když mluvila o své rodině, říkala, že její manžel a dcerka jsou na samém začátku jejího seznamu lidí, za které se modlí. Tak hluboce vás oba milovala. Říkala, že její největší strach vyvěrá z toho, že nebude schopná k vám proniknout, dokud je ještě čas, a že se nedostanete do nebe s ní a s jejím synem. Jeho jméno jsem si nezapamatovala.“

„Jmenoval se Rayford jako táta,“ napověděla jí Chloe. „Určitě o něm mluvila jako o Raymiem.“

„Po tom sezení jsem jí vzala stranou a svěřila se jí, že u nás tomu je obráceně. Celá rodina se obávala, že odejdou beze mne. Poučila mě o tom, jak přijmout Krista. Řekla jsem jí, že ještě nejsem připravená, a ona mě varovala, abych to neodkládala příliš dlouho, a slíbila, že se za mě bude modlit. Tu noc celá má rodina zmizela ze svých postelí. Zmizeli téměř všichni z našeho nového církevního sboru, včetně všech těch žen z biblického kroužku. Nakonec se mi podařilo najít Bruce a zeptala jsem se ho, zda nezná Irenu Steeleovou.“

Rayford a Chloe se ten den vrátili domů poněkud pokořeni a tak trochu se za sebe styděli. „Bylo to hezké,“ uznal Rayford. „Jsem nakonec rád, že jsme si na ni udělali čas.“

„Mně je líto, že jsem byla tak protivná,“ poznamenala Chloe. „Na to, jak málo ta paní mámu znala, tak do ní hodně viděla.“

Asi rok poté vídal Rayford Amandu Whiteovou pouze při nedělních bohoslužbách, a občas i v týdnu při setkáních širšího studijního kroužku. Vždy se chovala srdečně a přátelsky, ale to, co ho na ní zaujalo nejvíc, byl její postoj služebnice. Bez přestání se modlila za jiné lidi a stále se něčím v kostele zaměstnávala. Vzdělávala se, rostla, dozvídala se, hovořila s lidmi o jejich postoji k Bohu.

Jak ji Rayford pozoroval z povzdálí, začínala ho čím dál tím víc přitahovat. Jedné neděle se svěřil Chloe: „Víš, ještě nikdy jsme vlastně neoplatili Amandě Whiteové to pozvání na oběd.“

„Chceš ji pozvat k nám?“ zeptala se Chloe.

„Chci ji pozvat někam ven.“

„Prosím?“

„Slyšela jsi mě dobře.“

„Tati! Ty snad myslíš jako na rande?“

„Rande ve čtyřech. S tebou a Buckem.“

Chloe se tehdy zasmála a pak se omluvila. „Není na tom nic směšného. Jen mě to překvapilo.“

„Nepřikládej tomu zas moc velkou váhu,“ zchladil ji. „Já jen, že ji možná pozvu.“

„A nepřikládáš tomu náhodou ty moc velkou váhu?“

Bucka nepřekvapilo, když mu Chloe řekla, že její táta by chtěl pozvat je a Amandu Whiteovou na společnou schůzku. „Říkal jsem si, kdy se k tomu konečně odhodlá.“

„Aby s někým začal chodit?“

„Aby začal chodit s Amandou Whiteovou.“

„Ty sis na nich něčeho všiml? Nikdy jsi nic takového neřekl.“

„Nechtěl jsem riskovat, že se o tom zmíníš a nasadíš mu do hlavy nápad, který nenapadne jeho jako prvního.“

„To se stává velmi zřídka.“

„To už je jedno, ale myslím si, že by se k sobě dobře hodili,“ usoudil Buck. „Potřebuje společnost věkově rovnou, a jestli z toho něco vzejde, tím líp.“

„Proč myslíš?“

„Protože nebude chtít zůstat sám, jestli se rozhodneme uvažovat o nás trochu vážněji.“

„Já myslela, že už jsme se rozhodli.“ Chloe vsunula svou ruku do Buckovy.

„Já jen nevím, jak to časově a zeměpisně skloubit, když teď všechno nabírá takové tempo.“

Buck doufal, že mu Chloe nějak naznačí, že by byla ochotná ho kamkoli následovat, případně, že je již připravená na manželství, nebo že ještě potřebuje čas. Ať tak či onak, právě čas jim utíkal, a Buck stále ještě váhal.

„Budu připravená, až bude připravený on,“ sdělila Chloe Rayfordovi. „Ale nehodlám mu o tom říct ani slovo.“

„A proč ne?“ divil se Rayford. „Muži potřebují signál.“

„Dostává všechny signály, které potřebuje.“

„Takže tys ho už konečně držela za ruku?“

„Tati!“

„Vsadil bych se, že jsi ho už i políbila.“

„Bez komentáře.“

„To znamená jasné ano, to já poznám.“

„Jak už jsem řekla, dostává všechny signály, které potřebuje.“

Ve skutečnosti Buck nikdy nezapomněl na to, když Chloe poprvé políbil. Bylo to ten večer, když asi před rokem odjížděl autem do New Yorku. Carpathia odkoupil Weekly stejně jako všechny konkurenční tiskoviny, které stály za to, aby pro ně člověk pracoval, a Buckovi se zdálo, že má daleko menší možnost výběru než za celou dosavadní novinářskou kariéru. Mohl sice zkusit tajně šířit nějaký časopis přes internet, ale jak by si pak vydělával na živobytí? A Bruce, který se kvůli svým úkolům po celém světě vyskytoval ve sboru Nové naděje stále méně a méně, ho podněcoval k tomu, aby zůstal v Global Weekly i poté, co se jeho název změnil na Týdeník Světového společenství. „Kéž bychom tak mohli ještě někdy ten časopis přejmenovat,“ posteskl si Buck. „Třeba na Hrobník Světového společenství.“ A vlastně to ani moc žertem nemyslel.

Buck už se smířil, právě tak jako Rayford, s tím, že vlastně nebude schopen obětovat své nejlepší síly pro království Boží. Nicméně se mu stále ještě dařilo skrývat, že je věřícím. Právě proto si mohl zatím užívat relativní svobody a objektivity, po nichž by byla veta, kdyby vyšla pravda před Carpathiou najevo.

Poslední večer v Chicagu byli s Chloe v Buckově bytě a balili zbytek jeho osobních věcí. Buck měl v plánu vyjet kolem deváté večer a jet celou tu vzdálenost až do New York City na jeden vražedný zátah. Při práci s Chloe probírali, jak se oba nemohou smířit s myšlenkou, že budou každý někde jinde, jak se jim bude po sobě navzájem stýskat, jak často si budou telefonovat a psát e-maily.

„Kdybys tak mohla odjet se mnou,“ povzdychl si v jednom okamžiku Buck.

„Jo, tak by to mělo být,“ konstatovala suše.

„Jednou to bude,“ utěšoval ji Buck.

„Jednou bude co?“

Ale on se nenachytal. Odnesl krabici do auta a vrátil se do bytu. Když procházel okolo ní, zalepovala páskou další krabici a po tvářích jí tekly slzy.

„No, copak to je,“ konejšil ji a zastavil se, aby jí rukou slzy setřel. „Nech toho, nebo začnu taky.“

„Nikdy ti nebudu chybět tak, jak budeš chybět ty mně,“ vyčítala a snažila se pokračovat v práci, zatímco on stál nad ní a rukou jí otíral tvář.

„Přestaň,“ zašeptal. „Pojď sem.“

Položila lepicí pásku a postavila se obličejem k němu. Objal ji a pevně ji k sobě přivinul. Ruce měla podél těla a tvář mu položila na prsa. Už se objímali i dřív, a když si někdy vyšli na procházku, drželi se i za ruce, a někdy chodili i do sebe zavěšeni. Dokázali si zkrátka vyjádřit své vzájemné hluboké city, aniž by se zmínili o lásce. Také se již předem dohodli, že při loučení nebudou plakat a nenechají se vyprovokovat, aby si řekli něco neuváženého.

„Budeme se často vídat,“ ujišťoval Buck sebe i ji, „budeš si dávat schůzky s tvým tátou, vždycky když bude někam cestovat přes New York. A já budu mít dobré důvody, abych zavítal sem.“

„Jaký bys mohl mít důvod? Vždyť se pobočka v Chicagu ruší.“

„Tohle je ten můj důvod,“ pravil a těsněji ji k sobě přitiskl. A ona začala vzlykat.

