Ponechani napospas (1) - Ponechani napospas

Jenkins, Jerry B.; LaHaye, Tim

Značky: Sci-Fi

Sci-Fittt

Jednoho dne v blízké budoucnosti zmizí v jediném okamžiku z povrchu země miliony lidí. Letadla bez posádek se řítí k zemi, auta bez řidičů způsobují řetězové srážky, po celém světě zavládne zděšení a chaos. Lidé, kteří zůstali, hledají marně své blízké… Uprostřed světa, jehož řád zůstal ležet v troskách, se setkávají čtyři hlavní protagonisté: pilot Rayford, jeho dcera Chloe, novinář Cameron a pastor Bruce. Ti všichni dospívají k závěru, že se přiblížil den Posledního soudu a že jejich blízcí byli podle předpovědí bible odvedeni do Království nebeského. Ty, kteří byli ponecháni napospas, teď čeká doba těžkých zkoušek. Proroctví hovoří o nástupu antikrista, přírodních katastrofách, válkách a hladomoru…

Tim LaHaye

Jerry B. Jenkins

PONECHÁNI NAPOSPAS

Knižní klub

Přeložili Pavla a Matouš Iblovi

Copyright © 1995 by Tim LaHaye and Jerry B. Jenkins

Copyright of the Czech Edition © Euromedia Group k. s., 2001

Translation © Pavla a Matouš Iblovi, 2001

ISBN 80-242-0616-1

(1)

Rayford Steele měl plnou hlavu ženy, které se nikdy ani nedotkl. Plně obsazený Boeing 747 se zapnutým autopilotem právě přelétával nad Atlantickým oceánem, s plánovaným přistáním na londýnském letišti Heathrow v 6.00 ráno, a Rayford vypudil ze své mysli všechny myšlenky na rodinu.

Celé jarní prázdniny stráví se ženou a s dvanáctiletým synem. I dcera přijede z vysoké školy na týden domů. Ale v této chvíli, s prvním důstojníkem podřimujícím ve vedlejším křesle, si Rayford představoval úsměv Hattie Durhamové a těšil se na jejich příští setkání.

Hattie byla v Rayfordově posádce vrchní letuška. Nespatřil ji už déle než hodinu.

Kdysi se Rayford těšíval na to, až se vrátí domů ke své ženě. Irena byla přitažlivá a plná života i ve čtyřiceti letech. V poslední době však zjišťoval, že ho odpuzuje její přílišná náboženská náruživost, hraničící až s posedlostí. Bylo to jediné, o čem se dokázala bavit.

Rayford Steele neměl proti Bohu žádné výhrady. Dokonce do kostela sem tam i rád zašel. Ale od té doby, co se Irena zapojila do jednoho menšího církevního shromáždění, navštěvovala každý týden biblické hodiny a v neděli pak chodila pravidelně do kostela, začalo to Rayfordovi vadit. Lidé ve sboru, kam dřív chodila, nepatřili právě k těm, kteří by člověku umožnili luxus pochybovat o víře, předpokládali o vás to nejlepší a nechali vás na pokoji. Tam se ho lidé dokonce otevřeně ptali, jaké Bůh v jeho životě zaujímá místo.

„Žehná mým ponožkám,“ obvykle žertovně odpovídal Rayford a zdálo se, že to členy sboru uspokojuje, nicméně nacházel stále častěji výmluvu, že má v neděli příliš mnoho práce.

Snažil se namluvit sám sobě, že právě náboženská oddanost jeho ženy božskému nápadníkovi způsobila, že se v myšlenkách zaobíral jinými věcmi. Uvědomoval si však, že pravým důvodem byla jeho vlastní touha.

Navíc Hattie Durhamová byla k zbláznění krásná. O tom nemohlo být sporu. A ze všeho nejvíc se mu na ní líbilo, že patřila k těm ženám, co se vás rády dotýkají. Nebylo to nikdy nepatřičné, nic okatého. Prostě se dotkla jeho paže, když se mihla okolo, nebo se lehce opřela rukou o jeho rameno, když stála za ním v pilotní kabině.

Nebyly to ale pouze její doteky, co se mu na ní líbilo. Z jejího výrazu v obličeji, z jejího chování k němu a z pohledu očí bylo patrné přinejmenším to, že se mu obdivuje, že si jej váží. Pokud měla zájem o něco víc, o tom se mohl jenom dohadovat. A to taky dělal.

Už kolikrát spolu strávili celé hodiny povídáním o všem možném nad skleničkou nebo u večeře, někdy s dalšími lidmi z posádky, občas i bez nich. On sám jí neoplácel doteky, ani prstem o ni nezavadil, ale očima už několikrát dlouze zachytil její pohled a mohl doufat, že jeho úsměv mluvil jasně za něj.

Možná dnes. Snad dnes ráno, neprobudí-li její ťukání, onen domluvený signál, prvního důstojníka. Pak se snad odváží položit ruku na její na svém rameni – v přátelském gestu, v němž, jak doufal, ona pozná první krok z jeho strany k navázání vztahu.

A také to skutečně bude první krok tím směrem. Nebyl žádný přepjatý moralista, ale Ireně ještě nikdy nevěrný nebyl. A to měl spoustu příležitostí. Hodně dlouho se cítil velice provinile kvůli jednomu dost odvázanému soukromému večírku, kterého se s chutí zúčastnil před více jak dvanácti lety, při příležitosti vánoční oslavy pořádané leteckou společností. Tehdy Irena zůstala doma, měla totiž trápení s tím, že přenášela přes devátý měsíc jejich nečekaný přírůstek, Raye juniora.

I když už byl Rayford pod parou, měl v sobě dostatek zábran, aby z večírku odešel ještě včas. Irena si samozřejmě všimla, že se trochu opil, ale nemohla ho podezřívat z ničeho horšího, rozhodně ne – svého přímého charakterního kapitána. Stále byl pro ni oním pilotem, který kdysi vypil dvě sklenky Martini, když kvůli sněžení uzavřeli letiště O’Hare, a pak, když se počasí umoudřilo, si dobrovolně nechal zakázat start. Nabídl se tehdy, že zaplatí výlohy spojené s povoláním náhradního pilota, ale na vedení společnosti Pan-Continental to tak zapůsobilo, že z něj místo toho udělali vzor sebekázně a rozvahy pro ostatní.

Za několik hodin bude Rayford první, kdo zahlédne zatím jen náznaky východu slunce. Onu dráždivou paletu pastelových barev, která bude známkou toho, že na kontinent se nesměle prodírá úsvit. Do té chvíle se zdá, že temnota před oknem je na celé kilometry zcela neprostupná. Alkoholem zmožení nebo spící cestující v jeho letadle měli okenní rolety stažené a polštáře a přikrývky na svých místech. Letadlo bylo teď tmavou hučící spící komnatou pro všechny kromě několika málo bdících, letušek a stevardů a jednoho či dvou lidí, kteří museli uposlechnout volání přírody.

Otázkou nejtemnější hodiny před svítáním tudíž bylo, zda by měl Rayford Steele riskovat a začít si nový, vzrušující vztah s Hattií Durhamovou. Potlačil úsměv. Dělal si snad sám ze sebe legraci? Copak by se někdo s pověstí, jakou má on, odvážil vůbec zajít dál než k pouhým snům o krásné ženě, navíc o patnáct let mladší, než je on sám? Tak docela jistý si tím už ale nebyl. Kdyby jen Irena nezačala zase s tím jejím novým ztřeštěným nápadem.

Jestlipak ji to po čase zase přejde, to zaobírání se koncem světa, láskou Ježíše Krista a spasením duší? V poslední době přečetla všechno, co se jí dostalo do rukou, o nanebevzetí členů církve. „Dovedeš si to představit, Rafe,“ rozplývala se, „že si Ježíš Kristus pro nás přijde ještě dřív, než zemřeme?“

„No, páni,“ odpověděl a koukl na ni přes okraj novin, které si četl, „to bych snad nepřežil.“

Jí se to ale nezdálo vtipné. „Kdybych nevěděla, jak to se mnou dopadne,“ opáčila, „tak bych o tom být tebou moc nevtipkovala.“

„Jenže já vím přesně, co by se se mnou stalo,“ trval na svém.

„Byl bych mrtvý, bylo by po mně, byl by to můj konec. Ale ty bys samozřejmě odletěla rovnou do nebe.“

Neměl v úmyslu ji urazit. Jen si dělal legraci. Když se k němu otočila zády a odešla, vstal a šel za ní. Otočil si ji k sobě a snažil se ji políbit, ale ona byla jako led. „No tak, Ireno,“ chlácholil ji. „No řekni sama, jestli by tisíce lidí neranila mrtvice, kdyby viděli Ježíše, jak si jde pro všechny dobré lidi.“

Odtáhla se od něj s očima plnýma slz. „Říkám ti to pořád, znovu a znovu. Spasení lidé nejsou hodní lidé, jsou to –“

„Jen ti, co jim bylo odpuštěno, jo, já vím,“ dokončil větu za ni a cítil se přitom odstrčený a zranitelný pod vlastní střechou. Vrátil se do svého křesla a ke svým novinám. „Jestli ti to udělá dobře, jsem hrozně rád kvůli tobě, že víš všechno tak jistě.“

„Já jen věřím tomu, co se říká v bibli,“ odpověděla mu na to Irena.

Rayford pokrčil rameny. Měl sto chutí říct: „To děláš dobře,“ ale nechtěl situaci ještě přiostřovat. Svým způsobem jí záviděl jistotu, ale po pravdě řečeno to připisoval jejímu emocionálnímu založení, tomu, že u ní city hrály větší roli. Nechtěl to vyslovovat nahlas, ale skutečnost byla taková, že on byl chytřejší – ano, dá se to tak říct, inteligentnější. On věřil na pravidla, systém, společenské vzorce, na věci, které člověk vidí a cítí a slyší a může se jich dotknout.

A jestli byl Bůh součástí toho všeho, proč ne. Vyšší moc, milující bytost, síla nad zákony přírody, skvělé. Můžeme o tom zpívat písně, můžeme se k tomu modlit, mít dobrý pocit z toho, že dokážeme být hodní k jiným, a jít si po svém. Rayford se ze všeho nejvíc bál toho, že Irenino náboženské zanícení postupně neopadne tak, jak se vytratilo oslnění americkým snem, její období zdravého životního stylu i okouzlení aerobikem. Nezbývalo mu než být svědkem toho, jak jeho žena chodí od jedněch domovních dveří ke druhým, zvoní na lidi a prosí je, zda by jim nemohla přečíst verš či dva z bible. Určitě ale nebyla tak naivní, aby si představovala, že by se k něčemu takovému přidal i on.

Z Ireny se stal pravý a nefalšovaný náboženský fanatik, a to zbavovalo Rayforda provinilých pocitů, co se týkalo jeho snění o Hattii Durhamové. Je možné, že až s Hattií po boku budou kráčet po letišti v Heathrow směrem k řadě taxíků, podaří se mu něco říct, navrhnout, či jen naznačit. A možná i dřív. Neodváží se nakonec něco udělat hned v tuto chvíli, kdy je od přistání dělí ještě celé hodiny?

Na místě u okénka v první třídě se hrbil nad laptopem novinář. Vypnul přístroj a přísahal si, že se k psaní článku vrátí později. Ve svých třiceti letech byl Cameron Williams vůbec nejmladším hlavním reportérem proslulého týdeníku Global Weekly. To vyvolávalo závist ostatních veteránů v redakci; ať už proto, že jim před nosem vyfoukl hlavní zprávu, nebo mu byla přidělena nejzajímavější událost na světě. Všichni, jeho obdivovatelé i ti, co ho zatracovali, mu přezdívali Buck. Prý proto, že se vždy tvrdohlavě vzpírá tradicím a autoritám; snad to mělo původ v etymologii toho slova – vždyť i mladý kozlík se často tak chová. V každém případě byl Buck přesvědčen, že jeho život je opravdu skvělý. Vždyť se mu podařilo být očitým svědkem některých naprosto klíčových událostí v dějinách.

Před rokem a dvěma měsíci jej práce na titulním článku pro novoroční číslo zavedla do Izraele, kde měl mít rozhovor s Chaimem Rosenzweigem, a jeho pobyt vyústil v tu nejpodivnější událost, kterou kdy zažil.

Stařičký Rosenzweig byl v historii Global Weekly jedinou jednohlasně zvolenou osobou pro rubriku Osobnost roku. Stalo se již zvykem, že redakce smetla ze stolu nominaci kohokoli, kdo by snad mohl být vybrán konkurenčním časopisem Time pro jejich rubriku Muž roku. Ale u Rosenzweiga byla volba zcela jednoznačná. Cameron Williams si vzpomínal, že tehdy šel na schůzku redakční rady připraven argumentovat pro volbu Rosenzweiga proti jakékoli mediální hvězdě, kterou by ostatní jako obvykle navrhovali.

Byl proto příjemně překvapen, když výkonný šéfredaktor Steve Plank zahájil schůzi tím, že se zeptal: „Chce snad někdo nominovat nějakého troubu, někoho jiného než držitele Nobelovy ceny za chemii?“

Redakční veteráni se podívali jeden na druhého, zavrtěli hlavami a předstírali, že se chystají k odchodu. „Můžete klidně zastrčit židle, schůze skončila,“ prohlásil tehdy Buck. „Steve, já si to nechci vynucovat, ale ty víš, že toho chlápka znám a že mi důvěřuje.“

„Ne tak zhurta, kovboji,“ okřikl ho jeden z konkurenčních redaktorů a obrátil se na Planka. „To už necháváš Bucka, aby si přiděloval práci sám?“

„To bych vlastně mohl,“ odpálkoval ho Steve. „A co se stane, když to udělám?“

„Já si prostě myslím, že tohle je práce pro odborníka, článek ze světa vědy,“ bručel Buckův odpůrce. „Já bych na to nasadil člověka, co se zabývá vědou.“

„Jo, a všichni čtenáři by nad tím usnuli,“ popíchl ho Plank. „Koukni, sám víš, že autor profilových článků bude z naší skupiny. A tohle nemá být o nic víc vědecké pojednání než ten článek, co s ním dělal Buck poprvé. Musí se to podat tak, aby čtenář člověka poznal a pochopil význam toho, čeho dosáhl.“

„Jako by to nebylo jasné. Vždyť to jenom změnilo chod dějin.“

„Rozhodnu o tom, komu tu práci přidělím, dneska,“ zakončil debatu výkonný šéfredaktor. „Děkuji za ochotu, Bucku. Předpokládám, že všichni ostatní jsou rovněž ochotni.“ Dychtivý souhlas naplnil místnost, ale Buck zaslechl i mrzuté předpovědi, že to stejně odkývnou tomu mazánkovi. Což se také stalo.

Šéfova projevená důvěra a řevnivost jeho kolegů jen utvrdila Williamse v tom, aby ve všech svěřených úkolech překonával sám sebe. V Izraeli se Buck ubytoval ve vojenském prostoru a setkal se s Rosenzweigem ve stejném kibucu na předměstí Haify, jako když s ním dělal rozhovor před rokem.

Samozřejmě, Rosenzweig byl úžasný, ale „největším šlágrem sezóny“ byl jeho objev či vynález – nikdo vlastně dost dobře nevěděl, kam ho zařadit. Ten skromný člověk o sobě prohlašoval, že je botanik, ale ve skutečnosti byl chemickým inženýrem a vymyslel syntetické hnojivo, jež způsobilo, že písek izraelských pouští rozkvetl jako ten nejúrodnější skleník.

„Zavlažování už není problém celá desetiletí,“ vysvětloval mu stařík. „Jenže tím se nedocílilo ničeho jiného, než že písek byl vlhký. Moje látka, když se přidá do vody, ten písek prohnojí.“

Buck nebyl žádný vědec, ale věděl dost na to, aby nad tímto prostým prohlášením vrtěl hlavou. Díky Rosenzweigově látce se z Izraele rychle stávala nejbohatší země na světě, s daleko většími zisky, než měli jeho sousedé obdaření naftou. Každý čtvereční centimetr země rozkvetl květy nebo plodinami, a to i takovými, jejichž pěstování bylo dříve v Izraeli nemyslitelné. Svatá země se stala největším vývozcem, byla středem závisti celého světa, nezaměstnanost klesla prakticky na nulu. Všem se dobře dařilo.

Prosperita, kterou sebou přinesl zázračný chemický vzorec, změnila v Izraeli dějiny. Země, která teď oplývala penězi i zdroji, uzavřela mír se všemi sousedy. Volný obchod a otevřené hranice dovolovaly komukoli, kdo ten starý národ miloval, aby ho navštívil. Nicméně jedné věci se volný přístup netýkal: onoho chemického vzorce.

Buck samozřejmě starého pána nepožádal, aby mu vzorec prozradil, a rovněž nechtěl, aby mluvil o složitých bezpečnostních opatřeních, která ho chránila před jakýmkoli potenciálním nepřítelem. Už samotný fakt, že byl Buck ubytován ve vojenském prostoru, svědčil o významu, jaký se jeho zabezpečení přikládal. Právě zachování tajemství zajišťovalo moc a nezávislost státu Izrael. Ještě nikdy v minulosti se Izrael netěšil takovému klidu. Hradbami obehnaný Jeruzalém hrál nyní roli pouhého symbolu a vítal každého, kdo přicházel v míru. Staří ortodoxní židé pevně věřili, že je Bůh odměnil a vynahradil jim tak celá staletí pronásledování.

Chaima Rosenzweiga si vážili lidé na celém světě a ve vlastní zemi ho přímo uctívali. Vyhledávali ho světoví vůdci a byl chráněn bezpečnostními systémy tak dokonalými, jako byly ty, které chránily přední státníky. Ačkoli byl Izrael opojen svou obnovenou slávou, představitelé státu nebyli hloupí. Kdyby někdo Rosenzweiga unesl a mučil, mohli by ho donutit, aby tajemství prozradil, což by způsobilo revoluční proměnu kterékoli země na světě.

Jen si představte, co by ten chemický vzoreček – po určité modifikaci – dokázal udělat s rozlehlými tundrami Ruska! Mohly by tak rozkvést oblasti, které jsou po většinu roku pokryty sněhem? Byl to snad klíč k tomu, aby ten velký národ po rozpadu Sovětského svazu vstal z mrtvých?

Z Ruska se stal zádumčivý obr se zničeným hospodářstvím a zaostalými technologiemi. Jediné, co státu ještě zbylo, byl velký vojenský potenciál, kdy každá volná marka šla na zbrojení. Navíc přechod z rublů na marky nebyl pro zemi bojující o přežití vůbec snadnou záležitostí. Sjednocení světových financí do tří hlavních peněžních měn trvalo celé roky, ale jakmile k této změně došlo, většina států ji oceňovala. Celá Evropa včetně Ruska obchodovala výhradně v markách. Pro Asii, Afriku a Střední Východ byl měnovou jednotkou jen. V Severní a Jižní Americe a Austrálii se používaly při obchodních transakcích dolary. Na přechodu k jediné celosvětové měně se již pracovalo, ale státy, které už jednou nepříliš nadšeně přešly na jinou měnu, váhaly procházet takovým procesem znovu.

Rusové byli hluboce rozčarováni svou neschopností přiživit se na bohatství Izraele a byli odhodláni ovládnout a obsadit Svatou zem. Zaútočili tedy na židovský stát uprostřed noci. O tomto útoku se později mluvilo jako o ruském Pearl Harboru, a když k němu došlo, byl Buck Williams kvůli rozhovoru s Rosenzweigem právě v Haifě. Rusové vyslali do této oblasti mezikontinentální balistické střely a bombardéry MIG s nukleárními zbraněmi na palubě. Počet letadel a bojových hlavic naprosto výmluvně ukazoval na to, že cílem bylo naprosté zničení protivníka.

Říci, že Izraelci byli zaskočeni a naprosto nepřipraveni na útok, napsal tehdy Cameron Williams, je stejně nezpochybnitelné jako tvrzení, že Čínská zeď je dlouhá. Když radary v Izraeli zachytily ruská letadla, ta byla již téměř nad hlavou jejich obsluhy. Zoufalá prosba Izraele o pomoc, adresovaná k jejich bezprostředním sousedům a Spojeným státům, byla zároveň požadavkem na vysvětlení záměrů útočníka, který narušil jejich vzdušný prostor. V době, kdy byl Izrael spolu se svými spojenci schopen dát dohromady jakous takous obranu, bylo zcela jasné, že Rusové je početně převýší v poměru sto ku jedné.

Chyběly pouhé minuty do chvíle, kdy měla zkáza začít. Napříště nebude žádné vyjednávání, žádné prosby hord ze severu o podíl na bohatství. Kdyby chtěli Rusové pouze zastrašovat a vynucovat si něco násilím, nezaplnili by nebe řízenými střelami. Letadla se mohou obrátit a letět zpátky, ale řízené střely jsou zbraně směřující neodvratně k cíli.

Toto opravdu nebyla žádná hra na efekt, která by měla donutit Izrael padnout na kolena. Žádné poselství k obětem nedorazilo. Izrael nedostal ani slovo vysvětlení pro existenci válečných strojů překračujících jeho hranice, aby ho napadaly. Byl donucen se bránit, i když moc dobře věděl, že první výstřel přinese jeho vyhlazení z povrchu země.

Za varovného kvílení sirén, s rádiovým a televizním vysíláním vybízejícím občany, již nyní odsouzené k záhubě, aby si hledali jakýkoli chatrný úkryt, se Izrael začal bránit. Bezesporu se však mělo jednat o jeho poslední obranu v dějinách. První ze série izraelských střel země-vzduch zasáhly svůj cíl a nebe se rozzářilo oranžově žlutými planoucími ohnivými koulemi, které sotva zpomalí ruskou ofenzívu, proti níž nebylo žádné obrany.

Ti, kteří věděli o vyhlídkách, a měli ponětí o tom, co předpovídaly radarové obrazovky, vysvětlovali ohlušující exploze na nebi jako prudký úder za strany Rusů. Každý vojenský velitel, jenž měl představu, co se bude dít, očekával, že se v několika vteřinách rozloučí s bídou tohoto světa, až příval střel dopadne na zem a pokryje celý národ.

Z toho, co Buck Williams slyšel a viděl ve vojenském táboře, poznal, že se konec blíží. Nebylo úniku. Ale jak se noc prozářila v den a hrůzostrašné, ohlušující exploze pokračovaly, na zemi samotné nikdo neutrpěl žádnou újmu. Budova se otřásala, celá rachotila a nakláněla se, ale zasažena nebyla.

Venku padaly k zemi bojové letouny, hloubily v zemi obrovské krátery a celé okolí bylo poseto poletujícími hořícími úlomky, ale přesto spojovací linky fungovaly dál. Ani jiná velitelská stanoviště nebyla zasažena. Nebyli hlášeni žádní mrtví ani zranění. Dosud nebylo nic zničeno.

Byl to snad nějaký krutý žert? Jistě, první izraelské střely zasáhly ruské bojové letouny a způsobily, že jejich střely vybuchly příliš vysoko nad zemí na to, aby způsobily něco víc než škody z požárů. Ale co se stalo se zbytkem ruských leteckých sil? Na radarech bylo jasně patrné, že sem byla vyslána všechna letadla, která Rusové měli, a nenechali si snad ani jediné, aby bylo připraveno pro případ obrany. Tisíce letounů se střemhlav vrhly na nejzalidněnější města této nepatrné země.

Řev a kakofonie zvuků pokračovaly, výbuchy byly tak silné, že si staří vojenští veteráni zakrývali obličej a vykřikovali hrůzou. Buck si vždycky přál dostat se co nejblíž k první bitevní linii, ale jeho pud sebezáchovy pracoval na plné obrátky. Věděl bez nejmenších pochyb, že zemře, a přistihl se, že myslí na ty nejpodivnější věci. Proč se až dosud neoženil? Zbudou po něm nějaké ostatky, které by otec a bratr mohli identifikovat? Existuje Bůh? Bude smrt skutečně úplný konec? Přikrčil se pod jedním hracím stolem a zaskočilo ho, jak strašně se mu chtělo vzlykat. Tohle se vůbec nepodobalo tomu, jak si představoval, že by válka měla znít nebo jak by měla vypadat. Dřív si sám sebe představoval, jak vykukuje z nějakého bezpečného místa a v myšlenkách zaznamenává drama kolem sebe.

Několik minut před okamžikem, kdy měl podle Bucka vypuknout nový holocaust, si uvědomil, že nebude o nic mrtvější venku než schovaný uvnitř. Nepociťoval žádný nával statečnosti, jen výlučnost. Bude jedinou osobou na tomhle místě, která uvidí a bude vědět, co ji vlastně zabilo. Na nejistých nohou se vydal ke dveřím. Nezdálo se, že by si ho ostatní všímali nebo jim stál za to, aby ho varovali. Bylo to, jako kdyby byli všichni odsouzeni k trestu smrti.

Otevřel násilím dveře proti závanu vzduchu, horkému jako z pece, a musel si zakrýt oči před oslnivým bílým žárem. Obloha byla v jednom plameni. Stále ještě slyšel letouny i přes všechen ten rámus a hukot ohně, a občasné výbuchy střel vyslaly novou spršku plamenů šlehajících do vzduchu. Zůstal stát v čiré hrůze a úžasu, když pozoroval, jak se na celém obzoru nad městem řítí obrovské válečné letouny a rakety k zemi, kde se tříští na kusy a hoří. Dopadaly však jen mezi budovy a na opuštěné ulice a pole. Navíc všechny zbraně obsahující nukleární či explozivní látky vybuchovaly vysoko v atmosféře a Buck tam stál v žáru, na obličeji mu vyrazily puchýře a po celém těle mu proudem stékal pot. Co se to proboha dělo?

Pak se snesly na zem kusy ledu a ledové kroupy velké jako golfové míčky a donutily Bucka, aby si přikryl hlavu sakem. Země se zachvěla a zvučela tak mocně, až upadl. Zůstal ležet obličejem v ledových úlomcích a pak ucítil, jak ho omývá déšť. Jediné zvuky, jež nyní slyšel, pocházely od ohňů planoucích na nebi, a i ty začaly utichat v okamžiku, kdy se přiblížily k zemi. Po deseti minutách hřmícího burácení se oheň rozplynul a na zemi sem tam mihotavě dohořívaly rozptýlené ohnivé koule. Světlo ohně zmizelo stejně rychle, jako se objevilo. Nad zemským povrchem se rozhostilo ticho a klid.

Jak se mraky kouře rozplynuly v jemném vánku, znovu se objevila obloha ve své temné modři a hvězdy dál poklidně zářily, jako by se nic nepatřičného nepřihodilo.

Buck se obrátil zpátky k budově a v ruce svíral zablácené kožené sako. Klika na dveřích byla ještě horká a vojenští velitelé v místnosti měli vlhké oči od slz a třásli se hrůzou. Rádio vysílalo zprávy od izraelských pilotů. Nebyli ani schopni vzletět včas, aby mohli cokoli podniknout, takže jenom sledovali, jak se veškeré ruské vzdušné síly navzájem zničily.

Jakoby zázrakem nebyl v celém Izraeli hlášen jediný zraněný či mrtvý. Nebýt svědků, kteří hlásili, že to byla ohnivá bouře spolu s deštěm, kroupami a zemětřesením, co znemožnilo všechny pokusy o útok, mohl by se Buck domnívat, že nějaká záhadná chybná funkce způsobila, že se střely a letadla zničily navzájem.

Byl to snad roj meteoritů seslaný prozřetelností? Možné to bylo. Co pak ale vysvětlí stovky a tisíce kusů hořící, zkroucené a roztavené ocele, jež se tříštily o zem v Haifě, Jeruzalémě, Tel Avivu, Jerichu a dokonce i v Betlémě, srovnávajíce se zemí starobylé zdi, aniž by však přitom způsobily to nejmenší škrábnutí jedinému živému tvorovi? Denní světlo odhalilo celý rozsah krveprolití a prozradilo i tajné spojenectví Ruska se státy středního Východu, hlavně s Etiopií a Libyí.

Mezi zbořeninami našli Izraelci tolik hořlavého materiálu, že jim posloužil jako palivo, které ušetří jejich přírodní zdroje na více jak šest let. Síly speciálního nasazení závodily s krkavci a supy o maso mrtvol nepřítele a snažily se je pohřbít dřív, než jejich kosti budou do běla očištěné a nemoci ohrozí národ.

Buck se na to pamatoval tak živě, jako by se to událo teprve včera. Kdyby tam sám tehdy nebyl a neviděl to na vlastní oči, byl by tomu nevěřil. Ta událost vyžadovala dokonce víc, než bylo v jeho silách, aby jí uvěřil byť jen jediný čtenář Global Weekly.

Vydavatelé i čtenáři měli svá vlastní vysvětlení tohoto úkazu, ale Buck připustil, i když pouze sám před sebou, že toho dne začal věřit v Boha. Židovští učenci poukazovali na pasáže v bibli, které hovoří o tom, jak Bůh zničí nepřátele Izraele ohnivou bouří, zemětřesením, kroupami a deštěm. Buck byl ohromený, když četl kapitoly 38 a 39 z proroctví Ezechielova o velkém nepříteli ze severu, který vtrhne do Izraele s pomocí Persie, Libye a Etiopie. Ještě daleko víc ho zaráželo, že Písmo svaté předpovědělo válečné zbraně, živící jako palivo požár, ale i to, že nepřátelské vojáky budou požírat ptáci nebo že je pohřbí do společného hrobu.

Křesťanští přátelé na Buckovi chtěli, aby udělal ještě jeden krok a uvěřil i v Ježíše Krista, když už teď byl tak silně spirituálně naladěný. On však zatím nebyl připraven jít tak daleko. Bezpochyby se ale z něj stal jiný člověk, a od té chvíle i jiný novinář. Pro něj už neexistovalo nic, čemu by nemohl uvěřit.

Kapitán Rayford si nebyl jist, jestli bude schopen dotáhnout až do konce plánované navázání vztahu, a tak pocítil neodolatelnou touhu setkat se s Hattií Durhamovou ihned. Odepnul si bezpečnostní pásy, a když vycházel z kabiny, stiskl rameno prvního důstojníka. „Pořád ještě je zapnutý automat, Christophere,“ oznámil mu, když se mladší muž probral a narovnal si sluchátka. „Jdu se projít při východu slunce.“

Christopher mžoural a olízl si rty. „Mně to nepřipadá moc jako východ slunce, kapitáne.“

„Ještě asi tak hodinku dvě. Ale stejně se jdu podívat, jestli se tam někdo nechruje.“

„Rozumím. A jestli tam někoho najdete, tak mu vyřiďte, že ho Chris zdraví.“

Rayford se odměřeně usmál a přikývl. Jakmile otevřel dveře kabiny, málem se srazil s Hattií Durhamovou.

„Není potřeba klepat,“ poznamenal. „Já už jdu.“

Hlavní letuška ho vytáhla do chodbičky ke kuchyňce, ale v jejím stisku nebyla žádná vášeň. Prsty mu svírala předloktí jako drápy a tělo se jí ve tmě chvělo.

„Hattie –“

Zatlačila ho zpátky ke kuchyňce a obličej měla velice blízko jeho. Kdyby nebylo tak patrné, že je něčím k smrti vyděšená, možná by se mu to i líbilo a opětoval by její objetí. Pokusila se promluvit, ale kolena se pod ní podlomila a místo hlasu z ní vyšel jen kvílivý vzdech.

„Lidé se ztratili,“ podařilo se jí nakonec ze sebe vyrazit šeptem a hlavu si schovala na jeho hrudi.

Vzal ji za ramena a pokusil se ji od sebe odtáhnout, ale ona se silou bránila, aby mohla u něj zůstat co nejblíž. „Co tím chceš ří–?“

Teď už se nezadržitelně rozvzlykala a ztratila vládu nad tělem. „Hrozně moc lidí, jsou prostě pryč!“

„Hattie, tohle je velké letadlo. Zašli si na toalety nebo –“

Vzala ho za hlavu a přitáhla si ji tak, aby mu mohla šeptat přímo do ucha. Přestože plakala, bylo jasné, že se snaží ze všech sil, aby se vyjádřila co nejsrozumitelněji. „Já už byla všude. Říkám ti, desítky lidí chybí.“

„Hattie, je ještě tma. My je najde –“

„Já nejsem blázen! Podívej se sám! V celém letadle lidi zmizeli.“

„To je vtip. Schovávají se, snaží se –“

„Rayi! Jejich boty, ponožky, oblečení, všechno tam zůstalo. Ti lidi jsou pryč!“

Hattie vyklouzla z jeho sevření a sedla si na bobek do kouta a tam popotahovala. Rayford ji chtěl nějak utěšit, zajistit pro ni pomoc nebo si dojít pro Chrise, aby s ním prošel prostory letadla. A ze všeho nejvíc se mu chtělo věřit, že se ta žena pomátla. Těžko by si z něj chtěla utahovat. Bylo jasné, že věřila tomu, že ti lidé skutečně zmizeli.

Když byl v pilotní kabině, snil tam s otevřenýma očima. Neusnul náhodou doopravdy? Kousl se do rtu a trhl sebou bolestí. Takže byl úplně vzhůru. Vykročil do první třídy, kde starší paní seděla jako zkamenělá v předjitřním pološeru, v rukou svetr a kalhoty svého manžela. „Co to má znamenat?“ podivila se. „Harolde?“

Rayford očima přejel celý zbývající prostor první třídy. Většina cestujících ještě pospávala, včetně jednoho mladého muže u okna, jehož laptop byl položen na stolku pro podnos s občerstvením. Ale skutečně – několik sedadel bylo prázdných. Když Rayfordovy oči přivykly přítmí, pustil se rychle směrem ke schůdkům. Už se chtěl po nich pustit dolů, ale starší paní na něj zavolala.

„Pane, můj manžel –“

Rayford si přitiskl prst na rty a zašeptal: „Já vím. Najdeme ho. Hned se zase vrátím.“

Takový nesmysl! proběhlo mu hlavou, když scházel po schůdcích dolů, a uvědomil si, že má Hattii hned za zády. „Opravdu ho najdeme?“

Hattie ho chytila za rameno a on zpomalil. „Neměla bych rozsvítit světla v kabinách?“

„Ne,“ pošeptal jí. „Čím méně toho teď lidé vědí, tím líp.“

Rayford měl v úmyslu chovat se jako silný chlap, přál si mít na každou otázku odpověď, chtěl být příkladem své posádce a také Hattii. Když se však dostal do nižší třídy, bylo mu jasné, že zbytek letu bude jeden pořádný zmatek. Byl právě tak vyděšený jako všichni ostatní na palubě. Rychle přejel pohledem sedadla a téměř začal panikařit. Couvl do odděleného prostoru za přepážkou a vlepil si pořádný políček na tvář.

To nebyl žádný žert, žádný podfuk, žádný sen. Dělo se něco hrozného a nebylo kam utéct. Nastane obrovský rozruch a hrůza, i bez toho, aby on ztrácel sebeovládání. Na něco takového ho nikdo nikdy nepřipravoval, a právě on to bude, na koho se všichni budou obracet. Co ale předpokládali, že udělá?

Nejprve jeden člověk, potom další a další vykřikovali, když si uvědomili, že jejich spolucestující nejsou na svých místech, ale že jejich šatstvo tam zůstalo. Křičeli, ječeli, vyskakovali ze sedadel. Hattie uchopila Rayforda zezadu a ovinula mu ruce tak pevně okolo prsou, že mohl sotva popadnout dech. „Rayforde, co se to děje?“

Odtáhl její ruce stranou a otočil se k ní obličejem. „Hattie, poslouchej. Nevím o nic víc než ty. Ale musíme ty lidi uklidnit a dostat se na pevnou zem. Já něco ohlásím cestujícím a ty a tvoji lidé se pokuste udržet všechny na místech. Zvládneš to?“

Přikývla, ale vůbec nevypadala, že by se jí to mohlo podařit. Když se jí vyhýbal, aby se dostal zpátky do pilotní kabiny, uslyšel její jekot. No, to cestující zaručeně uklidní, pomyslel si, když se na patě otočil a viděl ji, jak klečí na kolenou v uličce. Zvedla sportovní sako, košili a skoro nedotčenou kravatu. Kalhoty jí ležely u nohou. Hattie zběsile otočila sako ke ztlumenému světlu a přečetla si jmenovku. „Tony!“ zakvílela. „Tony je pryč!“

Rayford jí vytrhl šaty z rukou a odhodil je za přepážku. Zvedl Hattii za lokty a odtáhl ji z dohledu. „Hattie, do přistání nám chybí ještě několik hodin. Nemůžeme si dovolit, aby všichni lidé na palubě propadli hysterii. Já jdu něco ohlásit, ale ty teď musíš dělat svou práci. Zvládneš to?“

Přikývla, v očích prázdný výraz. Přinutil ji, aby se na něj podívala. „Uděláš to, slibuješ?“

Znovu přikývla. „Rayforde, myslíš, že umřeme?“

„Ne, to vím naprosto jistě.“

Ale jistý si nebyl vůbec ničím. Jak to měl vědět? Radši by měl co dělat s požárem motoru a dokonce i s neovladatelným hloubkovým propadem. I přistání na hladině oceánu by bylo lepší než tohle. Jak může udržet lidi v klidu při takové noční můře?

V tuto chvíli už udržování přítmí uvnitř letadla dělalo větší škodu než užitek, a navíc byl rád, že může dát Hattii jeden konkrétní úkol. „Nevím ještě, co řeknu,“ svěřoval se „ale rozsviť světla, ať můžeme přesně spočítat, kdo tu zůstal a kdo je pryč. A taky sežeň víc těch celních prohlášení pro cestující z ciziny.“

„K čemu to?“

„Prostě to udělej. Měj je připravené.“

Rayford nebyl vůbec přesvědčený, že udělal skutečně nejlíp, když nechal Hattii, aby se postarala jak o cestující, tak i o posádku. Když vybíhal po schůdkách nahoru, zahlédl další letušku, jak ustupuje pozadu z kuchyňky a ječí. V této chvíli byl chudák Christopher v pilotní kabině už jediný, kdo nevěděl, co se na palubě letadla odehrává. Ještě horší ovšem bylo, že Ray předtím lhal Hattii, jak nemá ponětí o tom, co se děje.

Hrůzostrašná pravda ovšem byla, že on to věděl až moc dobře. Irena se nemýlila. On a většina cestujících v jeho letadle byli ponecháni na pospas před blížícím se koncem světa.

(2)

Cameron Williams se probral, když stará paní přímo před ním zavolala na pilota. Ten se ji snažil ztišit, což způsobilo, že se ohlédla na Bucka. Prohrábl si prsty světlé vlasy a vyloudil na tváři znavený úsměv. „Nějaké problémy, paní?“

„To kvůli mému Haroldovi,“ vysvětlovala.

Buck před začátkem letu pomohl starému pánovi uložit svetr se vzorem rybí kosti a plstěný klobouk do přihrádky nad jejich hlavami. Harold byl malý, čilý pán v laciných mokasínech, hnědých kalhotách a hnědé vestě s dlouhým rukávem, pod kterou měl košili s kravatou. Kvůli prořídlým vlasům Buck odhadoval, že si bude muset ten klobouk zase brzy nasadit, až se zapne klimatizace.

„Potřebuje snad něco?“

„Je pryč!“

„Jak prosím?“

„On zmizel!“

„No, nejspíš se vytratil, jen aby si mohl odskočit na toaletu, zatímco vy jste spala.“

„Byl byste tak hodný a šel se podívat místo mě? A vezměte mu sebou deku.“

„Prosím?“

„Mám strach, že tam odešel nahý. Je nábožensky založený a hrozně by se styděl.“

Buck potlačil úsměv, když si všiml, jaký má ta paní bolestný výraz. Protáhl se do uličky přes spícího úředníka, který hodně překročil svůj limit bezplatného alkoholu, a naklonil se, aby si od staré paní vzal deku. Opravdu, Haroldovo oblečení bylo složeno na spořádané hromádce na jeho sedadle a brýle a sluchátko ležely navrchu. Nohavice kalhot visely přes okraj a vedly k jeho botám a ponožkám. Prapodivné, pomyslel si Buck. Jak může být někdo tak úzkostlivě čistotný? Vzpomněl si na kamaráda na střední škole, trpícího nějakým druhem epilepsie, která způsobovala, že měl čas od času úplné okno, a přitom se zdál být naprosto při smyslech. Klidně si dokázal sundat boty a ponožky na veřejnosti nebo vyjít z toalety s rozepnutými kalhotami.

„Trpí váš manžel epilepsií?“

„Ne.“

„Je náměsíčný?“

„Ale kdepak.“

„Hned jsem zpátky.“

Záchodky v první třídě byly prázdné, ale když se Buck pustil směrem ke schůdkům, našel několik dalších cestujících v uličce mezi sedadly. „Promiňte,“ omlouval se, „já totiž někoho hledám.“

„To přece my všichni,“ opáčila nějaká žena.

Buck se protlačil kolem několika lidí a zjistil, že před toaletami v obchodní i turistické třídě stojí dlouhé fronty. Pilot se kolem něj protáhl bez jediného slova a Buck za chvilku narazil na vrchní letušku. „Pane, musím vás požádat, abyste se vrátil na své místo a připoutal se.“

„Já hledám –“

„Všichni někoho hledají,“ přerušila ho. „Doufám, že vás budeme moci za několik minut informovat. Ale teď, prosím.“

Nasměrovala ho zpátky ke schůdkům, pak se protáhla kolem něj a spěchala nahoru, brala dva schody najednou.

Když byl Buck asi v půli schodů, otočil se a pozorně si prohlížel noční scénu. Jakmile se rozsvítila světla v kabinách, po těle mu přejel mráz. V celém letadle zvedali lidé v rukou šaty a potichu nebo nahlas oznamovali, že někdo chybí.

Podvědomě cítil, že tohle není žádný sen, a zmocnila se ho úplně stejná hrůza, jakou zažíval, když čekal na smrt tehdy v Izraeli. Co má ale říct Haroldově manželce? Že není jediná? Že na sedadlech zůstalo oblečení po spoustě lidí?

Jak spěchal zpátky na své místo, pátral v paměti, jestli se tam neobjeví něco, o čem někdy četl, viděl nebo zaslechl, o nějakém technickém zařízení, které by bylo schopno vytahovat lidi z jejich oblečení a způsobit, že zmizí z naprosto bezpečného prostředí. Ať už za tím byl kdokoli, jsou ti dotyční ještě v letadle? Budou vznášet požadavky? Bude následovat další vlna zmizení? Bude on jednou z obětí? Kde se ocitne potom?