„Nezlob se,“ omlouvala se. „Bude to hrozně těžké.“

„Já vím.“

„Ne, nevíš. Bucku, ty nemůžeš říct, že o mě stojíš stejně, jako stojím já o tebe.“

Buck už si předtím plánoval, že ji poprvé políbí. Doufal, že se najde vhodná chvíle, aby se jednoduše dotkl jejích rtů svými až na samém konci večera, kdy jí řekne dobrou noc a ihned zmizí. Nechtěl se potýkat s její reakcí, ani ji nechtěl potom znovu líbat. Mělo to být významné a mimořádné, ale rychlé a prosté, tak, aby na tom mohli později stavět.

Teď však chtěl, aby věděla, co k ní cítí. Zlobil se sám na sebe, že přestože dokáže všechno tak dobře vyjádřit, když píše, je naprosto neschopný jí říct do očí, jak moc pro něj znamená.

Ustoupil o krok a vzal její obličej do dlaní. Zprvu se mu bránila a snažila se schovat si tvář znovu na jeho prsou, ale on trval na tom, aby se mu podívala do očí. „Už nikdy nechci nic podobného slyšet,“ přikázal jí jemně.

„Ale, Bucku, vždyť je to pravda –“

Sklonil k ní hlavu, až se očima přiblížil těsně k jejím. „Slyšela jsi, co jsem řekl?“ zeptal se. „Už nikdy nic takového neříkej. Nikdy nic podobného nenaznačuj a ani si nic takového nemysli. Není v žádném případě možné, že bys o mě stála víc, než já stojím o tebe. Jsi celý můj život. Miluju tě, Chloe. Copak to nevíš?“

Cítil, že se téměř schoulila do sebe při jeho prvním vyznání lásky. Její slzy se mu začaly koulet po rukou a ona se pokusila něco říct: „Jak bych –“ Ale on se sklonil až k jejím rtům a polibkem jí zabránil, aby pokračovala. A nebyl to žádný letmý dotek rtů. Ona prostrčila ruce mezi jeho, objala ho kolem krku a pevně se k němu při polibku přitiskla.

Odtáhla se od něj na okamžik a zašeptala: „Řekl jsi to jen proto, že odjíždíš a –“

Ale on jí přikryl opět ústa svými.

O chvilku později se jí otřel špičkou nosu o její a vyzval ji: „Už nikdy nesmíš o mé lásce k tobě pochybovat. Slib mi to.“

„Ale, Bucku –“

„Slib mi to.“

„Slibuju. A, Bucku, taky tě miluju.“

Rayford nevěděl s jistotou, kdy jeho úcta a obdiv k Amandě Whiteové přerostly v lásku. Postupně si ji oblíbil, začal ji mít rád a přál si s ní trávit víc času. Oba se spolu cítili tak dobře, že se postupně, při rozhovorech, začali jeden druhého dotýkat, držet se za ruce, objímat se. Když Rayford zjistil, že se mu po ní stýská už druhý den potom, co se rozloučili, a že nemůže vydržet, aby jí nezavolal, i když byl pryč jen několik dní, věděl, že se s ním cosi stalo.

Amanda vlastně začala Rayforda líbat ještě dřív, než políbil on ji. Dvakrát, když se vrátil do Chicaga a byl předtím několik dní pryč, ho na přivítanou objala a nesměle políbila na tvář. Líbilo se mu to, ale zároveň ho to přivedlo do rozpaků. Když se však z podobné cesty vrátil potřetí, pouze ho objala, ale už se jej nepokusila políbit.

Jeho načasování bylo dokonalé. Rozhodl se, že jestli se ho pokusí políbit na tvář tentokrát, natočí hlavu a nastaví jí své rty. Přivezl jí z Paříže dárek, drahý náhrdelník. Přestože se jej nepokusila políbit, přidržel si ji po jejím objetí o něco déle, a pak ji požádal: „Pojď sem na chvilku.“

Jakmile cestující i posádka kolem nich na chodbě prošli, přiměl Rayford Amandu, aby se posadila vedle něj v hale, kde se čekalo na odbavení. Příliš pohodlné to nebylo, vždyť je oddělovalo opěradlo sedadla a oba byli navíc teple nabalení. Amanda byla oblečená v kožichu a Rayford měl kabát své uniformy přehozený přes ruku. Nakonec se odhodlal vytáhnout krabičku se šperkem ze sáčku ve své cestovní kabele. „Tohle je pro tebe.“

Amanda, která věděla, odkud přiletěl, si pečlivě všimla jak sáčku, tak jména klenotnictví a i samotného pouzdra. Konečně ho otevřela a zdálo se, že jí to na chvíli vyrazilo dech. Byl to nádherný šperk, zlatý a zdobený diamanty. „Rayforde!“ vydechla. „Vůbec nevím, co říct.“

„Tak nic neříkej,“ uklidnil ji. A vzal ji do náruče, přitiskl ji k sobě tak silně, že krabička, která zůstala mezi nimi, málem praskla, a políbil ji na ústa.

„Pořád ještě nevím, co mám na to říct,“ prohlásila a v očích měla veselé plamínky. A tak ji políbil znovu.

Teď, kdy k jeho přesunu do Nového Babylónu chyběly už jen dva týdny, si Rayford telefonoval s Buckem snad ještě častěji, než s mladíkem telefonovala Chloe. Když zahřívala motor auta, vytratil se, aby si zatelefonoval ještě jednou.

„Je všechno připraveno?“ zeptal se Bucka.

„Všechno. Budu tam.“

„Skvělé.“

V autě se zeptal dcery: „V jakém stavu je tvůj byt?“

„Slíbili, že bude všechno hotové,“ odpověděla mu. „Začínám mít ale trochu obavy, protože neustále odkládají vyřízení papírů.“

„Budeš v pořádku, když já budu v Novém Babylónu a Buck v New Yorku?“

„Není to to, čemu bych dávala absolutní přednost, ale nemám žádný zájem bydlet někde poblíž Carpathii, a už určitě ne v Iráku.“

„Co na to říká Buck?“

„Nepodařilo se mi ho dnes ještě zastihnout. Musí být asi někde pracovně. Vím, že si chtěl co nejdřív promluvit s prezidentem Fitzhughem ve Washingtonu.“

„Jo, tak asi bude zrovna tam.“

Chloe zastavila před Amandiným obchodem s oděvy ve čtvrti Des Plaines a počkala v autě, zatímco se Rayford spěchal rozloučit.

„Je tady?“ zeptal se Rayford Amandiny sekretářky.

„Je a ona také,“ ujistila ho sekretářka. „Ona je ve své kanceláři a on je v té malé.“ Ukázala prstem na menší kancelář vedle Amandiny.

„Jakmile budu uvnitř, mohla byste, prosím vás, zaběhnout ven k autu a říct mé dceři, že tu má telefon a že si ho může vzít tam vedle?“

„Jistě.“

Rayford zaklepal a vešel do Amandiny kanceláře. „Doufám, že ode mě nečekáš, že budu veselá, Rayi,“ varovala ho. „Snažím se od rána vyloudit na tváři alespoň jeden úsměv, ale nedaří se mi to, ani trochu.“

„Tak se tedy podíváme, jestli se mi povede vymyslet něco, co by tě rozveselilo,“ prohlásil a zvedl ji ze židle a políbil ji.

„Ty víš, že tu je Buck?“ zeptala se.

„Jo. Bude to pro Chloe příjemné překvapení.“

„A co ty, taky někdy přijedeš a takhle mě překvapíš?“

„Dost možná, že tě překvapím hned teď,“ prohlásil tajemně. „Jak se ti vlastně líbí ta tvá nová práce?“

„Nesnáším ji. Sekla bych s tím v tu ránu, kdyby se objevil nějaký vhodný chlap.“

„No tak, ten vhodný chlap se právě objevil,“ konstatoval a nenápadně vytáhl malou krabičku z kapsy saka a vsunul ji do kapsy Amandě.

Odtáhla se od něj. „Co je to?“

„Co? Tohle? To já nevím. Co kdybys mi to řekla?“

Buck slyšel Rayforda mluvit před dveřmi kanceláře a věděl, že Chloe není daleko. Zhasnul světlo a po hmatu došel zpátky k židli za psacím stolem. Za několik minut už Chloe zaslechl. „Tamhle v té?“ zeptala se.

„Ano prosím,“ odpověděla sekretářka. „Je to linka jedna.“

Dveře se pomalu otevřely a Chloe rozsvítila. Trhla sebou, když uviděla Bucka za stolem, pak zavýskla radostí a rozběhla se k němu. Jakmile se postavil, skočila mu do náruče a on ji chytil a zatočil se s ní dokola.

„Pšššt,“ tišil ji. „Tady se pracuje!“

„Věděl o tom táta? Samozřejmě, že věděl! Musel o tom vědět.“

„Věděl,“ přiznal Buck. „Jsi překvapená?“

„Samozřejmě! Co tady ve městě vlastně děláš? Jak dlouho tu můžeš zůstat? A co podnikneme?“

„Přiletěl jsem sem, jen abych tě viděl. Odlítám dnes večer na křídlech ptáka ohniváka do Washingtonu. A až vysadíme tvého otce na letišti, půjdeme spolu někam na večeři.“

„Takže tys sem přijel, jen abys mě viděl?“

„Už dávno jsem ti řekl, abys nikdy nezapochybovala o mé lásce k tobě.“

„Já vím.“

Otočil se a posadil ji do židle, ze které před chvílí vstal, pak si klekl před ní a vytáhl z kapsy krabičku s prstýnkem.

„Ach, Rayi!“ vzdychla Amanda a zahleděla se na prsten na své ruce. „Miluju tě. A na těch několik let, které nám zbývají, budu hrozně ráda tvou ženou.“

„Je tu ale ještě jedna věc,“ upozornil ji.

„Jaká?“

„Mluvili jsme o tom s Buckem. On teď právě žádá Chloe o ruku ve vedlejší kanceláři. A my jsme si mysleli, kdybyste vy dvě neměly nic proti, že bychom uspořádali společný obřad a Bruce by nás oddal.“

Rayford byl zvědav, jak na to bude reagovat. Ona a Chloe se znaly, ale zase ne tak dobře.

„To by bylo nádherné! Ale Chloe s tím asi nebude souhlasit, tak to necháme na ní a nebudeme jí nic vyčítat, když odmítne. Ať se rozhodne, jak chce. Pokud bude chtít, aby to byl jen její den, tak dobře. Ale mně se ten nápad hrozně líbí. A kdy by to mělo být?“

„Den před tím, než opustíme náš dům. Ty tu dej výpověď dva týdny předem a odjedeš se mnou do Nového Babylónu.“

„Rayforde Steele!“ prohlásila. „Trvá to hodně dlouho, než tě člověk rozehřeje, ale do varu už se pak dostáváš hodně rychle. Napíšu výpověď, ještě než se s letadlem dnes večer odlepíš od země.“

„Nebylo ti divné, že ti pořád nechtěli dát papíry k tvému bytu?“ zeptal se Buck.

Chloe přikývla.

„To proto, že se ta smlouva neuskuteční. Jestli si mě vezmeš, chci, aby ses přestěhovala ke mně do New Yorku.“

„Rayforde,“ svěřovala se Amanda. „Myslela jsem si, že už nikdy v životě nebudu doopravdy šťastná. Ale jsem.“

„Obě svatby najednou?“ Chloe si utřela slzy. „To by se mi moc líbilo. Ale myslíš, že by to Amanda vydržela?“

(19)

Něco velkého se chystalo. Buck se tajně sešel s americkým prezidentem Geraldem Fitzhughem. Z velkého muže zbyla jen žalostná troska, zredukovaná na pouhý symbol. Sloužil své zemi ve funkci téměř dvě celá volební období, ale nyní byl vykázán do kanceláří v budově výkonného úřadu a ztratil většinu lesku svého předchozího postavení. Nyní jeho ochrana tajnou službou spočívala na třech mužích, kteří se střídali dokola každých dvacet čtyři hodin a které platilo Světové společenství.

Setkání s Fitzhughem proběhlo krátce nato, kdy Buck požádal Chloe o ruku – dva týdny před plánovanou svatbou. Prezident reptal, že jeho osobní stráž je tam jen proto, aby měl Carpathia jistotu, že se dozví o každém jeho pohybu. Podle Fitzhughova mínění však na tom bylo nejotřesnější, že americká veřejnost přijala prezidentovu degradaci tak snadno. Všichni byli zamilovaní do Nicolae Carpathii a na nikom jiném už jim nezáleželo.

Prezident zatáhl Bucka do soukromí a zařídil, aby agent tajné služby byl mimo doslech. Lidi se každou chvíli začnou bránit, prozradil Fitzhugh Buckovi. A přinejmenším prý dvě další hlavy států se domnívají, že je na čase shodit okovy Světového společenství. „Riskuji vlastní život, když to povídám někomu, koho Carpathia zaměstnává,“ povzdychl si Fitzhugh.

„Podívejte,“ poznamenal k tomu Buck, „Carpathia nás zaměstnává všechny.“

Fitzhugh se svěřil Buckovi s tím, že Egypt, Anglie a oddíly vlastenecké domobrany USA jsou rozhodnuti přistoupit k činům „než bude příliš pozdě“, jak se doslova vyjádřil.

„A to znamená?“ zeptal se Buck.

„To znamená brzy,“ prohlásil významně Fitzhugh. „Také z toho vyplývá nezdržovat se ve velkých městech na východním pobřeží.“

„V New Yorku?“ upřesňoval si to Buck a Fitzhugh přikývl. „Ve Washingtonu?“

„Zvláště ve Washingtonu.“

„To nebude tak snadné,“ poznamenal Buck. „Moje manželka a já budeme v New Yorku žít, až se vezmeme.“

„Na nějakou dobu nebudete.“

„Můžete mi naznačit časový rozvrh?“

„To udělat nemůžu,“ povzdechl si Fitzhugh. „Řekněme jen, že bych měl být zpět v Oválné pracovně Bílého domu během několika měsíců.“

Buck chtěl zoufale Fitzhughovi říct, že tím, co dělá, pouze nahrává do rukou Carpathiovi. Tohle všechno tvořilo součást prorokované budoucnosti. Povstání proti antikristovi bude potlačeno a vyvolá třetí světovou válku, z níž vzejde celosvětový hladomor, epidemie a smrt čtvrtiny obyvatel zeměkoule.

Svatební obřad obou párů v Bruceově kanceláři o dva týdny později byl tou nejsoukromější svatbou, jakou si bylo možné představit. V místnosti jich bylo jen pět. Bruce Barnes zakončil obřad poděkováním Bohu za všechny úsměvy, objetí a polibky, a závěrečnou modlitbou.

Buck požádal, jestli by se směl podívat na ten podzemní kryt, který Bruce vybudoval. „Ještě se s ním ani nezačalo, když jsem se stěhoval do New Yorku,“ vysvětloval.

„Je to nejpřísněji střežené tajemství ve sboru,“ poznamenal Bruce, když se ubírali dolů okolo kotelny a prošli tajným vchodem.

„Ty nechceš, aby ho použili členové sboru?“ zeptal se ho Buck.

„Uvidíš sám, jak je malý,“ odpověděl mu Bruce. „Nabádám rodiny, aby si vystavěly každá svůj vlastní. Byl by tu pořádný chaos, kdyby se tu všechny rodiny, které patří ke sboru, objevily najednou v době hrozícího nebezpečí.“

Buck byl ohromen tím, jak malý kryt byl, ale zdálo se, že má všechno, co budou potřebovat, aby po několik týdnů přežili. Bojovníci trýzně nepatřili k lidem, kteří by se schovávali příliš dlouho.

Všech pět pak dalo hlavy dohromady a porovnávali si časové plány, aby se domluvili na dalším setkání. Carpathia vypracoval časový program minutu po minutě na příštích šest týdnů, během nichž ho bude Rayford vozit po celém světě, až nakonec přiletí do Washingtonu. Pak by měl Rayford několik volných dnů, než odletí zpátky do Nového Babylónu. „Mohli bychom se sem s Amandou zajet podívat během mé přestávky,“ navrhl.

Buck prohlásil, že v tu dobu s Chloe do Chicaga také přijedou. Bruce bude už zpátky ze své cesty po Austrálii a Indonésii. Stanovili datum setkání ve čtyři odpoledne za šest týdnů. Dvě hodiny se budou intenzivně zabývat studiem bible v Bruceově kanceláři u pak si všichni někam vyjdou na společnou večeři.