Buck měl dojem, že kabinu prostoupil všudypřítomný strach. Znovu se protáhl kolem spícího spolucestujícího a naklonil se přes opěradlo sedadla před sebou. „Zdá se, že se ztratilo hrozně moc lidí,“ oznámil té staré paní. Vypadala stejně nechápavě a ustrašeně, jak se cítil i on sám.

Posadil se právě v okamžiku, kdy se ozval palubní rozhlas a kapitán oslovil cestující. Poté, co dostali pokyn, aby se vrátili na přidělená místa, následovalo oznámení: „Požádám letušky a stevardy, aby zkontrolovali všechny toalety a zajistili, že budou všichni cestující spočítáni. Pak je nechám rozdat formuláře žádosti o vstup do Spojených států pro cizince. Jestliže někdo, s kým jste cestovali, chybí, rád bych, abyste vyplnili formuláře jménem nepřítomné osoby a uvedli každou, i tu sebemenší podrobnost, která vám přijde na mysl, od data narození až k popisu toho či té, které postrádáte.“

Jsem si jist, že si všichni uvědomujete, že jsme se dostali do nezáviděníhodné situace. Ty žádanky nám umožní udělat si představu o počtu lidí, kteří chybí, a já tak získám alespoň nějaký podklad, který budu moci předat svým nadřízeným. První důstojník, pan Smith, nyní provede zběžný součet prázdných sedadel. Pokusím se mezitím spojit se společností Pan-Continental. Musím vám však sdělit, že naše současná poloha činí komunikaci se zemí dost obtížnou, a je třeba počítat s dlouhými prodlevami. Dokonce i ve věku satelitů, protože se právě nacházíme ve značně odlehlé části planety. Jakmile se cokoli dozvím, neprodleně vás budu informovat. Mezitím si budu vážit vaší spolupráce a klidu, který zachováte.“

Buck sledoval, jak z pilotní kabiny, bez čepice a s vyplašeným výrazem ve tváři, vyrazil první důstojník. Spěchal podél jedné uličky tam a nazpátek druhou, oči mu jezdily od sedadla k sedadlu a letušky a stevardi současně rozdávali žádanky.

Buckův spolucestující se probral, a když mu letuška položila otázku, zda někdo, s kým cestoval, chybí, zablekotal: „Chybí? Ne. Na tomhle večírku není nikdo jiný než já.“ Znovu se zachumlal a spal dál, aniž cokoli z toho zmatku zaregistroval.

První důstojník byl pryč pouze několik minut, když Rayford uslyšel jeho klíč v zámku pilotní kabiny a dveře se s bouchnutím rozletěly. Christopher se zhroutil na své sedadlo, bezpečnostních pásů si ani nevšiml a zůstal tam sedět s hlavou v dlaních.

„Co se to děje, Rayi?“ dožadoval se odpovědi. „Víc jak sto lidí nám chybí a zbyly nám po nich jenom jejich šaty.“

„Tolik?“

„Jo, nebo se ti zdá, že by bylo lepší, aby jich chybělo jenom padesát? Jak jen sakra vysvětlíme, že přistáváme s menším počtem cestujících, než s kolika jsme odstartovali?“

Rayford zavrtěl hlavou a dál se snažil navázat s někým spojení, s kýmkoli, ať už třeba v Grónsku nebo na nějakém ostrově ztraceném v Atlantiku. Ale byli příliš vzdáleni od jakékoli rádiové stanice a nemohli si poslechnout ani zprávy. Konečně se mu podařilo spojit se s Concordem, letícím opačným směrem a vzdáleným od nich jen několik kilometrů. Pokynul hlavou a naznačil Christopherovi, aby si nasadil sluchátka.

„Máte dost paliva, abyste se vrátili zpátky do Států? Přepínám,“ zeptal se pilot Rayforda, který se podíval na Christophera.

Ten kývl hlavou a zašeptal: „Jsme v polovině cesty.“

„Zvládl bych to na Kennedyho,“ promluvil Rayford.

„Na to zapomeň,“ přišla odpověď. „V New Yorku nic nepřistává. V Chicagu jsou ještě otevřené dvě přistávací dráhy. Tam máme namířeno i my.“

„My jsme z Chicaga odstartovali. A na Heathrow by přistát nešlo?

„Nešlo. Je zavřené.“

„Co Paříž?“

„Člověče, ty se musíš dostat zpátky tam, odkud jsi odstartoval. Z Paříže jsme se odlepili před hodinou, dostali jsme zprávu o tom, co se děje, a řekli nám, abychom si to namířili rovnou do Chicaga.“

„A co se vlastně děje, Concorde?“

„Jestli to nevíš, tak proč vysíláš signál Mayday?“

„Mám na palubě situaci, o které se mi ani mluvit nechce.“

„Člověče, víš o tom, že totéž se děje po celém světě?

„To právě nevím,“ přiznal Rayford. „Řekni mi to.“

„Postrádáš cestující, co?“

„Souhlasí. Víc než sto.“

„Páni! My jsme přišli skoro o padesát.“

„Co si o tom, Concorde, myslíš?“

„Úplně ze začátku jsem si myslel, že jde o samovolné vznícení a uhoření, ale to by musel vzniknout kouř a zbýt popel. U těch lidí šlo o zmizení hmoty. Jediná věc, se kterou to můžu srovnat, je starý dobrý Star Trek, kde bylo vidět, jak se lidi odhmotňují a zase zhmotňují pomocí paprsku, kdy je napadlo.“

„Opravdu si moc přeju, abych mohl lidem tady říct, že se jejich milovaní zhmotní stejně rychle a úplně, jako když zmizeli,“ povzdechl si Rayford.

„Jenže, Boeingu, to není na tom všem to nejhorší. Oni zmizeli lidi úplně všude. Na pařížském Orly přišli o kontrolory vzdušného provozu i o pozemní kontrolory. Některá letadla ztratila celou posádku. Tam, kde je teď den, dochází k hromadným srážkám aut, všude panuje chaos. Na všech velkých letištích jsou hlášeny pády letadel.“

„Takže ono to bylo spontánní?“

„Všude v jednu chvíli, ani ne před hodinou.“

„Skoro jsem doufal, že se to stalo jen na mém stroji. Nějaký plyn nebo něco.“

„Chceš naznačit, že to bylo selektivní? Přepínám.“

Rayford postřehl ten sarkasmus.

„Vím, kam tím míříš, Concorde. Musím přiznat, že nás to dostalo do situace, kterou jsme v životě nikdy nezažili.“

„A taky už nikdy v životě nechci zažít. Neustále si opakuju, že je to nějaký zlý sen.“

„Noční můra, přepínám.“

„Souhlasím. Jenže ta to bohužel není, nezdá se ti?“

„Co řekneš cestujícím, Concorde?“

„Nemám ponětí. A ty? Přepínám.“

„Pravdu.“

„To nemůže být na škodu. Jenže co je pravda? Co my víme?“

„Ani co by se za nehet vešlo.“

„Dobře řečeno, Boeingu. Ty víš, co někteří tvrdí, viď? Přepínám.“

„Rozumím,“ odpověděl Rayford. „Lepší, jestli se ti lidé dostali do nebe, než aby to byl zásah nějakých fantastických paprsků, použitých některou světovou mocností.“

„Podle toho, co se k nám doneslo, byly postiženy úplně všechny země. Nashle v Chicagu?“

„Souhlas.“

Rayford Steele se podíval na Christophera, který začal měnit instrukce, aby se obrovitý široký trup otočil opačným směrem a zamířil zpátky, směrem ke Spojeným státům.

„Dámy a pánové,“ oznámil Rayford palubním rozhlasem, „nebudeme moci přistát v Evropě. Směřujeme tedy zpět do Chicaga. Jsme téměř přesně v polovině cesty k našemu původnímu cíli, takže s palivem nenastane žádný problém. Doufám, že to poněkud uklidní vaše obavy. Dám vám vědět, až budeme dostatečně blízko, aby bylo možno použít telefonní spojení. Dokud tak neučiním, prokážete sami sobě velkou službu, když se o to nebudete pokoušet ani vy.“

Kapitán se ozval podruhé v palubním rozhlase s informací o tom, že se vracejí do Spojených států, a Bucka Williamse překvapilo, když v celém prostoru pro cestující uslyšel potlesk. Ať již byli všichni jakkoli vyděšeni, většina jich byla ze Spojených států a chtěli se alespoň vrátit do známého prostředí, aby si mohli všechno nějak uspořádat v hlavě. Buck strčil do chlápka vedle sebe. „Je mi vás, kamaráde, líto, ale na tohle se nejspíš budete chtít probrat.“

Ten muž pootevřel oči, znechuceně na Bucka zamžoural a opile zamumlal: „Jestli se nechystá nějaký karambol, tak mně s tím dejte pokoj.“

Když Boeing 747 společnosti Pan-Continental dolétl konečně do oblasti, v níž bylo možné spojení se Spojenými státy přes satelit, připojil se kapitán Rayford Steele na kanál se všeobecnými zprávami a dozvěděl se o dalekosáhlých důsledcích zmizení lidí na všech kontinentech. Spojovací linky byly přetíženy a mezi těmi, kdo zmizeli, byli samozřejmě i lidé zajišťující zdravotnické, technické i komunikační služby po celém světě. Všechny veřejné a vládní instituce byly ve stavu nejvyšší pohotovosti a pokoušely se zvládat nekončící řetěz tragédií. Rayford si vzpomněl na katastrofu s nadúrovňovým vlakem v Chicagu před lety a na to, jak nemocnice a hasiči a policie zapojili úplně všechny, aby pomáhali. Dokázal si představit, že nyní je to tisíckrát horší.

Dokonce i hlas těch, kteří zprávy četli, byl plný hrůzy, ať se to snažili sebevíc zastírat. V komentářích se nabízelo každé myslitelné vysvětlení, ale všechny podobné diskuse a dokonce i zpravodajství o krveprolití byly zastíněny praktickými otázkami. To, co lidé od zpráv chtěli, byly jednoduše informace, jak se dostat lam, kam směřovali, a jak se spojit se svými blízkými, pokud tu stále ještě někde jsou. Rayford dostal pokyn, aby se napojil na federální dopravní systém, jenž mu umožní přistát v přesně určeném okamžiku na letišti O’Hare, kde byly otevřeny pouhé dvě přistávací dráhy. Zdálo se, že snad všechna velká letadla v zemi směřují právě tam. Tisíce lidí zahynuly při leteckých neštěstích a hromadných automobilových nehodách. Pohotovostní jednotky se snažily uvolnit dálnice a přistávací dráhy, a zároveň každý z nich prožíval žal nad zmizením svých blízkých i kolegů v práci. Jedna ze zpráv uváděla, že z taxíků zajišťujících dopravu na letišti O’Hare zmizelo tolik taxikářů, že bylo nutné přijímat dobrovolníky, aby odváželi auta, která zůstala ponechaná svému osudu s běžícím motorem a s šatstvem původních řidičů na sedadlech.

Je samozřejmé, že auta řidičů, kteří bez varování zmizeli, se vymkla jakémukoli ovládání. Nejtěžším úkolem pro personál pohotovostních jednotek bylo určit, kdo zmizel, kdo byl zraněn a kdo zemřel při nehodě, a pak to sdělovat pozůstalým.

Konečně se Rayford dostal dostatečně blízko, aby se mohl dorozumět s věží na letišti O’Hare, a požádal je, zda by ho nemohli telefonicky spojit s jeho domovem. V podstatě se mu vysmáli. „Litujeme, kapitáne, ale telefonní linky jsou strašně přetížené a spojovatelek je jako šafránu. Jediná šance je počkat na oznamovací tón a pak už jen tisknout tlačítko opětovného vytáčení.“

Rayford informoval palubním rozhlasem cestující o rozsahu celého úkazu a vyzval je k zachování klidu. „Neexistuje naprosto nic, co by bylo možné z paluby tohoto letadla udělat, abychom situaci změnili. Mám v plánu dostat vás na pevnou zem v Chicagu co nejdříve, abyste získali odpovědi na všechny otázky a také, jak doufám, nějakou pomoc.“

Palubní telefon zabudovaný v opěradle sedadla před Buckem Williamsem nebyl vybaven standardní externí přípojkou, jaká bývá u většiny běžných telefonních přístrojů. Buck si dovedl představit, že společnost Pan-Continental v dohledné době tyto relikty nahradí, aby se vyhnula stížnostem od uživatelů počítačů. Buck však odhadoval, že uvnitř telefonu je standardní připojení, takže, kdyby se mu podařilo dostat se dovnitř, aniž by přístroj poškodil, mohl by připojit počítač přes svůj modem přímo na linku. Jeho vlastní mobilní telefon byl totiž v této nadmořské výšce k ničemu.

Na sedadle před ním se s nářkem a s hlavou zabořenou v dlaních kolébala Haroldova žena. Úředník vedle Bucka hlasitě chrápal. Těsně po startu, ještě než ho zmohl alkohol, prohlašoval něco o důležité schůzce ve Skotsku. Ten tedy bude překvapen, jaký pohled se mu naskytne po přistání!

Všude okolo Bucka lidé plakali, modlili se a rozprávěli. Letušky nabízely jídlo a pití, ale jen málokdo si něco vzal. Buck by byl dával přednost sedadlu v uličce kvůli většímu prostoru pro nohy, ale teď byl rád, že je částečně skrytý v blízkosti okénka. Z pouzdra na přenosný počítač vytáhl malou sadu s nástroji, o níž si nikdy nepomyslel, že ji někdy použije, a pustil se do práce na telefonním přístroji.

Byl zklamán, když nenašel žádné standardní připojení ani uvnitř telefonu, a rozhodl se, že si zahraje na elektrikáře amatéra, Dospěl k závěru, že barevné označení vodičů je u telefonů vždy jednotné, a tak otevřel svůj laptop a přestřihl drát, který vedl k vnějšímu konektoru pro připojení k telefonní síti. Uvnitř telefonu přestřihl drát a sloupl z konce izolační gumovou vrstvu. Taky že ano – čtyři kabely z počítače i z telefonu vypadaly zcela identicky a za několik minut už je měl provizorně propojené.

Buck vyťukal krátkou zprávu výkonnému šéfredaktorovi Stevovi Plankovi do New Yorku, ve které ho informoval o změněném cíli cesty. „Vysypu ze sebe všechno, co vím, určitě ale podobné zážitky potkaly většinu z nás. Tenhle příběh bude mít jednu výhodu, že ho budu zaznamenávat přesně na minutu tak, jak se bude odehrávat. Jestli to k něčemu bude, to nevím. Teď mě ale napadá, Steve, že můžeš být jeden z těch, co zmizeli. Jak se to mám ale dozvědět? Znáš mou mailovou adresu. Dej mi vědět, že jsi pořád mezi námi.“

Uložil svou zprávu na pevný disk a zapnul modem, aby ji mohl odeslat do New Yorku současně s tím, jak bude dál pokračovat s psaním. Na horní liště obrazovky zazářila každých dvacet vteřin ikona, aby mu dala na vědomí, že spojení na jeho pirátském připojení k informační dálnici je obsazeno. Pokračoval v psaní.

Hlavní letuška ho překvapila, když už se po několika stránkách zabral do vlastních prožitků a pocitů. „Co to tady pro všechno na světě děláte?“ zeptala se pohoršeně, když se naklonila mezi sedadla a zahlédla změť drátů, které vedly od jeho laptopu k palubnímu telefonu. „Tohle nemohu připustit.“

Přejel pohledem její jmenovku. „Poslouchejte, krásná Hattie, co myslíte, pozorujeme společně konec světa, nebo ne?“

„Nechovejte se tak přezíravě, pane. Nemohu vás tady jen tak nechat sedět a ničit majetek aerolinií.“

„Já ho ale neničím. Jen ho přizpůsobuju stavu nouze. Takhle mám naději, že se mi podaří navázat spojení, když nic jiného nefunguje.“

„Já vám to ale nemohu dovolit.“

„Hattie, můžu vám něco povědět?“

„Jenom to, že dáte ten telefon zase dohromady a vrátíte ho tam, kde byl.“

„To taky udělám.“

„Hned teď.“

„Ne, s tím nepočítejte.“

„Já ale nechci slyšet nic jiného.“

„To chápu, ale chvilku mě poslouchejte, prosím vás.“

Muž vedle Bucka se upřeně zadíval nejdřív na Bucka, pak na Hattii. Nakonec zaklel a polštářem si zakryl pravé ucho, zatímco levé si přitiskl na opěradlo.

Hattie si vytáhla z kapsy počítačem vytištěný seznam cestujících a našla si v něm Buckovo jméno. „Pane Williamsi, očekávám od vás, že budete spolupracovat. Nechce se mi s tím obtěžovat pilota.“

Buck natáhl ruku a chytil ji za zápěstí. Celá ztuhla, ale neodtáhla se. „Můžeme si alespoň na chvilku popovídat?“

„Já svůj názor nezměním, pane. A teď, prosím, mám tu plné letadlo vystrašených lidí.“

„A nejste náhodou také jedna z nich?“ stále ji ještě držel za ruku.

Našpulila rty a přikývla.

„Copak vy byste se nechtěla s někým spojit? Jestli to bude fungovat, dokážu se spojit s lidmi, kteří mohou za vás zatelefonovat, dát vaší rodině vědět, že jste v pořádku, a dokonce můžete dostat od nich vzkaz. Nic jsem nezničil a slibuju, že to dokážu dát zase do stavu, v jakém to bylo předtím.“

„Opravdu?“

„Opravdu.“

„A pomohl byste mi?“

„S čímkoli. Dejte mi nějaká jména a telefonní čísla. Odešlu je zároveň s tím, co se pokouším dostat do New Yorku, a budu trvat na tom, aby tam odtud někdo vaším jménem zavolal a podal mi o tom zprávu. Nemůžu zaručit, že dostanu spojení, ani to, že když se s nimi spojím já, budou moct poslat odpověď sem, ale pokusím se o to.“

„To bych vám byla vděčná.“

„A bylo by možné, abyste mě trochu ochránila před příliš starostlivým personálem?“

Hattii se podařilo vykouzlit na tváři úsměv. „Asi od vás budou všichni chtít nějakou pomoc.“

„Všichni jsme na tenkém ledě. Ale stačí, když je budete držet hezky v povzdálí, a necháte mě, abych se o to pokoušel.“

„Tak platí,“ souhlasila, ale usoužený výraz jí z tváře nezmizel.

„Hattie, opravdu děláte správnou věc,“ ujistil ji. „V naší situaci je v pořádku, když myslíte alespoň trochu i na sebe. A přesně to já teď dělám.“

„Jenže jsme na tom všichni stejně, pane. A já mám za všechno zodpovědnost.“

„Musíte ale uznat, že když lidé zmizí, tak některá pravidla vyletí komínem.“

Rayford Steele seděl v pilotní kabině a v obličeji byl úplně popelavý. Do přistání v Chicagu zbývala půlhodina a on už sdělil svým cestujícím všechno, co věděl. To, že v jediném okamžiku naráz zmizely miliony lidí po celém světě, způsobilo všude nepředstavitelný chaos. Všem vyslovil uznání, že zachovali klid a zabránili tak hysterii, i když se k němu doneslo, že jeden doktor na palubě rozdává valium jako bonbóny.

Rayford mluvil otevřeně, jediným způsobem, jakým mluvit uměl. Uvědomoval si, že toho lidem řekl víc než v případě, kdyby přišli o motor, měli poruchu na hydraulice či dokonce na přistávacím podvozku. Upřímně je varoval, že i ti, kteří ještě nikoho ze svých blízkých nepostrádají, se mohou při návratu dozvědět, že i oni jsou oběťmi jedné z mnoha tragédií.

Pomyslel si, i když nahlas to nevyslovil, jak je vděčný za to, že byl ve vzduchu, když k té události došlo. A jaký zmatek je musí čekat na zemi! Tady, vzalo-li se to doslovně, byli nad vším. Samozřejmě je to zasáhlo. Všude chyběli nějací lidé. Ale kromě nedostatku personálu, který působilo zmizení tří členů posádky, se cestujícím nestalo tolik, jako kdyby se v tu chvíli ocitli někde v silném provozu na dálnici, nebo kdyby on a Christopher byli mezi těmi, kteří zmizeli.

Ještě kilometry daleko od letiště O’Hare začal s letadlem kroužit a čekal, kdy dostane povolení k přistání. Teprve nyní se začala odkrývat celá tragédie naplno. Lety ze všech koutů země měnily kurz a byly naváděny do Chicaga. Pořadí letadel na přistání se měnilo podle toho, kolik paliva ten který stroj ještě měl. Rayford potřeboval, aby si potom, co uletěli vzdálenost přes půl Atlantiku a zpět, zachoval prioritní postavení. Neměl ve zvyku se spojovat s řídicí věží dřív, než dosedli, ale nyní to kontrola leteckého provozu přímo doporučovala. Sdělili mu, že viditelnost je skvělá, i navzdory kouři z hořících havarovaných letadel na zemi. Přistání však prý bude riskantní a nebezpečné, neboť jediné otevřené přistávací dráhy jsou přeplněné tryskovými letadly, seřazenými po obou stranách a po celé délce. Všechny výjezdy z dráhy jsou prý plné a žádný ze strojů se nepřesouvá na odstavné plochy. K co nejrychlejší dopravě cestujících z konce přistávací dráhy do letištní budovy se využívají všechny možné dopravní prostředky.

Je ovšem víc než pravděpodobné, jak sdělili Rayfordovi, že jeho lidé – tedy alespoň většina z nich – budou muset celou tu vzdálenost dojít pěšky. Všechen zbývající pozemní personál byl povolán do služby, ale měli plné ruce práce s tím, aby řídili letadla na bezpečná místa. Těch několik autobusů a dodávek bylo rezervováno pro osoby tělesně postižené, staré lidi a pro posádky letadel. Rayford to tlumočil cestujícím zároveň s oznámením, že jeho posádka půjde po svých.

Cestující hlásili, že se nemohou nikam dovolat palubními telefony. Hattie Durhamová přiznala Rayfordovi, že jeden podnikavý cestující v první třídě nějak napojil svůj počítač na telefon, a že, zatímco dává dohromady vzkazy, jeho počítač automaticky vytáčí New York. Kdyby se linka uvolnila, byl by to právě tenhle chlapík, který by dostal spojení ven.

V době, kdy začalo letadlo sestupovat na chicagské letiště, se Buckovi podařilo uskutečnit jen jedno kratičké spojení přes uvolněnou linku s počítačovou službou, která jej vyzvala, aby urychleně odeslal své čekající mailové zprávy. To přišlo právě v okamžiku, kdy Hattie oznámila, že veškeré elektronické přístroje se musí vypnout.

S rychlostí, o které ani netušil, že jí je schopen, mu prsty na klávesnici jen hrály, když vyvolával a zařazoval všechny uložené zprávy a odesílal je. Všechno mu to zabralo pouhých několik vteřin, a to i včetně odpojení. Právě v okamžiku, až by jeho přístroj mohl negativně ovlivnit spojení letadla se zemí, byl už počítač vypnutý, a Buckovi nezbývalo než čekat, až si bude moci projít došlou poštu; jestli neobjeví nějaké zprávy od přátel, spolupracovníků, příbuzných, od kohokoli.

Ještě na poslední chvíli, než začaly přípravy před přistáním, se Hattie rozběhla za Buckem. „Máte něco?“ Zavrtěl omluvně hlavou. „Stejně vám děkuju, že jste se pokusil,“ ocenila jeho snahu. A rozplakala se.

Uchopil ji za zápěstí. „Hattie, dnes nás všechny čeká cesta domů a pláč. Ale vydržte ještě. Vysaďte cestující, které máte na starosti, z letadla, a alespoň kvůli tomu se budete cítit líp.“

„Pane Williamsi,“ štkala, „víte, přišli jsme o několik starých lidí, ale ne o všechny. Zmizelo několik lidí středního věku, ale ne všichni. A taky jsme přišli o několik lidí v našich letech, ale ne o všechny. Dokonce se ztratilo i několik dospívajících.“

Upřeně se na ni zahleděl. Co tím vlastně chce říct?

„Pane, přišli jsme o úplně všechny miminka a děti, které byly na palubě.“

„A kolik jich tady bylo?“

„Skoro patnáct. Ale všechny jsou pryč! Nezbylo tu ani jediné.“

Muž vedle Bucka se probral a zamžoural do dopoledního slunce, které se sem dralo okénkem do kabiny. „O čem to tu blábolíte?“ zeptal se udiveně.

„Právě přistáváme v Chicagu,“ oznámila mu Hattie. „Už musím běžet.“

„V Chicagu?“

„Ani to nechtějte slyšet,“ popíchl ho Buck.

Ten muž si málem sedl Buckovi na klín, jak se snažil podívat z okna, přičemž Bucka zahalil jeho opilý dech. „To snad vyhlásili válečnej stav? Nebo je povstání? Co se to děje?“

V tu chvíli se letadlo prodralo z hradby mraků a poskytlo cestujícím pohled na oblast Chicaga. Kouř. Požáry. Auta, která sjela mimo vozovky a zaklínila se do sebe a do svodidel. Zbytky letadel rozpadlých na kusy. Pohotovostní vozidla s blikajícími majáčky, která si hledala cestu mezi troskami.

Když se objevilo letiště O’Hare, každému bylo jasné, že spěchat s dalším cestováním nepřipadá v úvahu. Kam oko dohlédlo, byly vidět trupy letadel. Některá po havárii, jiná ještě hořící, ostatní uvězněná v řadě jedno za druhým. Lidé se prodírali trávou a kličkovali mezi vozidly směrem k letištní budově. Dálnice vedoucí k letišti skýtaly podobný obraz, jaký je možno pozorovat při sněhové vánici; jen sníh tam chyběl.

Jeřáby a odtahové vozy se snažily uvolnit úzkou cestu před letištní budovou, aby auta mohla přijíždět a odjíždět, ale celá operace bude trvat hodiny, ne-li dny. Kroutící se lidský had se pomalu plazil z velkých letištních budov mezi nehybnými auty a směřoval na odjezdová stání. Kam se člověk podíval, všude viděl pochodující zástupy, shánějící taxíky nebo limuzíny. Buck už začal vymýšlet, jak by vyzrál na tuhle novou situaci. Bude se muset dát do pohybu a vyváznout z oblasti přecpané lidmi a vozidly – co nejdřív. Nejhorší na tom bylo, že cílem jeho snah byla jiná, ještě horší lokalita – New York.

„Dámy a pánové,“ oznámil Rayford, „chci vám ještě jednou poděkovat za vaši dnešní spolupráci. Požádali nás, abychom přistáli na jediné přistávací dráze, která je vhodná pro tak velké dopravní letadlo, a pak odrolovali na otevřené prostranství asi tři kilometry od letištní budovy. Obávám se, že vás budu muset požádat, abyste použili našich nafukovacích skluzů, neboť se nebudeme schopni napojit na žádný běžný východ. Nejste-li schopni k letištní budově sami dojít, zůstaňte prosím v letadle a my pro vás někoho pošleme.“

V rozhlase ovšem nenásledovalo poděkování, že si vybrali pro svůj let právě Pan-Continental, ani se neozvalo ono obligátní: „Doufáme, že si nás opět vyberete, až budete příště potřebovat letecké služby.“ Přesto jim ale kapitán připomněl, aby zůstali sedět na svých místech a zapnuli si bezpečnostní pásy, dokud bude svítit signál pro připoutání. Rayford si uvědomoval, že to za dlouhá léta bude ten nejobtížnější přistávací manévr. Věděl, že to dokáže, ale uplynulo už hodně času od doby, kdy naposledy musel s letadlem přistát mezi dalšími stroji.

Rayford záviděl tomu muži z první třídy, který měl na palubní telefon napojen modem. Pociťoval zoufalou potřebu zatelefonovat Ireně, Chloe a synu Rayovi. Na druhou stranu v něm hlodala obava, že by s nimi už taky nemusel mít možnost promluvit. Vůbec nikdy!

(3)

Hattie Durhamová a ti, kteří zbyli z jejích letušek a stevardů, vyzvali cestující, aby si pozorně pročetli bezpečnostní opatření v kapsách sedadel. Mnozí z nich se obávali, že nedokáží skočit a sklouznout po nouzových skluzech, zvláště když vzali v úvahu příruční zavazadla, která ponesou s sebou. Dostali pokyn, aby se vyzuli z bot a víceméně z výšky dosedli do žlabu. Členové posádky jim pak po téže klouzačce pošlou zavazadla a boty. Cestujícím se rovněž radilo, aby na zavazadla uložená v nákladním prostoru letadla nečekali v letištní budově, ale bylo jim přislíbeno, že jim budou později dopravena domů. Nebylo ale možné zaručit, kdy se tak stane.

Buck Williams dal Hattii svou navštívenku a vzal si její telefonní číslo: „Jen tak pro případ, že se dovolám vašim blízkým dřív, než se to podaří vám.“

„Vy pracujete pro Global Weekly?“ podivila se. „To jsem netušila.“

„A to jste mě chtěla poslat na hanbu, že jsem si dovolil tu pirátskou akci s telefonem.“

Zdálo se, že se Hattie pokouší o úsměv. „Promiňte,“ omluvil se jí Buck, „nic legračního na tom není. Nebudu vás zlobit.“

Buck, který vždy cestoval nalehko, byl teď vděčný za to, že s sebou neměl žádná spoluzavazadla. Nevozil je nikdy, ani když cestoval do zahraničí. Otevřel schránku na zavazadla nad hlavou, aby si z ní vytáhl tašku, a zjistil, že na ní stále leží klobouk a sako starého pána. Haroldova žena tam seděla s očima upřenýma na Bucka, slzy pod víčky a čelisti pevně sevřené k sobě. „Paní,“ oslovil ji tiše, „budete chtít tohle?“

Usoužená žena si od něj vděčně vzala klobouk i kabát a přitiskla si je pevně na prsa, jako kdyby je už nikdy nechtěla pustit. Cosi pronesla, ale Buck jí příliš nerozuměl. Požádal ji, aby mu to zopakovala. „Vyskočit z letadla – to nedokážu,“ zamumlala.

„Zůstaňte, kde jste,“ uklidňoval ji, „oni sem pro vás někoho pošlou.“

„Ale budu i potom muset skočit a sklouznout se dolů po té věci?“

„Ne, paní, jsem si jistý, že budou mít nějaký výtah.“

Buck opatrně uložil laptop a kufřík mezi své oblečení. S taškou zapnutou na zip si pospíšil na začátek fronty, aby všem ukázal, že na tom nic není. Nejdřív si dolů hodil boty a sledoval, jak poskakují a koulejí se po přistávací dráze. Pak si přitiskl tašku pevně na prsa, vykročil rychle vpřed a vykopl nohy před sebe.

Jelikož to ve svém nadšení přehnal, nedopadl na zadní část těla, ale na ramena, takže mu nohy vyletěly za hlavu. Nabral rychlost a na zem dopadl s těžištěm trochu posunutým dopředu. Síla mrštila jeho chodidly v ponožkách o zem a zvedla mu trup tak, že se přetočil jako v kotrmelci, takže jen o chlup nepřistál obličejem na betonu. V posledním okamžiku, když stále držel tašku, jako kdyby mu byla dražší než život, schoval hlavu tak, aby si ji raději odřel vzadu než na nose. Musel potlačit nutkání prohlásit: „Nic to není,“ ale nedokázal se přinutit, aby si netřel hlavu v týlu, kde už se na povrch prodrala krev. Nic vážného, jen to bylo nepříjemné. Rychle sebral boty, nazul si je a rozběhl se poklusem k hlavní letištní budově, hnán stejně tak trapnými rozpaky jako nutností. Uvědomoval si ale, že až dorazí do hlavní budovy, bude se spěchem konec.

Rayford, Christopher a Hattie byli poslední tři, kteří se z Boeingu 747 dostali na letištní plochu. Než sestoupili na pevnou zem, ujistili se, že všichni tělesně zdatní lidé se dostali dolů po skluzavce a že starší a neschopné dlouhé chůze nabral autobus a odvezl je. Řidič autobusu trval na tom, aby s ním spolu s posledními cestujícími odjela i posádka, ale Rayford to odmítl. „Nemůžu se přece dívat, jak projíždím okolo cestujících, kteří jdou k letištní budově pěšky,“ vysvětloval. „Jak by to vypadalo?“

Christopher mu ale oponoval: „Jen si posluž, kapitáne. Vadilo by ti, kdybych tu nabídku využil?“

Rayford se na něj zamračil: „To si děláš legraci?“

„Tak dobře mě zase neplatí.“

„Jako kdyby to byla vina aerolinií. Chrisi, to nemůžeš myslet vážně.“

„Myslím to smrtelně vážně. A než se tam dovlečeš, budeš si sakra přát, abys jel taky.“

„Měl bych tě za tohle nahlásit.“

„Miliony lidí dnes zmizely do vzduchu a já bych si měl něco dělat z hlášení, že jsem se svezl, místo abych šel pěšky? To si budeš muset počkat.“

Rayford zavrtěl hlavou a obrátil se k Hattii. „Možná se uvidíme až tam. Jestli se budeš moct dostat z letiště, tak na mě nečekej.“

„Děláš si legraci? Jestli jdeš pěšky ty, tak já jdu taky.“

„To není nutné.“

„Potom, jak jsi sjel Smithe? Jdu po svých.“

„On je ale první důstojník. Měli bychom být poslední, kdo opouští loď, a první, kdo se hlásí do služby ve stavu nouze.“

„Tak mi udělej tu laskavost a počítej mě taky do posádky. Že tu věc neumím řídit, ještě neznamená, že necítím žádnou sounáležitost. A nechovej se ke mně jako k chudince.“

„To bych si nikdy nedovolil. Máš svoje věci?“

Hattie za sebou táhla tašku na kolečkách a Rayford si nesl koženou navigátorskou brašnu. Byla to dlouhá cesta. Několikrát pohybem ruky odmítli nabídky ke svezení od vozidel, svážejících nepohyblivé cestující. Po cestě míjeli mnoho lidí z jejich letadla. Mnozí Rayfordovi děkovali. Nechápal dost dobře proč. Snad za to, že nepodlehl panice. Uvědomoval si, že ti lidé vypadají stejně vyděšení a nervově otřesení, jako se cítil on.

Zacpávali si uši před ohlušujícím řevem přistávajících strojů. Rayford se snažil spočítat, jak dlouho bude trvat, než bude uzavřena i tahle přistávací dráha. A nedokázal si představit, že by ta druhá mohla přijmout ještě o moc víc letadel. Budou se snad některá muset pokusit o přistání na dálnicích a na velkých polích? A jak daleko od velkých měst budou muset hledat otevřené pásy dálnice, které by nekřižovaly žádné mosty? Otřásl se jen při tom pomyšlení.

Všude okolo bylo plno sanitek a pohotovostních vozidel, která se snažila dostat k místům ošklivých havárií.

Rayford konečně dorazil do letištní budovy, kde našel davy lidí stojící ve frontách před telefonními automaty. Nebyla nouze o rozčilené lidi, pokřikující na ty, kteří právě volali. Ti obvykle jen pokrčili rameny a vytáčeli znovu. Občerstvení a restaurace na letišti už měly úplně vyprodáno nebo jim docházelo jídlo, a všechny noviny a časopisy byly rozebrány. Z obchodů, ze kterých zmizela obsluha, odcházeli s ukradeným zbožím.

Rayford ze všeho nejvíc toužil někam se posadit a popovídat si o tom, co to má všechno znamenat. Ale všichni, s nimiž se setkal – přátelé, známí i neznámí – měli plné ruce práce s tím, aby všechno zorganizovali. Letiště O’Hare bylo jako přecpané vězení, kde se zásoby stále zmenšovaly a dopravní zácpa sílila. Nikdo nespal. Všichni pobíhali sem a tam a snažili se najít kontakt s vnějším světem, spojit se telefonicky se svými rodinami a dostat se nějak z letiště.

V letovém středisku uvnitř terminálu narazil Rayford na podobnou situaci. Hattie mu oznámila, že se pokusí zavolat z klubu a připojí se k němu později, aby zjistili, jestli by nemohli odjet na předměstí Chicaga společně. Věděl, že se jim pravděpodobně nepodaří žádný odvoz sehnat, ale nijak se mu nezamlouvala myšlenka, že by měl jít přes třicet kilometrů pěšky. Všechny hotely v okolí byly však již v tuto dobu plně obsazené.

Konečně jeden z hlavních dispečerů požádal personál leteckých společností, nacházející se v tu dobu v podzemním středisku letového provozu, aby mu věnovali pozornost. „Máme zajištěno pár linek, asi pět,“ informoval je. „Jestli se vám podaří dovolat, to nevíme, ale je to vaše nejlepší možnost. Spojení je vedeno mimo běžné linky, takže nebudete konkurovat všem těm veřejným telefonním automatům v letištní budově. Zredukujte své hovory na minimum. A také je k dispozici omezený počet vrtulníků do předměstských nemocnic a na policejní oddělení, jste však přirozeně jako druzí v pořadí, až za lékařskou pohotovostí. Zařaďte se do fronty na telefonní hovory a kvůli odvozu na předměstí. Pokud se týká zrušení letů, zatím platí pouze pro dnešní den. Je vaší povinností dostavit se sem ke svému příštímu letu nebo zavolat a zjistit si, jaká je situace.“

Rayford se zařadil do fronty a začal pociťovat napětí pramenící z toho, že letěl příliš dlouhou dobu a měl velmi málo informací. Ještě hůř na něj působil fakt, že má mnohem lepší představu o tom, co se skutečně přihodilo, než většina ostatních. Jestli se nemýlí, u něj doma na vyzvánění nikdo neodpoví. Jak tam tak stál, na televizní obrazovce se střídaly záběry z chaotické situace, která všude vládla. Z míst po celé zeměkouli byly vysílány záznamy o naříkajících matkách, zoufalých rodinách, zprávy o smrti a zkáze. V desítkách příběhů vypovídali očití svědci, jak jim jejich milovaní a přátelé zmizeli před očima.

Nejotřesnější připadal Rayfordovi pohled na rodičku, která byla právě na cestě na porodní sál, a v příštím okamžiku dítě zmizelo. Lékařům se podařilo dostat na svět jen placentu. Manžel té ženy zachytil zmizení plodu na videokazetu. Snímal kamerou naběhlé břicho své manželky a pot řinoucí se jí po obličeji. Dával jí při tom nesmyslné otázky, které ženu očividně iritovaly.

Nakonec následoval výkřik a pád kamery, vyděšené hlasy, kroky běžících ošetřovatelek a lékaře. CNN znovu opakovalo celý záběr velice zpomaleně a ukázalo ženu, jak se její břicho, svědčící o vysokém stupni těhotenství, mění na téměř ploché, jako kdyby v jediném okamžiku porodila. „A nyní se s námi podívejte ještě jednou,“ vyzval diváky televizní moderátor, „a nespouštějte oči z levého okraje obrazovky, kde uvidíte ošetřovatelku, jak si prohlíží záznam srdeční činnosti plodu. Tady, vidíte?“ Obraz se zastavil v okamžiku, kdy břicho těhotné ženy slehlo. „Uniforma ošetřovatelky vypadá, jako kdyby ještě stála sama o sobě, jako kdyby ji měla na sobě neviditelná osoba. A o půl vteřiny později, podívejte se.“ Páska o něco popojela a zastavila se. „Uniforma, punčochy a všechno ostatní leží na hromádce na botách zmizelé.“

Místní televizní stanice po celém světě přinášely zprávy o bizarních situacích, zvláště z časových pásem, kde se vše odehrálo během dne nebo časně z večera. CNN ukázala přes satelit videozáznam ženicha, který zmizel v okamžiku, kdy navlékal prsten na prsteníček nevěsty. Pohřební ústav v Austrálii hlásil, že téměř všichni smuteční hosté zmizeli z jednoho pohřebního obřadu, a to včetně mrtvého těla, zatímco při jiném obřadu jich zmizelo jen několik a mrtvé tělo zůstalo. I z márnic byly hlášeny případy zmizení mrtvých těl. Při jednom pohřbu z šesti lidí nesoucích rakev tři zmizeli, což mělo za následek pád rakve, ze které, jak se nakonec ukázalo, zmizel i nebožtík.

Rayford byl druhý ve frontě na telefon, ale to, čeho byl svědkem na obrazovce, jej přesvědčilo, že svou ženu už neuvidí. V Indonésii, v jedné z křesťanských středních škol při fotbalovém zápase v hlavním sídle misie, zmizela uprostřed hry většina diváků a všichni hráči až na jednoho, a na zemi po nich zůstaly jen jejich boty a uniformy. Reportér CNN oznámil, že kvůli výčitkám svědomí spáchal sebevraždu i hráč, který přežil.

Ale muselo za tím být něco víc než pouhé výčitky svědomí, to Rayford věděl jistě. Ze všech lidí, kteří zažili totéž, si ten hráč, student křesťanské školy, okamžitě uvědomil, jaká je pravda. Došlo k nanebevzetí. Ježíš Kristus se vrátil pro své následovníky, ale ten hoch mezi nimi nebyl. Rayford se usadil k telefonu a slzy mu stékaly proudem po tvářích. Někdo mu připomněl: „Máte čtyři minuty,“ a on věděl, že je to víc, než bude potřebovat. Záznamník u nich doma se ozval ihned a jeho bodlo u srdce, když slyšel manželčin veselý hlas: „Váš telefonát je pro nás důležitý,“ oznámila. „Po zaznění zvukového signálu zanechte, prosím, vzkaz.“

Rayford vyťukal několik čísel, aby si vyzvedl případné vzkazy. Přehrál si tři nebo čtyři běžná oznámení a pak ho polekalo, když uslyšel hlas Chloe. „Mami? Tati? Jste tam? Viděli jste, co se děje? Zavolejte mi, hned jak to půjde. Ztratili jsme nejmíň deset studentů a dva profesory, a děcka všech vdaných studentek zmizely. Je Raymie v pořádku? Zavolejte mi!“ Nu, alespoň teď věděl, že Chloe je ještě tady. Jediné, co si přál, bylo vzít ji do náruče.

Rayford vytočil znovu číslo a nahrál vzkaz na vlastní záznamník. „Ireno? Rayi? Pokud tam jste, zvedněte telefon. Jestli tenhle vzkaz dostanete, jsem na letišti O’Hare a pokouším se dostat se domů. Může to nějakou dobu trvat, jestli se nedostanu do nějakého vrtulníku. Hrozně doufám, že tam budete.“

„Tak rychle, kapitáne,“ vyzval ho kdosi. „Všichni si tu chceme zavolat.“

Rayford přikývl a rychle vytočil číslo do dceřina pokoje na koleji ve Stanfordu. Dostalo se mu znepokojující odpovědi, že jeho hovor nelze spojit.