Než se rozloučili, uchopili se všichni v kruhu za ruce a ještě jednou se pomodlili. „Otče na nebesích,“ šeptal Bruce, „za tento kratičký záblesk radosti ve světě, který je na prahu katastrofy, ti děkujeme a modlíme se za tvé požehnání a ochranu nás všech až do chvíle, kdy se tu opět všichni shledáme. Svaž naše srdce jako bratřím a sestrám v Kristu po dobu, kdy budeme rozloučeni.“

Nicolae Carpathia se tvářil, jako kdyby byl rozjařen Rayfordovým sňatkem, a trval na tom, že chce jeho novou manželku poznat. Na přivítanou vzal její ruce do svých a pozval ji s Rayfordem do svých přepychových kanceláří, zabírajících úplně celé horní patro sídla Světového společenství v Novém Babylónu. Byly zde i konferenční místnosti, soukromé komnaty a výtah k přistávací ploše pro vrtulníky. Tam odtud mohl jeden z členů Rayfordovy posádky dopravit Vůdce na novou letištní dráhu.

Rayford si uvědomoval, že Amanda má srdce až v krku. Mluvila šroubovaně a úsměv měla škrobený. Setkání s mužem zosobňujícím nejhorší zlo na povrchu zeměkoule bylo zcela zjevně mimo sféru jejích zkušeností, i když předtím vyprávěla Rayfordovi, že zná několik velkoobchodníků s oděvy, kteří by se za tento titul nemuseli také stydět.

Po úvodních společenských komplimentech Nicolae ihned schválil Rayfordovu žádost, aby je mohla Amanda doprovodit na jejich příští cestě do USA navštívit Rayfordovu dceru a nového zetě. Rayford mu neřekl, kdo ten jeho nový zeť je, a ani se nezmínil o tom, že mladí novomanželé žijí v New Yorku. Řekl podle pravdy, že s Amandou navštíví pár novomanželů v Chicagu.

„Budu ve Washingtonu nejméně čtyři dny,“ prohlásil Carpathia. „Užijte si tu dobu. Teď i já mám pro vás a vaši nevěstu nějaké novinky.“ Carpathia posléze vyndal miniaturní dálkový ovladač z kapsy a nasměroval ho na přístroj domácího telefonu na svém psacím stole na druhé straně místnosti. „Miláčku, mohla by ses k nám na chviličku připojit, prosím?“

Miláčku? Podivil se Rayford. Takže už se nic nepředstírá?

Hattie Durhamová zaklepala a vešla. „Ano, nejdražší?“ oslovila ho. Rayford měl pocit, že se pozvrací.

Carpathia vyskočil a něžně ji objal, jako kdyby byla panenka z porcelánu. Hattie se obrátila k Rayfordovi. „Jsem tak šťastná kvůli vám a Amélii,“ blahopřála mu.

„Amandě,“ opravil ji Rayford a zároveň si všiml, jak jeho žena ztuhla. Řekl Amandě o Hattii Durhamové všechno a bylo zjevné, že ty dvě si do oka zrovna nepadly.

„My také máme pro vás jednu novinku,“ vložil se do toho Carpathia. „Hattie opustí své zaměstnání u Světového společenství, aby se mohla připravit na příchod našeho potomka.“

Carpathia zářil, jako kdyby očekával radostnou reakci. Rayford dělal, co mohl, aby nedal průchod svému znechucení a zhnusení. „Vašeho potomka?“ podivil se. „Kdy bude ten velký den?“

„Zrovna jsme to zjistili.“ Nicolae na něj nápadně mrkl.

„No, není to úžasná zpráva?“ pronesl Rayford nepříliš nadšeně.

„Neuvědomila jsem si, že jste se vzali,“ připojila se Amanda se sladkým úsměvem a Rayford měl co dělat, aby zachoval klid. Věděla až moc dobře, že manželé nejsou.

„My se teprve budeme brát,“ reagovala na to Hattie a celá zářila. „Udělá ze mě ještě počestnou ženu.“

Chloe se zhroutila, když si přečetla otcův e-mail o Hattii. „Bucku, my jsme tu ženu nechali na holičkách. My jsme se na ni všichni vykašlali.“

„Jako kdybych si to nevyčítal,“ řekl zahanbeně Buck. „To já jsem mu ji představil.“

„Jenže já ji znám taky a vím, že ona pravdu ví. Byla jsem přímo u toho, když o tom táta mluvil s tebou a ona seděla u téhož stolu. On se snažil, ale budeme muset pro to udělat víc. Budeme k ní muset nějak proniknout, promluvit si s ní.“

„A prozradit jí tak, že jsem věřící stejně jako tvůj otec? Zdá se, že nevadí, že Vůdcův pilot je křesťan, ale dovedeš si představit, jak dlouho bych vydržel zastávat místo vydavatele jeho časopisu já, kdyby se dozvěděl, co jsem?“

„Někdy co nejdříve se musíme dostat k Hattii, i kdyby to mělo znamenat, že se podíváme do Nového Babylónu.“

„A co hodláš dělat, Chloe? Říct jí, že nosí dítě antikrista a že by ho měla opustit?“

„Možná, že na to dojde.“

Buck se skláněl nad Chloe, když vyťukávala odpověď na e-mail Rayfordovi a Amandě. Oba páry si oblíbily tento způsob tajného dorozumívání, aniž užívaly svých jmen.

„Je nějaká naděje,“ dotazovala se Chloe, „že s ním přijede při jeho příští cestě do hlavního města i ona?“

Bylo o sedm hodin později podle času v Novém Babylóně, když tu zprávu posílali a už příští den, došla odpověď, obsahující jediné slovo: „Žádná.“

„Jednou se příležitost najde,“ řekla Chloe tónem, z nějž čišela jistota. „A to ještě dřív, než se to dítě narodí.“

Rayford bral jen těžko na vědomí neuvěřitelnou proměnu, kterou Nový Babylón prošel od doby, kdy tu byl poprvé, tehdy bezprostředně po podpisu smlouvy s Izraelem. Musel to připsat Carpathiovi a nepřebernému moři peněz, které sem proudily. Hlavní město světa, na jehož výstavbě se nešetřilo ani v nejmenším, vyrostlo z rozvalin a nyní překypovalo obchody, průmyslem i dopravou. Centrum sjednoceného světa se posouvalo na východ, a zdálo se, že Rayfordova domovina byla na nejlepší cestě, jak se stát zapomenutou periferií.

Týden předtím, než se měl uskutečnit Rayfordův a Amandin let do Washingtonu s Nicolae a jeho lidmi, poslal Rayford Bruceovi e-mail do Nové naděje, aby ho přivítal zpátky doma z jeho cesty a položil mu několik otázek.

Ještě několik věcí, týkajících se budoucnosti, mně stále vrtá hlavou – a po pravdě řečeno víc než dost. Mohl bys nám vysvětlit pátou a sedmou?

Nenapsal pečeť, protože nechtěl poskytnout nápovědu žádnému vetřelci. Bruce bude vědět, co tím myslí.

Tím chci říct, že druhá, třetí, čtvrtá a šestá jsou naprosto jasné samy o sobě, ale stále ještě tápu ve tmě, pokud se týká páté a sedmé. Už se nemůžeme dočkat, až tě zase uvidíme. „A“ posílá srdečný pozdrav.

Buck se s Chloe zabydleli v Buckově krásném bytě ve střešní nástavbě na Páté Avenuei, ale veškeré potěšení, které by za normálních okolností mohli novomanželé z takového bydlení mít, pro ně nepadaly v úvahu. Chloe se dál zabývala svým výzkumem a studiem na internetu a oba udržovali díky e-mailu každodenní spojení s Brucem. Pastor jim psal, že se cítí opuštěný a jeho rodina mu chybí víc než kdy jindy, je však naplněn radostí, že jeho čtyři přátelé našli lásku a přátelství. Všichni pak psali o tom, že už se velice těší na radostné shledání, které se rychle blížilo.

Buck se nepřestával modlit o radu, zda má nebo nemá Chloe povědět o varování, které dostal od prezidenta Fitzhugha o New York City a Washingtonu. Fitzhugh měl dobré informace a zcela určitě přesné, ale Buck nemohl strávit celý život tím, že bude před nebezpečím utíkat. Život byl v těchto dobách plný nástrah a nebezpečí a válka a zkáza mohly vypuknout kdekoli. Jeho práce ho už dřív zavedla na ta nejnebezpečnější místa na světě. Nechtěl se chovat lehkomyslně nebo bláhově, a tím svou ženu vystavovat nebezpečí, ale všichni členové jejich skupiny Bojovníků trýzně si rizika uvědomovali.

Rayford byl velice vděčný, že se Chloe s Amandou začaly díky korespondenci pomocí e-mailu pomalu sbližovat. Když spolu Rayford a Amanda chodili, zabíral pro sebe většinu Amandina volného času, a přestože se zdálo, že obě ženy spolu dobře vycházejí, nespřátelily se jinak, než jako věřící. Teď, když si denně dopisovaly, se zdálo, že se toho Amanda dozvídá stále více o Písmu. Chloe jí tímto způsobem předávala vše, co se sama při studiu dozvídala.

Od Bruce přes Chloe se Rayfordovi dostalo odpovědi na otázky po významu hrůz páté a sedmé pečeti z Janova Zjevení. Nebylo to nic příjemného, co se dozvěděl, ale on ani nic jiného neočekával. Pátá pečeť pojednávala o mučednictví svatých z období trýzně. V zakódované příloze poslal Bruce pečlivou studii, vysvětlující pasáže ze Zjevení o hrůzách páté pečeti Chloe – a ta ji pak poslala dál, Rayfordovi.

Jan vidí pod oltářem duše těch, kdo byli zabiti pro slovo Boží a kvůli veřejnému přiznání se k víře, kterou vyznávali. Ptají se Boha, jak dlouho to ještě bude trvat, než pomstí jejich smrt. On jim dá bílá roucha a sdělí jim, že nejdříve se někteří z dalších služebníků Božích a jejich bratří též stanou mučedníky. Takže hrůza páté pečeti přináší smrt lidem, kteří se stali věřícími až po nanebevzetí. To může zahrnovat kohokoli z nás, nebo i všechny. Říkám tu před Bohem, že bych to považoval za velké vyznamenání, kdybych položil život za svého Spasitele a mého Boha.

Bruceovo vysvětlení hrůz sedmé pečeti však zcela jasně ukázalo, že i jemu byly stále ještě záhadou.

Sedmá pečeť je tak děsivá, že když je odhalena v nebi, nastává půl hodiny trvající mlčení. Zdá se, že je pokračováním pečeti šesté, největšího zemětřesení v dějinách země, a slouží jako počátek hrůz sedmi polnic, které jsou samozřejmě mnohonásobně horší než hrůzy sedmi pečetí.

Amanda se to pokusila shrnout: „Teď máme před sebou světovou válku, hladomor, epidemie, smrt, mučednictví svatých, zemětřesení a poté mlčení v nebi, zatímco svět je připravován na dalších sedm hrůz.“

Rayford zavrtěl hlavou a pak sklopil oči. „Bruce nás před tím varoval po celou dobu. Jsou chvíle, kdy si myslím, že jsem připraven na všechno, co přijde, ať je to cokoli, a pak jsou doby, kdy si toužebně přeju, aby prostě konec nastal velice rychle.“

„To je cena, kterou platíme,“ připomněla mu, „za to, že jsme se chovali přezíravě k varováním v době, kdy jsme tu možnost měli. A ty i já jsme dostali varování od stejného člověka.“

Rayford přikývl.

„Podívej se sem,“ ukázala mu Amanda prstem. „Bruceova poslední řádka říká: ‚Vyzvedněte si poštu v pondělí o půlnoci. Pakliže vám to všechno připadá stejně zničující jako mně, posílám vám svůj nejoblíbenější verš, abych ulehčil vašim srdcím‘.“

Bruce poslal svůj verš tak, aby ho oba páry dostaly, ještě než se vydají na svou cestu do Chicaga na setkání s ním. Zněl jednoduše: „Ten, kdo přebývá na tajném místě Nejvyššího, bude přebývat ve stínu Všemohoucího.“

Rayford se zavrtěl na sedadle pilota, protože byl celý dychtivý promluvit si s Amandou a zjistit, jak se jí daří během tohoto vyčerpávajícího letu bez mezipřistání z Nového Babylónu na Dullesovo mezinárodní letiště. Pokud to jen trochu šlo, trávila veškerý čas v Rayfordově soukromém oddělení hned za pilotní kabinou, ale musela se chovat dostatečně společensky i k ostatním členům doprovodu, aby ji nepovažovali za nezdvořilou. Rayford si uvědomoval, že ji zkrátka čekají hodiny mluvení o ničem.

Už na ní vyzvídali podrobnosti o jejím novém podnikání, které se zabývalo dovozem a vývozem, ale pak se zdálo, že se nálada na palubě Jedničky Světového společenství změnila. Během jedné z mála přestávek, kterou Rayford strávil s ní, mu sdělila: „Něco se děje. Někdo neustále přináší Carpathiovi nějaké tištěné zprávy. Pečlivě je pročítá a mračí se, a pak se při soukromých schůzkách horečně o něčem dohaduje.“

„Hm,“ reagoval na to Rayford. „Něco se může dít, a může to být cokoli. Nemusí se ale také dít vůbec nic.“

Amanda se pousmála. „Nezpochybňuj mou intuici.“

„To už jsem se odnaučil,“ připustil.

Buck s Chloe dorazili do Chicaga večer před plánovanou schůzkou kroužku Bojovníků trýzně. Ubytovali se v hotelu Drake a zavolali do kostela Nové naděje, aby tam Bruceovi nechali vzkaz, že už jsou zde, a že se uvidí druhý den ve čtyři odpoledne. Z jeho e-mailů věděli, že už se vrátil z cesty po Austrálii a Indonésii zpátky do Států, ale od té doby od něj nedostali žádnou zprávu.

Také mu poslali zprávu e-mailem, že se s Rayfordem a Amandou sejdou v hotelu Drake na obědě nazítří v poledne a pak že všichni čtyři společně pojedou odpoledne na Mount Prospect. Jestli se k nám chceš přidat a poobědvat s námi v salónku Cape Cod, byli bychom hrozně rádi, napsal Buck.

Asi za dvě hodiny, když stále ještě nedostali žádnou odpověď ani na svůj e-mail ani na telefonický vzkaz, se Chloe zeptala: „Co myslíš, že to znamená?“

„To znamená, že nás chce překvapit zítra u oběda.“

„Jen doufám, že máš pravdu.“

„Spolehni se,“ ujistil ji Buck.

„To už ale potom nebude doopravdické překvapení, že ne?“

Zazvonil telefon. „A my mluvíme o překvapení,“ poznamenal Buck. „To musí být on.“

Ale nebyl.

Rayford rozsvítil značku s nápisem Připoutejte se a už mu chybělo pouhých pět minut, aby přistál na Dullesově letišti, když se s ním spojil přes sluchátka jeden z Carpathiových techniků zodpovědných za spojení. „Vůdce by s vámi chtěl prohodit pár slov.“

„Teď hned? Už jsme těsně před přistáním.“

„Zeptám se.“ Za pár vteřin už se zase ozval. „V pilotní kabině s vámi o samotě, až vypnete motory.“

„Máme dělat kontrolu po skončení letu s prvním důstojníkem a s navigátorem“

„Okamžik!“ Technikův hlas zněl nakvašeně. Pak se opět ozval a prohlásil: „Vyžeňte ty dva tam odtud, hned jak vypnete motory, a projděte tím tanečkem po skončení letu teprve až po schůzce s Vůdcem.“

„Rozumím,“ zamumlal Rayford.

„Jestliže jste poznal můj hlas a budete se mnou chtít mluvit, zavolejte mi na toto číslo veřejného automatu na mince a určitě volejte také z veřejného automatu.“

„Souhlas,“ odpověděl Buck. Zavěsil a obrátil se k Chloe. „Musím si na chvilku odskočit ven.“

„Proč? Kdo to byl?“

„Gerald Fitzhugh.“

„Děkuji vám, pánové, a promiňte mi, že vás ruším od práce,“ prohlásil Carpathia, když procházel okolo prvního důstojníka a navigátora na cestě do pilotní kabiny. Rayford věděl, že jsou stejně tak jako on otráveni porušením procedurálního postupu, ale co se dalo dělat, Carpathia tu byl pánem. A velkým pánem.

Carpathia obratně vklouzl do sedadla druhého pilota. Rayford si v tu chvíli uvědomil, že by se tenhle člověk, kromě všeho ostatního nadání, klidně dokázal naučit létat během jediného odpoledne.

„Kapitáne, musím vám něco důvěrného svěřit. Naše výzvědná služba odhalila pokusy o povstání a tak jsme nuceni pustit do oběhu nepravdivé údaje o našich cestovních plánech při mé cestě po USA.“ Rayford přikývl a Carpathia pokračoval. „Máme podezření, že se do pokusu o vzpouru zapojila domobrana a dokonce, na základě tajné dohody mezi nespokojenými americkými frakcemi, i přinejmenším další dva státy. Abychom učinili bezpečnostním opatřením zadost, kódujeme naše rádiové spojení a tisku předáváme protichůdné zprávy o cílech mé cesty.“

„To zní jako dobrý plán,“ uznale poznamenal Rayford.