Rayford si posbíral věci a podíval se do své schránky s poštou. Vedle hromady obvyklých bezvýznamných tiskovin tam našel vyměkčenou hnědožlutou obálku, poslanou od nich z domu. Irena začala v poslední době s tím, že mu posílala poštou různá malá překvapení, což byl výsledek její četby knihy o manželství, a také ho už delší dobu nabádala, aby si ji přečetl. Vsunul si obálku do aktovky a vydal se hledat Hattii Durhamovou. Bylo to k smíchu, ale v tuhle chvíli už se mu nezdálo, že by ho Hattie nějak přitahovala. Považoval však za svou povinnost zajistit, aby se dostala domů.

Právě stál v davu lidí u výtahu, když zaslechl oznámení, že je volná helikoptéra pro osm pilotů a poletí trasou na Mount Prospect, Arlington Heights a Des Plaines. Rayford si pospíšil k přepážce. „Máte místo pro jednoho do Mount Prospect?“

„Jo.“

„A co ještě pro jednu osobu do Des Plaines?“

„Možná, jestli se sem ten člověk dostane asi tak do dvou minut.“

„Není to muž, je to letuška.“

„Je to jen pro piloty. Lituji.“

„A co když vám zbyde místo?“

„No, tak to možná jo. Ale nikde ji nevidím.“

„Dám ji vyvolat pagerem.“

„Tady se teď nikdo pagerem nevyvolává.“

„Dejte mi vteřinku. Neodstartujte beze mě.“

Pilot vrtulníku se podíval na hodinky. „Tři minuty,“ rozhodl se. „Přesně v jednu.“

Rayford nechal tašku na zemi a doufal, že to pilota helikoptéry zdrží, pokud by se maličko opozdil. Vyběhl po schodech a na chodbu. Najít Hattii bude nemožné. Popadl bezplatný telefon. „Omlouváme se, ale nejsme teď schopni nikoho vyvolávat.“

„Tohle je nouzový stav a já jsem kapitán od Pan-Continental.“

„Co by to mělo být?“

„Ať se Hattie Durhamová sejde se svou pracovní skupinou u K-17.“

„Pokusím se.“

„Buďte tak hodná!“

Rayford si stoupl na špičky, aby zahlédl, jestli už Hattie jde, ale stejně ho nakonec překvapila. „Byla jsem čtvrtá v řadě na telefon v letištní hale,“ prozradila mu, když se objevila po jeho boku. „Máš nějaký lepší návrh?“

„Mám pro nás oba helikoptéru, jestli sebou hodíme,“ oznámil jí.

Když sbíhali ze schodů dolů po dvou, zeptala se: „To s Chrisem je hrozné, viď?“

„Co je s ním?“

„Ty to fakt nevíš?“

Rayford měl sto chutí zastavit se a požádat ji, aby přestala s tou obtížnou hrou na konverzaci. U lidí jejího věku mu lezlo na nervy, jak rádi odpalovali otázku otázkou. On rád mířil přímo k věci. „Stačí, když mi to řekneš!“ štěkl a vyznělo to ještě podrážděněji, než zamýšlel.

Když vyrazili ze dveří a vběhli na asfaltovou plochu, vrtule helikoptéry jim rvala vlasy z hlavy a zcela je ohlušila. Rayfordovu tašku zatím někdo naložil do vrtulníku, ale zbývalo už jediné volné sedadlo. Pilot ukázal na Hattii prstem a zavrtěl hlavou. Rayford ji chytil za loket, a zároveň, jak nastupoval, táhl sebou na palubu i ji. „Jediná možnost, že s námi nepoletí, je ta, že byste nezvládl takovou váhu!“

„Kolik vážíte, panenko?“ zeptal se jí pilot.

„Padesát pět kilo!“

„Tak to zvládnem!“ oznámil Rayfordovi. „Ale jestli nebude zapnutá, nenesu za to zodpovědnost!“

„Startujem!“ zakřičel Rayford.

Zapnul se do pásů a Hattie si mu sedla na klín. Objal ji těsně okolo pasu a pevně se chytil za zápěstí. Pomyslel si, jaká je to ironie, že o tomto snil celé týdny, ale teď nepociťoval žádnou radost, žádné vzrušení, nebylo v tom vůbec nic smyslného. Bylo mu nanic. Byl rád, že jí pomůže dostat se odtud, ale stejně mu bylo nanic.

Hattie se tvářila rozpačitě, bylo patrné, že se vůbec necítí pohodlně, a Rayford si všiml, jak se po očku úzkostlivě podívala po sedmi zbývajících pilotech ve vrtulníku. Zdálo se, že ani jeden z nich její pohled neopětoval. Ke katastrofě došlo teprve před nedávnem a existovalo až příliš mnoho neznámých. Rayfordovi se zdálo, že zaslechl nebo spíš odezíral ze rtů jednoho z pilotů jméno: „Christopher Smith,“ ale neexistovala žádná možnost, aby uvnitř toho ohlušujícího rámusu ve vrtulníku mohl cokoli slyšet. Přiložil ústa k Hattiinu uchu.

„Tak co je s tím Chrisem?“ zeptal se.

Otočila se a promluvila mu hlasitě přímo do ucha. „Vezli ho kolem nás, když jsem šla telefonovat do letištní haly. Všude samá krev!“

„Co se stalo?“

„Já nevím, ale Rayforde, vypadalo to moc špatně!“

„Jak moc?“

„Já myslím, že už byl mrtvý! Teda, ještě se snažili s ním dělat, co mohli, ale moc by mě překvapilo, kdyby se z toho dostal.“

Rayford zavrtěl hlavou. Co ještě přijde? „Zranil se nějak nebo co? Naboural se ten autobus?“ To by byla zatracená ironie!

„To já nevím,“ odtušila. „Vypadalo to, že mu krev tekla odněkud z ruky nebo od pasu, možná z obou míst.“

Rayford poklepal pilotovi na rameno. „Nevíš něco o prvním důstojníkovi Christopheru Smithovi?“

„O tom z Pan-Con?“

„Jo, o tom!“

„To je ta sebevražda?“

Rayford se stáhl. „Myslím, že ne! Došlo k sebevraždě?“

„Řekl bych, že jich bylo hodně, ale většinou mezi cestujícími. Jediný člen posádky, o kterém jsem se doslechl, byl nějaký Smith z Pan-Continental. Podřezal si tepny na zápěstích.“

Rayford přelétl pohledem ostatní v helikoptéře, jestli někoho z nich náhodou nezná. Nikoho nepoznával, ale jeden z nich smutně pokyvoval hlavou, zřejmě zaslechl, co ten druhý pilot křičel. Naklonil se dopředu. „Chris Smith! Ty ho znáš?“

„Je to můj první důstojník!“

„To je mi líto.“

„Cos o tom slyšel?“

„Nevím, na kolik se tomu dá věřit, ale říká se, že zjistil, že jeho kluci zmizeli a manželka zahynula při bouračce v autě!“

Poprvé se obludnost celé situace dotkla Rayforda osobně. Neznal se s Chrisem příliš dobře. Jen nejasně se upamatoval, že Smith měl dva syny. Měl dojem, že jim bylo tak okolo třinácti a že mezi nimi byl jen malý věkový rozdíl. S jeho manželkou se nikdy nesetkal. Ale sebevražda! Bylo by to východisko i pro Rayforda? Ne, když mu ještě zbyla Chloe. Co kdyby ale zjistil, že Irena u malý Ray zmizeli a Chloe zahynula? Měl by ještě nějaký důvod, aby žil dál?

Stejně nežil jenom pro ně, určitě ne v posledních několika měsících. Kdesi v hloubce svého vědomí si pohrával s myšlenkami na dívku, která mu teď seděla na klíně. Nikdy sice nezašel tak daleko, aby se jí třeba jen dotkl prstem, přestože ona se ho dotýkala dost často. Chtěl by žít, kdyby Hattie Durhamová byla tou jedinou osobou, o kterou stál? A proč vlastně o ni tak stál? Byla krásná a sexy a bystrá, ale jen vzhledem k svému věku. Měli tak málo společného. Vyvěral snad ten špatný pocit z přesvědčení, že Irena zmizela a on nyní toužil po tom, aby místo Hattie držel v náručí svou ženu?

Jeho objetí Hattie Durhamové bylo prosto jakéhokoli citu a totéž platilo i o ní. Oba byli vyděšeni k smrti a flirtování bylo to poslední, na co teď mohli myslet. Ironie si s ním zahrála opravdu dokonale. Vybavil si, že to úplně poslední, o čem snil s otevřenýma očima – než Hattie oznámila, co se v letadle děje – bylo, že si s ní konečně něco začne. Jak mohl v tu chvíli vědět, že za pár hodin mu bude sedět na klíně, ale on o ni nebude mít větší zájem, než kdyby se sotva znali?

Poprvé vrtulník přistál u policejního oddělení ve čtvrti Des Plaines, kde Hattie vystupovala. Rayford jí poradil, aby požádala o odvoz domů, kdyby bylo nějaké policejní auto volné. Většina z nich však určitě měla úkoly v oblastech, kde bylo soustředěno víc lidí, takže to nebylo příliš pravděpodobné. „Vždyť stejně bydlím ani ne dva kilometry tady odtud!“ křičela Hattie, aby ji slyšel i přes ohlušující rámus, když jí pomáhal vystoupit z helikoptéry. „Můžu klidně dojít pěšky!“ Objala ho prudce kolem krku a on cítil, jak se strachy chvěje. „Doufám, že u vás doma budou všichni v pořádku! Zavolej mi, co a jak, ano?“

Přikývl.

„Zavoláš?“ dožadovala se odpovědi.

„Ano!“

Odlepili se od země a on ji ještě sledoval, jak se rozhlíží po parkovišti. Když nespatřila žádné z policejních aut, otočila se, rychlým krokem odcházela, a za sebou táhla tašku na kolečkách. V době, kdy se helikoptéra zhoupla směrem k Mount Prospect, Hattie už klusala po cestě k obytným domům.

Buck Williams byl prvním cestujícím z letadla, který dorazil do odbavovací budovy letiště O’Hare. Tam narazil na nesmírný zmatek. Nikdo z lidí, kteří čekali na telefon, by zcela jistě nedovolil, aby se byť jen pokusil připojit k telefonnímu přístroji modem, a jemu se nepodařilo donutit mobilní telefon, aby začal fungovat. Pustil se proto směrem ke klubu zaměstnanců společnosti Pan-Continental. I tam bylo všude plno lidí, ale navzdory ztrátě části personálu, včetně zmizení několika zaměstnanců, kteří měli právě službu, tady přece jen převažovalo alespoň zdání jistého pořádku. I v klubu čekali lidé ve frontě na telefony, ale jakmile se nějaký uvolnil, brali ostatní jako samozřejmost, že se ten, kdo je na řadě, bude snažit faxovat, nebo si na telefonní linku připojí přes modem počítač. Zatímco Buck čekal, pustil se do práce na laptopu. Znovu připojil kabel modemu ke koaxiálnímu konektoru a pak si vyvolal zprávy, které dostal, když se před přistáním tak narychlo připojil.

První zpráva byla od Steva Planka, jeho výkonného šéfredaktora, a adresoval ji zaměstnancům pracujícím v terénu:

Zůstaňte, kde jste. Nesnažte se dostat se do New Yorku. Tady je to hrozné. Zavolejte, můžete-li. Pravidelně sledujte svou hlasovou a e-mailovou schránku. Je-li to možné, udržujte spojení. Máme dost lidí, abychom věci zvládali podle plánu, a chceme osobní popis, zážitky z první ruky, v jakémkoli rozsahu, jenž se vám podaří odeslat. Nejsem si jist, jak funguje přenos a spojení mezi námi a tiskárnami, ani tím, jak jsou na tom s počtem zaměstnanců. Pokud možno budeme tisknout včas.

Ještě poznámka na okraj. Začněte uvažovat o příčinách. Vojenské? Kosmické? Vědecké? Duchovní? Prozatím zpracováváme hlavně to, co se odehrálo.

Dejte na sebe pozor a udržujte spojení.

Druhá zpráva byla rovněž od Steva a byla určena pouze Buckovi.

Bucku, nevšímej si toho sdělení pro všechny. Dostaň se do New Yorku za každou cenu a co nejdřív. Samozřejmě se dřív postarej o rodinné záležitosti a pošli jakýkoli osobní zážitek a úvahy, jako všichni ostatní. Ty se budeš muset postarat o to, aby se zpracovaly pokusy dostat se na kloub tomu, co za tím jevem vězí. Názorů je tolik, kolik zbylo lidí.

Jestli dojdeme k nějakým závěrům, to nevím, ale přinejmenším zpracujeme všechny rozumné možnosti. Možná tě udivuje, proč potřebujeme zrovna tebe, abys na tom pracoval. Mám k tomu opravdu postranní důvod. Někdy si myslím, že právě kvůli tomu, jaké postavení zastávám, jsem ten jediný, kdo něco ví. Ale tři vedoucí redaktoři různých oddělení přišli s náměty na články o různých mezinárodních skupinách, které se tento měsíc v New Yorku mají setkat. Politický redaktor chce psát o židovské nacionalistické konferenci na Manhattanu, která se má zabývat vládou nově uspořádaného světa. Proč je to tak zajímá, nevím, a politický redaktor také ne. Redaktor oddělení s náboženskou tématikou má u mě v poště něco o konferenci ortodoxních židů, kteří se sem taky sjíždějí na setkání. Nejsou jenom z Izraele, ale zřejmě z celého světa. Už se nehandrkují o svitcích od Mrtvého moře. Ještě jsou jako ve snách ze zničení Ruska a jeho spojenců – které podle tebe způsobilo něco nadpřirozeného, já vím, že si to stále myslíš. Jedno ti ale řeknu, stejně mě s tebou baví svět. Vedoucí redaktor přes náboženství si myslí, že hledají pomoc na vybudování nového chrámu. Nemusí jít o nic velkého, možná není potřeba hledat souvislosti a je to opravdu záležitost pro náboženské oddělení, ale to načasování mě zaráží. Vždyť ta druhá skupina se schází ve stejné době a na stejném místě a chtějí taky debatovat o něčem politickém. Třetí náboženská konference ve městě se týká vůdčích osobností všech větších náboženství, od standardních až po zastánce New Age, kteří budou také jednat o jediném světovém náboženství. Měli by se dát dohromady s židovskými nacionalisty, to je fór, co? Potřebuju kvůli tomu tvůj mozek. Nevím, co si o tom mám myslet, a jestli se z toho dá vůbec něco vydedukovat.

Vím, že všechno, o co jde, je to zmizení. Ale musíme mít na zřeteli i zbývající části světa. Ty víš, že Spojené národy mají před sebou taky tu mezinárodní monetární poradu, kde se budou snažit posoudit, jak si všichni vedeme se systémem tří měn. Osobně se mi to zamlouvá, ale jsem trochu poplašený ze zavedení jediné měny, pokud by to neměl být dolar. Dovedeš si představit, že by se obchodovalo v jenech nebo v markách? Řekl bych, že jsem pořád ještě jen provinční křupan.

Všichni se hodně vzhlížejí v tom chlapíkovi Carpathiovi z Rumunska, co tak nadchl tvého přítele Rosenzweiga. V horní komoře jejich parlamentu jsou celí na větvi, protože dostal pozvání, aby za pár týdnů promluvil v OSN. Nikdo nemá zdání, jak si zařídil, aby pozvání dostal, ale jeho mezinárodní obliba mi hodně připomíná Walesu nebo dokonce Gorbačova. Jestlipak se na ně ještě pamatuješ? Psina, co?

Hele, kamaráde, nějak mi doruč zprávu, žes nezmizel. Pokud vím, tak zatím jsem přišel o neteř, dva synovce, švagrovou, kterou jsem neměl rád, a patrně ještě o pár vzdálených příbuzných. Myslíš, že se někdy vrátí? No, nech si zatím všechno pro sebe, dokud se nedomákneme, co je za tím. Kdybych musel hádat, tipuju nějaký strašlivý požadavek výkupného. Myslím, že to není tak, že by ti lidé, co zmizeli, byli mrtví. Co se pro všechno na světě teď stane s odvětvím životního pojištění? Ještě nejsem sto začít věřit tomu, co píše bulvár. Už teď si můžeš být jist, že začnou vykládat, jak nás konečně dostali nepřátelé z vesmíru.

Bucku, dostaň se sem nějak.

(4)

Buck si neustále tiskl kapesník namočený ve studené vodě na temeno hlavy. Rána už přestala krvácet, ale pálilo to. Ve své e-mailové poště našel další zprávu a už už si ji chtěl vyvolat, když mu někdo poklepal na rameno.

„Jsem doktor. Dovolte, abych vám tu ránu ošetřil.“

„Ale to nic není, a já –“

„Jen mě nechte, ať to udělám, kamaráde. Začínám z toho šílet, když nemám nic na práci, a mám sebou svou brašnu. Pracuju dnes zadarmo. Můžete tomu třeba říkat zvláštní služby při nanebevzetí.

„Při čem?“

„No, jak jinak byste nazval to, co se přihodilo?“ odpověděl mu otázkou doktor a z brašny přitom vyndal lahvičku a gázu.

„Bude to jen základní ošetření, ale bude to sterilní. AIDS?“

„Prosím?“

„Ale no tak, vždyť znáte postup.“ Doktor si natáhl na ruce gumové rukavice. „Máte HIV nebo nějakou podobnou legraci?“

„Ne. A víte, hrozně si toho cením.“ V tu chvíli doktor vylil pořádnou dávku dezinfekce na kus gázy a přiložil ji na sedřenou ránu na Buckově hlavě. „Au! Nechte toho!“

„Tak se chovejte jako chlap, člověče. Tohle bude bolet míň než infekce, kterou byste jinak do toho dostal.“ Hrubě ránu dřel, když ji čistil, a krev tak zase začala téct. „Poslechněte, teď vás na hlavě trochu oholím. Aby na tom držel obvaz. Souhlasíte?“

Buckovi stouply slzy do očí. „Jo, jasně, ale co jste to říkal o nanebevzetí?“

„Máte snad nějaké jiné vysvětlení, které by dávalo smysl?“ Doktor mu opět na otázku odpověděl otázkou, a přitom zajel skalpelem Buckovi do vlasů. Děvče, které v klubu obsluhovalo, se k nim přitočilo a požádalo je, zda by se s tou operací nepřesunuli do umývárny.

„Slibuju, že to tady po sobě všechno uklidím, slečno,“ odbyl ji doktor. „Už jsem s tím skoro hotov.“

„Ale tady opravdu není ošetřovna a my musíme brát ohledy i na ostatní členy.“

„Co kdybys jim dál nosila něco k pití a nějakou baštu, holka? Zjistíš, že tohle je vůbec nerozhází, když se jedná o dnešní den.“

„Nemám ráda, když se mnou někdo takhle mluví.“

Doktor si při práci povzdechl. „Máš pravdu. Jak se jmenuješ?“

„Suzie.“

„Poslechni, Suzie, byl jsem hrubý a omlouvám se. Bereš to? Teď mě nech, ať to tady dodělám, a já slibuju, že už nebudu provádět žádné další ošetření na veřejnosti.“ Suzie odešla, ale vrtěla přitom hlavou.

„Doktore, nechte mi svou vizitku, ať vám můžu pořádně poděkovat.“

„Není třeba,“ doktor odmítavě zavrtěl hlavou a uklízel si přitom věci.

„Tak mi objasněte ten váš výrok. Co jste měl na mysli tím nanebevzetím?“

„Snad někdy jindy. Přišla na vás řada s telefonem.“

Buck by se nejradši rozdvojil, ale nemohl propást příležitost spojit se s New Yorkem. Pokusil se vytočit číslo rovnou, ale nedostal spojení. Napojil modem na telefon a nastavil ho na opakované vytáčení, zatímco pročítal zprávu od sekretářky Steva Planka – postarší, mateřské Marge Potterové.

Bucku, ty rošťáku! Jako kdybych už takhle neměla dost práce a starostí, to se ještě mám starat o rodiny tvých přítelkyň? Kde jsi se setkal s tou Hattií Durhamovou? Můžeš jí říct, že jsem se dovolala její matce na západě, ale to bylo ještě předtím, než se tam strhla povodeň nebo bouřka nebo co, a strhalo to zase telefonní vedení. Je úplně zdravá, ale vyděšená, a byla moc vděčná, když se dozvěděla, že její dcera nezmizela. I dvě sestry jsou v pořádku, aspoň podle mámy.

Jsi drahoušek, když takhle pomáháš lidem, Bucku. Steve mi prozradil, že se budeš snažit sem dorazit. Bylo by krásné tě zase vidět. Je to všechno taková hrůza. Zatím víme o několika lidech z redakce, kteří zmizeli, a od několika dalších jsme ještě nedostali žádnou zprávu. Pár z nich je v Chicagu.

Všichni z redakční rady se už teď, co jsme dostali zprávu od tebe, ohlásili. Doufala jsem a modlila jsem se, abys byl v pořádku. Všiml sis, že se zdá, jako by to většinou potkalo ty nevinné? Ti, o kterých víme, že jsou pryč, byli buď malé děti nebo hodní lidé. Na druhou stranu někteří opravdu skvělí jsou stále ještě tady. Jsem moc ráda, že jsi jedním z nich, a Steve taky. Zavolej.

Ani slovo o tom, jestli se jí podařilo spojit se s Buckovým ovdovělým otcem či ženatým bratrem. Buck uvažoval, zda to bylo záměrné, nebo jen jednoduše zatím žádné zprávy neměla. Jeho neteř a synovec museli být taky pryč, jestli byla pravda, že zmizely všechny děti. Buck skončil s pokusy dovolat se do redakce přímo, ale opět se úspěšně spojil se svou službou on-line. Připravil si složky k odeslání a několik narychlo naťukaných zpráv o tom, kde se nachází. Takhle, než zase začne telefonní systém normálně fungovat, budou mít v Global Weekly už něco do zásoby, s čím mohou rovnou pracovat.

Zavěsil, odpojil se, což bylo přivítáno vděčným pohledem dalšího ve frontě, a pak se šel poohlédnout po doktorovi. Neměl ale štěstí. Marge se zmínila o nevinných. Doktor usuzoval, že jde o nanebevzetí. Steve s pohrdáním zamítl nepřátele z vesmíru. Ale jak vůbec může člověk v tomhle okamžiku cokoli vyloučit? Buckovi v hlavě vířily různé nápady, jak bude psát o tom, co je za těmi zmizeními. Jak zvládne úkol, který člověk dostane jednou za život!

Postavil se do fronty u přepážky, kde se pro členy klubu zajišťovaly nejrůznější služby, a uvědomoval si, že jeho šance dostat se do New Yorku obvyklou cestou jsou mizivé. Zatímco čekal, pokoušel se rozpomenout se na to, co mu Chaim Rosenzweig, mediální Osobnost roku, povídal o mladém Nicolae Carpathiovi z Rumunska. Buck o tom tehdy, když připravovali interview, mluvil jen se Stevem Plankem a ten souhlasil, že informace nemá takový význam, aby se s ní ještě víc nahušťovalo již tak nabité vyprávění. Na Rosenzweiga udělal Carpathia obrovský dojem, to byla pravda. Ale proč?

Buck se posadil ve frontě na podlahu a vsedě se posunoval, bylo-li třeba. Vyvolal si v laptopu archivní soubory o rozhovoru s Rosenzweigem a zadal vyhledat heslo Carpathia. Vzpomněl si, jak ho uvedlo do rozpaků, když musel Rosenzweigovi přiznat, že o tom člověku v životě neslyšel. Jak se odvíjely stránky s přepisem nahraného rozhovoru, zastavil se na jedné z nich a začetl se. Vzápětí si všiml, že počítač upozorňuje na brzké vybití baterie. Vylovil z tašky prodlužovací šňůru a zapnul počítač do zásuvky ve zdi. „Pozor na tu šňůru,“ zavolal občas, když kolem procházeli lidé. Jedna z žen za pultem na něj dost hlasitě křikla, že se musí odpojit.

Usmál se na ni. „A když to neudělám, dáte mě vyhodit? A co třeba rovnou zatknout? Nebo mi v takovýhle den přestřihnete šňůru?“ Skoro nikdo si stejně nevšímal cvoka na podlaze, ječícího na ženu za pultem. Něco takového se v klubu společnosti Pan-Continental obvykle nestávalo, ale dnes nikoho nepřekvapovalo vůbec nic.

Rayford Steele vystoupil na přistávací ploše pro vrtulníky u Severovýchodní veřejné nemocnice ve čtvrti Arlington Heights, kde museli piloti uvolnit místo pacientovi, který měl být dopraven do Milwaukee. Ostatní piloti se potloukali u vchodu, protože doufali, že by se mohli nějak podělit o taxík, ale Rayford dostal lepší nápad. Dal se na pochod.

Byl asi osm kilometrů od domova a sázel na to, že snáz sežene svezení stopem, než by narazil na taxík. Doufal, že uniforma kapitána a jeho vzhled jako ze škatulky uklidní toho, kdo by ho chtěl případně svézt.

Jak se vlekl dál s pláštěm do deště přes ruku a taškou v ruce, pociťoval prázdnotu a zoufalství. Teď už bude Hattie asi u sebe v bytě, bude poslouchat vzkazy, pokoušet se dovolat všem z rodiny. Jestli měl pravdu v tom, že Irena a Ray Junior jsou pryč, kde asi byli, když se to stalo? Bude radši, když najde přesvědčivé důkazy, že zmizeli, než že se zabili při nějaké bouračce, která souvisela s tím všeobecným zmizením?

Rayford si spočítal, že ke zmizení muselo dojít pozdě večer, snad kolem jedenácté hodiny středoamerického času. Mohlo by je snad něco odvést z domova tak pozdě? Nemohl si za nic představit, co by to mohlo být, a pochyboval o tom.

V ulici Algonquin Road zastavila Rayfordovi asi čtyřicetiletá žena. Poděkoval jí a vysvětlil, kde bydlí, a ona mu zase prozradila, že to tam zná. „Jedna moje známá tam bydlí. Tedy bydlela tam. Je to Li Eng, ta asijská dívka, co hlásí zprávy na 7. kanále.“

„Znám ji i jejího manžela,“ přitakal Rayford. „Ještě stále v naší ulici bydlí.“

„Už ne. Věnovali jí dnes polední zpravodajství. Celá rodina je pryč.“

Rayford hlasitě vydechl. „Těžko se tomu všemu dá uvěřit. Ztratila jste někoho?“

„Bojím se, že ano,“ vzdychla a hlas se jí zachvěl. „Asi deset neteří a synovců.“

„Pane jo.“

„A vy?“

„Já ještě nevím. Vracím se právě z letu a nepodařilo se mi se s nikým spojit.“

„Chcete, abych na vás počkala?“

„Ne, mám auto. Když budu kamkoli potřebovat dojet, mám čím.“

„O’Hare už nepřijímá, víte to?“

„Opravdu? Od kdy?“

„Právě to hlásili v rádiu. Přistávací dráhy jsou zaplněné letadly, budovy lidmi, silnice přecpané auty.“

„To mi povídejte.“

Žena, potlačující pláč, vjela na Mount Prospect, a Rayford pocítil tak strašnou únavu, jakou ještě nikdy nezažil. Na příjezdových cestách k řadě domů se i v tuto hodinu, kdy bývají všichni obvykle v práci, tísnilo plno aut, a všude bylo vidět lidi, jak bez cíle bloudí kolem. Zdálo se, že v každém domě někoho ztratili, Rayford si uvědomoval, že i on se již brzo bude počítat mezi ně.

„Mohu vám něco nabídnout?“ zeptal se ženy, když zahnula na příjezdovou cestu k jejich domu.

Zavrtěla hlavou. „Jsem ráda, že jsem mohla někomu pomoct. Můžete se za mě pomodlit, když si na to vzpomenete. Nevím, jestli budu schopna všechno tohle vydržet.“

„Já na modlení moc nejsem,“ přiznal se Rayford.

„Brzo budete,“ usoudila. „Taky jsem nikdy nebyla, ale teď se to změnilo.“

„Tak to se pomodlete vy za mě.“

„Pomodlím. Spolehněte se.“

Rayford zůstal stát na příjezdové cestě a mával za odjíždějícím autem, dokud mu žena nezmizela z očí. Dvorek i cesta byly bez poskvrnky jako obvykle a obrovský dům, jeho pýcha, tonul v hrobovém tichu. Odemkl hlavní dveře. Noviny na plošince přede dveřmi, zatažené závěsy přes velké okno, nahořklý pach připálené kávy, který ho přivítal, když dveře otevřel, to všechno naznačovalo, čeho se tak bál.

Irena byla úzkostlivá hospodyně. Její ranní obřad zahrnoval i kávu v kávovaru, který se podle časového spínače přesně v šest zapínal a překapával jí její speciální směs bez kofeinu. K tomu obvykle snídala vajíčko. Rádio bylo nastaveno tak, aby začalo hrát v 6:30, a bylo naladěno na místní křesťanskou vysílací stanici. Sotva Irena sešla dolů, hned vpředu i vzadu roztáhla závěsy.

S knedlíkem v krku hodil Rayford noviny do kuchyně, dal si načas s věšením kabátu a s úklidem tašky do komory. Vzpomněl si na balíček, který mu Irena poslala na letiště, a dal si ho do široké kapsy uniformy. Vezme si ho s sebou, až bude pátrat po důkazech toho, že zmizela. Jestli bude pryč, on bude pevně doufat, že měla pravdu. Ze všeho nejvíc kvůli ní chtěl, aby se její sen splnil, aby byla odvedena Ježíšem ve chvilce kratší než mžiknutí oka – rozradostňující a bezbolestnou cestou na místo po jeho boku v nebi, jak vždy s takovou láskou říkala. Jestli si to někdo zasloužil, tak to byla ona.

A Raymie. Kde bude on? S ní? Samozřejmě. Chodíval s ní do kostela i tehdy, když Rayford nešel. Vypadalo to, že tam chodí rád, zasvěcuje se tomu. Dokonce si četl v bibli, studoval ji.

Rayford vytáhl ze zásuvky šňůru od kávovaru, který se už sedm hodin neustále zapínal a vypínal a ničil tak nápoj. Vyhodil zbytky do odpadků a konvici nechal ve dřezu. Cvaknutím knoflíku vypnul rádio, které vysílalo do éteru zprávy sítě křesťanských rozhlasových stanic, jež neustále mlely o tragédiích a ztrátách na životech, zapříčiněných hromadným zmizením.

Rozhlédl se po obývacím pokoji, jídelně a kuchyni, ale nečekal, že uvidí cokoli jiného než obvyklou úzkostlivou čistotu a pořádek Ireniny domácnosti. Oči se mu zalily slzami, když rozhrnoval závěsy tak, jak by to udělala ona. Je možné, že by jenom někam odešla? K někomu na návštěvu? Nenechala mu vzkaz? Ale kdyby to tak bylo a on by ji přece jen našel, co by to vypovídalo o její víře? Byl by to důkaz toho, že nejde ve skutečnosti o žádné nanebevzetí, jak tomu věřila? Nebo by to znamenalo, že je zatracená právě tak jako on? Pokud to bylo nanebevzetí, už kvůli ní doufal, že ona bude pryč. Ale ta bolest a prázdnota byly nad jeho síly.

Pustil si záznamník a vyslechl všechny vzkazy, které už jednou slyšel, když se dovolal z letiště O’Hare, včetně vzkazu, který nahrál sám. Jeho vlastní hlas mu zněl divně. Zaslechl v podtónu fatalismus, jako kdyby věděl, že nenechává vzkaz pro ženu a syna, ale jen to předstírá.

Strašně se bál vydat se po schodech nahoru. Loudavě prošel přes obývací pokoj ke vchodu do garáže. Kéž by alespoň jedno z aut chybělo. A ono chybělo! Možná někam jela! Ale sotva to stačil domyslet, svezl se na schůdek hned za dveřmi garáže. Nebylo tu jeho vlastní BMW. To, ve kterém odjel předevčírem na letiště O’Hare, kde teď čekalo, až se uvolní silnice.

Druhá dvě auta stála na svých místech, Irenino i to, které používala Chloe, když pobývala doma. A taky ve vzduchu visely všechny vzpomínky na Raymieho. Jeho motorová čtyřkolka, sněžný skútr, kolo. Rayford se nenáviděl kvůli všem nesplněným slibům, že s Raymiem bude trávit víc času. Teď ho bude mít spoustu, aby toho litoval.

Rayford se postavil a zaslechl přitom, jak mu v kapse zachrastila obálka. Nastal čas vydat se nahoru.

Buck Williams se už pomalu dostal na konec fronty u pultu v klubu společnosti Pan-Continental, když našel materiál, který na svém disku hledal. V určitém okamžiku během jejich několikadenního natáčení rozhovoru nadhodil Buck otázku, že skoro každá země se pokouší ucházet o přízeň doktora Rosenzweiga a zároveň doufá, že si tím otevře cestu k jeho chemickému vzorci a tím i k vlastnímu zisku.

„Tohle je velice zajímavý pohled,“ připustil Rosenzweig a v očích mu zajiskřilo. „Nejvíc mě pobavila návštěva samotného vicepresidenta Spojených států. Chtěl mě uctít a dovézt až k prezidentovi, uspořádat průvod a propůjčit mi řád a všechnu tuhle parádu. Diplomaticky se nezmínil o ničem, čím bych mu měl na oplátku být zavázán, ale já bych mu dlužil za všechno, nebo ne? Hodně se toho tehdy napovídalo o tom, jak velkého přítele Izrael ve Spojených státech po celá desetiletí vždy měl.“

„Předstíral jsem, že zvažuji ty ceny a laskavosti jen z hlediska vlastní osoby, a skromně jsem je odmítl. Protože, víte, mladý muži, já jsem ten nejskromnější, nebo snad ne?“ Starý pán se hurónsky rozesmál sám sobě a přidal několik dalších historek o návštěvách pohlavárů, kteří se předháněli, jen aby ho okouzlili.

„A byl z nich někdo upřímný?“ vyzvídal tehdy Buck. „Udělal na vás někdo dojem?“

„Ano!“ bez zaváhání prohlásil Rosenzweig.

„Z úplně nejzmatenějšího a nejnečekanějšího koutu světa – z Rumunska. Nevím, jestli ho poslali, nebo přišel sám od sebe, ale spíš to druhé, protože podle mě patří k těm nejnižším státním představitelům, se kterými jsem po udělení té ceny přišel do styku. To byl také jeden z důvodů, proč jsem s ním chtěl mluvit. Nebylo to nic oficiálního, požádal mě o přijetí osobně.“

„A kdo to byl?“

„Nicolae Carpathia.“

„Carpathia jako ty hory?“

„Ano, jako Karpaty. Melodické jméno, to se musí nechat. Připadal mi naprosto okouzlující a skromný. Ale ne jako já!“ A znovu se tehdy rozesmál.

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Ale ještě uslyšíte! To mi věřte!“

Buck se tehdy pokoušel starého pána navést. „A důvod je…“

„Protože je obdivuhodný, to je vše, co mě napadá.“

„A říkáte, že v současné době je to diplomat na nižším stupni?“

„Je členem dolní komory rumunské vlády.“

„Máte na mysli senát?“

„Ne, senát je horní komora.“

„Samozřejmě.“

„Nemusíte se stydět kvůli tomu, že tohle uspořádání neznáte, i když děláte mezinárodní otázky. Je to čistě rumunská záležitost a ví o tom jen pár politologů amatérů, jako jsem já.

Ale zpátky ke Carpathiovi. Ani já jsem o něm nic nevěděl. Tedy, věděl jsem, že někdo ve sboru zastupitelů – tak v Rumunsku nazývají dolní komoru – vede hnutí za odzbrojení. Ale jeho jméno jsem neznal. Mám za to, že si stanovil jako cíl globální odzbrojení, čemuž jsme my v Izraeli začali nedůvěřovat. Je samozřejmé, že ze všeho nejdřív by musel prosadit odzbrojení ve vlastní zemi, což nezažijete ani vy, to mi věřte. Jen tak mimochodem, ten člověk je asi ve vašem věku. Je to blonďák s modrýma očima, tak jako původní Románi, kteří přišli z Říma, než Mongolové ovlivnili znaky jejich rasy.“

„Co se vám na něm tak hrozně líbilo?“

„Je toho víc,“ začal Rosenzweig. „Ovládal mou řeč jako mateřštinu. Mluví plynně anglicky a několika dalšími jazyky prý taky, jak jsem slyšel. Má dobré vzdělání, ale také se toho hodně naučil sám. Prostě se mi líbil jako člověk. Je velice bystrý, upřímný a otevřený.“

„A co po vás chtěl?“

„To právě se mi na něm líbilo za všeho nejvíc. Když jsem zjistil, že je tak otevřený a upřímný, zeptal jsem se ho na to přímo. A víte, co mi odpověděl, potom co mě požádal, abych mu tykal? ‚Pane Rosenzweigu, chci získat jen vaše přátelství.‘ Co jsem mu na to mohl říct jiného než: ‚Nicolae, máš ho mít.‘“

„Mám takové nejasné tušení, že to je něco, co nerozdáváte tak snadno.“

„Jednou se musíte s Carpathiou seznámit. Určitě si padnete do oka. Jeho cíle a sny se možná nikdy nepodaří uskutečnit, dokonce ani v jeho vlastní zemi, ale je to muž s velkými ideály. Jestliže se přece jen vyšvihne, uslyšíte o něm. A protože vy ve své profesi také něco znamenáte, velmi pravděpodobně uslyší i on o vás, nemyslíte?“

„Doufám, že ano.“

Teď už byl Buck na řadě. Sbalil si prodlužovací šňůru a poděkoval mladé ženě za přepážkou, že to s ním vydržela. „Omlouvám se za to,“ dodal a udělal odmlku pro slova odpuštění, kterých se však nedočkal. „To jen, že dneska je tak mimořádný den. Chápete, co chci říct.“

Zjevně nechápala nic. I ona měla zlý den. Trpně se na něj podívala a otázala se: „Co pro vás nemohu udělat?“

„Aha, tím chcete naznačit, že já jsem neudělal, o co jste mě žádala?“

„Ne,“ namítla. „To říkám každému. Je to takový můj vtípek, protože vlastně není téměř nic, co bych mohla udělat pro kohokoli. Na dnešek nejsou plánovány žádné lety. Letiště se každou chvíli uzavře. Nikdo neví, jak dlouho bude trvat, než se odklidí trosky a bude obnoven alespoň nějaký provoz. To znamená, že si vaši objednávku zaznamenám, a to je všechno. Nemůžu se postarat o vaše zavazadla, prodat vám letenku, zařídit vám telefonické spojení, sehnat vám pokoj v hotelu, nic, co bychom tak strašně rádi pro naše členy jinak zařizovali. Jste členem, že?“

„Jestli jsem členem!“

„Zlatým nebo platinovým?“

„Dámo, já jsem něco jako kryptonový člen.“

Blýskl se svou navštívenkou, podle které patřil mezi tři procenta cestujících na světě, kteří využívali služeb aerolinií vůbec nejčastěji. Jestliže v kterémkoli letadle zbývalo jediné volné místo v té nejlevnější třídě, muselo být prodáno jemu a vyměněno do první třídy, aniž by se cokoli připlácelo.

„Panenko skákavá,“ zděsila se, „snad nejste ten Cameron Williams z toho časopisu!“

„To taky jsem.“

„Z časopisu Time? Vážně?“

„Nerouhejte se. Jsem od konkurence.“

„To já vím. Taky jsem se pokoušela o novinařinu. Vystudovala jsem ji na vysoké. Tam jsem o vás četla. Nejmladší novinář oceněný za největší počet titulních článků autorů do dvanácti let, to jste vy?“

„Vtipné.“

„No tak o něco starší.“

„Nedokážu pochopit, že nám zbyl ještě nějaký humor po tom všem, co se dnes odehrálo,“ poznamenal.

Zamračila se. „Ani se mi na to nechce myslet. Takže, co pro vás mohu udělat, jestli vůbec něco?“

„Věci se mají tak,“ začal Buck, „že se musím dostat do New Yorku. Ne, nedívejte se tak na mě. Vím, že je to vůbec to nejhorší místo, o které by se člověk v tuhle chvíli měl pokoušet. Ale vy znáte spoustu lidí. Znáte piloty, kteří létají bokem, mimo letový plán. Víte i to, ze kterých letišť budou startovat. Řekněme, že mám neomezené zdroje a že mohu zaplatit, cokoli bude třeba. Za kým byste mě poslala?“

Upřeně se na něj zadívala. „To je neuvěřitelné, že se mě ptáte zrovna na tohle.“

„Proč?“

„Protože já skutečně o někom takovém vím. Lítá s těmi malými tryskací z letišť, jako jsou Waukegan a Palwaukee. Je drahý a je to takový ten typ, který si počítá dvojnásobnou taxu, je-li stav nouze. Zvlášť, když bude vědět, kdo jste a jak nutně to potřebujete.“

„Nemám rozhodně v úmyslu to tajit. Povězte mi o něm.“

Slyšet o něčem takovém v rádiu nebo se na to dívat v televizi, to je jedna věc. Postihne-li vás to ale na vlastní kůži, je to úplně něco jiného. Rayford Steele neměl představu, jaké to bude, až najde důkazy toho, že jeho vlastní žena a syn zmizeli z povrchu zemského.

Nahoře nad schody se zastavil u rodinných fotografií. Irena, která měla ráda pořádek, je sem pověsila v chronologickém pořadí, počínaje jejich praprarodiči. Staré, popraskané černobílé fotografie strnulých tváří kostnatých mužů a žen ze Středozápadu. Pak přišly vybledlé barevné snímky prarodičů při padesátiletých výročích sňatku. Pak rodiče, sourozenci, a oni sami. Jak dlouho už to bylo, co se naposledy zadíval na jejich svatební fotografii? Ona s vlasy vyčesanými do výšky, on sčesanými přes uši a s kotletami.

A ty rodinné fotografie s Chloe, když jí bylo osm, jak drží v náručí miminko! Pocítil obrovskou vděčnost, že Chloe tu ještě je a že se s ní nějak spojí! Co však tohle všechno o nich dvou vypovídalo? Byli zatraceni. Nevěděl, v co má doufat, ani za co se má modlit. Aby tu Irena a Raymie stále byli s nimi a aby to všechno bylo jinak, než jak to zatím vypadá?