„Většina lidí se domnívá, že strávím přinejmenším čtyři dny ve Washingtonu, ale v tuto chvíli právě oznamujeme, že budu, během příštích tří dnů, rovněž v Chicagu, v New Yorku, v Bostonu a snad i dokonce v Los Angeles.“

„Znamená to tedy asi, že moje krátká dovolená tím mizí do neznáma?“ zeptal se Rayford.

„Právě naopak. Ale chci vás mít připraveného k okamžitému nástupu.“

„Nechám zprávu, kde budu k dostižení.“

„Chtěl bych, abyste s letadlem odletěl do Chicaga a našel někoho, komu důvěřujete, aby se s letadlem vrátil do New Yorku ještě téhož dne.“

„Znám přesně takovou osobu,“ oznámil mu Rayford.

„Já se do New Yorku nějakým způsobem dostanu a zemi můžeme opustit přesně podle časového plánu. Jen se snažím vyvést povstalecké živly z rovnováhy.“

„Buďte zdráv,“ ohlásil se Buck, když prezident Fitzhugh zvedl telefon po prvním zazvonění. „To jsem já.“

„Jsem moc rád, že nejste doma,“ sdělil mu Fitzhugh.

„Můžete mi říct víc?“

„Jen to, že je dobře, že nejste doma.“

„Chápu. Kdy se můžu vrátit domů?“

„To bude dost těžké, ale určitě se to dozvíte, než se vydáte tím směrem na zpáteční cestu. Jak dlouho budete mimo domov?“

„Čtyři dny.“

„Skvělé.“

A pak už se ozvalo pouze cvaknutí.

„Haló? To je paní Hallidayová?“

„Ano. Kdo –“

„Tady Rayford Steele a chtěl bych mluvit s Earlem, ale prosím vás, neříkejte mu, že jsem to já. Mám pro něj překvapení.“

Ráno vzal Buck telefon, když volala jedna z žen, které pomáhaly v kanceláři sboru Nové naděje. „Máme trochu strach o pastora Barnese,“ svěřovala se mu.

„Prosím?“

„Chtěl vás všechny překvapit, že za vámi přijde na ten oběd.“

„Mysleli jsme si to.“

„Jenže on chytil nějakého parazita, když byl v Indonésii, a my jsme ho museli dovést na pohotovost. Nechtěl, abychom to komukoli prozradili, protože si byl jistý tím, že s tím můžou udělat něco hodně rychle a že to pořád ještě stihne na ten oběd. Ale pak upadl do kómatu.“

„Do kómatu!?“

„Jak říkám, máme o něj strach.“

„Jakmile sem Steeleovi dorazí, hned se tam vypravíme. Kde leží?“

„Ve Všeobecné severozápadní nemocnici v Arlington Heights.“

„My to nějak najdeme,“ ujistil ji Buck.

Rayford a Amanda se setkali s Earlem Hallidayem na letišti O’Hare v deset téhož dopoledne. „Nikdy ti to nezapomenu, Rayi,“ prohlásil Earl. „Tedy, není to totéž, jako kdybych letěl se samotným Vůdcem nebo dokonce prezidentem, ale můžu si na to alespoň hrát.“

„Čekají na tebe na Kennedyho letišti,“ sdělil mu Rayford. „Zavolám ti pak, budu zvědavý, jak se ti s ním letělo.“

Rayford si pronajal auto a Amanda zavolala Chloe, která ji sháněla pagerem. „Musíme se pro ně stavit v hotelu a pak pojedeme všichni přímo do Arlington Heights.“

„Proč? Co se děje?“

Buck s Chloe už čekali na chodníku před hotelem, když tam Rayford s Amandou dorazili. Jen krátce se všichni na přivítanou objali a pak se naskládali do auta. „Severozápadní všeobecná je na hlavní trase, viď, Chlo’?“ ujišťoval se Rayford.

„Přesně tak. Pospěšme si.“

Přes starost o Bruce si Rayford připadal, že mu konečně zase nic nechybí. Měl opět čtyřčlennou rodinu, třebaže ji tvořila jeho nová žena a nový syn. Probírali Bruceův stav a navzájem si sdělovali novinky, které ti druzí neznali, a ačkoli si neustále uvědomovali, že žijí v čase velkých nebezpečenství, v tomto okamžiku se prostě radovali z toho, že jsou opět spolu.

Buck seděl na zadních sedadlech s Chloe a poslouchal. Bylo tak povzbudivé být opět s lidmi, kteří byli duševně spřízněni a ještě se milovali, záleželo jim jednomu na druhém a navzájem se uznávali. Ani se mu nechtělo vzpomínat na omezenost rodiny, ze které vzešel. Přijde čas, kdy je nějak musí přesvědčit, že nejsou takovými křesťany, za jaké sami sebe považují. Kdyby jimi byli, nebyli by tu ponecháni napospas právě tak, jako on.

Chloe se přitiskla ramenem k Buckovi a vsunula ruku do jeho. Byl jí velice vděčný, jakým neokázalým způsobem a s jakou samozřejmostí mu dávala najevo svou oddanost. Ona byla tím největším darem, který mu Bůh mohl dát od doby jeho spasení.

„Co je zase tohle?“ zaslechl právě, jak se Rayford podivuje. „A to jsme měli tak dobrý čas.“

Rayford se snažil sjet na silnici vedoucí do Arlington Heights z dálnice Northwest Tollway. Chloe mu prve řekla, že je přivede těsně k Všeobecné severozápadní nemocnici. Nyní však místní i státní policie společně s příslušníky dozorčích mírových jednotek Světového společenství odkláněli změť aut mimo výjezd. Všechno se zastavilo.

Za několik minut se jim podařilo se o nepatrný kus posunout. Rayford stáhl okénko a zeptal se policisty, co se děje.

„Spadl jsi snad z měsíce, chlape? Jeď dál.“

„Co tím chtěl říct?“ Amanda zapnula rádio. „Kde vysílají zprávy, Chloe?“

Chloe se odtrhla od Bucka a naklonila se dopředu. „Nalaď to na krátké vlny, pak zkus l, 2 a 3,“ radila. „Jedno z toho by měla být buď WGN nebo MAQ.“

Znovu zastavili, tentokrát tak, že vedle Buckova okénka stál jeden příslušník mírových sborů. Buck ho otevřel a prokázal se svou tiskovou legitimací Týdeníku Světového společenství. „Co je tam za problém?“

„Domobrana zabrala starou základnu Nike, aby tam shromažďovala pašované zbraně. Po útoku na Washington je naši chlapi vymazali z povrchu země.“

„Po útoku na Washington?“ zeptal se Rayford a zkroutil se tak, aby s důstojníkem mohl sám mluvit. „Na hlavní město Washington?“

„Jeďte dál,“ vyzval je místo odpovědi důstojník. „Jestli se potřebujete vrátit tady tudy, můžete sjet u výjezdu na třiapadesátku a zkusit to vedlejšími ulicemi, ale nepočítejte s tím, že se dostanete někam poblíž staré základny Nike.“

Rayford musel tedy jet dál, ale on i Buck zasypávali otázkami každého důstojníka, okolo kterého projížděli, zatímco se Amanda snažila najít nějakou místní stanici v rádiu. Všechny, co dosud vyladila, vysílaly jen tón ohlašující nouzové vysílání. „Zapni to na automatický vyhledávač,“ navrhla Chloe. Konečně rádio narazilo na jednu stanici a Amanda vyhledávač zastavila.

Reportér kabelové sítě Světového společenství vysílal živě z blízkosti hlavního města Washingtonu. „Osud Vůdce Světového společenství Nicolae Carpathii stále zůstává v tuto chvíli nezodpovězenou otázkou, neboť Washington leží v rozvalinách,“ oznamoval. „Silný útok byl podniknut domobranou z východního pobřeží za pomoci Spojených států britských a bývalého suverénního státu Egypta, který dnes tvoří součást Středovýchodního společenství národů.

Vůdce Carpathia sem dorazil včera večer a zamýšlel pobýt v prezidentském apartmá v hotelu Capital Noir, ale očití svědkové tvrdí, že tento přepychový hotel byl dnes ráno srovnán se zemí.

Jednotky mírových sborů Světového společenství ihned odpověděly odvetnou akcí a zničily bývalé středisko Nike na předměstí Chicaga. Zprávy odtud naznačují několikatisícové ztráty na životech civilistů v okolních předměstích a obrovskou dopravní zácpu, která ztěžuje záchranné práce.“

„Ach, dobrý Bože!“ začala se modlit Amanda.

„Další útoky, o kterých jsme v tuto chvíli informováni,“ pokračoval zpravodaj, „zahrnují nájezd egyptských pozemních vojenských sil na Irák, který měl očividně za cil obsadit Nový Babylón. Těmto snahám však učinily ihned přítrž vzdušné síly Světového společenství, které teď postupují směrem na Anglii. Může se jednat o odvetný úder za účast Británie při akcích americké domobrany proti Washingtonu. Vyčkejte, prosím, u svých přijímačů. Ach, teď prosím pozor… Vůdce Carpathia je v bezpečí! Promluví k národu v živém rádiovém vysílání. Budeme připraveni a jakmile jeho proslov získáme, ihned ho odvysíláme.“

„Musíme se k Bruceovi nějak dostat,“ naléhala Chloe, zatímco Rayford po centimetrech popojížděl vpřed. „Všichni budou chtít sjet u třiapadesátky na sever, tati. Pojeďme na jih a pak se otočíme zpátky.“

„Bude ještě chvíli trvat, než k vám Vůdce Carpathia promluví,“ upozornil posluchače reportér. „Stanice GCN zřejmě zajišťuje, aby místo, odkud promlouvá, nemohlo být žádným způsobem identifikováno. Mezitím zde mám zprávu z Chicaga, týkající se úderu na bývalou základnu Nike. Zdá se, že byl jak preventivní, tak odvetný. Zpravodajská služba Světového společenství dnes odhalila přípravu zničení letounu Vůdce Carpathii, které mohlo, ale také nemuselo na palubě Carpathiu převážet, když přelétalo dnes ráno na mezinárodní letiště O’Hare. Letadlo je v tomto okamžiku ve vzduchu, cíl jeho cesty je neznámý, ačkoli síly Světového společenství mobilizují své jednotky ve městě New York.“

Amanda uchopila Rayforda za loket. „Mohli nás zabít!“

Když Rayford promluvil, měl Buck pocit, že se každou chvilku nervově zhroutí. „Doufejme, že jsem Earlovi nesplnil jeho sen tím, že jsem ho poslal na smrt,“ řekl zničeným hlasem Rayford.

„Nechceš, abych řídil já, Rayforde?“ nabídl se Buck.

„Ne, za chvilku budu v pořádku.“

Komentátor v rozhlase pokračoval: „Jsme připraveni na lživý vstup, promiňte, živý vstup Vůdce Světového společenství Nicolae Carpathii…“

„První bylo správně,“ poznamenala Chloe.

„… a mezitím si poslechněte další zprávu z Chicaga. Mluvčí mírových sborů Světového společenství ujišťuje, že zničení staré základny Nike bylo docíleno bez použití nukleárních zbraní, a že ačkoli litují, že došlo k těžkým ztrátám na životech civilního obyvatelstva v přilehlých předměstích, vydali následující prohlášení: ‚Počty mrtvých nechť padnou na hlavu ilegální činnosti domobrany. Jakékoli oficiálně nepovolené vojenské síly jsou v každém případě nelegální, ale pošetilost hromadění zbraní v civilní oblasti jim doslova vybuchla do tváře.‘ Ještě jednou opakujeme, že v oblasti Chicaga nehrozí žádné nebezpečí ozáření ani z radioaktivního spadu, i když mírové sbory nevpouští automobilový provoz do blízkosti místa, které bylo zničeno. Připravte se nyní na živý vstup Vůdce Nicolae Carpathii.“

Rayfordovi se konečně podařilo sjet na jih, na silnici 53, a protáhnout se obratem, kam byl povolen vjezd pouze služebním vozidlům. Poté zamířil na sever směrem k Rolling Meadows.

„Občané věrní Světovému společenství,“ ozval se Carpathiův hlas, „dnes se k vám obracím se zlomeným srdcem. Dokonce vám ani nemohu prozradit, odkud k vám promlouvám. Po více než rok jsme pracovali na tom, abychom sjednotili Světové společenství pod praporem míru a souznění. Dnes jsme si naneštěstí opět připomněli, že stále ještě mezi námi existují ti, kteří by nás chtěli rozdělit.

Není žádným tajemstvím, že jsem, vždycky jsem byl a vždy budu pacifistou. Nejsem zastáncem válek, nevěřím ve zbrojení. Nemyslím si, že lze něčeho dosáhnout za cenu krveprolévání. Na druhé straně se však cítím zodpovědný za osudy vás všech, moji bratři a sestry v naší globální vesnici.

Jednotky mírových sborů již odpor potlačily. Smrt nevinných občanů na mne těžce doléhá, ale zavazuji se, že s okamžitou platností vyslovím soud nad všemi nepřáteli míru. Krásné hlavní město Spojených států severoamerických je v troskách a vy uslyšíte o dalším pokračování zmaru a smrti. Naším cílem ovšem zůstává mír a budování. Vrátím se v pravý čas zpátky do bezpečného sídla v Novém Babylóně a budu odtamtud s vámi v častém spojení.

Především nepropadejte strachu. Žijte v důvěře, že žádné ohrožení globálního klidu nebude tolerováno, a že žádný nepřítel míru nezůstane naživu.“

V době, kdy Rayford hledal trasu, které by ho zavedla do blízkosti severozápadní všeobecné nemocnice, se ozval opět zpravodaj kabelové sítě Světového společenství. „Nejnovější zprávy: Síly domobrany, které povstaly proti Světovému společenství, vyhrožují atomovým útokem na New York City, především na jeho mezinárodní Kennedyho letiště. Civilisté prchají z této oblasti, čímž byla vyvolána největší pěší i automobilová zácpa v dějinách tohoto města. Mírové sbory prohlašují, že mají možnosti i technické prostředky zneškodnit řízené střely, ale že se obávají, že nebudou moci zabránit trvalým škodám v okrajových oblastech.

A tato zpráva přichází z Londýna: Bomba o váze jednoho sta megatun zničila letiště v Heathrow a radioaktivní spad ohrožuje vše živé v okruhu mnoha kilometrů. Bomba byla zjevně shozena mírovými sbory poté, co byly odhaleno shromažďování nezákonně držených egyptských a britských bombardérů na uzavřeném vojenském letišti nedaleko Heathrow. Válečné lodě, které byly zasaženy ze vzduchu, měly údajně ve výzbroji nukleární zbraně, a byly na cestě do Bagdádu a Nového Babylónu.“

„To je konec světa,“ zašeptala Chloe. „Pomoz nám Bůh.“

„Možná by stačilo, kdybychom se pokusili dostat se nějak do kostela Nové naděje,“ navrhla Amanda.

„Ale ne dřív, než zjistíme, co je s Brucem,“ oponoval Rayford. Zeptal se zaražených kolemjdoucích, zda je možné se dostat do Všeobecné severozápadní nemocnice pěšky.

„Možné to je,“ odpověděla jedna žena. „Je to hned za tím polem a pak přes ten vrch. Jen nevím, jak blízko vás k ní pustí, tedy k tomu, co z ní zbylo.“

„Dostala zásah?“

„Jestli dostala zásah? Pane, vždyť jen kousek dál přes silnici je stará základna Nike. Většina lidí si myslí, že to dostala jako první.“

„Já jdu,“ rozhodl se Rayford.

„Já jdu taky,“ přidal se k němu Buck.

„Půjdeme všichni,“ trvala na svém Chloe, ale Rayford zvedl ruku.

„Všichni jít nemůžeme. Bude to až dost obtížné pro jednoho z nás, aby se dostal přes kordon stráží. Buck nebo já budeme mít větší šanci, protože máme průkazy Světového společenství. Myslím, že jeden z nás dvou, kteří tu průkazku máme, by tam měl jít, ale ten druhý by tu měl zůstat se ženami. Všichni bychom se měli držet s někým, kdo by se mohl dostat, kdyby to bylo nutné, ze zakázaného prostoru.“

„Chci tam jít,“ reagoval na to Buck, „ale rozhodni to ty.“

„Ty zůstaň tady a připrav auto tak, abychom se mohli ihned přesunout na Mount Prospect. Jestli se do půl hodiny nevrátím, riskni to a přijď mě hledat.“

„Tati, jestli je Bruceovi alespoň o něco lépe, pokus se ho přivést s sebou.“

„Neboj, Chloe,“ ujistil ji Rayford. „Už to mám vymyšlené.“

Jakmile Rayford poklusem odběhl přes plevelem zarostlé blátivé pole, Buck hned litoval, že souhlasil s tím, že tu zůstane. Byl vždy mužem činu, a když sledoval, jak se nervově otřesení obyvatelé bezcílně motají okolo a naříkají, jen stěží dokázal zůstat sedět.