Déle už to oddalovat nemohl. Dveře k Raymiemu do pokoje byly pootevřené. Začal zvonit synův budík. Rayford ho šel vypnout. Na posteli byla kniha, kterou si Raymie před spaním četl. Rayford pomalu odhrnul přikrývku a odkryl Raymieho vršek od pyžama, jeho spodní kalhoty a ponožky. Posadil se na postel a rozplakal se. Zároveň se v duchu téměř usmál, když si vybavil, jak se Irena neustále rozčilovala kvůli tomu, aby Raymie nelezl do postele v ponožkách.

Složil oblečení do úhledné hromádky a očima zavadil o vlastní fotografii na nočním stolku. Stál na ní v hlavní letištní budově, čepici měl strčenou v podpaží a v pozadí za ním byl za oknem vidět jeho Boeing 747. Fotka se honosila podpisem „Raymiemu s láskou, táta.“ Pod to ještě tehdy připsal: „Rayford Steele, kapitán společnosti Pan-Continental, letiště O’Hare.“ Zavrtěl hlavou. Tohle měl být autogram na fotce synovi od táty?

Rayfordovi připadalo, že má tělo z olova. Jediné, co se přinutil udělat, bylo vstát. Pak se mu ale zatočila hlava a on si uvědomil, že už dlouhé hodiny nevzal nic do úst. Bez jediného ohlédnutí zamířil ven z Raymieho pokoje a pomalu za sebou zavřel dveře.

Na konci chodby se na chvilku zastavil u prosklených dveří, které vedly do jejich ložnice. Irena z ní udělala krásné místo, nadýchané, ozdobené krajkovím a venkovskými tretkami. Řekl jí vůbec někdy, jak to oceňuje? A opravdu to vůbec někdy oceňoval?

Tady nebyl žádný budík, který by se musel vypínat. Irenu vždy zvedla z postele vůně kávy. Další snímek jich dvou, kde se on sebevědomě dívá do kamery a ona je zahleděná na něj. Ji si určitě nezasloužil. Uvědomoval si, co si zasloužil – aby se mu teď jeho vlastní sebestřednost vysmívala do tváře, a aby přišel o nejdůležitější osobu v životě.

Přistoupil k posteli a věděl, co tam najde. Proleželý polštář, pomačkané přikrývky. Cítil její přítomnost, i když věděl, že najde postel vychladlou. Opatrně nadzvedl pokrývku a její povlak a našel medailónek se svou fotografií uvnitř. Její flanelovou noční košili. Tu, kvůli které si z ní vždycky dělal legraci a kterou nosila jenom, když on nebyl doma. Stále ještě podávala svědectví o jejích ztracených tvarech.

Se sevřeným hrdlem a očima zalitýma slzami si všiml jejího snubního prstenu blízko polštáře, kde si vždy rukou podpírala tvář. Bylo to už víc, než dokázal snést. Rayford se zhroutil. Sevřel prstýnek do dlaně, usedl na kraj postele a tělo se mu roztřáslo vyčerpáním a žalem. Vsunul si prstýnek do kapsy saka a opět si uvědomil, že tam má ještě balíček, který mu poslala. Roztrhl obal, otevřel ho a našel v něm dvě ze svých nejoblíbenějších sladkostí, navrchu ozdobených čokoládovou polevou ve tvaru srdce.

Jak byla milá! pomyslel si. Nikdy jsem si ji nezasloužil, nikdy jsem ji dost nemiloval! Položil sladkosti na noční stolek a vzduch v ložnici ihned prostoupila jejich vůně. Se ztuhlými neohrabanými prsty ze sebe shodil šaty a položil se na břicho obličejem dolů. Vzal si Ireninu noční košili do náruče, aby ji cítil a mohl si představovat, že je blízko něj.

Plakal tak dlouho, až usnul.

(5)

Buck Williams se zavřel v kabince na pánských toaletách v klubu společnosti Pan-Continental, aby si zkontroloval, jak na tom je s vybavením. Ve speciálním váčku našitém na vnitřní straně džínsů nosil zastrčené cestovní šeky v hodnotě tisíc dolarů, které bylo možno vyměnit za dolary, marky nebo jeny. Ve své jediné kožené tašce měl šaty na dvoje převlečení, laptop, mobilní telefon, magnetofon s příslušenstvím, toaletní potřeby a kvalitní izolované zimní vybavení.

Před odletem z New Yorku, tři dny před apokalyptickým zmizením, si spakoval věci na desetidenní cestu do Británie. Jeho praxe v cestování spočívala v tom, že si věci pral sám v umyvadle a nechal je celý den schnout, zatímco měl na sobě jiný oblek, a další ještě v zásobě. Byl to způsob, jak se zbavit nepříjemností s množstvím zavazadel.

Ještě před cestou do Evropy udělal Buck zajížďku do Chicaga, aby si napravil reputaci u vedoucí tamější pobočky Global Weekly. Byla to asi padesátiletá černoška Lucinda Washingtonová. Dostal se s ní do křížku – což u něj nebylo nic nového – kvůli tomu, že jí před nosem vyfoukl zprávu o události ze světa sportu, která se jim odehrála přímo před očima. Stárnoucí legenda, bývalý hráč chicagského klubu Bears, konečně našel dostatek partnerů, aby si mohl koupit vlastní profesionální mužstvo amerického fotbalu. Buck to tehdy vyčmuchal, vystopoval si ho, nechal si od něj všechno odvyprávět a s celým materiálem pláchl zpátky do New Yorku.

„Obdivuju tě, Camerone,“ podotkla tehdy Lucinda Washingtonová. Bylo pro ni charakteristické, že jej odmítala oslovovat přezdívkou. „Vždycky jsem tě obdivovala, i když dokážeš jít člověku pěkně na nervy. Ale přinejmenším jsi mi mohl alespoň dát vědět.“

„A nechat tě určit někoho, kdo už to měl mít dávno zmáknuté.“

„Vždyť ty se sportem nemáš nic společného. Po tom, cos dělal Osobnost roku a psal o porážce Rusů Izraelci, nebo bych spíš měla říct samotným Bohem, jak se vůbec můžeš zajímat o něco tak podřadného, jako je americký fotbal? Od vás, co máte ty nejlepší školy ve Státech, se přece čeká, že se vám nemá líbit nic kromě lakrosu a ragby, není to tak?“

„Jenže tady šlo o víc než o pouhou sportovní událost, Lucy, a –“

„Brzdi, brzdi!“

„Promiň, Lucindo. A není to tak trochu vytváření stereotypů, lakrosu a ragby?

Oba se srdečně zasmáli.

„A to už ani nenaznačuju, žes mi měl říct i to, že jsi tady ve městě,“ popíchla ho. „Jediné, o co tě žádám, je, abys mi aspoň dal vědět, než nějaký tvůj kousek vyjde ve Weekly. Byl to pro nás všechny z chicagské redakce pořádný trapas, když nám to někdo vyfoukl. A ještě navíc ty – legendární Cameron Williams.“

„Tak proto jsi na mě žalovala?“

Lucinda se znovu zasmála. „Proto jsem řekla Plankovi, že si to chci s tebou vyříkat z očí do očí, než se za tebe zase začnu modlit.“

„A proč myslíš, že bych o něco takového stál?“

„Protože mě miluješ,“ sdělila mu. „Prostě si nemůžeš pomoct.“ Buck se usmál. „Ale, Camerone, jestli tě ještě jednou načapám tady u nás ve městě, na mém písečku, aniž bych to věděla předem, seřežu ti zadek.“

„Tak já ti něco povím, Lucindo. Předám ti stopu, kterou nemám čas sledovat. Náhodou vím, že koupě práv na provozování fotbalové ligy se přece jen neuskuteční. Ty peníze byly problematické a liga se chystá nabídku odmítnout. Vaše místní legenda zažije slušné překvapení.“

Lucinda si ihned začala všechno rychle zaznamenávat. „Ty si děláš legraci,“ podezřívala ho a natáhla ruku k telefonu.

„Dělám, ale stálo to za tu psinu vidět, jak okamžitě přecházíš do akce.“

„Ty ničemo,“ vyjela na něj. „Být to někdo jiný, vykopla bych ho odtud, až by vzal druhou o zem.“

„Ale ty mě miluješ. Prostě si nemůžeš pomoct.“

„To bylo pořádně nekřesťanské,“ vyčítala.

„Tak s tím zase nezačínej.“

„No tak, Camerone. Ty víš, že ti to myslí správně, když jsi viděl to, co Bůh udělal pro Izrael.“

„To uznávám, ale nezačínej zase s tím, že jsem křesťan. Deista, to je maximum, k čemu bych se ještě hlásil.“

„Jen zůstaň ve městě tak dlouho, abys stihl jít se mnou k nám do kostela, a Bůh tě dostane.“

„Ten už mě dostal, Lucindo. Ale Ježíš, to je něco jiného. Izraelité nenávidí Ježíše, a podívej se, co pro ně Bůh udělal.“

„Cesty Páně jsou –“

„Nevyzpytatelné, jo, já vím. V pondělí ale letím do Londýna. Budu tam dělat na horkém tipu, který jsem dostal od přítele.“

„Jo? A co to bude?“

„Mlčím jak hrob. Tak dobře se ještě neznáme.“

Zasmála se tehdy a rozloučili se přátelským objetím. To se odehrálo před třemi dny.

Buck pak nastoupil do nešťastného letadla do Londýna, připravený na všechno. Sledoval tip, který dostal od bývalého spolužáka na univerzitě v Princetonu, Velšana, který pracoval v Londýně ve finanční sféře už od chvíle, co graduoval. Dirk Burton byl už v minulosti spolehlivým zdrojem o schůzkách mezinárodních finančníků na nejvyšší úrovni. Celá léta se Buck lehce bavil tím, jak snadno se Dirk přikláněl k různým teoriím o spiknutích. „Chci si to ujasnit,“ zeptal se ho jednou Buck, „ty si myslíš, že ti chlapi skutečně ovládají svět, je to tak?“

„Až tak daleko nejdu, Came,“ ohradil se tehdy Dirk. „Jediné, co vím, je, že mají velkou moc, že jsou to soukromníci, a když se setkají, dějí se velké věci.“

„Takže ty si myslíš, že to jsou oni, kdo určují, kde bude který prezident zvolen, pečlivě vybírají diktátory, něco takového?“

„Já nepatřím na seznam klubu spiklenců, jestli to bylo to, cos chtěl naznačit.“

„Tak odkud tyhle věci bereš, Dirku? Vždyť jsi přece dost racionální člověk. Kam chodíš na ty makléře zprostředkující moc za scénou, na ty tajemné hybatele a šejdíře, kteří vládnou penězům?“

„Všechno, co vím, je, že na londýnské, tokijské i newyorské burze se všichni více méně necháme nést proudem, dokud se ti chlápci nesetkají. Pak se začnou dít věci.“

„Ty chceš říct, že když na newyorské burze s cennými papíry zaznamenají na trhu pokles nebo vzestup kvůli rozhodnutí prezidenta nebo volbě v Kongresu, je to ve skutečnosti kvůli té tvé tajné skupince?“

„To ne, ale je to skvělý příklad. Když dojde k poklesu nebo nárůstu na vašem trhu akcií kvůli zdravotnímu stavu vašeho prezidenta, jen si představ, co to udělá se světovými trhy, když se dají dohromady ti, kteří skutečně penězi vládnou.“

„Ale jak se trh dozví, že se setkávají? Já myslel, že ty jsi jediný, kdo to ví.“

„Came, neber to na lehkou váhu. Dobře, přiznávám, že se mnou souhlasí jen velmi málo lidí, ale já to taky neříkám každému na potkání. Jeden z našich bosů je členem té skupiny. Když mají schůzku, tak hned se nestane nic. Ale o pár dní později, za týden, nastanou změny.“

„Jako například?“

„Budeš si o mně myslet, že jsem se zbláznil, ale jeden můj známý je příbuzný s dívkou, která pracuje pro sekretářku našeho chlapa v té skupině a –“

„Hej hej! Počkej! Kam vede tahle stopa?“

„No dobře, možná že to spojení je trochu jiné, ale ty víš, že sekretářka toho staříka neřekne vůbec nic. No ale stejně, resumé je, že tenhle chlap je posedlý tím, aby celý svět dostal pod jedinou měnu. Však víš, že polovinu času strávíme přepočítáváním kurzu valut a všeho kolem toho.“

Bucka to nepřesvědčilo. „Jedna celosvětová měna? K tomu nikdy nedojde,“ prohlásil tenkrát.

„Jak to můžeš s takovou jistotou tvrdit?“

„Je to příliš podivné. Příliš nepraktické. Jen si vem, co se stalo ve Státech, když jsme se tam pokoušeli zavést metrický systém.“

„Mělo se to udělat. Vy Amerikáni jste takoví dacani.“

„Metrický systém byl nutný jen pro zahraniční obchod. Ale ne k tomu, kolik měří amerikánské hřiště na baseball nebo kolik kilometrů je z Indianapolisu do Atlanty.“

„Já vím, Came. U vás si lidi mysleli, že by usnadnili cestu komunistům, aby vyvolali převrat, kdyby jim zjednodušili mapy a ukazatele vzdáleností. Ale kde jsou ti vaši komouši teď?“

Buck později pustil z hlavy většinu z myšlenek na Dirka Burtona, až jednou o pár let později mu Dirk zavolal uprostřed noci. „Camerone,“ oslovil ho tehdy, protože nevěděl o přezdívce, kterou jeho příteli uštědřili kolegové novináři, „nemůžu mluvit moc dlouho. Můžeš po tom jít, nebo se jen koukat, jak se to vyvíjí, a toužebně si přát, aby to tak byl tvůj článek. Ale pamatuješ se na to, jak jsem ti vykládal o jedné celosvětové měně?“

„Jo. Ale pořád mám silné pochybnosti.“

„To je tvoje věc. Já ti jen říkám, že tady se šušká, že náš člověk prosadil tu myšlenku na poslední tajné schůzce těch finančníků a něco se chystá.“

„A co se chystá?“

„No, bude se konat velká monetární konference Spojených národů a jejím námětem bude redukce měn.“

„No, to nic neznamená.“

„Ale ono to hodně znamená, Camerone. Náš člověk vybouchl. On samozřejmě prosazoval, aby se světovou měnou stala libra.“

„Jaké překvapení, že to se nestane. Podívej se na vaši ekonomiku.“

„Jenže poslouchej dál. Žhavá novinka je, pokud člověk uvěří, že se z toho tajného setkání něco dostalo na světlo, že to zredukovali na tři hlavní měny na celém světě a doufají, že se jim během dalších deseti let podaří to snížit až na jedinou.“

„To je nesmysl. To se nemůže stát.“

„Camerone, jestli je moje informace pravdivá, tak počáteční stádium už je hotová věc. Ta konference OSN už je jen zástěrka.“

„A to rozhodnutí už učinili naši tajemní muži v zákulisí?“

„Přesně tak.“

„No, já nevím, Dirku. Jsi můj kamarád, ale myslím si, že bys asi radši dělal to, co dělám já.“

„A kdo by nechtěl?“

„To máš pravdu. A taky vím zatraceně dobře, že já bych nechtěl dělat to, co ty.“

„Já se nemýlím, Camerone. Ověř si to.“

„A jak?“

„Já tady předpovídám, co vzejde z konference OSN během dvou týdnů, a jestli budu mít pravdu, tak se ke mně začneš chovat s trochou důvěry a úcty, platí?“

Buck si uvědomil, jak se on a Dirk neustále o něco přeli, tak jako ostatně všichni v Princetonu během návštěv pizzerií o víkendech a při pivních dýcháncích na koleji. „Dirku, poslouchej. Zní to zajímavě a já jsem jedno ucho. Ale ty moc dobře víš, že bych si tě nepovažoval ani o fous míň, i kdyby to bylo na hony vzdálené pravdě.“

„Nu, díky, Came. Hodně to pro mě znamená. Za tu lichotku máš u mě na oplátku odměnu navíc. Povím ti nejen to, že rezoluce OSN zvolí dolary, marky a jeny do pěti let, ale řeknu ti taky, že skutečnou moc nad vším má v rukou nějaký Američan.“

„Co chceš říct tím, moc nad vším?“

„Nad těmi nejmocnějšími z tajné skupiny mezinárodních monetaristů.“

„Takže jinými slovy, ten chlap skupinu vede?“

„To je on, kdo zavrhl libru jako jednu z měn, a v hlavě má dolary jako jedinou měnu konečné fáze.“

„Poslouchám.“

„Jonathan Stonagal.“

Buck tehdy doufal, že Dirk bude jmenovat někoho směšného, aby mohl propuknout ve smích. Ale musel přiznat, i když jenom sám sobě, že jestli na tom všem něco bylo, pak Stonagal by byl jediná logická volba. Patřil k nejbohatším lidem na světě, vědělo se o něm, že je to mocný burzovní makléř, a musel by být mezi zasvěcenými, jednalo-li se o vážných záležitostech světového finančnictví. I když už se přehoupl přes osmdesátku a na fotografiích a ve zprávách vypadal jako vetchý stařík, patřily mu nejen největší banky a peněžní ústavy ve Spojených státech, ale rovněž vlastnil nebo měl velké podíly v bankách a peněžních ústavech po celém světě.

Ačkoli byli s Dirkem přáteli, Buck cítil, že ho musí ještě trochu popichovat, aby ho udržel v náladě, ve které by dychtivě sděloval další informace. „Dirku, já si jdu zase lehnout. Všechno to oceňuju a připadá mi to moc zajímavé. Počkám si, co vzejde z toho jednání OSN a taky si zjistím, jestli se dá něco vyšťárat o Jonathanu Stonagalovi. Jestli se to stane tak, jak tvrdíš, budeš mým nejlepším informátorem. Mezitím se mrkni na to, jestli bys pro mě mohl zjistit, kolik lidí patří k té tajné skupině a kde se setkávají.“

„To je snadné,“ reagoval Dirk. „Je jich nejméně deset, i když na ty schůzky jich někdy přijde i víc, včetně některých hlav států.“

„I prezidenti USA?“

„Sem tam také, věř mi nebo ne.“

„To by se skoro dalo zařadit k těm konspiračním teoriím, co jich je u nás jako hub po dešti, Dirku.“

„Jenže to ještě neznamená, že to není pravda. Obyčejně se setkávají ve Francii. Nevím proč. Někde na nějaké soukromé horské chatě nebo něco na ten způsob. Zřejmě jim to dodává pocitu bezpečí.“

„Ale té tvé přítelkyni jednoho tvého přítele, příbuzné jedné podřízené jedné sekretářky, či kdo to je, té neunikne nic.“

„Směj se jak chceš, Came. Náš člověk v té skupině, Joshua Todd-Cothran, možná nebude tak zoufale upjatý jako ti ostatní.“

„Todd-Cothran? Není to ten, co vede londýnskou burzu?“

„To je on.“

„Že není upjatý? Jak by mohl zastávat takové postavení, kdyby nebyl? A navíc, kdo kdy slyšel o Britovi, který by nebyl upjatý?“

„I to se stává.“

„Dobrou noc, Dirku.“

Samozřejmě se všechno prokázalo. OSN vydala patřičnou rezoluci a Buck se někde dopátral, že během desetidenního jednání bydlel Jonathan Stonagal v New Yorku v hotelu Plaza. Pan Todd-Cothran z Londýna patřil na konferenci k výmluvnějším řečníkům. Vyjadřoval pozoruhodnou nedočkavost, aby celá záležitost už byla dohodnutá, a dobrovolně se přihlásil, že donese pochodeň k britskému ministerskému předsedovi, která by tomuto muži osvětlila fakt, že Velká Británie přejde z liber na marky.

Mnoho zemí třetího světa se ostře stavělo proti změně, ale během několika let tři měny zaplavily svět. Buck prozradil svůj tip na výsledek jednání OSN pouze šéfredaktorovi Stevovi Plankovi, ale neprozradil, jak k informaci přišel. Ani on, ani Plank nepovažovali za dostatečně nutné, aby o tom vydali spekulativní článek. „Je to moc riskantní,“ prohlásil tehdy Steve. Brzo nato si však oba toužebně přáli, aby s tím byli vyrukovali předem.

„Byla by se z tebe ještě větší legenda, Bucku,“ prohlásil tehdy Plank.

Dirk a Buck se spřátelili ještě těsněji než kdy předtím a nebylo neobvyklé, že Buck jezdil do Londýna na obrátku. Jestliže měl Dirk nějakou vážnou stopu, Buck se spakoval a letěl. Jeho výlety se často změnily na exkurze do zemí a klimat, která ho zaskočila, proto si přibalil nouzovou výbavu. Teď ale, jak se ukázalo, byla více méně k ničemu. Nemohl se z Chicaga ani hnout, a po nejúchvatnějším okamžiku v historii lidstva se snažil dostat alespoň do New Yorku.

Přes neuvěřitelné schopnosti jeho laptopu pořád ještě neexistovala žádná náhrada kapesního zápisníku. Buck si napsal seznam věcí, které chtěl udělat, ještě než se znovu vydá na cestu:

Volat Kena Ritze, soukromého pilota

Volat tátovi a Jeffovi

Zavolat Hattii Durhamové zprávy o její rodině

Zavolat Lucindě Washingtonové kvůli místnímu hotelu

Zavolat Dirkovi Burtonovi

Rayforda Steela probudil telefon. Celé hodiny se ani nepohnul. Bylo časně večer a začínalo se stmívat. „Haló?“ ohlásil se, ale nebyl schopen zakrýt spánkem ochraptělý hlas.

„Je to kapitán Steele?“ ozval se vyplašený hlas Hattie Durhamové.

„Ano, Hattie. Jsi v pořádku?“

„Pokouším se ti dovolat už celé hodiny! Telefon jsem měla strašně dlouho hluchý a pak bylo pořád obsazeno. Myslela jsem, že se ti dovolám domů, ale nikdy jsi to nevzal. Vůbec nic nevím o své matce ani o sestře. A co ty?“

Rayford se posadil, točila se mu hlava a nemohl se zorientovat. „Mám vzkaz od Chloe,“ vzpomněl si.

„To jsem už věděla,“ opáčila. „To jsi mi říkal už na letišti O’Hare. Jsou tvoje žena a syn v pořádku?“

„Ne, nejsou.“

„Ne?“

Rayford mlčel. Co jiného mohl ještě k tomu dodat?

„Víš jistě, že to tak je?“ zeptala se Hattie.

„Bohužel ano,“ odpověděl. „Jejich pyžama tu zůstala.“

„Ach ne! Rayforde, je mi to tak líto! Nemohla bych ti nějak pomoct?“

„Ne, děkuju.“

„Nechceš, abych ti dělala společnost?“

„Ne, děkuju.“

„Mám hrozný strach.“

„To já taky, Hattie.“

„Co budeš dělat?“

„Pokusím se spojit s Chloe. Jen doufám, že se bude moct dostat domů, nebo já budu mít možnost někam se vydat za ní.“

„Kde je?“

„Ve Stanfordu. V Palo Alto.“

„Naši jsou taky v Kalifornii,“ poznamenala Hattie. „Je tam plno problémů, ještě horších než tady u nás.“

„Dovedu si to představit, kvůli časovému rozdílu,“ odtušil Rayford. „Na silnicích bylo víc lidí a tak.“

„Jsem k smrti vyděšená, co se našim stalo.“

„Dej mi vědět, Hattie, až se něco dozvíš, ano?“

„Dám, ale ty jsi měl volat mně. Ne, promiň, měla jsem hluchý telefon a pak jsem se zase nemohla dovolat k tobě.“

„Kéž bych mohl říct, že jsem se pokoušel ti volat, Hattie, ale nebyla by to pravda. Je to pro mě moc těžké.“

„Dej mi vědět, kdybys mě potřeboval, Rayforde. Víš, jen mít u sebe někoho, s kým si člověk může popovídat nebo prostě jen pobýt.“

„Ano, určitě. A ty mi dej vědět, co jsi zjistila o vašich.“

Už v té chvíli skoro litoval, že to vyslovil. Když ztratil ženu a syna, uvědomil si, jak prázdný vztah by mohl navázat se sedmadvacetiletým děvčetem. Sotva ji znal a určitě věděl, že nijak zvlášť nedychtí dozvědět se, co se stalo s její rodinou. Právě tak mu příliš nezáleželo na nějaké vzdálené tragédii, o níž slyšel ve zprávách. Věděl, že Hattie není zlá. Vlastně byla milá a přátelská. Ale to nebyl důvod, proč se o ni zajímal. Byla v tom pouhá fyzická přitažlivost. A on nikdy nic nepodnikl. Ať už proto, že byl dost chytrý nebo že měl velké štěstí, či byl příliš naivní. Cítil se provinile už jenom kvůli tomu, že o tom uvažoval. Teď jeho žal vymazal všechno, až na ten nejběžnější zdvořilostní zájem, kdy se jednoduše musel zajímat o kolegyni z práce.

„Mám další telefon,“ oznámila mu. „Můžeš počkat?“

„Ne, jen si to vezmi. Zavolám později.“

„Já zavolám tobě, Rayforde.“

„Tak dobře.“

Buck Williams se postavil na konec fronty a dostal se až k telefonu na mince. Tentokrát se nepokoušel na něj napojit počítač. Chtěl se jen přesvědčit, kolik osobních telefonů je schopen stihnout. Nejdřív se dovolal na záznamník Kena Ritze.

„Tady je Ritzova soukromá letecká služba. Zde je krizová nabídka. Mám stroje Learjet jak na letišti v Palwaukee, tak Waukegan, ale přišel jsem o svého druhého pilota. Mohu se dostat na obě místa, ale v tuto chvíli na všech větších letištích žádná letadla nepřijímají. Nemohu přistát v Milwaukee, na O’Hare, Kennedyho, Loganově, National ve Washingtonu, Dullesově, v Dallasu ani v Atlantě. Mohu si sednout na některých menších letištích mimo velká města. Řídím se podle zákona nabídky a poptávky a omlouvám se, že tak využívám situace. Mám taxu dva dolary za míli v hotovosti předem. Budu-li schopen najít někoho, kdo by chtěl letět zpátky z místa, kam letíte vy, možná bych vám udělal menší slevu. Tuto pásku si poslechnu dnes večer a vzlétat budu ihned po ránu. Nejdelší let se zaručenou hotovostí má přednost. Je-li vaše zastávka po cestě, pokusím se vás zahrnout do letu. Zanechte mi vzkaz a já se vám ozvu.“

To bylo směšné. Jak by mu Ken Ritz mohl volat? Buckův mobil nefungoval, takže jediné, na co přišel, bylo nechat mu tam svou newyorskou adresu hlasové schránky. „Pane Ritzi, jmenuji se Buck Williams, potřebuji se dostat co nejblíž k New Yorku, jak jen to dokážete. Zaplatím plnou cenu podle sazby, kterou žádáte, v cestovních šecích. Ty vám budou proplaceny v kterékoli měně, jak si budete přát.“ To čas od času někteří soukromí podnikatelé vítali, protože měli neustálý přehled o devizových kurzech a při vhodné volbě si při výměně mohli přijít na nějaké peníze navíc. „Jsem na letišti O’Hare a budu se snažit najít nějaké místo na přespání na předměstí. Abych vám ušetřil čas, počkám na vás někde na cestě odtud na letiště ve Waukeganu. Budu-li mít do té doby nové číslo, ještě zavolám. Prozatím mi můžete nechat vzkaz na následujícím newyorském čísle.“

Buck se stále ještě nemohl dovolat na číslo redakce, ale jeho poštovní hlasová schránka fungovala. Vyzvedl si nové vzkazy, většinou od spolupracovníků, kteří zjišťovali, co je s ním, a naříkali nad ztrátou společných přátel. Pak tam byl vítaný vzkaz od Marge Potterové, která byla přímo geniální, že ji napadlo, aby mu tam vzkaz nechala. „Bucku, jestli dostaneš tenhle vzkaz, zavolej svému otci do Tucsonu. On a tvůj bratr tam jsou spolu. Neříkám to po telefonu moc ráda, ale mají problémy, jak najít Jeffovu ženu a děti. Až budeš volat, měli by už něco vědět. Tvůj otec byl hrozně šťastný, když se dozvěděl, že jsi v pořádku.“

Buckova poštovní hlasová schránka ho upozornila, že má také jednu uloženou zprávu. Byla od Dirka Burtona, právě ta, která iniciovala jeho cestu do Londýna. Bude nutné si ji vyslechnout ještě jednou, až bude mít čas. Prozatím tam nechal vzkaz pro Marge, bude-li mít čas a volnou linku, aby dala vědět Dirkovi, že Buckovo letadlo na Heathrow nikdy nedoletělo. Dirk to samozřejmě už teď bude dávno vědět, ale z té zprávy se dozví, že Buck není mezi těmi, co zmizeli, a že se spolu setkají později.

Buck zavěsil a vytočil otcovo číslo. Bylo obsazeno, ale nebyl to ten druh tónu, které vám oznamuje, že spojení je přerušeno a celý systém komunikací se zhroutil. Věděl, že už je to jen otázka času, kdy se dovolá. Jeff musí být určitě celý bez sebe, když nic neví o své Sharon a o dětech. Měli v manželství sice v minulosti roztržky, které vyústily až v odluku, ale teď již několik let bylo jejich soužití mnohem lepší. Ukázalo se, že Jeffova žena umí odpouštět a usmířit se. Jeff sám přiznal, že vůbec nechápe, že byla ochotná přijmout ho zpátky. „Můžeš říkat, že si to nezasloužím, ale jsem jí opravdu vděčný,“ přiznal kdysi Buckovi. Jejich dcera a syn byli oba podobní Jeffovi a byli moc milí.

Buck vyhledal číslo krásné blonďaté letušky a vyčítal sám sobě, že se už dřív nepokusil zavolat jí. Chvíli trvalo, než zvedla telefon.

„Hattie Durhamová, tady je Buck Williams.“

„Kdo?“

„Cameron Williams, z Global –“

„Ach, ano, ano! Nějaké zprávy?“

„Ano, dámo, dobré zprávy.“

„Ach, díky Bohu! Povídejte.“

„Z redakce mi oznámili, že se jim podařilo spojit se s vaší matkou a že ona i vaše sestry jsou v pořádku.“

„Jé, mockrát vám děkuju, hrozně moc! Jen je mi divné, proč mi ještě nezavolaly domů? Možná to zkoušely, měla jsem hluchý telefon.“

„V Kalifornii mají spoustu problémů, slečno. Ztrhané telefonní spojení a tak. Možná, že to bude ještě nějakou dobu trvat, než si s nimi budete moct popovídat.“

„Já vím. Slyšela jsem o tom. Jsem tak ráda, že o nich vím. A co vy? Už se vám podařilo spojit se s vaší rodinou?“

„Dostal jsem vzkaz, že můj otec i bratr jsou v pořádku. Ještě ale nic nevíme o švagrové a jejich dvou dětech.“

„Jé. Jak jsou staré?“

„Nemůžu si vzpomenout. Ani jednomu ještě nebylo deset, ale přesně to nevím.“

„Aha.“ Hlas Hattie zazněl smutně a opatrně.

„Proč?“ zeptal se Buck.

„Ale, nic. Jenom že –“

„Co?“

„Nemůžete brát vážně, co říkám.“

„Tak mi to povězte, slečno Durhamová.“

„No, vzpomínáte si, co jsem vám řekla už v letadle? A i ve zprávách to vypadá, že všechny děti zmizely, dokonce i ty nenarozené.“

„Jo.“

„Nechci tím ale říct, že děti vašeho bratra taky –“

„Já vím.“

„Mrzí mě, že jsem o tom začala mluvit.“

„Ale ne, to je v pořádku. Jen je to hrozné divné, nemyslíte?“

„To jo. Zrovna jsem domluvila s kapitánem, co pilotoval letadlo, kterým jste letěl. Přišel o manželku a syna, ale jeho dcera je v pořádku. Je také v Kalifornii.“

„Kolik jí je?“

„Řekla bych, že tak dvacet. Je na Stanfordu.“

„Aha.“

„Pane Williamsi, jak jste se to představil?“

„Buck. To je moje přezdívka.“

„Nu, Bucku, chtěla bych říct něco povzbudivějšího, než co jsem řekla o dětech vašeho bratra. Doufám, že jsou i výjimky a že vaše děti budou v pořádku.“ Rozplakala se.

„Slečno Durhamová, netrapte se tím. Sama nejlíp víte, jak jsme teď všichni vykolejení.“

„Můžete mi tykat.“

V tu chvíli to Buckovi přišlo poměrně legrační – za takových okolností. „Asi bych neměl tu linku dlouho blokovat,“ poznamenal.

„Jen jsem chtěl předat tu zprávu. Myslel jsem si, že už to teď možná ani žádná novina není.“

„Ne, neměla jsem ani tušení, děkuju ještě jednou. Mohl bys mi ještě někdy zavolat, když si na mě vzpomeneš? Moc si vážím toho, co jsi pro mě udělal. Bylo by hezké, kdyby ses ještě někdy ozval. Člověk si teď připadá tak vyplašený a sám.“

S tím velice zdrženlivým prohlášením nemohl polemizovat. Bylo legrační, že to, co říkala, zdaleka neznělo jako nadbíhání. Její projev se zdál naprosto upřímný a Buck si byl jist, že to také tak bylo. Milá, vyděšená, osamělá mladá žena, jejíž svět se vychýlil stejně tak jako jeho a všech ostatních, které znal.

Buck dotelefonoval a všiml si, že mu mladá žena od přepážky máváním dává znamení. „Poslouchejte,“ pošeptala mu, „oni nechtějí, abych to veřejně ohlásila, aby snad nedošlo k nějaké panice, ale zrovna jsme se dozvěděli něco zajímavého. Všechny přepravní společnosti se domluvily a přesunuly své komunikační středisko ven na dělící pás blízko mimoúrovňové křižovatky na Mannheim Road.“

„Kde to je?“

„Hned před letištěm. Až na letiště se stejně už nic nedostane. Je to tu absolutně ucpané. Ale jestli můžete dojít až k té křižovatce, nejspíš tam najdete všechny ty chlápky s vysílačkami, kteří se snaží organizovat příjezdy a odjezdy všech možných taxíků.“

„Dovedu si představit ty ceny.“

„Ne, na to je asi i naše představivost krátká.“

Buck se spolu s davem dalších lidí dostal k mimoúrovňové křižovatce na Mannheim Road a tam narazil na dispečery, které obklopoval obrovský hrozen strkajících se lidí. Čas od času se ozvalo oznámení, které zaujalo pozornost všech.

„Plně obsazujeme všechna auta. Sto dolarů na hlavu kamkoli na předměstí. Platí se pouze v hotovosti. Nejezdí se do středu Chicaga.“

„Karty neplatí?“ zakřičel kdosi.

„Ještě jednou to zopakuju,“ zareagoval na to dispečer. „Jenom hotovost. Pokud víte, že máte hotovost nebo šekovou knížku doma, můžete poprosit řidiče, aby vám důvěřoval, než se tam dostanete.“ Pak vyvolával jména společností se sdělením, kam která pasažéry vozí. Lidé se předháněli, aby zaplnili auta, která se řadila na krajnici městského úseku dálnice.

Buck předal dispečerovi, jenž řídil dopravu na severní předměstí, cestovní šek na sto dolarů. O hodinu a půl později se připojil k několika dalším a nastoupil do limuzíny. Ověřil si, že jeho mobil je stále nepoužitelný, a nabídl řidiči padesát dolarů za použití jeho. „Ale je to bez záruky,“ upozornil ho řidič. „Někdy se dovolám, ale někdy taky ne.“

Buck si ze svého laptopu vytáhl telefonní číslo na Lucindu Washingtonovou domů a vytočil ho. Telefon zvedl nějaký mládenec: „Washingtonovi.“

„Cameron Williams z Global Weekly. Volám Lucindu.“

„Moje máma tu není,“ oznámil mu chlapec.

„Ona je ještě v kanceláři? Potřeboval bych, aby mi poradila, kde nejlépe přečkat noc poblíž Waukeganu.“

„Ona není vůbec nikde,“ přiznal hoch. „Zbyl jsem tu jedině já. Máma a táta a všichni ostatní jsou pryč. Jsou fuč.“

„Víš to jistě?“

„Jejich oblečení tu je, přesně tam, kde seděli. Tátovy kontaktní čočky zůstaly na jeho koupacím plášti.“

„Ach jo. Je mi to moc líto, hochu.“

„To je dobrý. Já stejně vím, kde jsou, a dokonce ani nemůžu říct, že by mě to nějak překvapilo.“

„Ty víš, kde jsou?“

„Jestli mou mámu znáte, tak taky víte, kde je. Ta už je v nebi.“

„A ty jsi v pořádku? Máš někoho, kdo by se o tebe postaral?“

„Mám tu strejdu. A je tu taky chlápek od nás z kostela. Asi bude jedinej, kterej tu zůstal.“

Cameron sklapl telefon a podal ho zpátky řidiči. „Nemáte představu, kde bych mohl strávit noc, když se budu zítra ráno snažit odletět letadlem z Waukeganu?“

„Všechny hotelový filiálky budou asi plný, na Washingtonský je ale pár zaplivanejch motelů, kam byste mohl na noc zalézt. A nebudete to mít k letišti daleko. Budete poslední, kterýho vysadím.“

„To by šlo. Mají v těch dírách nějaké telefony?“

„Spíš čekejte telefon a televizi než tekoucí vodu.“

(6)

Bylo to už hrozně dávno, co se Rayford Steele naposled opil. Irena toho nikdy moc nevypila a v posledních letech se z ní stal naprostý abstinent. Trvala na tom, aby jakýkoli tvrdý alkohol byl někde na skrytém místě, když už bylo nutné, aby ho měl doma. Nechtěla, aby Raymie jen tušil, že jeho otec vůbec něco pije.

„To je ale nečestné,“ namítal na to Rayford.

„Je to moudré,“ prohlásila na to. „Ještě stejně neví úplně všechno, a taky všechno ještě vědět nemusí.“

„A jak se to rýmuje s tím, jak trváš na tom, že máme být naprosto pravdomluvní?“

„Říkat celou pravdu ještě neznamená, že musíš vyklopit všechno, co víš. Když oznámíš posádce, že si děláš přestávku a jdeš do koupelny, budeš jim snad do všech podrobností vyprávět, co tam budeš dělat?“

„Ireno!“

„Chci tím jen říct, že to nemusíš dělat tak okatě, aby tvůj synek už ve svém věku věděl, že piješ tvrdý alkohol.“

Připadalo mu tehdy těžké se s ní o tom přít, a proto měl svůj bourbon ulitý hodně vysoko a tak, aby na něj nebylo vidět. Jestli se ale vyskytl okamžik, který přímo volal po kapce něčeho tvrdšího, tak to bylo právě teď. Sáhl za prázdnou plechovku od sušenek v nejvyšší přihrádce kuchyňské skříňky nad dřezem a vytáhl malou poloprázdnou lahev whisky. Věděl, že nikdo, na kom mu záleží, se to stejně nedozví, a tak měl sto chutí ji do sebe rovnou otočit a naráz vypít. Ale dokonce i v situaci, v jaké byl, nedokázal zapomenout na konvence a dobré způsoby. Nasávat jen tak z lahve prostě nebyl jeho styl.

Rayford si nalil pořádnou dávku do široké broušené sklenice a hodil ji do sebe jako válečný veterán. Bylo to sice v rozporu s jeho zvyklostmi, ale nepřekročilo to mez, kam až nejdál hodlal zajít. Alkohol narazil na nejzazší část hrdla a jak klesal dolů, měl pocit, že mu spálí jícen. Až mu z toho přejel mráz po zádech a donutilo ho to, že se celý otřásl a zasténal. Jsem to ale idiot! pomyslel si. A ještě ke všemu na lačný žaludek.

Už když ukládal láhev na místo, začínal na sobě účinky alkoholu cítit. Pak si to ale rozmyslel a šoupl ji do odpadkového koše pod dřezem. Nebylo by to hezké uctění Ireniny památky, kdyby přestal se svým, i když jen příležitostným, pitím alkoholu? Raymie už z toho nic mít nebude, ale stejně se necítil dobře, když tady pil tak sám. Měl snad v sobě sklony k tomu, aby se stal tajným alkoholikem? A kdo by neměl? uvažoval. Rozhodl se zkrátka, že nehodlá propít život, který mu zbývá, jen kvůli tomu, co se přihodilo.

Předtím sice spal Rayford tvrdě, ale neodpočinul si. Teď měl před sebou nějaké neodkladné úkoly. Ze všeho nejdřív se musí nutně spojit s Chloe. Za druhé musí zjistit, co od něj bude chtít Pan-Continental v následujícím týdnu. Podle normálních předpisů by ho po tak dlouhém letu a nouzovém přistání nechali odpočívat na zemi. Ale kdo mohl vědět, co se bude dít teď?

Kolik pilotů ztratili? Kdy bude letištní plocha vyklizena a naplánovány další lety? Podle toho, jak aerolinky znal, jim ze všeho nejvíc půjde o peníze. Jakmile dokáží dostat stroje do vzduchu, budou opět moci počítat zisky. Aby řekl pravdu, společnost Pan-Continental se k němu vždycky chovala slušně. Vydrží u nich a svoje si odpracuje. Ale co měl dělat s tím žalem, zoufalstvím, s bolestivou prázdnotou?

Konečně pochopil, jak bylo těm, kteří přišli o své blízké za okolností, kdy mrtví byli příliš zohaveni, než aby se na ně mohli ještě naposledy podívat. Stýskali si potom, že jim v srdci stále zeje otevřená rána a že mnohem hůř prožívají období smutku, neboť si nedokáží představit, že jejich drazí již nežijí.

To mu vždycky připadalo divné. Kdo by mohl chtít vidět ženu nebo dítě vystavené a připravené na pohřeb? Copak by si je člověk raději nepamatoval živé a šťastné jako dřív? Teď už to ale chápal. Neměl žádné pochybnosti o tom, že jeho žena a syn jsou pryč a že je to stejné, jako kdyby zemřeli. Irena ani Ray se nevrátí a on nevěděl, jestli se v té nebeské záležitosti naskytne ještě další příležitost spatřit je.

Rayford si uvědomoval, že je možné, že mezi Illinois a Kalifornií nebude telefonické spojení fungovat celé hodiny, možná i dny. Přesto to musel zkoušet. Vytočil hlavní administrativní číslo Stanfordu, a neozval se mu ani signál obsazeného čísla, ani nahraný vzkaz. Vytočil tedy číslo do Chloeina pokoje. Zase nic. Přibližně každou půl hodinu znovu stiskl tlačítko opětovného volání. Vlastně si ani netroufal doufat, že se mu ozve. Kdyby telefon zvedla, bylo by to nádherné překvapení.

Náhle ho přepadl palčivý hlad. Bylo mu jasné, že by měl dostal něco do žaludku, než mu těch několik loků alkoholu pořádně zamotá hlavu. Znovu vyšel po schodech nahoru, zastavil se u Raymieho v pokoji a sebral tu malou hromádku jeho oblečení, podle které si chlapce bude pamatovat. Vše vložil do lepenkové krabice od dárku, kterou našel u Ireny v šatníku. Potom dal do další krabice její noční košili, medailónek a prstýnek.

Obě krabice odnesl dolů, a také sladkosti, které mu poslala poštou. Zbytek sladkostí tady musí někde být. Našel je v míse od Tupperware v kredenci. Byl vděčný za to, že jejich chuť i vůně mu připomenou Irenu po celou dobu, dokud je nedojí.

Na papírový talíř ke dvěma koláčkům, které si přinesl dolů, přidal ještě další dva, nalil si sklenici mléka a posadil se ke kuchyňskému stolu vedle telefonu. Nemohl se však donutit, aby začal jíst. Měl pocit, jako by byl ochrnutý. Aby se nějak zaměstnal, vymazal vzkazy na záznamníku a přidal jednu zprávu pro volající. Nahrál následující: „Tady Rayford Steele. Musíte-li, zanechte, prosím, krátký vzkaz. Pokouším se nechat tuto linku volnou pro svou dceru. Chloe, jsi-li to ty, tak buď spím, nebo jsem někde nedaleko, tak mi dej možnost, abych to zvedl. Jestliže se z nějakého důvodu nemůžeš propojit, udělej vše, co je třeba, aby ses dostala domů. Jakákoli letecká společnost mi to může naúčtovat. Miluju tě.“

Potom začal pomalu ukusovat koláčky a zapíjel je opatrnými doušky mléka. Jejich vůně a chuť mu připomínaly Irenu, mléko v něm probudilo touhu po synkovi. Bude to pořádně těžké.

Cítil naprosté vyčerpání, ale přesto se nedokázal přinutit, aby vstal a šel opět nahoru. Věděl, že se bude muset silou vůle přinutit, aby se tuto noc šel do své ložnice vyspat. Prozatím se jen natáhne na gauč v obývacím pokoji a bude doufat, že se mu Chloe dovolá. Jen tak mimoděk zmáčkl opětovné vytáčení čísla. Tentokrát se ozvalo rychlé tůtání obsazeného tónu. Bylo jasné, že se něco děje. Přinejmenším se na spojení pracovalo. To znamenalo pokrok.

Odsunul se na gauč a lehl si. V hrdle ho tlačily vzlyky, ale bez slz. Kdyby tak Chloe nějak dostala jeho vzkaz a vydala se na cestu domů. Alespoň by jí mohl zprávu o Ireně a Raymiem říct, až se setkají, a nemusel by jí to sdělovat po telefonu.

Ležel tam, prožíval svůj smutek a věděl, že televize bude plná záběrů, které nechtěl vidět. Čtyřiadvacet hodin bude zasvěcena tragédiím a nehodám po celém světě. A pak mu to najednou blesklo hlavou. Posadil se a zahleděl se oknem ven do tmy. Dlužil to Chloe, nesměl ji zklamat. Miloval ji a ona byla to jediné, co mu zbývalo. Musel zjistit, jak jim uniklo to, co se jim Irena snažila sdělit. Proč jen bylo tak obtížné přijmout tu víru a uvěřit. Ze všeho nejvíc bylo třeba, aby se poučil, aby byl připraven na všechno, co dalšího mělo ještě přijít.

Jestliže ta zmizení byla dílem božím, byl konec světa právě tohle? Křesťané, opravdově věřící, byli pryč. A co ostatní? Měli být všichni ponecháni žalu, smutku a myšlenkám na své chyby? Možná, že to tak bylo. Snad to byla cena, kterou bylo třeba zaplatit. Ale co se potom stane, až umřeme? napadlo ho. Jestliže nebe je skutečné, jestli nanebevzetí se už opravdu odehrálo, co se tím zároveň říká o peklu a posledním soudu? Je nám to souzeno? Projdeme tímto peklem lítosti a výčitek a pak se doslova a do písmene dostaneme do skutečného pekla?

Irena vždycky mluvila o milujícím Bohu, ale i boží láska a smilování muselo mít hranice. Copak každý, kdo odvrhnul pravdu, zatlačil Boha za hranici jeho možností milovat? Což už žádné další smilování nemělo přijít, žádnou druhou šanci už člověk nedostane?

Ale jestliže existovaly nějaké možnosti volby, jestli ještě stále existoval způsob, jak najít pravdu a v cosi věřit a přijmout to, pak se Rayford rozhodl, že to najde. Bude to znamenat, že bude donucen přiznat, že jsou věci, o kterých nemá ani zdání? Přiznat si, že spoléhal jen na sebe, a proto si teď připadá jako hlupák, slaboch a bezcenná bytost? To přiznával. Po celoživotním úsilí dosáhnout úspěchu, vyniknout, být lepší než většina a nejlepší mezi sobě rovnými, byl teď jediným zásahem tak ponížen, jak jen bylo vůbec možné.

Bylo toho tolik, co nevěděl, čemu nerozuměl. Ale jestliže odpovědi existovaly kdesi i v tuto chvíli, on je najde. Nevěděl, koho se má ptát ani kde začít, ale to bylo něco, co mohou on a Chloe dělat společně. Oni dva spolu vždycky dobře vycházeli. Prošla sice typickým obdobím nezávislosti v dospívání jako všichni v jejím věku, ale pokud věděl, nikdy neudělala nic hloupého, nenapravitelného. Možná, že si byli až příliš blízcí. Až příliš se mu podobala.

U Raymieho to jednoduše dělal jeho věk a nevinnost, jež dovolily jeho matce tolik jej ovlivnit. Měl duši, která v něm potlačovala pud zabijáka a vrcholného egoisty, o čemž se Rayford domníval, že to bude muset objevit, aby mohl uspět ve skutečném světě. Nebyl zženštilý, ale Rayford se vždycky bál, že by z něho mohl být maminčin mazánek – chlapec příliš citově založený, emotivní a ohleduplný.

Jak byl teď vděčný, že se Raymie podobal své matce víc než jemu. A jak si teď přál, aby něco z toho podědila i Chloe. Ta byla soutěživá, vůdčí osobnost, potřebovala být přesvědčená a přesvědčovaná o pravdě. Dokázala být laskavá a štědrá, když se jí to hodilo do krámu, ale jinak byla jako on. Starala se hlavně sama o sebe.

Dobrá práce, mistře, oslovil Rayford sám sebe. Děvče, na které jsi byl tak pyšný, protože se ti tolik podobalo, se teď ocitlo ve stejných nesnázích.

Budou se muset změnit oba, to je jasné. Hned, jak se znovu dají dohromady, začnou s tím. Mají poslání, vydat se za hledáním pravdy. Jestliže je už pro něj příliš pozdě, bude to muset přijmout a jednat podle toho. Vždycky byl člověkem, který šel za svým cílem a dokázal přijmout následky. Jenže v tomhle případě měly následky podobu věčnosti. Doufal, přestože žádnou naději neviděl, že kdesi existuje ještě další možnost dopátrat se pravdy a faktů. Jediným problémem bylo, že ti, kdo věděli, kde hledat, tu už nebyli.

Motel V půli cesty na Washingtonské ulici, vzdálený jen několik kilometrů od malého letiště ve Waukeganu, byl natolik laciný, že v něm nevedli žádné rezervace. Bucka Williamse příjemně překvapilo, že dokonce ani nezvedli ceny kvůli krizové situaci. Když uviděl pokoj, už věděl proč, a uvažoval, v půli jaké cesty může být tahle díra. Ale telefon tam měli, a dokonce i sprchu, postel a televizi. I když to všechno bylo ve velmi sešlém stavu, muselo to stačit. Nejprve si Buck vyvolal vzkazy na své poštovní hlasové schránce v New Yorku. Nebylo tam nic od toho chlápka Ritze a ani nic jiného. Zaposlouchal se tedy ještě jednou do uložené zprávy od Dirka Burtona, což mu připomnělo, proč považoval cestu do Londýna za tak důležitou. Podle poslechu naťukal zprávu do svého laptopu:

Camerone, vždycky jsi mě ujišťoval, že tahle spojovací centrála je bezpečná, a tak doufám, že to tak skutečně je. Dokonce se ani neohlásím, ale ty víš, kdo to je. Dovol, abych ti sdělil něco hrozně důležitého, a abych tě pobídnul sem co nejdřív přijet. Ten velký muž, tvůj spoluobčan, ten, kterého nazývám nejvyšším makléřem mezinárodní moci, se tu onehdy setkal s tím naším bosem. Víš, koho myslím? Na schůzce byl ještě někdo třetí. Jediné, co vím, je, že to byl někdo z Evropy, nejspíš z východní. Nevím, jaké s ním mají plány, ale zjevně je to něco ve velkém stylu.

Moje zdroje hovoří o tom, že tvůj spoluobčan se spolu se všemi klíčovými lidmi ze svého okruhu na různých místech sešel s tím Evropanem. Představil ho lidem v Číně, Vatikánu, Izraeli, Francii, Německu, a i tady a ve Státech. Něco se peče, a mně se nechce ani naznačovat, co to je, jinak než osobně. Navštiv mě, jak nejdříve to půjde. Jestliže to nepůjde, dovol, abych ti doporučil sledovat ve zprávách všechno, co se bude týkat nového vůdce v Evropě. Pokud si uvědomíš, právě tak jako já, že na obzoru nejsou žádné volby a že nehrozí žádné změny v převzetí moci, dojde ti, kam mířím. Přijeď brzy, kamaráde.

Buck zavolal Kenu Ritzovi na záznamník, aby mu sdělil, kde se usadil. Pak se ještě jednou pokusil dovolat na západ a konečně se mu to povedlo. Bucka samotného překvapilo, jakou pocítil úlevu, když uslyšel otcův hlas. Zněl dost unaveně, zakřiknutě a pořádně vyplašeně.

„Jsou všichni tam u vás v pořádku, tati?“

„Všichni ne. Jeff tu byl se mnou, ale vzal si džíp a jel se podívat, jestli se mu nepodaří dostat se na místo té nehody, kde viděli Sharon naposled.“

„Nehody?“

„Jela děti někam vyzvednout, souviselo to s tou její církví. Víš, ona už s námi do našeho kostela nechodí. Jenže někdo říkal, že tam nikdy nedojela. Že se její auto převrátilo. Nezbyla po ní ani stopa, kromě jejího oblečení, a asi víš, co to znamená.“

„Že zmizela?“

„Vypadá to tak. Jeff se s tím nechce smířit. Hrozně těžce to nese. Hrůza je, že děti jsou taky pryč, všechny. Všichni jejich kamarádi, celý dětský tábor na horách. Státní policie našla oblečení všech těch dětí, bylo tam asi sto hromádek a nějaké jídlo se pálilo na kamnech.“

„Pane Bože! Řekni Jeffovi, že na něj moc myslím. Jestli si potřebuje popovídat, jsem tady.“

„Nedovedu si představit, že se mu bude chtít mluvit, Camerone, leda bys měl nějaké odpovědi.“

„To je právě to, co nemám, tati. A nevím, kdo by je mohl znát. Mám takový pocit, že všichni, kdo odpovědi znali, jsou pryč.“

„Je to strašné, Came. Kéž bys mohl být tady s námi.“

„To se ví.“

„Ty jsi sarkastický?“

„Jen povídám pravdu, tati. Kdybys mě tam u vás chtěl mít, bylo by to poprvé.“

„No, možná že právě teď je ta doba, kdy všichni asi nějak měníme náš způsob myšlení.“

„O mně? O tom bych dost pochyboval.“

„Camerone, nezačínejme s tím teď, ano? Alespoň pro jednou mysli na někoho jiného než na sebe. Ztratil jsi včera švagrovou a neteř se synovcem a tvůj bratr se přes to pravděpodobně nikdy nepřenese.“

Buck se kousl do jazyku. Proč se musí vždycky takhle chovat, zvlášť právě teď? Táta má pravdu. Kdyby si to Buck dokázal přiznat, možná by z toho mohli vybřednout. Celá rodina se postavila proti němu už v době, kdy odešel na vysokou školu, aby pokračoval ve svých vynikajících výsledcích na jedné z nejstarších univerzit. Tam, odkud pocházel, se počítalo s tím, že děti budou následovat své rodiče v rodinném podniku. Jeho otec dovážel do Arizony naftu, převážně z Oklahomy a Texasu. Byla to nesnadná obživa, protože místní lidé mysleli, že všechno má pocházet ze zdrojů na území státu. Jeff se vypracoval v jejich malém podniku, kde začal v kanceláři, pak jezdil s návěsem a teď už řídil každodenní provoz.

Vzešlo z toho hodně zlé krve, zvlášť když byl Cameron pryč z domova v době, když matka onemocněla. Trvala na tom, aby zůstal ve škole, ale když nepřijel na Vánoce domů kvůli nedostatku peněz, jeho otec a bratr mu to už vlastně nikdy neodpustili. Maminka umřela, když byl pryč, a všichni se k němu chovali odtažitě i na pohřbu.

Během let se věci uklidnily, hlavně proto, že se s ním rodina ráda chlubila; vždyť teď byl zázračným žurnalistickým dítětem. On sám se přes všechno přenesl, ale měl jim za zlé, že ho vítají jen proto, že je teď někdo. Domů tedy jezdil velice zřídka. Za ta léta se toho prostě nahromadilo příliš mnoho, než aby mohlo nastat úplné usmíření. Přesto měl na sebe zlost, že otevřel staré rány, když teď otec s bratrem trpěli.

„Jestli se bude konat nějaká vzpomínková mše nebo něco, pokusím se tam dorazit, tati, souhlasíš?“

„Ty se pokusíš?“

„Nic víc nemůžu slíbit. Dovedeš si snad představit, kolik práce teď v Global Weekly je. Nemusím snad dodávat, že tohle je událost století.“

„Budeš psát hlavní článek?“

„Ano, budu mít hodně práce s velkými reportážemi, to jo.“

„Myslím titulní článek čísla, budeš to dělat?“

Buck si vzdychl a náhle na něj padla únava. Nebylo divu. Vždyť už byl vzhůru bezmála čtyřiadvacet hodin. „To ještě nevím, tati. Už jsem odeslal spoustu materiálu. Odhadoval bych, že o téhle události vyjde celé zvláštní vydání se spoustou materiálů z celého světa. Není moc pravděpodobné, že to, co napíšu, bude tvořil jediný titulní článek. Vypadá to, že bych měl dostat na starost jednu významnou událost, ode dneška asi za dva týdny.“

Doufal, že to tátu uspokojí. Chtěl už domluvit a trochu se vyspat. Ale kdepak.

„Co to má znamenat? Co to bude za událost?“

„Ale, budu dávat dohromady články mnoha dopisovatelů o tom, co si kdo myslí, že za tím vším je.“

„To bude pěkná dřina. Každý, s kým jsem o tom doteď mluvil, na to má jinou teorii. Víš, tvůj bratr má strach, že to bylo něco jako Poslední soud nebo tak nějak.“

„Opravdu?“

„Jo. Ale já si to nemyslím.“

„Proč ne, tati?“ Ve skutečnosti se vůbec nechtěl pouštět do nějaké dlouhé diskuse, ale tohle ho překvapilo.

„Protože jsem se na to ptal našeho pastora. Řekl, že kdyby to byl Ježíš Kristus, který vzal lidi do nebe, tak bychom on a já a ty a Jeff už tady taky nebyli. To dává smysl.“

„Myslíš? Já jsem nikdy netvrdil, že bych byl dvakrát kovaný ve víře.“

„To jsou jen takový hloupý řeči, synu. Vždycky jsi to bral až moc liberálně, to ty tvoje nesmysly z východního pobřeží. Ale víš, co je dobré, a dobře víš, že jsi s námi chodil do kostela a do nedělní školy už od malička. Jsi stejný křesťan jako kdokoli z nás.“

Buckovi se chtělo zareagovat slovy: „Přesně tak to myslím i já.“ Ale nevypustil to z úst. Právě nedostatek jakéhokoli spojení mezi rodinnou návštěvou kostela a jejich každodenním životem ho přiměl, aby přestal do kostela chodit vůbec. A to přesně v ten den, kdy o tom už mohl rozhodnout sám.

„Tak jo, a řekneš Jeffovi, že na něj myslím, viď? A jestli se mi podaří to nějak zařídit, tak přijedu, až se bude něco pořádat na památku Sharon a dětí.“

Buck byl vděčný, že v motelu V půli cesty měli alespoň dostatek horké vody, aby si mohl dopřát pořádně dlouhou sprchu. Už zapomněl na bodavou bolest vzadu na hlavě a teprve horká voda ji připomněla, když se mu uvolnil obvaz. Neměl nic, čím by to znovu obvázal, tak to nechal nějakou dobu krvácet a pak si našel trochu ledu. Ráno si sežene nějaký obvaz, ale prozatím to nechá, jak to je. Byl k smrti unavený.

U televize neměli dálkový ovladač a Bucka ani nenapadlo, aby znovu vstával, když už se jednou dostal do vodorovné polohy. Zapnul předtím CNN jen tak hlasitě, aby ho to nerušilo ve spánku, a sledoval záběry po celém světě, než usnul. Vstřebat všechno, co se odehrávalo po celém světě, bylo teď zjevně nad jeho síly, ale zprávy mu přece vydělávaly na chleba. Vzpomněl si na řadu zemětřesení a válek za posledních deset let. A teď tu bylo něco, co bylo tisíckrát horší, a všechno v jeden den. Nikdy v dějinách nebylo zabito v jednom dni tolik lidí, jako bylo teď těch, kteří najednou zmizeli. Byli snad zabiti? Byli mrtví? Vrátí se někdy?

Buck nedokázal odtrhnout oči od obrazovky, i když měl víčka těžká jak centy. Obraz za obrazem se zde střídala zmizení zachycená na amatérských videokamerách. Z některých zemí přišly ale i profesionální záběry z živého vysílání. Na jednom z nich bylo vidět, jak mikrofon zmizelého moderátora dopadl na hromádku prázdných šatů, které po něm zbyly. Od nich se odrazil, odpálil boty a kutálel se po zemi jako raketa. Diváci ve studiu vykřikli. Na jiném záznamu zabírala jedna z kamer dav lidí, kterých bylo ještě před chviličkou všude plno. Vzápětí bylo několik míst prázdných a pokrývalo je jen šatstvo.

Nic takového nemohlo být nahráno podle scénáře, pomyslel si Buck a pomalu mrkal. Kdyby se někdo pokoušel prodat televizní hru o milionech lidí, kteří zmizeli, a kromě svých těl nechali všechno, co měli na sobě, na zemi, všichni by se tomu vysmáli.

Buck si vůbec neuvědomil, že usnul, až když levný telefonní přístroj začal řinčet tak hlasitě, že to vypadalo, že se snad skutálí tím rámusem ze stolu. Tápavě po něm sáhl.

„Promiňte, že vyrušuju, pane Williamsi, ale teď jsem si teprve všiml, že jste domluvil. Když jste telefonoval, měl jste tu další hovor. Chlápek jménem Ritz. Řekl, že mu můžete zavolat, nebo stačí, abyste na něj počkal tady venku v šest ráno.“

„Dobře. Díky.“

„Co uděláte? Zavoláte mu, nebo na něj počkáte?“

„Proč to potřebujete vědět?“

„Ale ne, já nechci strkat nos, kam nemám, to ne. Jenom, že jestli tady odtud budete odjíždět v šest, musím si vybrat peníze za nocleh předem. Měl jste taky meziměstský hovor a tak. A já před sedmou nevstávám.“

„Tak víte co, jak že se jmenujete?“

„Mack.“

„Tak víte co, Macku. Dal jsem vám číslo svého pověřovacího průkazu, takže si můžete být jistý, že se ráno nevykradu bez placení. Ráno v pokoji nechám cestovní šek, který pokryje cenu za nocleh, a o hodně víc než dost i za telefon. Chápete, co tím chci říct?“

„Zpropitné?“

„Ano pane.“

„To by bylo fajn.“

„Teď od vás potřebuju, abyste mi podstrčil pod dveře nějaký obvaz.“

„Jeden mám. Chcete ho hned teď, jste v pořádku?“

„Je mi skvěle. Ne, teď ne. Než půjdete spát. Hezky potichounku. A vypněte ten telefon tady, jen tak pro jistotu, ano? Jestli musím vstávat tak brzy, chci se na to teď hned pořádně vyspat. Můžete to pro mě udělat, Macku?“

„Ale jistě. Vypnu ho ihned. Chcete vzbudit telefonem?“

„Ne, děkuju,“ odpověděl Buck a usmál se, když si uvědomil, že telefon v jeho ruce oněměl. Mack své slovo dodržel. Jestli najde ráno ten obvaz, nechá Mackovi pořádné zpropitné. Donutil se ještě vstát, vypnout televizi a zhasnout světlo. Patřil k tomu typu lidí, kterým stačí, aby se před spaním podívali na hodinky, a vzbudí se přesně ve chvíli, kterou si stanovili. Byla skoro půlnoc. Probudí se v pět třicet.

Než se dotkl matrace, už spal. Probudil se za pět a půl hodiny přesně v té poloze, v jaké usnul.

Rayford měl pocit jako náměsíčník, když přecházel přes kuchyň, aby vyšel po schodech nahoru. Nemohl uvěřit, jak unavený se cítí i po tak dlouhém spánku a přerývaném klimbání na gauči. Noviny zůstaly stále srolované a přepásané gumovou páskou na židli, kam je pohodil. Kdyby mu dělalo potíže usnout, až bude nahoře, možná si je přečte. Mělo by být zajímavé číst nesmyslné zprávy ze světa, který si neuvědomoval, že prodělá své nejhorší trauma v dějinách od doby, kdy se noviny začaly tisknout.

Rayford zmáčkl opětovné volání na telefonu, pomalu odcházel směrem ke schodům a poslouchal už jen na půl ucha. Co to bylo? Vyzváněcí tón se přerušil a telefon v pokoji Chloe na koleji se rozezvonil. Pospíšil k telefonu, když ho nějaká dívka zvedla.

„Chloe?“

„Ne. To jste vy, pane Steele?“

„Ano!“

„Tady je Amy. Chloe se pokouší dostat se domů. Bude se vám snažit zavolat cestou, někdy zítra. Když se nedovolá, ozve se, až přiletí na letiště, nebo si vezme domů taxík.“

„Ona už je na cestě sem?“

„Jo. Nechtěla čekat. Pokoušela se pořád volat, ale –“

„Jo, já vím. Díky, Amy. Jsi v pořádku?“

„Vyděšená k smrti, jako všichni.“

„To si dovedu představit. Ztratila jsi někoho?“

„Ne, a trochu se kvůli tomu cítím provinile. Zdá se, že snad všichni, které znám, někoho ztratili. Přišla jsem o několik přátel, ale o nikoho blízkého, nikoho z rodiny.“

Rayford v tu chvíli nevěděl, jestli jí má pogratulovat, nebo jí vyjádřit lítost. Jestli se odehrálo opravdu to, v co on uvěřil, tak to pouze znamenalo, že to děvče zkrátka neznalo nikoho, koho by se týkalo nanebevzetí.

„No,“ vyřešil to nakonec, „jsem rád, že jsi v pořádku.“

„A jak je to u vás?“ zeptala se. „Co vaše žena a syn?“

„Bohužel jsou pryč, Amy.“

„Ach, ne!“

„Ale hrozně rád bych to Chloe řekl sám, pro případ, že by se ti dovolala dřív než mně.“

„Nedělejte si starosti. Myslím, že bych jí to ani nedokázala říct, i kdybyste to po mně chtěl.“

Ray ležel v posteli několik minut, potom jen tak prolistoval první stránky novin. Hm. Překvapivý vývoj v Rumunsku.

Demokratické volby se staly neplatnými, když po zdánlivě jednohlasném schválení lidu a dolní a horní komory vlády byl ustanoven novým prezidentem státu mladý, oblíbený obchodník a politik, třiatřicetiletý Nicolae Carpathia. Tento rodák z Kluže si podmanil celý národ populárními a přesvědčivými proslovy i osobním šarmem. Do výsadního postavení a k moci jej vyzvedly reformy, které v zemi navrhuje provést.

Rayford se podíval na fotografii mladého Carpathii, nápadně hezkého blondýna, který vypadal trochu jako mladý Robert Redford. To bych rád věděl, jestli by tu funkci přijal, kdyby byl věděl, co se má stát? pomyslel si Rayford. Ať už původně přišel s čímkoli, bude to teď asi tak cenné jako hromada fazolí.

(7)

Ken Ritz se přiřítil se řvoucím motorem k motelu V půli cesty přesně v šest, stáhl okénko a zeptal se stručně: „Jste Williams?“

„Jsem váš člověk,“ odpověděl Buck a se svou jedinou taškou vlezl do posledního modelu 4x4. Dotekem prstů zkontroloval nový obvaz na hlavě a usmál se při pomyšlení, jak se asi Mackovi bude zamlouvat dvacet dolarů zpropitného.

Ritz byl vysoký a šlachovitý s ošlehaným obličejem a hřívou šedě prokvetlých vlasů. „Nejdřív dohodneme obchodní stránku věci,“ neztrácel čas. „Z O’Hare na Kennedyho letiště to je 740 mil a z Milwaukee to tam dělá 743. Hodlám vás vysadit tak blízko od New Yorku, jak to jen půjde, a tady ve Waukeganu jsme téměř v polovině vzdálenosti z O’Hare do Milwaukee. Takže se dohodneme na tom, že to bude 743 vzdušných mil. Znásobeno dvěma dolary to dělá čtrnáct set osmdesát šest. Zaokrouhlíme to na patnáct set za taxi službu a můžeme si plácnout.“

„Platí,“ odsouhlasil to Buck, vytáhl své šeky a začal je podepisovat. „Není to zrovna nejlevnější taxík.“

Ritz se zasmál. „Zvlášť pro někoho, kdo zrovna vyšel z Půle cesty.“

„Bylo to tam útulné.“

Ritz nechal auto v kovovém přístřešku na letišti ve Waukeganu, a zatímco se věnoval předletové přípravě, povídal si s Buckem. „Tady jsme neměli žádná neštěstí,“ prohlásil. „Ale v Palwaukee spadla dvě letadla. Zato tu zmizelo pár lidí z pozemního personálu. Divnost nad divnost, co?“

Buck a Ritz si navzájem sdělili, kdo o jaké příbuzné přišel, kde oba byli, když se to stalo, a také, co má kdo z nich profesně za sebou. „Ještě nikdy jsem neletěl s někým, kdo píše články pro časopis,“ zauvažoval Ken. „Tedy jako soukromník. Musel jsem takovejch přepravovat spousty, když jsem ještě lítal na lince.“

„Víc si vyděláte, když děláte pro sebe?“

„Jo, ale to jsem nevěděl, když jsem na to přešel. Já jsem si to nevymyslel.“

To již nastupovali do letadla typu Lear a Buck po pilotovi ještě na poslední chvíli šlehl pohledem. „Zakázali vám lítat?“

„Žádný strach, příteli,“ zareagoval na to Ritz. „Já vás tam dopravím.“

„Ale tu odpověď mi dlužíte, mám právo vědět, jestli vás stáhli z linky.“

„Vykopli mě. V tom je rozdíl.“

„Záleží na tom, proč jste dostal padáka, ne?“

„To je pravda. To by vás mělo hodně uklidnit. Vyhodili mě, protože jsem byl až moc opatrný. To koukáte, co?“

„Povídejte,“ vyzval ho Buck.

„Vzpomínáte si, jak před časem došlo k té aféře s hydroplány, protože jim za mrazu padaly plováky?“

„Jo, matně. Snad se potom na nich udělaly nějaké úpravy nebo něco podobného.“

„Správně. No a vzpomínáte si, že jeden z pilotů odmítl letět, i když mu nařídili, aby letěl, a veřejnost byla ujištěna, že všechny ty havárie, ke kterým až do té doby došlo, se dají vysvětlit, a že to byly náhody? Taky byste si mohl vzpomenout, že hned nato došlo ještě k jednomu neštěstí, a tím se prokázalo, že ten pilot měl pravdu?“

„Vzpomínám si na to dost mlhavě.“

„Zato já si to pamatuju, jako kdyby to bylo včera. Protože na toho pilota se právě díváte.“

„To se mi opravdu ulevilo.“

„A zajímá vás, kolik těch kombinovanejch plováků na hydroplánech ještě dnes lítá? Ani jeden. Když má člověk pravdu, má pravdu. Ale že by mě přijali zpátky? To se nestalo. Jak vás jednou označí za rebela, tak se ty nálepky už nezbavíte. Spousta kolegů mi ale byla vděčná. A některý vdovy po pilotech hodně rozpálilo, že ignorovali, co jsem říkal, a pak mě vyrazili. Jejich manželům to ale moc nepomohlo.“

„Tak už to chodí.“

Malý tryskový letoun se s burácením vyřítil na dráhu a Ritz se rozhodl, že vyzví na Buckovi, co si myslí o zmizeních. „To je legrační, že se ptáte zrovna na tohle,“ podivil se Buck. „Mám na tom totiž právě dnes začít pracovat. Nepověděl byste naopak vy mně, jak si to vysvětlujete? Kdybych si zapnul magnetofon, to by vám snad nevadilo, co říkáte?“

„Jen si poslužte,“ odvětil Ritz. „Je to ta nejzapeklitější věc, co jsem kdy zažil. To ale samozřejmě nejsem sám. Na druhou stranu musím přiznat, že jsem na UFO vždycky věřil.“

„Vy si děláte legraci! Takový racionální pilot, který má na srdci bezpečnost?“

Ritz přikývl. „Já ale nemyslím žádný malý zelený mužíčky nebo Vetřelce z vesmíru, co by měli na svědomí únosy lidí. Mluvím o těch zdokumentovatelných jevech, co viděli třeba astronauti, a taky někteří piloti.“

„Zažil jste vy někdy něco takového?“

„To ne. I když, no, pár nevysvětlitelných věcí by se našlo. Jako nějaká světla nebo fata morgány. Jednou jsem si myslel, že letím až příliš blízko letky helikoptér. A ani to nebylo zas tak daleko tady odtud. U letecký základny námořnictva u Glenview. Vyslal jsem rádiový varování, a pak jsem je ztratil z očí. Řekl bych, že se to dá vysvětlit. Mohl jsem letět rychleji, než jsem si uvědomoval a nebyl jsem zase až tak těsně u nich, jak jsem si myslel. Jenže jsem nikdy od nich nedostal žádnou odpověď, žádné oznámení, že ve vzduchu někdo byl. V Glenview to odmítli potvrdit. Mávl jsem nad tím rukou, ale za pár týdnů nato, poblíž téhož místa, se mi přístroje zbláznily. Ciferníky se točily jak blázen, měřicí přístroje se zasekly, a tak podobně.“

„A co jste z toho vyvodil?“

„Magnetický pole nebo nějaká podobná síla. I to se dá vysvětlit. Víte, ono nemá smysl hlásit žádný neobvyklý úkazy nebo pozorování, který člověk udělá poblíž vojenských základen, protože oni stejně všechno šmahem zapřou. Oni neberou vážně dokonce ani to, když k něčemu podivnýmu dojde několik kilometrů od civilního letiště. Taky proto se žádný příběhy o UFO poblíž chicagského letiště O’Hare na veřejnost nedostanou. Dokonce se o nich vůbec nespekuluje.“

„Takže vy na vetřelce z vesmíru, co provádějí únosy, nevěříte, ale přesto spojujete ta náhlá zmizení s UFO?“

„Já jenom říkám, že to není jako v tom filmu o E.T. Myslím si, že naše představy o tom, jak by měly vypadat bytosti z vesmíru, jsou hodně zjednodušený a primitivní. Jestli tam někde je nějaký inteligentní život, a on tam někde určitě bejt musí, kvůli tý obrovský přesile –“

„Tím myslíte co?“

„Tu nesmírnost vesmíru.“

„Ach tak, tolik hvězd a taková rozloha, že jednoduše tam někde musí něco být.“

„Přesně tak. Navíc souhlasím s lidmi, co si myslí, že ty bytosti jsou inteligentnější než my. A jestli jsou, tak si představuju, že jsou dost rozumný a vyspělý na to, aby nám prováděly věci, o kterých se nám ani nesní.“

„Jako to, že nechají zmizet lidi, a zbyde po nich jenom jejich oblečení.“

„Znělo to jako pěkná pitomost, až do minulý noci, co říkáte?“

Buck kývl na souhlas.

„Vždycky jsem se vysmíval lidem, když si vymejšleli, že tyhle bytosti nám dokážou číst myšlenky, nebo se nám dostat do hlavy a takový ty věci,“ pokračoval Ritz. „No ale jen se podívejte na to, kdo zmizel. Všichni, o kterých jsem četl nebo slyšel nebo znal, a kteří jsou teď fuč, tak jim bylo buď míň než dvanáct, nebo to byly nějaký mimořádný osobnosti.“

„Když vezmete všechny ty lidi, co zmizeli, jako celek, myslíte si, že měli něco společného?“

„No, přinejmenším mají něco společného teď, nemyslíte?“

„Nezdá se vám ale, že je cosi oddělilo od ostatních, aby je bylo možné snáz uchopit?“ zeptal se Buck.

„To je to, co si myslím.“

„Takže my jsme pořád ještě tady, protože jsme byli dost silní, abychom odolali, nebo jsme možná nestáli za tu námahu.“

Ritz přikývl. „Něco na ten způsob. Je to skoro, jako kdyby nějaká síla nebo moc byla schopna vyčíst úroveň odporu nebo slabosti, a jak se jednou do těch lidí zabořila, dokázala je vytrhnout přímo ze zemskýho povrchu. Zmizeli naráz, takže museli bejt zbavený svýho hmotnýho těla. Otázkou zůstává, zda byli během toho procesu zničený, nebo jestli se dají vrátit do života.“

„A co si o tom myslíte vy, pane Ritzi?“

„Spíš bych byl myslel, že to nepůjde. Jenže před týdnem bych vám byl taky řekl, že zmizení milionů lidí po celém světě jen tak do vzduchu zní jako příběh z filmového škváru. Když připustím ten fakt, že se to skutečně stalo, musím připustit i to, že bude následovat další logicky navazující krok. Možná, že jsou někde v nějaké zvláštní formě, a možná taky, že se můžou vrátit.“

„To je utěšující pomyšlení,“ prohlásil Buck. „Ale není to jen zbožné přání?“

„Nejspíš jo. Podívejte, ta myšlenka a padesát centů k tomu by stála za půl dolaru. Já se živím lítáním a žádný řešení nemám. Jsem z toho pořád ještě vykolejenej, jako každej jinej, a vůbec se nestydím vám říct, že jsem strachy bez sebe.“

„Z čeho?“

„Že by se to mohlo přihodit znovu. Jestli to bylo něco takovýho, co si myslím, že to bylo, tak možná tý síle nebrání nic v tom, aby nějak popohnala tu svou energii, a pak dostanou starší lidi, chytřejší lidi, a ty, kteří mají silnější kořínek. Zkrátka takový, kterých si v prvním kole nevšímali.“

Buck jen pokrčil rameny a seděl po několik minut mlčky. Nakonec se ozval: „V tom vašem zdůvodnění je malá trhlina. Vím o některých lidech, kteří tu nejsou, a přitom mi připadali stejně silní, jako kdokoli jiný.“

„Ale já jsem nemluvil o fyzické síle.“

„Ani já ne.“ Buck v tu chvíli myslel na Lucindu Washingtonovou. „Přišel jsem o přítelkyni a spolupracovnici, která nebyla žádný slaboch, navíc se o ní dalo říct, že je bystrá, zdravá, šťastná, a rozhodně silná osobnost.“

„No, já nechci tvrdit, že všechno vím, všechno znám. Chtěl jste teorii, tak tady ji máte.“

Rayford Steele ležel na zádech a zíral upřeně do stropu. Spánek přicházel pomalu a přerušovaně a on tak těžce snášel svůj pocit otupělosti. Nechtěl se dívat na zprávy. Nechtěl si číst noviny, i když věděl, že další přistály před vchodem okolo svítání. Jediné, co chtěl, bylo, aby se Chloe dostala domů, a oni pak mohli svůj žal prožívat společně. Neexistovalo nic tak osamělého jako žal.

On a jeho dcera budou mít práci, která na ně čekala. Chtěl pátrat, dozvídat se, vědět, jednat. Začal tím, že se začal shánět po bibli, ne po tom starém rodinném výtisku, na kterém se na jeho poličce za ta léta nastřádaly vrstvy prachu, ale po Irenině. Ta její bude mít v sobě poznámky, možná tam bude něco, co mu ukáže správný směr.

Nebylo těžké najít ji. Měla ji obvykle na dosah ruky z místa, kde spala. Našel ji na podlaze hned vedle postele. Bude v ní nějaké vodítko? Znamení? Něco, co by napovídalo o nanebevzetí nebo posledním soudu nebo tak něco? Jestli ne, možná začne odzadu. Jestliže genesis znamená „začátek“, tak zjevení bude mít něco společného s koncem, i když to ten význam nemělo. Jediný verš, který byl Rayford schopen z bible citovat nazpaměť, byl zapsán v První knize Mojžíšově, v Genesis. První verš první kapitoly: „Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi.“ Doufal, že i na konci bible bude nějaký odpovídající verš, který bude znít v tom smyslu, že: „Nakonec Bůh vzal všechny své lidi do království nebeského a všem ostatním dal ještě jednu možnost.“

Ale takové štěstí neměl. Úplně poslední verš v bibli mu neříkal naprosto nic. Pravilo se v něm: „Milost Pána Ježíše se všemi.“ Znělo mu to jako ony nic neříkající náboženské fráze, které slýchal v kostele. Postoupil o verš zpátky a četl: „Ten, od něhož je to svědectví, praví: ‚Ano, přijdu brzo‘. Amen, přijď, Pane Ježíši!“

Tak teď se alespoň pohnul z místa. Kdo ale byl ten, kdo dosvědčoval, a o co se jednalo? Komu patřila slova, jež tam byla uvedena jako citace? Nejspíš to měl být Ježíš, říkal, že přijde brzo. Co to mělo znamenat? Přišel snad už? A jestliže byla bible tak stará, jak se zdálo, co potom to „brzo“ znamenalo? Snad to bylo myšleno z pohledu někoho, kdo viděl světové dějiny v dlouhé časové perspektivě. Byl ten význam opravdu takový? Rayford zběžně přelétl pohledem celou poslední kapitolu a celkem ve třech verších narazil na zmínku o brzkém příchodu.

Celý text kapitoly mu připadal zastaralý a formální a nedával mu žádný smysl. Ke konci však objevil verš, končící slovy, která na něj podivně zapůsobila. Aniž by měl nejmenší potuchy o jejich významu, četl: „Kdo žízní, ať přistoupí; kdo touží, ať zadarmo nabere vody života.“

Ježíš nemohl být ten, kdo je žíznivý. Nemohl být tím, kdo se chce napít vody života. To, jak Rayford vydedukoval, se týkalo čtenáře. Najednou ho přímo udeřilo do očí, že on je vlastně tím žíznivým, že žízeň sídlí v jeho duši. Ale co bylo tou vodou života? Už teď zaplatil strašlivou cenu za to, že mu to uniklo. Ať už to bylo cokoli, ta kniha se o tom zmiňovala už před stovkami let.

Rayford jen tak listoval biblí, zastavoval se u dalších odstavců, ale ani jeden nedával žádný smysl. Bralo mu to chuť, protože se zdálo, že spolu nesouvisí, že se neodvolávají jeden na druhý a že neukazují žádný směr. Jazyk a podivné obraty mu neposkytovaly ani to nejmenší vodítko.

Tu a tam zahlédl poznámky na okraji, psané Ireniným drobným rukopisem. Někdy jednoduše napsala: „Přesné.“ Byl odhodlaný studovat a najít někoho, kdo by mu byl schopen ty pasáže vysvětlit. Byl v pokušení připsat svoje „přesné“ vedle verše v Janově Zjevení o tom, že si může nabrat vody života bez placení. To mu znělo přesně, i když si to ještě nedokázal srovnat v hlavě.

Ze všeho nejhůř pociťoval strach, že čte bibli příliš pozdě. Bylo jasné, že je rozhodně pozdě na to, aby mohl odejít do nebe se svou ženou a synkem. Opravdu nebylo možné se ještě o něco pokusit?

Pod přední záložkou bible bylo vsunuto útlé číslo církevního časopisu s datem z minulé neděle. Co bylo dneska, středa ráno? Před třemi dny, kde to byl? V garáži. Raymie ho prosil, aby s nimi šel do kostela. Slíbil, že půjde příští neděli. „Tos ale říkal minulý týden také,“ řekl s výčitkou v hlase Raymie.

„Chceš, abych ti spravil tu čtyřkolku, nebo ne? Nemám na všechno tolik času.“

Raymie nebyl takový, že by v člověku chtěl vzbuzovat pocit viny. Jenom se znovu zeptal: „Takže příští neděli?“

„S tím můžeš počítat,“ prohlásil tehdy. A nyní toužil po tom, aby ta příští neděle byla právě teď; aby tu s ním byl Raymie, a šli by spolu na bohoslužbu, protože on by skutečně chtěl jít. Ale šel by opravdu? Měl by ten den volno? A bude se ještě konat nějaká bohoslužba? Zbyl vůbec někdo z toho sboru? Vytáhl časopis z Ireniny bible a zakroužkoval si na něm telefonní číslo. Umiňoval si, že ještě později toho dne zjistí, jaká je situace u nich v Pan-Continentalu, a zavolá do kanceláře kostelního sboru, aby se dozvěděl, jestli se tam bude něco dít.

Už se chystal, že odloží bibli na noční stolek, když se ho zmocnila zvědavost a on otevřel opět přední záložku. Na první bílé stránce zahlédl něco napsaného. Tu bibli dal Ireně k jejich prvnímu výročí svatby. Jak jen na to mohl zapomenout, co si vlastně tehdy myslel? V té době nebyla o nic zbožnější než on, ale mluvila o tom, že by ráda začala chodit do kostela, než přijdou děti. Buď měl tehdy nějaké postranní úmysly, nebo ji chtěl oslnit. Snad doufal, že si o něm bude myslet, jak hluboce bohatý vnitřní život má, když jí dá takový dárek, a pak ho nechá na pokoji a bude chodit na bohoslužby sama.