Rayfordovi se sevřelo srdce, když vystoupal na vyvýšeninu a uviděl nemocnici. Část vysoké budovy byla ještě nedotčená, ale další ležela v rozvalinách. Pohotovostní vozidla obklopovala tu změť a záchranáři v bílých uniformách pobíhali sem a tam. Dlouhá páska označující policejní zátaras obepínala pozemek, na kterém nemocnice stála. V okamžiku, kdy si ji Rayford nadzvedl, aby ji podlezl, bezpečnostní hlídka s namířenou zbraní se rozběhla směrem k němu.

„Stát!“ zakřičela. „Sem je vstup zakázán!“

„Mám povolení!“ zakřičel zpátky Rayford a zamával na ni svým průkazem.

„Zůstaňte stát na místě!“ halekal strážný. Když doběhl k Rayfordovi, vzal do rukou jeho průkaz, bedlivě ho zkoumal a srovnával fotografii a Rayfordův obličej. „Páni! Povolení stupeň 2-A. Vy pracujete pro samotného Carpathiu?“

Rayford přikývl.

„Co děláte za práci?“

„To podléhá utajení.“

„Je snad tady někde v okolí?“

„Ne, není, a ani kdyby byl, tak bych vám to neřekl.“

„Je to v pořádku,“ prohlásil strážný a Rayford zamířil směrem k tomu, co bývalo průčelím budovy. Lidé, kteří měli práce nad hlavu, si ho po většinou nevšímali, protože jim bylo jedno, kdo má nebo nemá povolení tady být. Z nitra nemocnice vynášeli tělo za tělem a pokládali je vedle sebe do uspořádané řady a přikrývali je. „Přežil to někdo?“ zeptal se Rayford jednoho zdravotního technika z pohotovostní služby.

„Zatím jsou tři,“ odpověděl mu muž. „Všechno to jsou ženy. Dvě sestry a doktorka. Zrovna si vyšly ven, aby si zakouřily.“

„A uvnitř nikdo?“

„Slyšíme hlasy,“ sdělil mu ten muž. „Ale ještě ani k jednomu jsme se nedostali včas.“

Rayford v duchu přeříkal modlitbu a složil svůj průkaz tak, aby jeho fotografie byla navrchu, a vsunul si ji do kapsy saka. Přešel k provizorní venkovní márnici, kde se několik lidí z pohotovostního oddílu pohybovalo mezi ostatky, nadzvedávalo prostěradla a zaznamenávalo si do notesů, aby si dalo do souladu seznamy pacientů a zaměstnanců a části těl a náramků se jmény.

„Pomožte, nebo odtud vypadněte,“ houkla na Rayforda vysoká žena, když se protahovala okolo něj.

„Hedám nějakého Bruce Barnese,“ svěřil se jí Rayford.

Žena, jež měla na jmenovce uvedeno, že je Patricia Devlinová, se zastavila, přimhouřila oči, zvedla hlavu a narovnala si seznam připevněný na tvrdé podložce. Pak prošla prvními stránkami navrchu, ale zavrtěla hlavou. „Zaměstnanec, nebo pacient?“ zeptala se.

„Pacient. Byl převezen na jednotu intenzivní péče. Poslední zprávu o něm máme, že byl v komatu.“

„Tak to bude pravděpodobně z JIPky,“ oznámila mu. „Podívejte se tamhle.“ Patricia ukázala na šest těl na konci řady. „Počkejte chvilku,“ dodala a ještě zalistovala o stránku dál. „Barnes, JIP. Jo, tam byl. Víte, je jich uvnitř ještě víc, ale to oddělení se v podstatě vypařilo.“

„Takže by mohl být tady, ale mohl by ještě být i uvnitř?“

„Jestli je tady venku, už je potvrzeno, že je mrtvý, brouku. A jestli je tam uvnitř, tak ho taky nemusejí nikdy najít.“

„Pro ty z JIPky tedy není žádná naděje?“

„Zřejmě ne. Příbuzný?“

„Bližší než bratr.“

„Chtěl byste, abych se podívala místo vás?“

Rayfordův obličej se zkřivil a on nemohl téměř promluvit. „Byl bych vám vděčný.“

Patricia Devlinová se pohybovala rychle, na svou velikost byla překvapivě hbitá. Pevné boty s bílými podrážkami měla celé od bláta. U každého těla poklekla a zjišťovala jméno, zatímco Rayford zůstal stát asi tři metry od ní, rukou si přikrýval ústa a do hrdla se mu draly vzlyky.

U čtvrtého těla začala slečna Devlinová nadzvedávat prostěradlo, když zaváhala a zkontrolovala ještě nepoškozenou pásku na ruce. Ohlédla se směrem k Rayfordovi a on už věděl, co našla. Po tvářích mu začaly stékat slzy. Vstala a přistoupila k němu. „Na vašeho přítele je snesitelný pohled,“ poznamenala. „Některé z nich bych se vám ukázat neodvážila, ale na něj se podívat můžete.“

Rayford se donutil začít klást jednu nohu před druhou. Žena se shýbla a pomalu odhrnula prostěradlo, čímž odhalila Bruce s otevřenýma očima, bez života, nehybného. Rayford se vší silou snažil uklidnit, hruď se mu dmula. Natáhl ruku, aby zatlačil Bruceovi oči, ale sestra ho zarazila. „Nesmím vám to dovolit.“ Natáhla ruku v rukavici. „Udělám to sama.“

„Nemohla byste zkontrolovat puls?“ vyrazil ze sebe Rayford.

„Ach, pane,“ a z hlasu ji zazníval hluboký soucit, „nevynesli by je sem ven, kdyby nebylo zjištěno, že nežijí.“

„Prosím vás,“ zašeptal a teď již plakal zcela neskrývaně. „Udělejte to kvůli mně.“

A jak tam Rayford stál v bouřlivém odpoledni na předměstí Chicaga s rukama na obličeji, žena, kterou nikdy neviděl a už nikdy neuvidí, položila palec a ukazováček na místo pod pastorovou čelistí, aby zkontrolovala puls.

Aniž by se podívala na Rayforda, ruku odtáhla, prostěradlo znovu přetáhla přes hlavu Bruce Barnese a odešla, aby se dál věnovala své práci. Pod Rayfordem se podlomila kolena a on poklekl na zablácenou dlažbu. V dálce houkaly sirény, světla vozů pohotovosti probleskovala všude kolem něj a jeho rodina na něj čekala ani ne kilometr odtud. Už tu zbyli sami. Žádný učitel, žádný rádce. Už jen oni čtyři.

Pak Rayford vstal a klopýtavě se vydal zpátky do svahu s tou hroznou zprávou. Z každého vozu, kolem kterého procházel, slyšel zprávy nouzového vysílacího systému. Washington byl vymazán z povrchu země. Letiště Heathrow zmizelo. V egyptské poušti vládla smrt, stejně jako na nebi nad Londýnem. New York byl ve stavu nejvyšší pohotovosti.

Buck už byl téměř připravený, že se vydá za Rayfordem, když spatřil, jak se na obzoru objevila vysoká postava. Ze způsobu jeho chůze a svěšených ramen Buck vyčetl, co se stalo.

„To snad ne,“ zašeptal a Chloe a Amanda se rozplakaly. Všichni tři pak vyběhli Rayfordovi vstříc a doprovodili ho až k autu.

Ohnivě rudý kůň Apokalypsy vyjel na svou pouť.

Tim LaHaye

Jerry B. Jenkins

BOJOVNÍCI TRÝZNĚ

(Ponecháni napospas 2)

Z anglického originálu Left Behind: Tribulation Force,

vydaného roku 1996 nakladatelstvím Tyndale House Publishers, Inc.,

přeložili Pavla a Matouš Iblovi.

Obálku navrhla Jana Šťastná.

Vydaly Euromedia Group a Knižní klub v Praze roku 2001

jako svou 1539. publikaci.

Odpovědná redaktorka Jana Jasová.

Technický redaktor David Dvořák.

Počet stran 352.

Sazba SF SOFT, Praha.

Tisk Finidr, spol. s r. o., Český Těšín.

Vydání první.

Table of Contents

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

(18)

(19)