Celé roky záležitosti kolem kostelního sboru trpně snášel. Patřili zpočátku do jednoho, kde toho na nich moc nechtěli a hodně nabízeli. Spřátelili se tam s mnoha lidmi a našli si mezi nimi i svého doktora, zubaře i pojišťováka, a navíc se před nimi otevřely dveře prestižního společenského klubu. Rayford se stal váženým členem sboru a s pýchou ho všem nově příchozím a hostům představovali jako kapitána Boeingu 747. Dokonce po několik let vykonával funkci člena kostelní rady.

Když Irena objevila křesťanské rozhlasové vysílání a s ním to, co nazývala „skutečným kázáním a učením“, přestala postupně být jejich sborem okouzlená a začala se shánět po jiném. Tak se před Rayfordem otevřela možnost, aby přestal docházet do kostela úplně. Slíbil jí však, až se jí podaří najít nějaký, který by se jí opravdu líbil, že ho zase začne navštěvovat s ní. Ona si tehdy jeden našla a on ho občas vyzkoušel také, ale na něj to tam všechno brali až příliš doslova a jako osobní výzvu. Také tam nepožíval žádné mimořádné úcty. Měl pocit, jako by se stal součástí nějakého projektu. Často se tedy návštěvě sboru vyhýbal.

Rayford si všiml Irenina písma ještě na jiném místě. Byl jím napsán seznam těch, za které se modlí, a on byl na samém začátku. Napsala tam: „Za Rafa, za jeho spásu, a abych mu byla milující ženou. Za Chloe, aby nalezla cestu ke Kristu a žila v čistotě. Za Raye juniora, aby nikdy nesešel z cesty jeho silné, dětské víry.“ Pak sem zahrnula i svého pastora, státníky, misionáře, možný světový konflikt a několik přátel a dalších příbuzných.

„Za jeho spásu,“ zašeptal Rayford. „Spása.“ Další silné náboženské slovo, které na něj ve skutečnosti nikdy ničím nezapůsobilo. Věděl, že v Irenině novém sboru se zabývali spásou duší, něčím, o čem v jejich původním sboru nikdy ani neslyšel. Ale čím blíž se k tomu slovu dostával v jeho významu, tím víc ho odpuzovalo. Nemělo snad spasení něco společného s konfirmací, pokřtěním, vydáváním svědectví, získáváním zbožnosti, dokonce svatosti? Nechtěl o tom v minulosti ani slyšet, ať to bylo cokoli. A teď zoufale potřeboval vědět, co to znamená.

Ken Ritz poslal předem vysílačkou zprávu na letiště na předměstích New Yorku, až konečně dostal povolení k přistání v Eastonu v Pennsylvánii. „Víte,“ prozradil mu Ritz, „tady v těch končinách kdysi boxoval Larry Holmes, bývalá jednička světovýho šampionátu v těžký váze.“

„Ten, co porazil Aliho?“

„Jo, přesně ten. Kdyby tu teď ještě byl, tak ten, ať už je to, kdo chce, kdo odtud ty lidi odnáší, by dostal na kokos od starýho Larryho. Na to můžete vzít jed.“

Pilot se pak pozemní kontroly v Eastonu zeptal, zda by nemohli pro jeho pasažéra zařídit odvoz do New Yorku.

„Ty si děláš bžundu, Leare, nezdá se ti?“

„Neměl jsem to v úmyslu, přepínám.“

„Máme tu chlápka, který je schopen ho dopravit na pár kilometrů od podzemky. Do města ani z města se pořád ještě autem jet nedá, a dokonce i vlaky to nějak komplikovaně objíždějí kolem špatných míst.“

„Špatných míst?“ opakoval Buck.

„Zopakuj to,“ požádal Ritz vysílačkou.

„Copak se nedíváš na zprávy? K nejhorším neštěstím ve městě došlo kvůli zmizení strojvedoucích a výpravčích. Šest souprav se srazilo čelně a mrtvejch by ses nedopočítal. Pár vlaků najelo na soupravy před nimi. Bude trvat celé dny, než se uvolní všechny tratě a nahradí se vagóny. Víš určitě, že ten tvůj maník se chce dostat do středu města?“

„Jasně. Je to typ, který si už poradí.“

„Doufejme, že má pořádný boty na chození, přepínám.“

Bucka to stálo další zvláštní příplatek, aby ho řidič svezl tak blízko k vlaku, že už konec cesty mohl dojít po svých. Řidič i auto měli k taxikářské licenci hodně daleko, ale v podstatě byli oba stejně sešlí, jako kdyby ji provozovali léta.

Po tři a půl kilometrové pěší chůzi se Buck kolem poledne dostal na nástupiště vlaku. Tady čekal s davem déle než čtyřicet minut, jen aby se dozvěděl, že on a polovina dalších nešťastníků si musí ještě počkat půldruhé hodiny na příští vlak. Jízda oklikou na Manhattan trvala dvě hodiny a celou cestu Buck ťukal do klávesnice laptopu nebo zíral ven z okna na nehybnou kolonu aut, táhnoucí se na kilometry daleko podél tratě. Uvědomoval si, že mnoho jeho kolegů z redakce už odeslalo podobné zprávy, takže jediná naděje, kterou měl u Steva Planka na zveřejnění, spočívala v silném náboji článku a v tom, jak výmluvný bude. Byl však z celkové atmosféry natolik vykolejený, že pochyboval, že by se mu to mohlo podařit. Přinejmenším se pokoušel zdramatizovat, co mu uvízlo v paměti. New York se zastavil na mrtvém bodě a největším překvapením bylo, že vůbec ještě vpouštěli lidi do města. Bezpochyby tady mnozí z nich, podobně jako on, žili, a nutně se potřebovali dostat do svých domů a bytů.

Vlak se s trhnutím zastavil mnohem dál od centra, než kam měl údajně dojet. Z informace podané cestujícím ve zkomoleném oznámení, tedy alespoň z toho, co dokázal Buck pochytit, vyplývalo, že zde je nová konečná zastávka. Spočítal si, že ho čeká asi čtyřiadvacetikilometrová pěší túra do kanceláře a dalších osm tam, kde bydlel.

Naštěstí byl v dobré fyzické formě. Všechno si složil do tašky, zkrátil si popruh tak, aby ji mohl nést těsně u těla, aniž by sebou klinkala, a vyrazil na cestu. Odhadoval, že by mohl ujít tak šest kilometrů za hodinu, ale o tři hodiny později už ho bolelo celé tělo. S určitostí věděl, že se mu udělaly puchýře, a krk a rameno měl od popruhu tašky pořádně otlačené. Šaty měl propocené skrz naskrz a rozhodně nepřicházelo v úvahu, že by se vydal k sobě do bytu, než se zastaví v kanceláři.

„Ach Bože, pomoz mi,“ vzdychl si Buck, spíše jako výraz naprostého vyčerpání, než že by se modlil. Jestli však existuje Bůh, tak má určitě smysl pro humor, pomyslel si. Přímo před ním stálo opřeno o cihlovou zeď uličky žluté kolo, ke kterému byla připevněna cedulka z lepenkové krabice. Nápis na ní sděloval: „Půjč si to kolo. Dojeď si, kam potřebuješ. Nech ho někomu jinému, kdo bude v nouzi. Bezplatně.“

Tak to se může stát jen v New Yorku, pomyslel si. Nikdo neukradne nic, co je zadarmo.

Napadlo ho, že by měl říci pár slov jako díkuvzdání, ale svět kolem, na který se díval, nejevil žádné další známky existence dobrotivého Stvořitele. Nasedl na kolo, uvědomil si, jak dlouho už na žádném neseděl, a potácivě se rozjel. Chvíli měl potíže s rovnováhou, ale netrvalo dlouho a už vjížděl do středu města mezi změť trosek a těch, co je odklízeli. Jen pár dalších lidí cestovalo stejně úspěšně a rychle jako on – kurýři na horských kolech, dva další jezdci na žlutých bicyklech, jako měl on, a policisté na koních.

Bezpečnostní opatření v budově Global Weekly byla velice přísná, což ho nijak nepřekvapilo. Prokázal svou totožnost novému vrátnému, vyjel do dvacátého sedmého patra a zastavil se ve veřejných umývárnách, aby se osvěžil. Pak konečně vstoupil do hlavních redakčních prostor časopisu. Recepční ihned dala znamení bzučákem do kanceláře Steva Planka, a jak Steve, tak Marge Potterová přiběhli, aby jej uvítali a sevřeli do náruče.

Bucka Williamse se zmocnilo podivné, dosud neznámé citové rozpoložení. Skoro se rozplakal. Uvědomil si, že on spolu se všemi ostatními prožívá ošklivé trauma, a že až do této chvíle ho poháněla jen zvýšená hladina adrenalinu. Vzápětí jej však přepadl pocit, snad díky tomu, že se ocitl na známé půdě – zvláště poté, kolik peněz a úsilí ho to stálo – jako by se vrátil domů. Byl mezi lidmi, kteří o něj stáli. Ti tvořili jeho rodinu. A on byl skutečně rád, hrozně rád, že je zase vidí; jak se ukázalo, ten pocit byl vzájemný.

Kousl se do rtu, aby se mu oči nezalily slzami. Následoval Steva a Marge chodbou kolem své maličké, věcmi přeplněné kanceláře do Stevovy prostorné pracovny či spíš konferenční místnosti, a za chůze se jich zeptal, jestli už slyšeli o Lucindě Washingtonové.

Marge se zastavila na chodbě a rukama si zakryla obličej. „Ano,“ zmohla se tak tak na odpověď, „kéž bych už nic takového nezažila. Kde jen má všechna ta hrůza konec?“

V okamžiku, kdy to vyslovila, Buck už nedokázal dál nic předstírat. Jeho samotného překvapilo, jak je citlivý. Steve vzal Marge kolem ramen a vedl ji i Bucka do své kanceláře, kde už na ně čekali i ostatní starší členové redakce.

Jakmile Bucka spatřili, zjevně rozjasnili tváře. Tito lidé, se kterými pracoval, sváděl urputné boje, hádal se, rozčiloval je a přebíral jim jejich sólokapry, se nyní zdáli nefalšovaně potěšeni tím, že ho vidí. Nemohli ale v nejmenším tušit, jak se cítí on. „Páni, to je nádhera, být zase tady,“ poznamenal, když si sedal. Vzápětí zabořil hlavu do dlaní, tělo se mu začalo třást a on už se dál nedokázal bránit slzám. Rozvzlykal se přímo tam, před kolegy a konkurenty.

Pokusil se utřít si slzy a ovládnout se, ale když zvedl hlavu a rozhlédl se kolem s nuceným úsměvem na tváři, všiml si, že jsou dojati všichni. „Nic si z toho nedělej, Bucky,“ konejšil ho jeden z nich: „Jestli je to poprvé, co teď brečíš, přijdeš na to, že to nebude naposledy. Všichni jsme stejně vystrašení, zmatení a usoužení žalem jako ty.“

„Jo,“ přidal se k němu další, „jenže to, co o tom napíše on, bude bezesporu přesvědčivější.“ Což všechny rozesmálo a rozplakalo ještě víc.

Rayford sám sebe přesvědčil, aby zavolal do letového střediska společnosti Pan-Continental časně odpoledne. Dozvěděl se, že se má hlásit na páteční let o dva dny později. „Opravdu?“ podivil se.

„Nepočítejte s tím, že byste ve skutečnosti letěl,“ uváděli to na správnou míru. „Neočekává se, že by se do té doby uskutečnilo mnoho letů. Až do zítřejšího večera určitě ne a je možné, že ani potom to nebude jiné.“

„Je nějaká možnost, že bych mohl být odvolán ještě dřív, než odejdu z domova?“

„Víc než možnost, ale toto je pro vás zatím závazné.“

„Jaká bude trasa?“

„ORD do BOS a JFK.“

„Hm. Takže Chicago, Boston, New York. Návrat kdy?“

„V sobotu v noci.“

„To je dobře.“

„Proč? Máte snad rande?“

„To nebylo moc vtipné.“

„Ach jo, promiňte, kapitáne. Zapomněl jsem, s kým mluvím.“

„Vy víte o mé rodině?“

„Všichni to tu vědí, pane. Je nám to moc líto. Dozvěděli jsme se to od hlavní letušky z vašeho nedokončeného letu na Heathrow v Londýně. Dostala se k vám zpráva o vašem prvním důstojníkovi z toho letu, viďte?“

„Něco jsem zaslechl, ale nic oficiálního.“

„Co jste slyšel?“

„Že šlo o sebevraždu.“

„Přesně tak. Je to hrůza.“

„Mohl byste mi něco ověřit?“

„Jestli to bude v mých silách, kapitáne.“

„Moje dcera se pokouší dostat se sem letecky z Kalifornie.“

„To je nepravděpodobné.“

„Já vím, ale je na cestě. Alespoň se o to pokouší. Bude se téměř jistě snažit letět s naší společností. Mohl byste se podívat, jestli je její jméno uvedeno na některé soupisce letu z východu?“

„To by nemělo být tak těžké. Je jich hodně málo. A jak víte, žádný z nich nebude přistávat tady.“

„A co v Milwaukee?“

„Myslím, že taky ne.“ Bylo slyšet, jak mu prsty ťukají do klávesnice na počítači.

„Odkud by měla startovat?“

„Odněkud blízko Palo Alta.“

„To asi ne.“

„Proč?“

„Tam odtud skoro nic nestartuje. Počkejte, podívám se.“

Rayford slyšel, jak si ten muž povídá sám pro sebe, zkouší různé kombinace, navrhuje různá řešení. „Air California do Utahu. Hele! Našel jsem ji! Jmenuje se křestním Chloe a příjmení má po vás?“

„To je ona!“

„Přihlásila se k letu v Palo Alto. Pan-American ji posadili do autobusu někam na startovací plochu o něco dál. A s Air California letěla do Salt Lake City. Vsadil bych se, že letěli na mezistátní lince vůbec poprvé. Přestoupila na letadlo od nás a to ji vysadilo, no tohle, v Enidu v Oklahomě.“

„V Enidu? Tam jsme ale nikdy nelátali?“

„Nedělám si legraci. Taky je postihlo to odsunutí na okraj města v Dallasu. No ale teď letí z Ozarku do Springfieldu v Illinois.“

„Z Ozarku!“

„Já jen pracuju, kapitáne.“

„No, ale někdo se snad snaží, aby to fungovalo, ne?“

„Jo, to jo. A dobrá zpráva je, že tam máme jeden nebo dva turbovrtulové stroje, které by ji mohly dostat někam sem poblíž. Ale to nám stejně nepomůže zjistit, kde by mohla přistát. Ono se mi to nemusí ani dostat na obrazovku, protože se to nebude vědět, dokud se nedostanou dostatečně blízko.“

„Jak se tedy dozvím, kde si ji budu moct vyzvednout?“

„Možná, že se to ani nedozvíte. Ale ona vám určitě zavolá, až přistane. Kdo ví? Třeba se rovnou objeví ve dveřích.“

„To by byla krása.“

„Nu, je mi líto, že musíte tím vším teď procházet, pane, ale můžete být vděčný, že vaše dcera nenastoupila na Pan-Continental přímo z Palo Alto. Poslední let tam odtud měl totálku včera v noci. Nikdo to nepřežil.“

„Ale to bylo až po těch zmizeních?“

„Až včera v noci. Naprosto to s tím nesouviselo.“

„Není to, jako když vás kopne flinta do zubů?“ okomentoval to Rayford.

„To tedy ano.“

(8)

Reportéři i redaktoři se pomalu rozešli do svých kanceláří a Steve Plank trval na tom, aby se Buck sebral a šel si domů odpočinout, než se zase bude muset vrátit kvůli schůzi v osm hodin večer.

„Radši bych si to odbyl teď a domů šel až na noc.“

„Já vím,“ trval na svém šéfredaktor, „jenže máme toho spoustu k projednání, a já chci, abys byl svěží.“

Bucka to nicméně nijak nenadchlo. „Jak brzo se budu moct sebrat a letět do Londýna?“

„Co tam máš?“

Buck sdělil Stevovi novinky o novém tipu, k němuž se dostal, o významném americkém finančníkovi, jenž se setkává se zahraničními kolegy a představuje jim nastupující hvězdu evropské politické scény. „Člověče, Bucku,“ reagoval na to Steve, „tady je toho plno. Ty myslíš Carpathiu.“

Bucka to zarazilo. „Že by?“

„To byl ten chlápek, který Rosenzweiga tak nadchl.“

„Jo, ale ty si myslíš, že ten, o kterém můj informátor –“

„Pane jo, tys byl ale dlouho mimo obraz,“ přerušil ho Steve. „Ten finančník musí být Jonathan Stonagal, který ho, jak se zdá, finančně podporuje. Říkal jsem ti, že Carpathia sem jede, aby promluvil před Spojenými národy, nebo ne?“

„Takže on je nový zástupce v OSN?“ domýšlel si Buck.

„To sotva.“

„Tak co tedy?“

„Prezident republiky.“

„Copak si tam u nich právě před osmnácti měsíci nějakého nezvolili?“ vzpomněl si Buck a vybavil si Dirkův tip o tom, že nový vůdce bude lidem připadat jako člověk, jenž se objeví na nesprávném místě v nevhodnou dobu.

„Všechno je tam vzhůru nohama,“ prozradil mu ještě Steve. „Bude lepší si všechno ještě ověřit.“

„To taky udělám.“

„Ale já nemyslel tebe. Mám za to, že by nebylo moc o čem psát. Jak jsem vyrozuměl, tak ten člověk je ještě mladý, má elán, je okouzlující a přesvědčivý. Na obchodním a finančním nebi zazářil jak meteor a měl neuvěřitelný úspěch, když se před několika lety rumunské trhy otevřely na západ. Ale například ještě minulý týden nebyl ani v jejich senátu. Byl jen členem dolní sněmovny.“

„Ve sboru zastupitelů,“ opravil ho Buck.

„Jak to víš?“

Buck se zazubil. „Rosenzweig mě poučil.“

„Asi tak na minutku jsem si už myslel, že ty snad víš opravdu všechno. Z toho tě tu taky všichni obviňují, jak víš.“

„To je fakt zločin.“

„Pravda je, že se ti daří tvářit se docela skromně.“

„Takový už jsem, matinko. Tak, Steve, proč myslíš, že to není důležité, když nějaký chlápek jako Carpathia přijde odněkud z neznáma a sesadí prezidenta Rumunska?“

„Nedá se přesně říct, že by přišel odnikud. Jeho obchody byly založeny na Stonagalových financích. A navíc Carpathia vede křižácké tažení za odzbrojení a je velice oblíbený u politiků i mezi lidem.“

„Jenže odzbrojení nejde dohromady se Stonagalem. Není on snad utajený jestřáb?“

Plank přikývl.

„Takže tu máme záhady.“

„Nějaké možná, ale Bucku, co by mohlo být většího než psát o události, po které teď jdeš? Ty nemáš čas někde si hrát s chlápkem, který se stane prezidentem země, která má strategický význam asi jako Burunda Urundi.“

„Ale ono za tím něco bude, Steve. Můj člověk v Londýně mi dal tip. Carpathia je spojen s nejvlivnějšími nepolitickými osobnostmi ve světě. Postupuje rovnou z dolní sněmovny do prezidentského úřadu bez všeobecných voleb –“

„A co ještě?“

„Co bys ještě chtěl? Na které straně vlastně jsi? Dal snad zabít zvoleného prezidenta nebo tak něco?“

„To je zajímavé, že o tom mluvíš, protože jedinou vadou na kráse Carpathiova životopisu jsou nějaké klepy, že před lety jednal se svými obchodními konkurenty bez skrupulí.“

„Jak moc si nebral servírky?“

„Lidi si vymýšlejí dost špinavé historky.“

„Ale Steve, ty mluvíš, jako kdybys byl v partě, která pere špinavý prachy.“

„A poslouchej dál, předchozí prezident sám Carpathiovi ustoupil a trval na tom, aby ho vystřídal.“

„A to mi říkáš, že tady není o čem psát?“

„Bucku, je to jako kdysi ty převraty v Jižní Americe. Každý týden někdo nový. To je toho. No tak je Carpathia závislý na Stonagalovi. Znamená to jediné, že Stonagal bude mít volné opratě ve finančním světě jedné východoevropské země, jež se domnívá, že ta nejlepší věc, co ji kdy potkala, bylo zničení Ruska.“

„Ale Steve, tohle se dá přirovnat k situaci, při které by se nějaký nováček z Kongresu stal prezidentem Spojených států v roce, kdy se nekonají volby. Prezident by rezignoval, stáhnul se do ústraní a všichni by byli štěstím bez sebe.“

„Ne, ne, je v tom velký rozdíl. My tady mluvíme o Rumunsku, Bucku. O zemi na Balkáně s nedostatečným hrubým národním produktem, která nikdy nikoho neobsadila a nikdy nejednala jako něčí strategický partner. O zemi, kde neexistuje nic jiného než vnitřní politika na nízké úrovni.“

„Já v tom pořád čichám něco velkého,“ oponoval mu Buck. „Rosenzweig měl o tom chlápkovi velmi vysoké mínění a on je bystrý pozorovatel. A teď se Carpathia chystá promluvit ke Spojeným národům. Co asi přijde potom?“

„Jenže ty zapomínáš, že měl promluvit v OSN ještě dřív, než se stal rumunským prezidentem.“

„To právě je další záhada. Vždyť byl naprostá nula.“

„Je to nové jméno a tvář v oblasti odzbrojení. Dostane své místo na slunci, svých patnáct minut slávy. Dej na mě, pak už o něm neuslyšíš.“

„Za tím tahem s OSN musí být také Stonagal,“ uvažoval dál Buck. „Však víš, že Diamantový John je osobním přítelem našeho velvyslance.“

„Stonagal je ale osobním přítelem každého vysokého voleného činitele od prezidenta až po starosty většiny měst střední velikosti, Bucku. Ví, jak se taková hra hraje. Připomíná mi starého Joea Kennedyho nebo jednoho z Rockefellerů. Jak to vidíš ty?“

„Já jen, že Carpathia bude promlouvat v OSN na základě Stonagalova vlivu.“

„Dost pravděpodobně. No a co?“

„O něco mu jde.“

„Stonagalovi vždycky o něco jde, udržuje naolejované lyžiny kvůli jednomu ze svých projektů. Tak dobře, podaří se mu prosadit nějakého obchodníka do politických kruhů v Rumunsku, je zcela možné, že se mu podařilo dosadit ho i do prezidentského úřadu. Kdo ví, možná že mu dokonce připravil dveře k audienci u Rosenzweiga, z čehož nakonec nic nevzešlo. A nyní Carpathiu představuje mezinárodní veřejnosti. To se děje kvůli lidem, jako je Stonagal, neustále. Chtěl by ses radši honit za touhle prázdnou bublinou, nebo svázat dohromady ústřední článek, který by se pokusil najít nějaký smysl v nejpozoruhodnější a nejtragičtější události v dějinách světa?“

„Hm, potřeboval bych si to trochu rozmyslet,“ odpověděl Buck a usmál se, když ho Plank dloubl do žeber.

„Člověče, ty můžeš klidně sledovat zaječí stopy,“ poznamenal šéfredaktor.

„Kdysi jsi mé instinkty oceňoval.“

„To pořád dělám, ale právě v tuto chvíli trpíš tak trochu nedostatkem spánku.“

„Takže definitivně – do toho Londýna nejedu? Protože bych to tam musel svému člověku oznámit.“

„Marge se pokoušela toho chlápka, co ti měl přijít naproti na letiště, sehnat. Může ti říct, jak se dovolat a všechno okolo. Ale do osmi ať jsi zpátky. Pozval jsem si všechny vedoucí redaktory, kteří se zajímají o mezinárodní setkání, co se budou tenhle měsíc konat. Ty budeš dávat dohromady ten hlavní článek, takže –“

„Takže bude nejlepší, když mě budou nenávidět všichni najedou na jedné schůzi?“ skočil mu do řeči Buck.

„Budou si připadat důležitě.“

„Ale je to opravdu důležité? Chceš po mně, abych ignoroval Carpathiu, ale máš v úmyslu mi zkomplikovat život, cože to bylo, ekumenickou náboženskou konferencí a jednáním o jednotné světové měně?“

„Ty jsi opravdu málo spal, viď, Bucku? Taky proto jsem stále ještě tvůj šéf. Nedochází ti to? Ano, chci koordinaci a chci taky dobře napsaný článek. Ale rozmysli si to. Tohle ti dává automaticky přístup ke všem vysokým potentátům. Mluvíme o židovských nacionalistických státnících, co se zajímají o jedinou světovou vládu –“

„Dost nepravděpodobné a sotva přesvědčivé.“

„Ortodoxní Židé z celého světa, kteří se radí, jak znovu vybudovat chrám, nebo nějací –“

„Takže mě předběhnou Židi, fajn.“

„Mezinárodní finančníci, kteří připravují půdu pro jednu světovou měnu –“

„Taky nepravděpodobné.“

„Ale to ti dovolí pohlídat si svého oblíbeného makléře s mocí –“

„Stonagala.“

„Správně, a taky hlavy rozličných náboženských skupin, které se snaží mezinárodně spolupracovat.“

„Unudíš mě k smrti, a proč? Tihle lidé rokují o nemožném. Odkdy jsou náboženské skupiny schopné spolu vycházet?“

„Tobě to stále ještě nedochází, Bucku. Budeš mít přístup ke všem těmhle lidem – z náboženské oblasti, k finančníkům, k politikům – zatímco se budeš snažit napsat něco o tom, co se stalo a proč se to stalo. Můžeš se dozvědět o způsobu uvažování těch největších mozků s těmi nejprotichůdnějšími stanovisky.“

Buck pokrčil rameny na znamení, že to vzdává. „V něčem máš pravdu. Ale stejně tvrdím, že naši vedoucí redaktoři mě budou mít pořádně v žaludku.“

„Něco by se mělo poznamenat o soudržnosti.“

„Stejně se budu snažit k tomu Carpathiovi dostat.“

„To nebude až tak těžké. Už teď je v Evropě miláčkem médií. Je to nadšený řečník.“

„A taky ke Stonagalovi.“

„Ty dobře víš, že s tiskem nemluví nikdy, Bucku.“

„Rád se peru s těžkými úkoly.“

„Jdi domů a vyspi se trochu. Nashle v osm.“

Marge Potterová se už chystala, že půjde, když se k ní přitočil Buck. „Ach ano,“ vzpomněla si, položila si zase věci a začala listovat ve svém bloku. „Pokoušela jsem se Dirka Burtona sehnat dokonce několikrát. Jednou se mi podařilo dovolat se na jeho hlasovou poštu a nechala jsem mu tam tvůj vzkaz. Ale nedostala jsem nijak potvrzeno, že by ho dostal. Všechno?“

„Díky.“

Buck si nebyl moc jist tím, jestli se mu podaří si doma v klidu odpočinout, když se mu hlavou všechno honilo jako v jednom kole. Sjel výtahem na ulici a příjemně ho překvapilo, že zástupci různých taxikářských společností si udělali stanoviště před kancelářskými budovami a směrovali lidi do taxíků, které byly schopny dostat se do určitých oblastí přes vnější okruhy. Samozřejmě za patřičnou přirážku k ceně. Jízda taxíkem, o nějž se dělil s třemi dalšími osobami, stála Bucka třicet dolarů a vystoupil z něj asi dva bloky od svého bytu. Za tři hodiny už zase bude muset být zpátky v redakci. Dohodl se tedy s taxikářem, aby se pro něj zastavil na témže místě ve tři čtvrtě na osm. Usuzoval, že by se musel stát zázrak, aby to vyšlo. Při všech dosavadních četných jízdách taxíkem po New Yorku nebyl ještě nikdy donucen se tak domlouvat; a jestli ho paměť neklamala, také nikdy neviděl stejného taxikáře dvakrát.

Rayford přecházel sem a tam po domě a bylo mu zle. Dospěl k bolestnému vědomí, že toto je vůbec nejhorší doba jeho života. Nikdy se nedostal do situace, která by se nynější alespoň vzdáleně podobala. Rodiče měl starší než jeho vrstevníci. Otec i matka zemřeli v rozmezí dvou let a byla to ve skutečnosti úleva. Nebyli zdraví, hlava už jim dobře nesloužila. Rayford je miloval a neznamenali pro něj žádné břemeno, ale co se jeho týkalo, byli mrtvi už dávno předtím vinou záchvatů mrtvice a jiných nemocí. Po jejich smrti pociťoval sice Rayford smutek, ale ten povětšinou pramenil ze sentimentality. Měl na ně krásné vzpomínky, vážil si i laskavých slov a projevů soustrasti, kterých se mu hojně dostalo při jejich pohřbech, ale jeho život šel dál. Uronil-li sem tam slzu, nebylo to kvůli výčitkám nebo že by ho pro ně bolelo srdce. V zásadě prožíval nostalgii a melancholii.

Potom mu již život žádné větší komplikace ani bolest nepřipravil. Od té doby, co se stal pilotem, vše probíhalo tak, jako kdyby se vyhoupl na jakékoli jiné, vysoce postavené a dobře placené místo. Člověk musel být jen inteligentní a ukázněný a dobře profesionálně připravený. Postupoval po pomyslných stupních obvyklou cestou – vojenská záložní služba, malá letadla, poté větší, pak proudová a bojová. Konečně dosáhl samotného vrcholu.

S Irenou se seznámil na vysoké škole ve výcvikovém sboru důstojníků v záloze. Byla v armádě nováčkem, který nikdy neprotestoval. Mnohé z jejích kamarádek se k vojenskému životu obracely zády a dokonce o něm nechtěly ani slyšet. Irenin otec byl ale zabit ve Vietnamu a matka se provdala za dalšího příslušníka armády, takže Irena zažila či alespoň znala od vidění téměř všechny vojenské základny ve Spojených státech.

Vzali se, když už byl Rayford v posledním ročníku na vysoké škole a ona ve druhém. Poté, co se upsal ozbrojeným silám, nechala školy, a od té doby se vše odehrávalo podle plánu. Chloe se jim narodila během prvního roku manželství, ale vinou nějakých komplikací čekali dalších osm let na narození malého Raymieho. Rayford byl nadšen oběma dětmi, ale musel si přiznat, že po chlapci, který by nesl dál jeho jméno, nesmírně toužil.

Bohužel Raymie přišel v životním období, které Rayfordovi připadalo dost ponuré. Bylo mu třicet a připadal si ještě starší, a nijak ho netěšilo, že má vedle sebe těhotnou ženu. Mnoho lidí ho pokládalo, kvůli jeho předčasně, byť přitažlivě zešedlým vlasům, za ještě staršího, a tak musel čelit vtipům o tom, že bude starým otcem. Pro Irenu to bylo obzvlášť těžké těhotenství, a navíc Raymieho přenášela o několik týdnů. Chloe přitom byla velice temperamentní osmileté dítě, a tak se Rayford zdržoval doma co nejméně.

Irena, pokud mohl soudit, procházela v tu dobu jakousi lehkou depresí, neměla s ním velkou trpělivost a neustále měla slzy na krajíčku. V práci zastával Rayford vedoucí pozici, poslouchali ho a obdivovali. Vypracoval se tak, že mu ve stáji Pan-Continental svěřovali ty největší, nejnovější a nejsložitější stroje. Život v práci plynul jako po másle, domů se ale nijak moc netěšil.

Během té doby pil víc než kdy předtím i potom, a jejich manželství procházelo tou nejhorší zatěžkávací zkouškou. Často chodil domů pozdě a byly doby, kdy si i vymýšlel malé lži o svých službách tak, aby mohl odejít o den dřív nebo se o den později vrátit. Irena ho obviňovala ze všech možných afér, a protože neměla pravdu, odporoval jí s velkým zaujetím a, jak se domníval, se spravedlivým rozhořčením.

Pravda byla, že doufal a snažil se věci zaonačit tak, aby se stalo přesně to, z čeho ho obviňovala. Nejvíc jej snad ničil fakt, že ač jeho vzhled a chování byly bez poskvrnky, schopnost dotáhnout nevěru do konce v sobě prostě neměl. Nedokázal si připravit potřebné tahy, nesvedl ty správné řeči, neměl patřičný styl. Jedna letuška ho tehdy nazvala fešákem, ale on si připadal jako nekňuba, jako nějaký nepraktický intelektuál. Jistě, byl by si mohl za peníze dovolit každou ženskou, ale to bylo pod jeho úroveň. Zatímco si pohrával s myšlenkou a nadějemi na staromódní milostnou aféru, nemohl se přimět k tomu, aby se snížil k něčemu tak nevkusnému, jako zaplatit si erotickou službu.

Kdyby se tehdy Irena dozvěděla, jak usilovně se snažil jí být nevěrný, byla by ho opustila. Nakonec se zapletl do té povedené vánoční oslavy, než se Raymie narodil, ale byl tak opilý, že si téměř nic nepamatoval.

Pocit viny a to, že si téměř zničil pověst, ho poněkud napravil a donutil, aby se začal krotit v pití. A když byl svědkem toho, jak se Raymie narodil, vystřízlivěl ještě víc. Bylo na čase dospět a zastávat roli manžela a otce se stejnou zodpovědností jako profesi pilota.

Ale teď, když se Rayford všemi těmi vzpomínkami ve své rozbolavělé hlavě probíral, pociťoval tu nejhlubší lítost a výčitky, jaké muž kdy může zažít. Měl pocit naprostého nezdaru. Vůbec si Irenu nezasloužil. Už si uvědomoval to, co by si do té doby ani v nejmenším nepřipustil, že nemohla rozhodně být tak naivní nebo hloupá, jak si přál a představoval. Musela vědět, jak prázdný, povrchní a dokonce laciný byl. Přesto s ním zůstala, milovala ho, bojovala za to, aby se jejich manželství nerozpadlo.

Poté, co přešla do jiného sboru a zvážněla ve vztahu k víře, se nedalo popřít, že se z ní stala jiná osoba. Zpočátku mu dělala kázání, to ano. Prostupovalo ji vzrušení a chtěla, aby i on objevil to, k čemu dospěla. On ale vzal nohy na ramena. Nakonec se buď vzdala, či přijala trpně skutečnost, že její naléhání ani prosby nezpůsobí změnu jeho postoje. Teď, když viděl její seznam, pochopil, že se nikdy nevzdala. Jen přešla k tomu, že se za něj modlila.

Nebylo divu, že se Rayford nikdy nedostal až tak daleko, aby své manželství definitivně zneuctil poměrem s Hattií Durhamovou. Hattie! Jak stydno mu bylo kvůli těm hloupým snahám získat ji. Pokud věděl, to děvče v tom bylo nevinně. Nikdy neřekla nic nepěkného o jeho ženě, ani o tom, že je ženatý. Nikdy nenaznačila nic nepatřičného, alespoň ne vzhledem ke svému věku. Mladí lidé svým založením snáz vzplanou a bez zábran flirtují a ona nepředstírala, že by vyznávala nějaký morální nebo náboženský kodex. To, že Rayford ještě před nedávnem nedokázal vypudit z hlavy představy, které slibovaly poměr s Hattií, zatímco ona si toho byla nejspíš sotva vědoma, způsobilo, že si nyní připadal ještě hloupěji.

Odkud vyvěral ten pocit viny? Už mnohokrát se s Hattií střetl pohledem, nejednou spolu trávili celé hodiny při večeři v nejrůznějších městech. Nikdy ho však nepozvala k sobě do pokoje, nikdy se ho nepokusila políbit nebo se s ním alespoň držet za ruku. Možná, že by reagovala, kdyby byl nějaký dobyvatel, ale třeba ani pak ne. Právě tak snadno se přece mohla urazit, cítit se zraněná a zklamaná.

Rayford zavrtěl hlavou. Nejenže se provinil tím, že v sobě pěstoval chtíč po ženě, na kterou neměl žádné právo, ale byl navíc ještě takové nemehlo, že ani nevěděl, jak po ní vyjet.

A navíc teď musel čelit těm nejčernějším myšlenkám, jaké se mu kdy v duši usídlily. Znervózňovala ho situace s Chloe. Toužebně si přál, aby se už vrátila k němu do bezpečí, protože doufal, že když s ním bude doma někdo pocházející z jeho vlastní krve, zmírní se tím poněkud jeho žal a bolest. Uvědomoval si, že by už nejspíš měl zase dostat hlad, ale na nic neměl chuť. Dokonce i ty voňavé a chutné sladkosti, o kterých se zprvu domníval, že si je bude muset přísně rozdělit, aby je okamžitě nesnědl, se staly jen bolestnou připomínkou Ireny. Snad až zítra.

Zapnul televizi, ne proto, že by měl zájem sledovat ještě víc utrpení, ale s nadějí, že se objeví nějaké zprávy o obnovování pořádku, uvolňování provozu a o možnosti navázání spojení s ostatními lidmi. Po minutě či dvou stále stejných a teď již okoukaných záběrů ji opět vypnul. Zavrhl i myšlenku, že by zavolal na letiště O’Hare, aby se informoval o možnosti zajet si tam vyzvednout své auto. Nechtěl totiž ani na minutu blokovat linku pro případ, že by se snad Chloe snažila dovolat domů. Už uběhly celé hodiny od chvíle, kdy se dozvěděl, že opustila Palo Alto. Jak dlouho to mohlo trvat, než se dostane těmi nemožnými spoji až k jezeru Ozark, na linku letící ze Springfieldu v Missouri do oblasti Chicaga? Vzpomněl si, že kdysi se v leteckém průmyslu tradoval o hláskování letiště Ozark jakýsi vtip, jenomže zrovna teď si nemohl vybavit, co v něm vlastně bylo komického.

Zazvonil telefon a Rayford vyskočil, jako když vystřelí. Chloe to však nebyla. „Promiň, Rayforde,“ ozval se Hattiin hlas. „Slíbila jsem, že ještě zavolám, ale usnula jsem po tom hovoru, a od té chvíle jsem se neprobrala.“

„Vůbec nic se neděje, Hattie. Vlastně potřebuju –“

„Chci říct, nechtěla jsem tě stejně obtěžovat, když je teď taková doba.“

„Ne, to je v pořádku, já jen –“

„Už jsi mluvil s Chloe?“

„Právě čekám, že teď zavolá, takže budu muset opravdu hned končit!“

Rayford to vyslovil daleko úsečněji, než měl v úmyslu, a Hattie na chvilku zmlkla. „Tak dobře, fajn. Promiň.“

„Já ti zavolám, ano, Hattie?“

„Tak jo.“

Tón hlasu prozrazoval, že se jí to dotklo. Mrzelo ho to, ale nepociťoval žádnou lítost, že se jí alespoň pro tuto chvíli zbavil. Věděl, že se jen snažila pomáhat a být milá, ale doopravdy jej ani neposlouchala. Byla sama a bála se stejně tak jako on, a teď už se určitě dozvěděla o své rodině. Ale ne! Vždyť on se jí na ně ani nezeptal! Bude ho za to nenávidět, a proč by nakonec neměla? Jak já dokážu být sobecký! pomyslel si.

Přestože hořel nedočkavostí, aby se už Chloe ozvala, musel riskovat těch několik minut a zavolat Hattii zpátky. Její telefon byl však obsazený.

Buck se pokusil dovolat Dirku Burtonovi do Londýna hned, jak se dostal domů. Kvůli časovému rozdílu v New Yorku a za mořem nehodlal čekat ani minutu. Dostal odpověď, jež ho zmátla. Dirkův osobní záznamník se hlásil obvyklým vzkazem pro volajícího, ale v okamžiku, kdy zazněl signál, aby mohl zanechat zprávu, naznačoval delší tón, že páska je plná. To bylo divné. Dirk to buď celé zaspal, nebo –

Buck vůbec neuvažoval o tom, že by Dirk mohl zmizet. Kromě toho, že tady nechal Bucka s milionem nezodpovězených otázek o Stonagalovi, Carpathiovi, Todd-Cothranovi a celé té záležitosti, patřil také k jeho nejlepším přátelům na Princetonské univerzitě. Ach prosím, ať je to jen souhra náhod, toužebně si v duchu přál. Jen ať je někde na cestách.

Jakmile Buck zavěsil, telefon zazvonil. Byla to Hattie, poslední člověk, kterého by čekal. Plakala. „Hrozně se omlouvám, že tě obtěžuju, Bucku, přestože jsem se zapřisáhla, že ti domů nikdy volat nebudu –“

„Nic se neděje, Hattie. O co jde?“

„No, ono je to opravdu hrozně hloupé, ale zrovna jsem něco zažila a nemám nikoho, s kým bych si o tom mohla promluvit. Nemohla jsem se dovolat ani mámě, ani sestrám, a prostě, zkrátka jsem si myslela, že bys to mohl chápat.“

„Tak to zkus.“

Pověděla Buckovi o svém telefonickém hovoru s Rayfordem a připomněla mu, kdo je kapitán Steele, o tom, jak přišel o ženu a o syna, i o tom, že mu volala hned, jak se dozvěděla zprávy od Bucka. „No a on se mě zbavil jako obtížného hmyzu protože čeká na telefon od své dcery.“

„To já chápu,“ pokoušel se ji uklidnit Buck a zdvihl oči v sloup. Jak jen se dostal do tohohle klubu opuštěných srdcí? Copak nemá žádnou kamarádku, u které by si ulevila?

„To já taky,“ připustila. „To je právě ono. A taky vím, že je hrozně smutný, protože to je podobné, jako kdyby mu žena a syn zemřeli. Když on ale věděl, že jsem byla jak na jehlách kvůli rodině, a při tom se na ně ani jedinkrát nezeptal.“

„Dobrá, jsem přesvědčený, že za to všechno může to napětí, v jakém teď žijeme, a ten zármutek, jak jsi sama připustila, a –“

„Ale to já vím. Jen jsem o tom chtěla s někým mluvit a vzpomněla jsem si na tebe.“

„No jasně, kdykoli zavolej,“ lhal Buck. Ach bože, pomyslel si, až si dám tisknout další várku vizitek, můj telefon domů z nich musí rozhodně zmizet. „Poslechni, musím to teď skončit. Mám ještě dnes večer nějakou schůzi a –“

„Na každý pád děkuju, že jsi mě vyslechl.“

„Já to chápu,“ ujistil ji, i když silně pochyboval, že by se mu to vůbec kdy mohlo podařit. Snad Hattie projevovala víc intelektuální hloubky, když nebyla vystavena stresu. Alespoň v to doufal.

Rayford byl rád, že Hattie měla obsazeno, protože ji bude moci říct, že se jí ihned snažil zavolat zpátky, a přitom nebude muset znovu blokovat linku. O minutu později telefon zazvonil znovu.

„Rayforde, to jsem zase já. Promiň, nebudu tě dlouho zdržovat. Jen jsem si myslela, že ses mi možná pokoušel dovolat, ale já jsem v tu chvíli s někým mluvila, takže –“

„Po pravdě řečeno, Hattie, jsem ti opravdu volal. Co jsi zjistila o své rodině?“

„Mají se dobře.“ Rozplakala se.

„Tak díky bohu,“ poznamenal.

Rayford uvažoval, co to do něj vjelo. Prohlásil, že je kvůli ní rád, ale že nakonec došel k závěru, že ti, kteří nezmizeli, přišli o největší událost v dějinách vesmíru. Co ale jiného měl říct? Snad: To je mi ale nesmírně líto, že i tvoje rodina tu byla ponechána svému osudu?

Nakonec zavěsil a zůstal sedět u telefonu. Nemohl se zbavit pomyšlení, že tentokrát určitě zmeškal hovor s Chloe. Dovádělo ho to k šílenství. V břiše mu kručelo a věděl, že by měl něco sníst, ale rozhodl se, že to vydrží, jak nejdéle to půjde. Doufal, že se nají s Chloe, až dorazí. Jak ji znal, nevzala celou tu dobu nic do úst.

(9)

Buckův podvědomý systém buzení jej toho večera zradil. Přesto se ve tři čtvrtě na devět večer již znovu objevil v kanceláři Steva Planka, nepříliš upravený a s provinilým výrazem ve tváři. A samozřejmě, že měl předtím pravdu. Ze strany vedoucích redaktorů, starých ostřílených veteránů, cítil zášť. Juana Ortize, vedoucího rubriky mezinárodní politiky, popouzelo, že by Buck měl vůbec co dělat s konferencí na nejvyšší úrovni, o které se Juan sám za dva týdny chystal psát.

„Židovští nacionalisti budou projednávat záležitost, o kterou se zajímám celá léta. Kdo by byl věřil, že budou kdy uvažovat o myšlence jediné celosvětové vlády? Už to, že o takové možnosti vůbec připustí diskusi, je vlastně pamětihodné. Setkávají se tady spíš než v Jeruzalémě nebo v Tel Avivu, poněvadž jejich myšlenka je tak revoluční. Většina izraelských nacionalistů se domnívá, že Svatá země zašla příliš daleko ve své štědrosti. Tohle je zkrátka epochální.“

„Takže jaký máš problém?“ chtěl vědět Plank. „Zkrátka ten tvůj komentář nechám doplnit ještě článkem toho nejlepšího machra, jakého máme.“

„Ale na tohle téma jsem tady největší machr já,“ trval na svém Ortiz.

„Snažím se jen, aby tyhle konference měly alespoň nějaký styčný bod,“ prohlásil Plank.

Jimmy Borland, vedoucí redaktor náboženské rubriky, se zapojil do debaty. „Chápu Juanovy námitky, ale mám pokrýt dvě konference najednou ve stejnou dobu. Takže já tu pomoc vítám.“

„No, alespoň jsme se pohnuli z místa,“ ocenil to Plank.

„Ale budu upřímný, Bucku,“ dodal Borland. „Chci mít co mluvit do poslední verze.“

„Samozřejmě,“ uklidňoval ho Plank.

„Ne tak rychle,“ zasáhl do toho Buck. „Nechci, aby se tu se mnou zacházelo jako s nějakým najatým reportérem. Budu mít k těm konferencím svůj vlastní přístup a vůbec se tu nepokouším lovit ve vašich výsostných vodách. Nechtěl bych popisovat jednotlivé konference. Chci do toho vnést nějakou koordinaci, najít význam, společné jmenovatele. Jimmy, tvoje dvě skupiny – zbožní židé, kteří chtějí obnovit chrám, a ti, co mají blízko k ekumeně a usilují o nějaký druh jednotného světového náboženství – budou stát proti sobě? Budou ti zbožní židé –“

„Chceš říct ortodoxní.“

„Dobrá, budou ortodoxní židé na té ekumenické konferenci? Protože se nezdá, že by to hrálo dohromady s obnovou toho chrámu.“

„No, aspoň, že myslíš jako reportér z náboženské rubriky,“ poznamenal Jimmy. „To mě uklidňuje.“

„Ale co si ty o tom myslíš?“

„Já vlastně nevím. Taky proto je to celé tak zajímavé. To, že se setkávají v tutéž dobu ve stejném městě, je příliš krásné na to, aby to mohla být pravda.“

Vedoucí redaktorka financí Barbara Donahuová celou diskusi uzavřela. „Já už jsem s tebou o těchto tendencích jednala několikrát, Steve,“ připomněla mu. „A oceňuju tvůj způsob, jak necháš každého, aby se o věcech vyjadřoval bez zábran. Jenže my všichni víme, že ses už rozhodl, že to bude dělat Buck, tak si tedy pojďme lízat rány a už to nechme být. Jestli budeme muset ve všech rubrikách přispět svou troškou do mlýna při popisu událostí a mít co přidat do závěrečného shrnutí, což jak předpokládám půjde do hlavní studny, tak se už pojďme do toho obout.“

Dokonce i Ortiz přikývl na souhlas, ačkoli se Buckovi zdálo, že ještě trochu zdráhavě.

„Buck hraje zadáka,“ připomněl jim Plank, „takže s ním udržujte spojení. On se bude hlásit mně. Chceš se k tomu ještě vyjádřit, Bucku?“

„Jen že mockrát děkuju,“ prohlásil žalostně, čímž přiměl všechny, aby se uchechtli. „Barbaro, ti tví monetaristi se sejdou přímo na půdě OSN, jak to už jednou udělali, když se dohodli na tom systému tří měn?“

Přikývla. „Totéž místo a téměř titíž lidé.“

„Jak moc se do toho zamíchal Jonathan Stonagal?“

„Myslíš, že až nemístně?“ otázala se.

„No, všichni přece vědí, jak obezřetný je. Ale je za tím Stonagalův vliv?“

„Mají snad kapři křídla?“

Buck se usmál a chvatně si něco poznamenal. „Budu to považovat za ano. Rád bych se potloukal na tomhle setkání a možná se i pokusím dostat k Diamantovému Johnovi.“

„Tak to tedy hodně štěstí. Protože on pravděpodobně nevystrčí ani nos.“

„Ale ve městě bude, co říkáš, Barbaro? Nebyl náhodou v hotelu Plaza po celou dobu toho minulého jednání?“

„Ty se vyznáš, viď?“ vyhnula se odpovědi.

„Já jen, že si zval každý den na kobereček do svého apartmá jednoho hlavouna pěkně po druhém.“

Juan Ortiz zvedl ruku. „Jsem s tím srozuměn a nemám proti tobě osobně vůbec nic, Bucku. Jenom nevěřím, že existuje nějaký způsob, jak tohle všechno dění koordinovat, aniž bys nevynalézal nějakou vzájemnou provázanost. Tedy, jestli chceš zahájit nejzajímavější článek tím, že oznámíš, že se konaly ve městě čtyři důležité mezinárodní konference téměř ve stejnou dobu, proč ne. Ale najít u nich styčný bod by bylo lhaní do vlastní kapsy.“

„Když zjistím, že spolu vnitřně spjaty nejsou, nebude žádný zastřešovací článek,“ opáčil Buck. „Je to poctivá hra, nebo ne?“

Rayford Steele byl téměř bez sebe starostí, která se snoubila se smutkem. Kde je Chloe? Byl doma celý den, přecházel sem a tam, prožíval svůj smutek a přemýšlel. Cítil se vyčerpaný a trpěl pocity klaustrofóbie. Telefonoval do Pan-Continentalu a bylo mu řečeno, že by si auto mohl vyzvednout v době, až se vrátí ze svého letu o víkendu. Zprávy v televizi ukazovaly neuvěřitelný pokrok při uvolňování silnic a obnově hromadné dopravy. Ale krajina bude vypadat bezútěšně ještě celé měsíce. Jeřáby a vyprošťovací vozidla už zaplnily všechna vrakoviště, takže pokroucené vraky zůstávaly na nebezpečně vyhlížejících hromadách po stranách silnic a dálnic.

Konečně se Rayford odhodlal k tomu, aby zavolal do kanceláře kostelního sboru, kam chodívala Irena. Bylo však po úředních hodinách a on byl vděčný, že nemusí s nikým mluvit. Jak doufal, měli na záznamníku nahrán nový vzkaz, který nyní pronášel mužský hlas, v němž zaznívalo ohromení.

„Dovolali jste se do církevního sboru Nové naděje. Máme v úmyslu pořádat každotýdenní studium bible, ale prozatím se budeme scházet pouze jednou, a to každou neděli v deset dopoledne. Zatímco všichni duchovní kromě mě jsou pryč, spolu se všemi zaměstnanci našeho kostela a většinou našich farníků, těch několik málo z nás, kteří jsme tu byli zanecháni, udržuje v pořádku budovy a rozšiřuje videonahrávku, kterou náš nejvyšší pastor před časem připravil pro dobu, jako je tato. Můžete se kdykoli zastavit v kanceláři kostela a vyzvednout si zdarma jednu kopii. Jinak se těšíme, že vás v neděli dopoledne uvidíme.“

Ale samozřejmě, napadalo Rayforda, ten starý pastor často mluvil o nanebevzetí církve. To také Irenu tak okouzlilo. Jaká tvořivá myšlenka, nahrát pásku pro ty, kteří tu byli ponecháni na pospas! On a Chloe si budou muset jednu obstarat hned zítra. Doufal jen, že i ona se bude zajímat o nalezení pravdy, stejně jako on.

Rayford se zadíval z okna před dům do tmy právě včas, aby zahlédl Chloe s velkým kufrem stojícím vedle ní na zemi, jak platí taxikáři. Vyběhl z domu bez bot, jen tak v ponožkách, a vzal ji do náruče. „Táto!“ vykřikla s pláčem. „Jak se všichni mají?“

Zavrtěl hlavou.

„To nechci slyšet,“ vrtěla hlavou, odtáhla se od něj a zadívala se na dům, jakoby očekávala, že se matka a bratr objeví ve dveřích.

„Zůstali jsme už jen ty a já, Chloe,“ sdělil jí prostě Rayford. Stáli tam spolu ve tmě a plakali.

Buckovi Williamsovi se podařilo vystopovat Dirka Burtona až v pátek, když dostal k telefonu ředitele Dirkova úseku londýnské burzy. „Musíte mi přesně sdělit, kdo jste a jaký je váš vztah k panu Burtonovi, než vás budu smět informovat o jeho situaci,“ upozornil ho Nigel Leonard. „Jsem povinen vám rovněž sdělit, že tento rozhovor bude nahráván na pásku, a to právě od tohoto okamžiku.“

„Prosím?“

„Nahrávám náš rozhovor, pane. Znamená-li to pro vás nějaký problém, můžete spojení přerušit.“

„Já nechápu, o čem to mluvíte.“

„Tady není nic, čemu by se nedalo rozumět. Rozumíte výrazu nahrávat na pásku, ne?“

„Samozřejmě, i já si teď zapínám svůj magnetofon, jestli vám to nevadí.“

„No, to mi rozhodně vadí, pane Williamsi. Proč, pro všechno na světě, byste si to měl nahrávat vy?“

„A proč vy?“

„To my jsme se dostali do nanejvýš zapeklité situace a musíme ověřovat všechny stopy.“

„Do jaké situace? Byl snad Dirk mezi těmi, co zmizeli?“

„Obávám se, že nic tak přehledného to nebylo.“

„Povídejte mi o tom.“

„Nejprve vaše důvody, proč se ptáte.“

„Jsem jeho starý přítel. Studovali jsme spolu na univerzitě.“

„Kde?“

„Na Princetonu.“

„Správně. A kdy?“

Buck mu to sdělil.

„Velmi dobře. Kdy jste s ním mluvil naposledy?“

„To už si nevzpomínám. Byli jsme ve spojení přes hlasovou poštu.“

„Vaše povolání?“

Buck zaváhal. „Kmenový dopisovatel týdeníku Global Weekly, New York.“

„Bude váš zájem mít žurnalistický charakter?“

„To bych předem nevylučoval,“ přiznal Buck a snažil se ze všech sil, aby nedal znát, jaká jím cloumá zlost, „nedokážu si však představit, že můj přítel, přestože je pro mne velice důležitý, by mohl být jakkoli zajímavý pro mé čtenáře.“

„Pane Williamsi,“ začal Nigel opatrně, „dovolte, abych kategoricky prohlásil, a to zjevně na obou našich nahrávkách, že to, co se vám chystám sdělit, je míněno přísně mimo záznam. Rozuměl jste mi?“

„Já –“

„Jsem si totiž vědom, že jak ve vaší zemi, tak i v Britském společenství národů platí, že cokoli je řečeno po tomto upozornění, je zároveň chráněno.“

„Souhlas,“ přisvědčil Buck.

„Prosím?“

„Slyšel jste mě. Souhlasím s tím. Mluvíme mimo záznam. Tak a teď, kde je Dirk?“

„Tělo pana Burtona bylo nalezeno v jeho bytě dnes ráno. Zemřel na střelnou ránu do hlavy. Protože jste byl jeho přítel, musím vám s lítostí oznámit, že se jednalo o sebevraždu.“

Buck skoro oněměl. „Kdo to určil?“ bylo jediné, na co se zmohl.

„Patřičné úřady.“

„A to?“

„Scotland Yard a pracovníci bezpečnostního oddělení zde na burze.“

Scotland Yard? prolétlo Buckovi hlavou. Tak to si ověříme. „Proč je do toho zapletena burza?“

„Ochraňujeme své informace i své zaměstnance, pane.“

„Sebevražda je vyloučena, jak jistě víte,“ prohlásil Buck.

„Jak to mám vědět?“

„Pokud jste jeho šéf, tak to víte.“

„Od chvíle, kdy došlo k tomu zmizení lidí, došlo k bezpočtu sebevražd, pane.“

Buck zavrtěl hlavou, jako kdyby ho Nigel mohl v tu chvíli zpoza Atlantského oceánu spatřit. „Dirk se nezabil a vy to víte.“

„Pane, dokážu s vaším rozpoložením soucítit, ale nevím o nic víc, než byste věděl vy, co se odehrávalo v mysli pana Burtona. Stál jsem na jeho straně, ale rozhodně se necítím být v postavení, abych mohl zpochybňovat závěry vyšetřujícího lékaře.“

Buck praštil sluchátkem do vidlice, odešel do kanceláře Steva Planka a sdělil mu, co právě slyšel.

„To je hrozné,“ zareagoval na to Steve.

„Mám ve Scotland Yardu spojku, která Dirka zná, ale neodvažuju se s ním o tom mluvit po telefonu. Můžu požádat Marge, aby mi zajistila místo v příštím letadle do Londýna? Na všechna ta setkání na nejvyšší úrovni se vrátím včas, ale já tam letět musím.“

„Jestli se tam nějakým letadlem vůbec dostaneš. Nevím ani, jestli už je Kennedyho letiště opět otevřené.“

„A co z La Guardia?“

„Zeptej se Marge. Víš, že Carpathia tu bude už zítra?“

„Sám jsi prohlásil, že je to jen malá ryba. A možná tu bude ještě i potom, až se vrátím.“

Rayfordu Steelovi se nepodařilo přemluvit svou utrápenou dceru, aby se z domu odstěhovali jinam. Chloe strávila dlouhé hodiny v bratrově pokojíku a pak v ložnici rodičů, kde posbírala všechny jejich osobní věci a přidala je k těm, co již byly v krabici s památkami, které předtím shromáždil otec. Rayford se kvůli ní cítil hrozně. Před jejím příjezdem tajně doufal, že mu poskytne útěchu, a věděl, že nakonec se to také stane. Prozatím však potřebovala čas, aby se vyrovnala se svou vlastní ztrátou. Konečně se dostatečně vyplakala a byla schopna povídat si. Nakonec vzpomínala tak dlouho, že Rayford si nebyl jistý, jestli to jeho srdce dokáže dál snášet. Konečně změnila směr hovoru na samotné zmizení.

„Tati, v Kalifornii mají skutečně sklony uvěřit té báchorce o invazi z vesmíru.“

„To si snad děláš legraci.“

„Nedělám. Možná to souvisí s tím, žes byl vždycky tak praktický a nedůvěřivý ke všem těm slátaninám v bulvárním tisku, ale nějak se s tím nemůžu ztotožnit. Chci říct, že to musí být něco nadpřirozeného, něco z jiného světa, ale –“

„Ale co?“

„No, zkrátka se mi zdá, že jestli nějaké nepřátelské síly dokážou tohle provést, dokázaly by se s námi taky nějak domluvit. Nemyslíš, že by to pak chtěly dostat tady do svých rukou? Případně by vymáhaly nějaké výkupné nebo by nás nutily, abychom pro ně něco udělali.“

„Kdo? Třeba Marťané?“

„Tati! Já přece neříkám, že tomu věřím. Vždyť ti vysvětluju, že ne. Ale copak mé zdůvodnění nedává smysl?“

„Mě přesvědčovat nemusíš. Připouštím, že ještě před týdnem bych ani ve snu nepřipustil, že je něco takového možné. Ale moje logické uvažování už vyčerpalo všechny možnosti.“

Rayford doufal, že se ho Chloe sama zeptá na jeho teorii. Nechtělo se mu jen tak bez přípravy začít se svou náboženskou verzí. Vždycky se stavěla silně proti a do kostela přestala definitivně chodit už na střední škole, kdy se jak Irena, tak on vzdali a přestali s ní kvůli tomu vést neustálé spory. Byla hodné dítě, nikdy se do žádných potíží nedostala. Postupovala s tak dobrými známkami, že dostala částečné stipendium pro studium na vysoké škole, a i když občas zůstala někde až pozdě do noci a ve škole si prošla obdobím, kdy bláznila po spolužácích, nikdy za ni nemuseli skládat kauci a nikdy nezjistili ani náznak toho, že by brala drogy. Rozhodně to nepovažoval za samozřejmost.

Rayford s Irenou věděli, že Chloe přišla domů opilá z několika večírků tak, že zbytek noci prozvracela. Když se to stalo poprvé, rozhodli se, že to budou ignorovat, že budou předstírat, jako by se to nestalo. Věřili, že má dost zdravého rozumu, aby si příště dala větší pozor. Potom se to však opakovalo, až si s ní Rayford musel o tom promluvit.

„Já vím, já vím, jasně, tati? Nemusíš se kvůli tomu do mě navážet.“

„Já se do tebe nenavážím. Chci jen vědět naprosto jistě, že dobře víš, že nemáš řídit, když jsi toho moc vypila.“

„Samozřejmě že to vím.“

„A taky, jestli si uvědomuješ, jak hloupé a nebezpečné to je, když se pije přes míru.“

„Myslela jsem, že jsi říkal něco o tom navážení.“

„Stačí, když mi řekneš, že to víš.“

„Myslím, že jsem to už jednou řekla.“

Zavrtěl jen hlavou a nereagoval na to.

„Táto, zlom nade mnou hůl. Do toho, dej mi co proto. Ukaž, jakou máš péči.“

„Nedělej si ze mě legraci,“ odpověděl jí na to tehdy. „Až budeš mít jednou vlastní dítě, taky nebudeš vědět, co si počít, ani co říkat. Když miluješ někoho celým srdcem, pak ti jde o jediné, o dobro toho člověka –“

Tenkrát Rayford tu větu nedokázal dokončit. Poprvé v dospělém věku se mu hrdlo stáhlo slzami. Při hádkách s Irenou se to nestalo ani jednou jedinkrát. U ní byl vždycky příliš v defenzívě, vždy mu šlo hlavně o to, aby uhájil svou, a nemyslel na to, jak moc o ni stojí. Ale u Chloe se skutečně snažil, aby ji to, co říká, ochránilo před ní samou. Chtěl, aby věděla, jak moc ji miluje, ale cokoli řekl, bylo špatně. Znělo to, jako kdyby ji trestal, poučoval, káral a nadbíhal jí. Proto tehdy nedokázal pokračovat.

Vůbec ho nenapadlo, že by ten nechtěný projev citu dceru zasáhl. Celé měsíce, které té rozmluvě předcházely, se od něj vzdalovala, vlastně od něj i od Ireny. Byla mrzutá, chladná, nezávislá, sarkastická a vyzývavá. Uvědomoval si, že je to součást jejího dospívání a nalézání vlastní osobnosti, ale tu dobu si pamatoval jako bolestnou a děsivou.

Jak se tehdy kousl do rtu a hluboce se nadechl, doufal přitom, že se dokáže uklidnit a nepřivést ji do rozpaků, Chloe se k němu přitočila a vzala ho kolem krku právě tak, jako když byla ještě malá holčička. „Ale tati, neplač,“ utěšovala ho tenkrát. „Já vím, že mě miluješ a máš o mě strach. Ale neboj se o mě. Dostala jsem lekci a už nebudu tak pitomá, slibuju.“

Pak se rozplakal a ona taky. Navázali spolu tak těsné spojení, jako do té doby nikdy. Nevzpomínal si, že by ji pak kdy ještě musel nějak usměrňovat. Do kostela se sice nevrátila, ale on sám v tu dobu začal bohoslužby zanedbávat. Stali se z nich kamarádi a Chloe vyrůstala do přesné kopie jeho samého. Irena si ho dobírala tvrzením, že si každé z jejich dětí vybralo svého oblíbeného rodiče.

Teď, kdy je od zmizení Ireny a Raymieho dělily jen dny, Rayford doufal, že se jejich vztah rozvine tak, aby spolu dokázali mluvit. Mohlo snad být něco důležitějšího než to, co se přihodilo? Věděl teď, co si její blázniví přátelé na vysoké škole a také běžní Kaliforňané myslí. Bylo to snad něco nového? Vždycky zastával zjednodušený názor, že lidé na západním pobřeží přistupují k bulvárním plátkům se stejnou důvěrou, jakou lidé ze Středozápadu projevovali listům Chicago Tribune nebo dokonce New York Times.

Později toho dne, byl to pátek, se Rayford a Chloe bez velkého nadšení dohodli, že by se měli najíst. Pracovali na tom společně v kuchyni, kde připravovali zdravou kombinaci ovoce a zeleniny. Na tom, jak spolu mlčky pracovali, bylo něco uklidňujícího a hojivého. Na druhou stranu Rayfordovi domácí práce bolestně připomínaly Irenu. Zasedli k jídlu a automaticky se posadili na svá obvyklá místa na protilehlých koncích stolu – což způsobilo, že zbývající prázdné židle ještě víc vynikly.

Rayfordovi neušlo, že se dceřina tvář opět zachmuřila, a věděl, že jí hlavou táhnou stejné myšlenky jako jemu. Neuběhlo ještě tolik let od dob, kdy se setkávali jako rodina u stolu po tři až čtyři dny v týdnu. Irena vždy seděla po jeho levici, Raymie po pravici a Chloe naproti němu. Prázdnota a ticho jim nyní rvaly nervy.

Rayford byl vyhládlý a snědl obrovské množství salátu. Chloe přestala jíst bezprostředně potom, co vůbec začala. S hlavou skloněnou tiše plakala a slzy jí padaly do klína. Vzal ji za ruku a ona vstala, přišla si mu sednout na klín, schovala si obličej na jeho rameno a vzlykala. Srdce mu krvácelo a otcovsky ji houpal, dokud se neuklidnila. „Kde jsou?“ položila tu otázku s posledním vzlykem.

„Chceš vědět, kde si já myslím, že jsou?“ zeptal se jí. „Chceš to doopravdy vědět?“

„Samozřejmě!“

„Já pevně věřím, že jsou v nebi.“

„Ale tati! Ve škole bylo pár nábožných cvoků, kteří tohle tvrdili, ale když o tom všem tolik vědí, jak to, že taky nejsou pryč?“

„Snad si uvědomili, že neměli pravdu a propásli svou příležitost.“

„A ty si myslíš, že přesně to se stalo i nám?“ zeptala se Chloe a vrátila se na svou židli.

„Bohužel ano. Copak ti maminka neříkala, že věří, že se Ježíš může jednoho dne vrátit a odvést si své lidi rovnou do nebe, ještě než zemřou?“

„To ano, ale ona se vždycky projevovala daleko zbožněji než my ostatní. Myslela jsem si, že se tím jen nechává trochu víc unést.“

„Dobrá volba slov.“

„Co?“

„Že byla unesena, Chloe. Raymie taky.“

„Ale tomu snad doopravdy nevěříš, že ne?“

„Věřím.“

„Je to skoro stejně tak bláznivé jako ta teorie o invazi Marťanů.“

Rayford měl pocit, že se musí bránit. „Tak tedy, jakou máš ty teorii?“

Chloe začala sklízet ze stolu a promluvila, když byla k němu otočena zády. „Jsem dost čestná na to, abych přiznala, že nevím.“

„Tím chceš říct, že já dost čestný nejsem?“

Chloe k němu otočila obličej, na kterém měla výraz politování.

„Copak to nechápeš, tati? Přitahuje tě pro tebe nejméně bolestivá možnost. Kdybychom o tom mohli hlasovat, má první volba by taky byla, že moje máma a bráška jsou u Pánaboha v nebi, vozí se na obláčcích a brnkají krásné melodie na harfy.“

„Takže jinými slovy sám sebe klamu, to chceš říct?“

„Tati, já ti to nevyčítám. Ale musíš sám uznat, že je to pěkně přitažené za vlasy.“

Teď se Rayford rozzlobil. „Co je za vlasy přitaženější než to, že lidi zmizí přímo ze svého oblečení? Kdo jiný to mohl udělat? Před lety bychom to sváděli na Sověty, tvrdili bychom, že vyvinuli nějakou supertechnologii, nějaký paprsek smrti, který působí pouze na lidské tělo z masa a kostí. Ale teď už od nich žádná hrozba neexistuje a i Rusové ztratili plno lidí. A jak to cosi způsobilo… ať už je to cokoli, jak si dokázalo vybrat, koho vzít a koho tu nechat?“

„Takže podle tebe je jediným logickým vysvětlením, že Bůh si k sobě povolal své věřící a nás ostatní tu nechal, je to tak?“

„Ano, přesně to tvrdím.“

„Ale já to nechci ani slyšet.“

„Chloe, naše rodina je přímo ukázkovým příkladem toho, co se stalo. Jestli to, co říkám, je postaveno na tomhle logickém základu, pak dva lidé, kteří přicházejí v úvahu, jsou pryč, a zbylí dva ne.“

„Tak ty si myslíš, že já jsem o tolik větší hříšník?“

„Chloe, poslouchej. Ať jsi jakákoli, já jsem jako ty. Já tě přece nesoudím. Jestli v tom mám pravdu, něco nám až do teďka unikalo. Vždycky jsem o sobě tvrdil, že jsem křesťan, většinou proto, že jsem tak byl vychován, a že nejsem žid.“

„A teď chceš snad říct, že už křesťan nejsi?“

„Chloe, já si myslím, že kdo křesťanem byl, tak je pryč.“

„Takže v tom případě ani já nejsem křesťanka?“

„Jsi má dcera a jediný zbývající člen mé rodiny. Miluju tě víc než cokoli na světě. Ale jestliže křesťané jsou pryč a všichni ostatní tu zbyli, myslím, že nikdo z nich není křesťan.“

„Chceš říct nějaký druh super křesťana.“

„Ano, opravdický křesťan. Zřejmě ti, kteří zmizeli, byli Bohem uznáni za skutečně jeho. Jak jinak si to mám vysvětlit?“

„Tati, co to ale z Boha dělá? Nějakého úchylného, sadistického diktátora?“

„Pozor na jazyk, miláčku. Ty si myslíš, že nemám pravdu, ale co když ano?“

„Pak je Bůh zlomyslný, plný nenávisti a zlý. Kdo by chtěl do nebe s takovým Bohem?“

„Jestli je to tam, kde je tvoje máma a Raymie, tak tam chci být i já.“

„Já chci s nimi být taky, tati! Ale řekni mi, jak to jde dohromady s tím milujícím, milosrdným Bohem. Když jsem chodila do kostela, unavovalo mě, jak jsem pořád musela poslouchat, jak milující Bůh je. Ale moje modlitby on nikdy nevyslyšel a nikdy jsem necítila, že by o mně věděl nebo mu na mně záleželo. A teď mi říkáš, že jsem měla pravdu. Byla jsem mu lhostejná. Nesplnila jsem podmínky, tak mě tu nechal svému osudu. Měl bys radši doufat, že nemáš pravdu.“

„Jestli ale nemám pravdu, tak kdo ji má, Chloe? Kde jsou? Kde všichni jsou?“

„Vidíš? Tak ses upnul na tuhle věc s nebem, protože se kvůli tomu cítíš líp. Jenže já se kvůli tomu cítím hůř. Já to neberu. Nechci o tom ani uvažovat.“

Rayford o tom přestal mluvit a šel se podívat, co je v televizi. Pravidelné programy už v omezené míře obnovili, ale pořád ještě se mu dařilo nacházet kanály s nepřetržitým vysíláním zpravodajství. Překvapilo ho nezvyklé jméno nového rumunského prezidenta, o kterém nedávno četl. Carpathia. Podle plánu měl v sobotu přiletět na letiště La Guardia v New Yorku, a než promluví v budově Spojených národů, měl v pondělí ráno uspořádat tiskovou konferenci.

Takže letiště La Guardia bylo otevřené. To bylo místo, kam měl Rayford později téhož večera odletět s letadlem plným lidí. Zavolal na dispečink společnosti Pan-Continental na letišti O’Hare. „Jsem rád, že voláte,“ sdělil mu dispečer. „Zrovna jsem vás chtěl shánět. Máte platný certifikát na lety s Boeingem 757?“

„Ne. Dřív jsem s nimi létal pravidelně, ale raději mám sedmsetsedmačtyřicítku, a letos jsem nácvik na padesát sedmičce neobnovoval.“

„Jenže my tento víkend s ničím jiným na východ nelétáme. Budeme muset najít někoho jiného. A je třeba, abyste si brzo obnovil praxi, abychom byli pružnější.“

„Beru to na vědomí. Co dalšího je tam pro mě?“

„Chcete vzít v pondělí ráno let do Atlanty a večer zpátky?“

„S…?“

„Se čtyřicet sedmičkou.“

„To zní skvěle. Můžete mi říct, jestli tam bude nějaké místo volné?“

„A to pro koho?“

„Pro člena rodiny.“

„Podívám se.“ Rayford slyšel klávesnici na počítači a otázku, vyslovenou pobaveným hlasem. „Než to tady zjistím, máme tu žádost jedné členky posádky o zařazení na váš příští let, jenže se asi domnívala, že poletíte na té lince dnes v noci pres Loganovo letiště v Bostonu, na Kennedyho a zpět.“

„Kdo? Hattie Durhamová?“

„Počkejte, podívám se. Správně.“

„Takže je napsaná na Boston a New York?“

„Je to tak.“

„Ale já už ne, takže ta otázka je čistě teoretická, že?“

„Řekl bych, že ano. Kloníte se k jednomu, či druhému řešení?“

„Jak to myslíte?“

„Odhaduju, že bude určitě žádat znovu. Máte nějaké námitky, abychom ji napsali na jeden z vašich příštích letů?“

„No, Atlanta už to nebude, že. To je příliš brzo.“

„Správně.“

Rayford si povzdechl. „Myslím, že žádné námitky nemám. Ne, počkejte. Prostě to nechte být, a jestli na to přijde, tak do toho nijak nezasahujte.“

„Nechápu, kapitáne.“

„Chci tím říct, že jestli bude zapsaná normálním způsobem, nemám žádné námitky. Ale nedělejte žádné krkolomné přesuny, aby se to povedlo.“

„Už chápu. A ve vašem letadle do Atlanty to vypadá, že by se tam ta příbuzná mohla vejít. Jméno?“

„Chloe Steelová.“

„Posadím ji do první třídy, ale jestli budou mít vyprodáno, tak víte, že ji budu muset šoupnout níž.“

Rayford dotelefonoval a do pokoje vešla Chloe. „Dnes večer nikam neletím,“ oznámil jí.

„Je to dobrá, nebo špatná zpráva?“

„Ulevilo se mi. Budu mít víc času být s tebou.“

„Potom, jak jsem s tebou mluvila? Počítala jsem, že budeš chtít, abych ti zmizela z očí i z mysli.“

„Chloe, my spolu můžeme mluvit zcela otevřeně. Jsi moje rodina. Už jen pomyšlení na to, že bych měl být bez tebe, mi nahání strach. Dostal jsem let do Atlanty a zpátky v pondělí a už jsem ti zamluvil místo v první třídě, jestli budeš chtít letět taky.“

„Jasně.“

„Jen bych si hrozně přál, abys nevyslovila jednu jedinou věc.“

„A to kterou?“

„Že dokonce ani nechceš uvažovat o tom, co mě napadlo. Vždycky se ti přece moje teorie zamlouvaly. Vůbec mi nevadí, že říkáš, že to nebereš. Nevím toho dost a nedokážu to formulovat tak, aby to dávalo nějaký smysl. Ale tvá máma o tom mluvila. Jednou mě dokonce varovala, že když nejsem přesvědčen, že by mě Kristus vzal sebou, kdyby se vrátil pro své vyvolené, neměl bych se o tom neuctivě vyjadřovat.“

„A tys tak mluvil?“

„Určitě ano. Ale už to nikdy neudělám.“

„Víš, táto, já o tom nemluvím neuctivě. Já to jen nemůžu přijmout, to je všechno.“

„To je poctivé. Ale neříkej, že o tom nebudeš ani uvažovat.“

„A ty jsi snad uvažoval o té teorii s vetřelci z vesmíru?“

„Když na to přijde, tak vlastně ano.“

„Ty si děláš legraci.“

„Zvažoval jsem všechno. Bylo to tak vzdálené jakékoli lidské zkušenosti, tak co jsem si měl myslet?“

„Dobře, takže když vezmu zpátky to, že o tom nebudu ani uvažovat, co se tím změní? Stanou se z nás z čista jasna náboženští fanatici, začneme snad chodit do kostela? A kdo říká, že už není pozdě? Jestli máš pravdu, tak jsme možná svou šanci propásli navždy.“

„To je právě to, co musíme zjistit, nemyslíš? Ověříme si to, uvidíme, jestli na tom něco je. Jestli ano, neměli bychom asi chtít nic víc než dozvědět se, jestli je ještě naděje, že bychom mohli být zase s mámou a s Raymiem.“

Chloe kroutila hlavou. „No teda, táto. Já fakt nevím.“

„Poslyš, volal jsem do toho kostela, kam máma chodila.“

„Pane jo.“

Řekl jí o té nahrané kazetě a o možnosti získat ji.

„Tati! Nahrávka pro ty, co byli ponecháni na pospas? Prosím tě!“

„Přistupuješ k tomu s nedůvěrou, takže ti to musí znít směšně. Já ale nevidím žádné jiné logické vysvětlení, takže už se nemůžu dočkat, až si tu pásku poslechnu.“

„Ty jsi zoufalý.“

„Samozřejmě, že jsem! Ty snad ne?“

„Mně je příšerně a mám strach, ale nejsem tak zoufalá, abych ztrácela zdravý rozum a soudnost. Ach jo, tati, promiň. Nedívej se na mě tak. Vůbec ti nevyčítám, že si to takhle ověřuješ. Klidně to udělej a o mě se neboj.“

„Šla bys se mnou?“

„Raději ne. Ale jestli chceš…“

„Můžeš na mě počkat v autě.“

„Tak to není. Já se nebojím setkat se s někým, s kým nesouhlasím.“

„Půjdeme tam tedy zítra spolu,“ rozhodl Rayford. Byl zklamán její reakcí, ale vůbec to neoslabilo jeho odhodlání dotáhnout to až do konce. Nejen kvůli ní, ale i kvůli sobě. Kdyby měl pravdu, nechtěl by nechat vlastní dceru na holičkách.

(10)

Cameron Williams sám sebe přesvědčil, že by svému a Dirkovu příteli ve Scotland Yardu neměl volat, dokud neopustí New York. Telefonické spojení bylo stále obtížné jako v posledních několika dnech, a také po tom podivném rozhovoru s Dirkovým ředitelem – Buck nechtěl riskovat, že by je mohl někdo odposlouchávat. Kompromitovat svůj kontakt ve Scotland Yardu bylo to poslední, co by si přál.

Buck si s sebou vzal jak pas a vízum na své jméno, tak i dokumenty na jméno falešné – což nebylo nijak neobvyklé bezpečnostní opatření. Chytil pozdní letadlo do Londýna z letiště La Guardia v pátek v noci a na Heathrow přistál v sobotu ráno. Ubytoval se v hotelu Tavistock a spal až do odpoledne. Pak se vydal zjišťovat fakta o Dirkově smrti.

Začal tím, že zavolal do Scotland Yardu a vyžádal si k telefonu svého přítele Alana Tompkinse, nijak zvlášť vysoce postaveného tajného agenta. Byli téměř stejně staří a Tompkins byl hubený, tmavovlasý vyšetřovatel, který si příliš nepotrpěl na svůj zevnějšek. Buck s ním před časem dělal jeden rozhovor, když psal článek o terorismu v Británii.

Našli k sobě navzájem sympatie a dokonce si jednou vyrazili i s Dirkem do hospody. Dirk, Alan a Buck se později skamarádili natolik, že kdykoli Buck přijel do Londýna, dali se obvykle všichni tři dohromady. Nyní se po telefonu pokusil domluvit s Alanem tak, aby neprozradil, že jsou přátelé – pro případ, že by je někdo odposlouchával.

„Pane Tompkinsi, vy nevíte, kdo jsem, ale jmenuji se Cameron Williams z Global Weekly.“ Aniž by dal Alanovi čas se zasmát a pozdravit jej jako přítele, Buck rychle pokračoval: „Jsem v Londýně, abych se předběžně informoval o mezinárodní konferenci finančníků na půdě OSN.“

Alanův hlas zazněl dostatečně vážně. „Jak vám v tom mohu být nápomocen, pane? Jak to souvisí se Scotland Yardem?“

„Mám potíže s tím, najít místo pobytu člověka, s kterým jsem měl mít rozhovor, a mám podezření na něco nekalého.“

„A kdo je tou osobou?“

„Jmenuje se Burton. Dirk Burton. Pracuje na burze.“

„Podívám se, co bych pro vás mohl udělat, a za chvíli vám zavolám.“

O několik minut později Buckův telefon zazvonil.

„Tady Tompkins z Yardu. Byl byste tak laskav a přišel sem za mnou, pohovořit si?“

V sobotu časně ráno v předměstské čtvrti Chicaga Mount Prospect ve státě Illinois zatelefonoval Rayford Steele opět do kanceláře místního kostela Nové naděje. Tentokrát vzal telefon nějaký muž. Rayford se představil jako manžel jedné z jejich dřívějších členek sboru. „Já vás znám, pane,“ upozornil ho ten muž. „Už jsme se setkali. Jsem Bruce Barnes, hostující pastor.“

„Ach ano, dobrý den.“

„Tím slovem dřívější jste mi chtěl nejspíš sdělit, že už není mezi námi?“

„Přesně tak, spolu s naším synem.“

„Rayem juniorem, že?“

„Správně.“

„Měl jste rovněž i starší dceru, že ano, která nás nenavštěvovala?“

„Ano, Chloe.“

„A ta –?“

„Je tu se mnou. Napadlo mě, co si o tom vlastně vy všichni myslíte – kolik lidí zmizelo, zda se i nadále setkáváte, a tak. Vím, že máte v neděli bohoslužbu a že nabízíte nějakou nahrávku.“

„Tak to asi víte zhruba tak všechno, pane Steele. Téměř všichni členové místního sboru a pravidelní návštěvníci tohoto kostela jsou pryč. Jsem jediný, kdo tu zůstal z duchovních i ze zaměstnanců. Požádal jsem několik žen, aby vypomáhaly v kanceláři. Nemám představu, kolik lidí se tu v neděli ukáže, ale byla by to pro nás čest, kdybych vás mohl mezi námi opět přivítat.“

„Velice se zajímám o tu nahrávku.“

„Rád vám jednu dám předem. Také o ní budu mít nedělní kázání.“

„Nevím, jak bych se na to, co mám na srdci, měl zeptat, pane Barnesi.“

„Říkejte mi Bruce.“

„Bruci. Budete v neděli vyučovat, nebo kázat, nebo co vlastně?“

„Rozprávět. Pustím tu nahrávku všem, kteří ji ještě neviděli, a pak o ní budeme rozprávět.“

„Ale vy… tedy, jak si vysvětlujete, že tu stále ještě jste?“

„Pane Steele, existuje pro to pouze jediné vysvětlení, a to bych s vámi rád probral osobně. Pokud budu vědět, kdy asi byste se mohl pro tu kazetu stavit, budu určitě tady.“

Rayford mu sdělil, že se, možná i s Chloe, u něj zastaví hned odpoledne.

Buck dorazil do budovy Scotland Yardu a Alan Tompkins již na něj čekal ve vestibulu. Formálně si s novinářem potřásl rukou a odvedl ho k malému ojetému autu, kterým potom rychle odjížděl do zapadlé tmavé hospody, vzdálené pár kilometrů. „Nebudeme o ničem mluvit, dokud tam nedojedem,“ rozhodl Alan a neustále se díval do zrcátek. „Musím se soustředit na jízdu.“ Buck ještě nikdy svého přítele nezažil tak rozčileného, nebo přesněji řečeno, vystrašeného.

Oba si odnesli sklenici černého piva do boxu v odděleném koutě místnosti, ale Alan se své ani nedotkl. Buck, který od chvíle, co vystoupil z letadla, na jídlo ani nesáhl, vyměnil svou prázdnou sklenici za Alanovu plnou, a i její obsah do sebe obrátil. U číšnice, která přišla pro sklenice, si Buck objednal sendvič. Nicméně věděl, jaká je jeho míra, a k pití si dal už jen sodovku. Alan odmítal vzít cokoli do úst.

„Vím, že to bude, jako když budu přilévat benzin do ohně,“ spustil Alan, „ale musím ti říct, že ta věc pořádně smrdí a že se od ní musíš držet, jak nejdál to půjde.“

„Máš zatraceně pravdu v tom, že už teď jsem celý nažhavený,“ připustil Buck. „Co se děje?“

„No, oni tvrdí, že je to sebevražda, ale –“

„Ale jak ty, tak já dobře víme, že je to nesmysl. Jaké mají důkazy? Byl jsi už na místě činu?“

„Byl. Měl ránu ve spánku a zbraň v ruce. Nenechal žádný dopis.“

„Chybělo tam něco?“

„Nevypadalo to, ale Camerone, ty víš, kvůli čemu tohle všechno je.“

„To tedy nevím!“

„Ale jdi, člověče. Dirk byl teoretik na spiknutí. Pořád čmuchal okolo toho, jaké jsou pletky Todd-Cothrana s mezinárodními finančníky, s tou trojměnovou konferencí, dokonce šťoural i do jeho propojení s tím vaším Stonagalem.“

„Alane, pro pána krále, o tom už se napsala spousta knih. Lidi si dělají koníčka z toho, že připisují všechny možné neřesti té trojstranné komisi, osvícencům, dokonce i svobodným zednářům. Dirk se domníval, že Todd-Cothran a Stonagal byli součástí něčeho, čemu říkal Rada deseti nebo taky Rada moudrých. Takže co? Na tom nic není.“

„No, ale jen si představ zaměstnance burzy, který je nesporně několik úrovní pod nejvyšším šéfem, jak se pokouší navlíknout na svého nadřízeného teorie o spiknutí. To se pak musí nutně dostat do průšvihu.“

Buck si povzdechl. „Takže si ho zavolali na kobereček, možná že dostal i padáka. Jak ale dojde až k tomu, že ho najdou mrtvého nebo doženou k sebevraždě? To mi řekni.“

„Já ti něco povím, Camerone,“ navázal dychtivě Alan. „Já totiž vím, že ho někdo zavraždil.“

„No, o tom já jsem taky pevně přesvědčený, protože si myslím, že bych alespoň náznakem poznal, kdyby Dirk byl typ se sklonem k sebevraždě.“

„Snaží se to navlíknout na lítost nad ztrátou lidí při tom velkém zmizení. Ale to nesedí, on ze svých blízkých neztratil nikoho, pokud vím.“

„Ale říkal jsi, že víš, že to byla vražda. A to jsou na vyšetřovatele pořádně silná slova.“

„Protože jsem ho znal, ne protože jsem vyšetřovatel.“

„To by neobstálo,“ upozornil ho Buck. „To já taky můžu říct, že jsem ho znal a že by nikdy nemohl spáchat sebevraždu, ale já jsem zaujatý.“

„Camerone, tohle je tak jednoduché, že by to bylo skoro klišé, kdyby Dirk nebyl náš kamarád. Kvůli čemu jsme si z něj vždycky utahovali?“

„Kvůli spoustě věcí. Proč?“

„Utahovali jsme si z něj, že je pořád takový neohrabanec.“

„To jo. No a?“

„Kdyby tu byl teď s námi, kde by seděl?“

Najednou Buckovi svitlo, kam tím Alan míří. „Seděl by po levici někoho z nás a byl takový nemotora, protože byl levák.“

„Ale zastřelen byl skrz pravý spánek a tak zvanou sebevražednou zbraň našli v jeho pravé ruce.“

„Takže, co tomu tví nadřízení říkali, když jsi jim prozradil, že byl levák, takže to musela být vražda?“

„Jsi první člověk, kterému jsem to řekl.“

„Alane! Co to povídáš?“

„Říkám jen, že miluju svou rodinu. Mí rodiče ještě žijí a mám staršího bratra a sestru. Svou bývalou ženu mám pořád ještě rád. Nevadilo by mi, kdybych jí sám uštědřil nějakou ťafku, ale rozhodně bych nechtěl, aby jí ublížil někdo jiný.“

„Čeho se bojíš?“

„Bojím se kohokoli, kdo je za tou Dirkovou vraždou.“

„Ale ty bys měl za sebou úplně celý Scotland Yard, člověče! To říkáš, že ti leží na srdci dodržování zákonů, ale tohle necháš, aby někomu prošlo?“

„Ano, a to je přesně to, co ty uděláš taky!“

„Tak to tedy ne. Nedokázal bych pak sám se sebou žít.“

„Udělej s tím něco, a už nebudeš žít vůbec.“

Buck si pohybem ruky přivolal barmanku a objednal si chipsy. Přinesla mu jich vrchovatě a ještě z nich kapal omastek. Bylo to přesně to, co chtěl. Ta dvě piva mu stoupla do hlavy a sendvič nestačil na to, aby účinky piva potlačil. Cítil se v povznesené náladě a měl obavy, že možná po nějakou dobu nebude mít čas na to, aby měl hlad.

„Poslouchám tě,“ zašeptal. „Co se mi to snažíš naznačit? Kdo se ti dostal na kůži?“

„Jestli mi budeš věřit, nebude se ti to líbit.“

„Nemám vůbec žádný důvod, abych ti nevěřil, a už teď se mi to nelíbí. Tak mluv.“

„Dirkova smrt byla záměrně označena jako sebevražda. Místo činu se vyčistilo, tělo vyletělo komínem. Zeptal jsem se na pitvu a vysmáli se mi. Můj přímý nadřízený, kapitán Sullivan, po mně chtěl vědět, co si myslím, že by pitva mohla prokázat. Vysvětlil jsem mu, že oděrky, škrábance, známky zápasu. Položil mi otázku, jestli si myslím, že by člověk zápasil sám se sebou, než by se zastřelil. Nechal jsem si to, co jsem soukromě věděl, pro sebe.“

„Proč?“

„Něco jsem čul.“

„Co když napíšu článek do mezinárodně distribuovaného časopisu, který by vypíchl všechny ty nesrovnalosti? Něco se bude muset stát.“

„Bylo mi řečeno, abych ti vyřídil, že se máš sebrat, vyrazit hned zase domů a zapomenout, že jsi kdy o té sebevraždě slyšel.“

Buck nevěřícně zašilhal. „Nikdo nevěděl, že sem jedu.“

„Myslím, že to je pravda, ale někdo došel k závěru, že by ses možná mohl ukázat. Mě nepřekvapilo, žes přijel.“

„Proč by to tebe mělo překvapit! Můj přítel je mrtvý, údajně vlastní rukou. To jsem přece nemohl nechat bez povšimnutí.“

„Tak teď to bez povšimnutí necháš.“

„A ty si myslíš, že se ze mě stane zbabělec jenom proto, že se stal z tebe?“

„Camerone, znáš mě přece líp, než abys tohle říkal.“

„Napadá mě, jestli tě nakonec vůbec znám! Myslel jsem si, že jsme oba stejní. Ochránci spravedlnosti. Hlasatelé pravdy, žurnalista a vyšetřovatel. Pochybování máme v popisu práce. Co má znamenat tenhle útěk před pravdou, když se to navíc týká našeho kamaráda?“

„Poslouchal jsi mě vůbec? Říkal jsem ti, že jsem dostal příkaz, abych tě odvolal, jestli se ukážeš. Přitom bylo jasné, že chtějí říct, až tě uvidím.“

„Takže proč jsi mě nechal přijít do Scotland Yardu?“

„Dostal bych se do potíží, kdybych tě odbyl.“

„S kým?“

„Už jsem myslel, že se snad nikdy nezeptáš. Navštívil mě někdo, komu v Americe říkáte zabiják.“

„Těžká váha?“

„Přesně tak.“

„Vyhrožoval ti?“

„Jo. Řekl mi, že jestli nechci, aby se stalo i mně a mé rodině to, co se stalo mému příteli, musím dělat to, co mi bude řečeno. Měl jsem strach, že je to stejný chlap, co oddělal Dirka.“

„A taky nejspíš byl. A proč jsi ty výhrůžky nehlásil?“

„Chtěl jsem. Začal jsem tak, že jsem to nejdřív chtěl vyřídit sám. Řekl jsem mu, že o mě si nemusí dělat starost. Další den jsem zašel na burzu a požádal jsem o schůzku s panem Todd-Cothranem.“

„Přímo s tím šéfem?“

„V životní velikosti. Neměl jsem samozřejmě domluvenou schůzku, ale trval jsem na tom, že je to záležitost Scotland Yardu, a on mě pustil k sobě. Už jen z jeho kanceláře na tebe padne děs. Všude mahagonové dřevo a tmavozelené závěsy. No, a tak jsem šel rovnou k věci. Povídám mu: „Pane, domnívám se, že jeden z vašich zaměstnanců byl zavražděn.“ A on, úplně klidně, jakoby nic, opáčí: ‚Něco vám povím, šéfíku‘ – což je oslovení, které užívají cockneyové mezi sebou, ne něco, co by normálně lidi jeho postavení vůbec někdy vyslovili při rozhovoru s někým, jako jsem já. No ale, tak on povídá: ‚Něco vám povím, šéfíku, až vás někdo příště navštíví ve vašem vlastním bytě v deset hodin večer, tak jako jistý pán včera, pozdravujte ho ode mě, ano?‘“

„A cos na to řekl?“

„Co jsem mohl říct? Byl jsem tak ztuhlý, že jsem ani nedokázal promluvit! Jen jsem se na něj podíval a přikývl jsem. ‚A dovolte, abych vám sdělil ještě něco jiného,‘ pokračoval. ‚Vyřiďte svému příteli Williamsovi, aby se držel pěkně stranou.‘ Zeptal jsem se ho, jakého Williamse myslí, jako kdybych nevěděl, o kom mluví. Přešel to samozřejmě bez povšimnutí, protože ten ví své.“

„Někdo si vyslechl Dirkovu hlasovou poštu.“

„O tom není pochyb. Ještě se nechal slyšet: ‚Jestli bude potřebovat trochu přesvědčit, stačí, když mu řeknete, že mám právě tak rád tátu a Jeffa jako on.‘ To je tvůj bratr?“

Buck přikývl. „Takže jsi to zabalil?“

„Co jiného jsem asi měl dělat! Pokoušel jsem se hrát si na pana odvážného. Povídám mu: ‚Mohl bych mít na sobě odposlouchávací zařízení. Celý ten rozhovor je třeba nahraný.‘ A on s naprostým klidem povídá: ‚Detektor kovu by to zaznamenal.‘ Tak jsem to ještě zkoušel s tím, že mám dobrou paměť, a že ho udám. Co myslíš, že mi řekl: ‚Ale na vlastní riziko, šéfíku. Kdo uvěří vašemu slovu proti mému? Ani Marianne by vám nevěřila – samozřejmě, třeba už nebude natolik zdravá, aby to chápala.‘“

„Jaká Marianne?“

„Moje sestra. Ale to nejsem ani v polovině. Jako kdyby to potřeboval něčím korunovat, zmáčkl hlasitý hovor a zatelefonoval kapitánovi, co mi dělá šéfa. Povídá mu: ‚Sullivane, kdyby jeden z tvých lidí přišel do mé kanceláře a s něčím mě obtěžoval, co s tím?‘ A Sullivan, jeden z mých idolů, žvatlal jako malé mimino: ‚Pane Todd-Cothrane, udělejte cokoli, co je třeba.‘ A to zvíře na to: ‚A co kdybych ho musel tady na místě zabít?‘ A Sullivan mu odpověděl něco v tom smyslu, že by to jistě bylo ospravedlnitelné zabití. Takže si představ, že se pak Todd-Cothran zeptá přímo do telefonu na Scotland Yard, kde, jak víš, odposlouchávají každý hovor z venku, což nepochybně ví i on sám: ‚A co kdyby se náhodou jmenoval Alan Tompkins?‘ Prostě jen tak, žádné obezličky. A Sullivan na to povídá: ‚Přišel bych tam a odstranil tělo sám.‘ Dává to docela pěkný obrázek, nemyslíš?“

„Takže nemáš nikoho, na koho by ses obrátil.“

„Nikoho, kdo by mi přišel na rozum.“

„A ode mě se čeká, že prostě jen stáhnu ocas mezi nohy a vypadnu.“

Alan přikývl na souhlas. „Musím zase hlásit Todd-Cothranovi, že jsem ti vzkaz vyřídil. Bude tě čekat v nejbližším letadle, které letí odtud.“

„A jestli tam nebudu?“

„Bez záruky, ale já bych to do extrému nehnal.“

Buck odstrčil talíře stranou a odsunul se s židlí dozadu. „Alane, neznáš mě tak dobře, ale musíš přece vědět, že nejsem ten typ člověka, který zůstane sedět na zadku, když něco takového slyší.“

„Toho přesně jsem se bál. Já taky ne. Ale kam se obrátit? Co dělat? Ty si myslíš, že je někde někdo, komu se dá důvěřovat, ale co s tím může kdokoli udělat? Dejme tomu se prokáže, že Dirk měl pravdu a dostal se příliš blízko k nějaké utajované věci, kterou má Todd-Cothran za lubem, ale kde tohle skončí? Zahrnuje to i vašeho Stonagala? A co ti ostatní z té mezinárodní party finančníků, se kterými se stýkají? Napadlo tě někdy, že mohou vlastnit úplně všechny? Vyrostl jsem při četbě příběhů o vašich chicagských gangsterech, kteří podpláceli policajty, soudce a dokonce i politiky. Nikdo se jich nesměl dotknout.“

Buck přikývl. „Nikdo se jich nesměl dotknout, kromě těch, kteří nebyli na prodej.“

„Myslíš Nedotknutelné?“

„To byli moji hrdinové,“ přiznal Buck.

„Moji také,“ přitakal Alan. „Taky proto jsem vyšetřovatel. Ale když je Yard zaneřáděný, na koho se mám obrátit?“

Buck si podepřel bradu dlaní. „Myslíš, že tě pozorují? Sledují?“

„Díval jsem se. Zatím myslím, že ne.“

„Takže nikdo neví, kde teď jsme?“

„Snažil jsem se dávat pozor, jestli za námi nikdo nejede. Podle mého profesionálního názoru tu o nás nikdo neví. Co hodláš teď udělat, Came?“

„Zcela zjevně je toho hodně málo, co bych mohl udělat. Možná že se pustím rovnou zpátky pod cizím jménem a nechám je, aby to vypadalo, ať už to zajímá kohokoli, že jsem tvrdohlavý a zůstávám tady.“

„K čemu to bude?“

„Možná jsem vystrašený, Alane, ale budu si hledat své cestičky. A nějak se dostanu k osobě, která má takový vliv, že by mohla pomoct. Neznám to tady natolik dobře, abych poznal, komu se dá věřit. Samozřejmě, že důvěřuju tobě, ale tebe odstavili.“

„Jsem snad slaboch, Camerone? Vidíš snad, že bych měl jinou volbu?“

Buck zavrtěl hlavou. „Cítím s tebou,“ prohlásil. „Sám nevím, co bych dělal na tvém místě.“

Barmanka v tu chvíli cosi oznamovala, ptala se na něco lidí u stolů. Přiblížila se k nim a Buck s Alanem se odmlčeli, aby si vyslechli, co měla na srdci. „Je něčí ten světle zelený sedan venku? Jeden chlápek přišel s tím, že svítí světlo uvnitř.“

„Ten je můj,“ přiznal Alan. „Nepamatuju se, že bych to světlo uvnitř vůbec zapínal.“

„Já taky ne,“ připojil se Buck, „Jenže venku bylo ještě světlo, když jsme sem dorazili. Možná jsme si toho nevšimli.“

„Něco s tím udělám. Asi by to nevadilo, jenže ta stará vyšeptalá baterka už moc nevydrží.“

„Buď opatrný,“ varoval ho Buck, „přesvědč se, že s tím nikdo nic nedělal.“

„To je dost nepravděpodobné. Nezapomeň, že stojíme hned před vchodem.“

Buck se nahnul v židli dopředu a sledoval očima Alana, jak vychází ven. Vnitřek auta byl opravdu osvětlený, což bylo patrné i z místnosti v hospodě. Alan obešel auto ke straně řidiče a natáhl ruku dovnitř, aby světlo zhasl. Když přišel zpátky, poznamenal: „Začínám být na stará kolena zapomnětlivý, příště snad nechám zapnutá i přední světla.“

Buck zesmutněl. Táhly mu hlavou přítelovy nesnáze. Jaká to je situace, když někdo dělá něco, co chtěl vykonávat celý svůj život, a vědět, že vaši nadřízení jsou závislí na jakési mezinárodní bandě hrdlořezů.

„Jdu si zavolat na letiště, jestli se můžu dostat ještě dnes večer do nějakého letadla.“

„Dnes večer tvým směrem neletí nic,“ upozornil ho Alan.

„Poletím něčím do Frankfurtu a odtud se vypravím zpátky zítra ráno. Myslím, že tady radši nebudu pokoušet štěstí.“

„Telefon je támhle u dveří. Já zatím tomu děvčeti zaplatím.“

„Platím to já, trvám na tom,“ protestoval Buck a podal mu přes stůl padesátimarkovou bankovku.

Buck telefonoval na letiště v Heathrow, zatímco Alan přepočítával drobné od barmanky. Buck si zamluvil místo v letadle do Frankfurtu o tři čtvrtě hodiny později, což mu umožní, aby stihl v neděli ráno letadlo na Kennedyho letiště v New Yorku.

„Aha, takže Kennedyho je už otevřené?“ zeptal se.

„Právě před hodinou,“ informovala ho ta žena. „Omezený počet letů, ale vaše Pan-Continental z Německa tam ráno přistává. Pro kolik cestujících to bude?“

„Pro jednoho.“

„Na jméno?“

Buck nahlédl do své portmonky, aby si připomněl jméno na svém falešném britském pasu. „Prosím?“ zeptal se, jak se zarazil, když se přiblížil Alan.

„Vaše jméno, pane.“

„Ach tak, promiňte. Oreskovich. George Oreskovich.“

Alan pohybem úst pronesl, že počká v autě. Buck přikývl.

„To bude všechno, pane,“ končila ta žena. „Máte zamluvené letadlo do Frankfurtu dnes večer a navazujete na Kennedyho v New Yorku zítra ráno. Mohu pro vás udělat ještě něco?“

„Ne, děkuji.“

Jak Buck zavěsil, dveře hospody vletěly do lokálu a oslepující záblesk a ohlušující výbuch katapultoval stálé hosty s jekotem k zemi. Jak se lidé připlížili ke dveřím, aby se podívali, co se stalo, Buck v hrůze zíral na rám a roztavené pneumatiky toho, co bývalo Alanovým sedanem z autoparku Scotland Yardu. Všechna okna podél celé ulice byla výbuchem vyražená a v dálce už bylo slyšet sirénu. Jedna noha a část trupu ležely na chodníku – pozůstatky Alana Tompkinse.

Stálí hosté se vyhrnuli ven, aby se podívali na hořící vrak, a Buck si mezi nimi prorazil lokty cestu k vraku. Vytáhl svůj pravý pas a průkaz totožnosti z náprsní tašky. V nastalém zmatku pohodil oba doklady nedaleko toho, co z auta zbylo, a doufal, že neshoří k nepoznání. Ať už to byl kdokoli, kdo ho chtěl vidět mrtvého, mohl by z toho usoudit, že je mrtvý. Pak proklouzl davem do hospody, která teď zela prázdnotou, a proběhl skrze ní dozadu. Žádný zadní východ tam nebyl, jen okno. Otevřel ho, vylezl ven a ocitl se v uzoučké uličce mezi budovami. Odřel si v tom půl metru širokém prostoru oblek z obou stran, jak spěchal, aby už byl ve vedlejší ulici. Popoběhl o dva bloky dál a zastavil si taxík. „Do Tavistocku,“ dal pokyn řidiči.

O několik minut později, když už byli s taxíkem na tři bloky od hotelu, všiml si před hotelem policejního auta, které tam překáželo provozu. „Víte co, zavezte mě rovnou na letiště v Heathrow, prosím,“ požádal řidiče. Uvědomil si, že tam s ostatními věcmi nechal i svůj laptop, ale nedalo se nic dělat. Stejně už většinu nejlepších věcí převedl přes modem jinam, ale jen pánbůh věděl, kdo bude mít přístup k jeho materiálům?

„Takže nepotřebujete v hotelu nic?“ podivil se taxíkář.

„Ne. Jen jsem tam chtěl s někým mluvit.“

„Tak dobře, pane.“

Zdálo se, že letiště Heathrow pročesávaly další bezpečnostní složky. „Vy byste asi nevěděl, kde se dá sehnat takový klobouk, jako máte vy, že ne?“ zeptal se Buck taxikáře, když mu platil.

„Tenhle starej krám? Možná bych se nechat přemluvit, abych se s ním rozloučil. Mám jich víc stejnejch. Na památku, jo?“

„Stačilo by tolik?“ zeptal se Buck, když vtiskl do jeho ruky velkou bankovku.

„To je víc než dost, pane, děkuju pěkně.“ Řidič z krempy odstranil oficiální odznak londýnských taxikářů a klobouk mu podal.

Buck si nasadil tu příliš velkou pokrývku hlavy v rybářském stylu přes uši a pospíšil si do letištní budovy. Zaplatil v hotovosti za letenku na jméno George Oreskoviche – naturalizovaného britského občana původem z Polska, na cestě na dovolenou ve Státech přes Frankfurt. Vznesl se do vzduchu dřív, než úřady stačily zjistit, že je pryč.

(11)

Rayford byl rád, že může vzít Chloe v sobotu na vyjížďku ven, když byli celou dobu uvězněni se svým smutkem doma. Také jej potěšilo, když souhlasila s tím, že ho doprovodí do kostela.

Chloe byla celý den ospalá a zamlklá. Zmínila se o myšlence, že by přerušila studium na vysoké škole na jeden semestr a brala by nějaké lekce v okolí. To se Rayfordovi zamlouvalo. Neustále o ní přemýšlel. Pak si uvědomil, že ona zase přemýšlí o něm, a dojalo ho to.

Jak si spolu během krátké jízdy jen tak povídali, připomněl jí, že až se vrátí v pondělí z výletu do Atlanty, budou muset jet z letiště O’Hare každý sám, aby si tam mohl vyzvednout auto a přivést ho zpátky domů. Usmála se na něj. „Myslím, že to zvládnu, teď, když je mi dvacet.“

„Já se k tobě někdy chovám jako k malé holčičce, viď?“ poznamenal.

„Už jen hodně zřídka,“ usmála se. „Můžeš mi to ale vynahradit.“

„Já vím, co se mi chystáš říct.“

„Ale to nevíš,“ zavrtěla hlavou. „Hádej.“

„Chystáš se mi říct, že ti můžu vynahradit to, jak se k tobě chovám jako k malé holce, tím, že tě dnes nechám jednat podle vlastní vůle a nebudu se pokoušet tě do ničeho nutit.“

„To se snad rozumí samo sebou, doufám. Ale pleteš se, děde vševěde. Chtěla jsem říct, že bys mě mohl přesvědčit, že mě považuješ za zodpovědného dospěláka tím, že mě necháš řídit svoje auto v pondělí z letiště.“

„V tom nevidím problém,“ ujistil ji Rayford a přešel k napodobování dětského způsobu mluvy. „Budeš se pak cítit jako velká slečna? Tak jo, taťka to udělá.“

Dloubla ho loktem a usmála se, potom rychle zvážněla. „Je až neuvěřitelné, co mě teď dokáže pobavit,“ podivila se. „Propána, připadám si hrozně.“

Rayford nechal tu poznámku viset ve vzduchu bez odpovědi, protože v tu chvíli zahnul za roh a před nimi se vynořil půvabný kostelík. „Nedělej z toho, co jsem teď řekla, žádné zásadní závěry,“ uvedla Chloe věci na pravou míru. „Že nebudu muset jít s tebou dovnitř, viď?“

„Ne, ale vážil bych si toho.“

Našpulila vzdorovitě rty a zavrtěla hlavou, ale když zastavil a vystoupil, přidala se k němu.

Bruce Barnes byl malý a lehce zavalitý člověk s kudrnatými vlasy a s brýlemi s kovovými obroučkami. Byl oblečen všedně, ale vkusně, a Rayford odhadoval, že by mu mohlo být něco přes třicet. Vynořil se z presbytáře s malým vysavačem v rukou. „Promiňte,“ omluvil se. „Vy musíte být Steelovi. Já jsem zatím takové děvče pro všechno. Tedy až na Lorettu.“

„Zdravím vás,“ pronesla starší žena zpoza Rayforda a Chloe. Stála ve dveřích kanceláře kostela, oči zapadlé, neupravená, jako kdyby právě prošla válečnou vřavou. Po úvodních zdvořilostních frázích se vrátila k psacímu stolu ve vnitřní části kanceláře.

„Dává dohromady malý program na zítřek,“ vysvětloval Barnes. „Potíž je, že nevíme, kolik lidí máme čekat. Vy tady budete?“

„Ještě nevíme jistě,“ připustil Rayford. „Já pravděpodobně ano.“

Oba stočili pohled na Chloe. Zdvořile se usmála. „Já pravděpodobně ne,“ oznámila.

„Nu, mám pro vás tu nahrávku,“ vzpomněl si Barnes. „Ale rád bych vás požádal ještě o několik minut vašeho času.“

„Já čas mám,“ odvětil Rayford.

„Jsem tu s ním,“ odevzdaně dodala Chloe.

Barnes je zavedl do kanceláře hlavního pastora. „Nesedám si za jeho stůl, ani nepoužívám jeho knihovnu,“ vysvětloval omluvně mladší muž, „ale pracuju přece jen tady u jeho konferenčního stolu. Nevím, co se bude dít se mnou nebo s kostelem, ale rozhodně bych nechtěl být příliš troufalý. Nedovedu si představit, že by mě Bůh povolal, abych převzal tuhle práci, ale jestliže tomu tak bude, chci na to být připraven.“

„A jak to udělá, aby vás povolal?“ zažertovala Chloe a úsměv jí přitom hrál okolo úst. „Telefonem?“

Barnese to nevyvedlo z klidu. „Abych řekl pravdu, ani by mě to nepřekvapilo. Nevím jak vás, ale mou pozornost minulý týden zaujal dokonale. Nějaký telefonický hovor z nebeského království by byl méně traumatický.“

Chloe pozvedla obočí. Zjevně měla na mysli, že se jeho poznámce dá stěží odporovat.

„Lidi zlatí, tady Loretta vypadá přesně tak, jako se já cítím. Zažili jsme nervový otřes, jako kdyby tu vybuchl granát a jsme zničení, protože víme přesně, co se stalo.“

„Nebo si alespoň myslíte, že to víte,“ poznamenala na to Chloe. Rayford se pokusil zachytit její pohled, kterým ji chtěl přimět, aby trochu brzdila, ale zdálo se, že není ochotna se na něj podívat. „Existuje tolik různých teorií, že si opravdu můžete vybrat z toho, co prezentují v televizi po celé zemi.“

„To já vím,“ připustil Barnes.

„A každá z nich slouží vlastnímu účelu,“ dodala. „Bulvární tisk píše, že to byli vetřelci z vesmíru, což by potvrdilo pravdivost všech těch stupidních příběhů, o kterých celé roky psaly. Vláda tvrdí, že to byl nějaký nepřítel, abychom mohli utrácet větší sumy na nejnovější technologii obrany. Vy budete říkat, že to byl Bůh, abyste mohli začít obnovovat kostel.“

Bruce Barnes se opřel o opěradlo a zadíval se na Chloe a pak na jejího otce. „O něco vás požádám,“ začal, když obrátil svou pozornost opět k ní. „Dovolili byste, abych vám stručně vypověděl svůj příběh, aniž byste mě přerušovali nebo činili jakékoli poznámky, kromě případu, že byste něčemu nerozuměli?“

Chloe na něj upřela pohled, ale nijak nereagovala.

„Nechci být hrubý, ale nechci ani, abyste byli hrubí vy. Požádal jsem vás o několik minut vašeho času. Jestliže ho ještě mám, rád bych ho využil. Pak vás nechám na pokoji. A vy můžete s tím, co vám teď řeknu, naložit dle libosti. Řekněte, že jsem se zbláznil, řekněte, že toho zneužívám pro vlastní cíle. Odejděte, a už se nevracejte. To už je na vás. Ale dáte mi slovo na pár minut?“

Rayfordovi připadal Barnes skvělý. Usadil Chloe a nenechal jí prostor na žádnou ostrou poznámku. Ta pouze pozvedla ruku, že je s tím srozuměna, za což jí Barnes poděkoval a začal.

„Smím vám říkat křestními jmény?“

Rayford přikývl. Chloe nereagovala.

„Ray, tak vám říkají? A Chloe? Tady před vámi sedí zlomený muž. A Loretta? Jestliže by měl někdo právo cítit se tak hrozně, jako se cítím já, tak je to právě Loretta. Je jedinou osobou v celém jejím příbuzenstvu, která tu zůstala. Měla šest bratrů a sester, ani nevím kolik tet, strýců a bratranců, neteří a synovců. Měli tu minulý rok jednu svatbu a ona sama musela mít tak na sto příbuzných. Všichni jsou pryč, do jednoho.“

„To je hrozné,“ řekla Chloe. „Víte, my jsme ztratili mámu a mého malého brášku. Ach, promiňte, neměla jsem nic povídat.“

„Nic se nestalo,“ uklidnil ji Barnes. „Moje situace je téměř tak zlá jako Lorettina, jen v menším měřítku. Samozřejmě, že pro mě to vůbec není bez významu. Tak dovolte, abych vám to vypověděl.“ Jakmile začal se zdánlivě neškodnými podrobnostmi, hlas mu zněl hlouběji a tišeji. „Ležel jsem v posteli se svou ženou. Ona spala. Já jsem si četl. Naše děti už několik hodin spaly. Bylo jim pět, tři a jeden rok. Nejstarší byla dcerka, dva další kluci. Tak to u nás chodilo obvykle – má žena spala, zatímco já jsem si četl. Nadřela se tolik s dětmi a v zaměstnání na částečný úvazek, že kolem deváté už vždycky tvrdě spala.

Četl jsem si nějaký sportovní časopis a snažil jsem se obracet stránky tiše, ale ona si čas od času povzdechla. Jednou se mě dokonce zeptala, jak dlouho budu ještě vzhůru. Věděl jsem, že bych měl jít do vedlejšího pokoje nebo prostě zhasnout světlo a pokusit se také spát. Nicméně jsem odpověděl: ‚Dlouho už ne,‘ a doufal jsem, že usne a já si prostě budu moct přečíst celý časopis. Obvykle poznám podle jejího oddychování, jestli spí dost tvrdě, aby ji má lampička neobtěžovala. Po chvilce jsem zaslechl, jak zhluboka dýchá.“

Byl jsem rád. Chtěl jsem číst až někdy do půlnoci. Opíral jsem se o loket zády k ní a polštář jsem měl nastaven tak, aby trochu kryl světlo. Nevím ani, jak dlouho jsem četl, když jsem ucítil, že se postel pohnula a ona zřejmě vstala. Usoudil jsem, že šla do koupelny, a jen jsem doufal, že se neprobudila natolik, aby mi, až se vrátí, vyčítala, že ještě svítím. Je velice malá a drobná, a tak mi ani nedošlo, že jsem ji neslyšel do té koupelny odejít. Ale, jak už jsem podotkl, byl jsem zabraný do čtení.

Po několika dalších minutách jsem na ni zavolal: ‚Miláčku, jsi v pořádku?‘ Nic jsem nezaslechl. Začal jsem být zvědavý, jestli to nebylo jen v mých představách, že vstala. Sáhl jsem za sebe, ale ona tam nebyla, tak jsem na ni znovu zavolal. Napadlo mě, že šla možná zkontrolovat děti, ale ty obyčejně spí tak tvrdě, že když nějaké z nich neslyší, tak to nedělá.

Takže, asi tak minuta či dvě uběhly, než jsem se otočil a všiml jsem si, že byla nejen pryč, ale že to vypadalo, jako kdyby narovnala deku tak, aby byla zase až u polštáře. Teď si asi dokážete představit, co mi proběhlo hlavou. Domníval jsem se, že byla mým čtením otrávená natolik, až už přestala doufat, že toho vůbec kdy nechám. Proto nejspíš nečekala, až konečně zhasnu, a rozhodla se, že si půjde lehnout na gauč. Jsem docela slušný manžel, tak jsem vylezl a šel jsem se omluvit a přivést ji zpátky do postele.

Vy víte, co se stalo. Na gauči nebyla. Nebyla ani v koupelně. Nakoukl jsem do všech dětských pokojíků a šeptem jsem ji zavolal, protože jsem si myslel, že třeba některé z nich kolébá v náruči nebo u některého sedí na postýlce. Nic. V celém domě byla zhasnutá světla až na lampičku u mé postele. Nechtěl jsem vzbudit děti tím, že bych ji nahlas volal, tak jsem pouze rozsvítil světlo na chodbě a znovu se šel podívat do všech pokojů.

Stydím se, ale musím přiznat, že jsem ani v tu chvíli neměl o ničem nejmenší potuchy, dokud jsem si nevšiml, že mé dvě nejstarší děti nebyly v postelích. Nejdřív ze všeho mě napadlo, že šly obě do pokoje benjamínka, což občas dělají, a tam si lehnou na zem a spí tam. Pak mě napadlo, že jedno nebo obě vzala moje žena do kuchyně, aby jim tam něco dala, či co. Upřímně řečeno, byl jsem tak trochu vyveden z míry a nevěděl jsem, co se to vlastně uprostřed noci děje.

Když ale ani nejmenší dítě nebylo ve své postýlce, rozsvítil jsem světlo, vystrčil hlavu na chodbu a zavolal jsem dolů na ženu. Žádná odpověď. Pak jsem si všiml, že dupačky nejmladšího syna zůstaly v postýlce, a v tu chvíli už jsem to věděl. Prostě jsem si to najednou uvědomil. Došlo mi to zčista jasna. Běhal jsem z místnosti do místnosti, odkryl jsem na každé dětské postýlce pokrývku, a vždycky jsem tam objevil pyžamko. Nechtěl jsem, ale strhl jsem i deku z postele své ženy a tam byla její noční košile, její prsteny a dokonce i natáčky na polštáři.“

Rayford potlačoval slzy, protože si vzpomínal na vlastní podobné zážitky. Barnes se zhluboka nadechl a vydechl a otřel si oči. „A tak jsem začal telefonovat, kam se dalo,“ pokračoval. „Začal jsem u pastora, ale samozřejmě se mi ozval pouze záznamník. I na dalších několika místech jsem se dovolal jen na záznamník. Tak jsem si vzal telefonní seznam s čísly lidí z našeho sboru a začal jsem vyhledávat starší lidi, lidi, o kterých jsem si myslel, že nejspíš neměli v oblibě záznamníky a ani si je nepořizovali. Nechal jsem u nich telefon zvonit do nekonečna. Nikdo ho nevzal.

Věděl jsem samozřejmě, že je nepravděpodobné, že bych mohl někoho najít. Z nějakého důvodu jsem vyběhl ven, nasedl do auta a rozjel jsem se sem do kostela. Tady jsem našel Lorettu, jak tu sedí v noční košili v autě. Vlasy měla dosud natočené na natáčkách, a oči si mohla vyplakat. Vešli jsme do předsálí, posadili se vedle rostlin v květináčích, plakali jsme, drželi jsme se za ruce a věděli jsme přesně, co se stalo. Asi tak během další půl hodiny se ukázalo několik málo dalších lidí. V podstatě jsme si nahlas vyjadřovali účast a uvažovali, co bychom teď měli podniknout dál. Pak si někdo vzpomněl na pastorovu nahrávku o nanebevzetí.“

„Jeho co?“

„Náš hlavní pastor rád kázal o příchodu Krista, který svůj sbor věřících vyzvedne na nebesa. Který mrtvé či živé pozdvihne do království nebeského před obdobím utrpení na zemi. Obzvlášť tím byl inspirován jednou před několika lety.“

Rayford se obrátil na Chloe. „Vzpomínáš si, jak o tom máma mluvila. Byla tím celá nadšená.“

„Ale ano, vzpomínám si.“

„Tedy,“ pokračoval Barnes, „pastor využil toho kázání a nechal se natočit kamerou ve své kanceláři. Na té pásce oslovoval přímo lidi, kteří tu byli necháni na pospas. Založil ji do knihovny kostela s pokynem, aby byla vytažena a přehrána, až se bude zdát, že téměř všichni zmizeli. Dívali jsme se na ni tu noc několikrát. Pár lidí mělo tendenci Bohu odporovat, pokoušeli se nás přesvědčit, že jsou skuteční věřící a měli být vzati s ostatními. Všichni jsme však znali pravdu. Jenom jsme předstírali. Nebyl tam mezi námi jediný, kdo by nevěděl, co to znamená být pravý křesťan. Uvědomovali jsme si, že nejsme a že jsme tu byli ponecháni na pospas.“

Rayford měl potíže, když chtěl promluvit, ale musel tu otázku položit. „Pane Barnesi, vy jste tu byl zaměstnán jako pastor?“

„Správně.“

„Jak se mohlo stát, že vy jste nebyl…?“

„Povím vám to, Rayi, protože už déle nemám co skrývat. Stydím se za sebe, ale jestliže jsem ještě nikdy nepocítil touhu nebo motivaci, abych jiným lidem vyprávěl o Kristovi, vím naprosto jistě, že teď ji mám. Jen se cítím trapně, že mi musela otevřít oči až teprve nejpřevratnější událost v dějinách. Byl jsem vychován ve víře. Oba rodiče a všichni mí bratři a sestry byli křesťané.

Miloval jsem církev. Byl to můj život, moje kultura. Myslel jsem, že věřím všemu, co v bibli k víře je. V bibli se říká, že věříš-li v Krista, máš život věčný, a tak jsem si myslel, že to mám v kapse.

Obzvlášť se mi líbily pasáže o Bohu, který odpouští. Byl jsem hříšník a nikdy jsem se nezměnil. Neustále jsem žádal odpuštění, protože jsem si myslel, že to Bůh prostě jinak ani nemůže udělat. Že musí. Verše, které mluvily o tom, že přiznáme-li své hříchy, dostojí svému slovu a prostě nám odpustí a očistí nás. Věděl jsem, že jiné verše mluví o tom, že člověk musí věřit a přijímat, důvěřovat a vytrvat, ale pro mě to bylo takové teologické nesrozumitelné plácání. Stál jsem jen o tu poslední řádku, tu nejsnazší cestu, nejjednodušší směr. Věděl jsem, že jiné verše hovořily o tom, že nemáme pokračovat ve hříchu jen proto, že nám Bůh projevuje milost.

Myslel jsem si, že mám skvělý život. Dokonce jsem vstoupil i na bohosloveckou fakultu. V kostele i ve škole jsem říkal ty správné věci a modlil se na veřejnosti, a dokonce jsem i povzbuzoval lidi v jejich křesťanském způsobu života. Ale stále ještě jsem hřešil. Dokonce jsem to i přiznal. Přiznával jsem lidem, že nejsem dokonalý. Bylo mi odpuštěno.“

„Moje žena to říkávala,“ navázal Rayford.

„Rozdíl je v tom,“ vysvětloval Bruce, „že ona byla upřímná. Já ale lhal. Řekl jsem své ženě, že odvádíme církvi desátky, víte, že dáváme církvi desetinu svého příjmu. Sotva kdy jsem však něco dal, kromě chvíle, kdy koloval talíř a já jsem třeba do něj upustil pár bankovek, aby to vypadalo dobře. Každý týden jsem to Bohu přiznal a sliboval, že se příště polepším.

Povzbuzoval jsem lidi, aby se podělili o svou víru, aby poučovali jiné lidi, jak se stát křesťany. Ale sám jsem to nikdy nedělal. Měl jsem za úkol každý den navštěvovat lidi doma a v domovech pro přestárlé a v nemocnicích. V tom jsem byl dobrý. Povzbuzoval jsem je, usmíval se na ně, rozprávěl s nimi, modlil se s nimi, dokonce jsem jim i předčítal z Písma svatého. Ale nikdy jsem to nedělal sám v soukromí.

Byl jsem líný. Ulehčoval jsem si práci. Když si lidé mysleli, že jsem někde venku po návštěvách, mohl jsem zrovna být v kině ve vedlejším městě. Rovněž jsem podléhal chtíči. Četl jsem věci, které jsem nikdy číst neměl, prohlížel si časopisy, které živily mou smyslnost.“

Rayford sebou trhl. To mu až příliš cosi připomínalo.

„Vedl jsem skvělý život,“ pokračoval právě Barnes, „a pořádně jsem si na to zvykl. Ale někde dole, v hloubi své duše jsem věděl, že na to, aby to mohla být pravda, je to až příliš líbivé. Uvědomoval jsem si, že opravdoví křesťané se poznají podle toho, co ve svém životě vytvářejí, a věděl jsem, že já nevytvářím nic. Ale utěšoval jsem se tím, že okolo mě byli i horší, kteří si říkali křesťané.

Nebyl jsem žádný násilník nebo trýznitel dětí či smilník, i když mnohokrát jsem cítil, že jsem své ženě nevěrný skrze svou žádost. Ale vždy mi zbývala modlitba a pokání a hned jsem se cítil očištěn. Mělo mi to být jasné. Jakmile lidé zjistili, že jsem veden jako farní zaměstnanec v Nové Naději, mluvil jsem obvykle o tom, jak skvělý je náš pastor, jak hezký máme kostelík, ale styděl jsem se jim vyprávět o Kristu. Když mě vyzvali a ptali se mě, zda Nová naděje patří k těm církvím, které tvrdí, že Ježíš je tou jedinou cestou k Bohu, dělal jsem všechno, jen abych to popřel. Chtěl jsem, aby si mysleli, že jsem správný, že jsem, jak se sluší a patří.

Teď už samozřejmě vidím, že Bůh skutečně je tím Bohem odpouštějícím hříchy, protože jsme lidské bytosti a potřebujeme odpuštění. Ale máme přijmout jeho dar, žít v Kristu a dovolit mu, aby žil skrze nás. Používal jsem to, o čem jsem si myslel, že je to moje pojistka, něco jako povolení, abych si žil, jak se mi zlíbí. Mohl jsem si podle svého chápání žít v hříchu a jen předstírat, že jsem zbožný. Měl jsem skvělou rodinu a hezké pracovní prostředí. A i když jsem se ve svém soukromí většinu času choval ohavně, skutečně jsem věřil tomu, že až zemřu, dostanu se do nebeského království.

Sotva kdy jsem četl bibli kromě doby, kdy jsem se připravoval na proslov nebo na biblickou hodinu. Rozhodně se mé uvažování vůbec nepodobalo ‚mysli Kristově‘. Nejasně jsem si uvědomoval, že křesťan znamená ‚Kristův člověk‘ nebo ‚člověk podobající se Kristu‘. To jsem já zcela jistě nebyl a přišel jsem na to až tím úplně nejhorším způsobem.

Dovolte, abych vám oběma řekl – rozhodnutí je jen a jen na vás. Jsou to vaše životy. Vím však, a Loretta to také ví, i několik dalších z tohoto sboru, kteří balancovali na hraně, přesně vědí, co se stalo před několika nocemi. Ježíš Kristus se vrátil pro věrné členy své rodiny, a my zbývající jsme tu byli ponecháni.“

Bruce se podíval Chloe přímo do očí. „V mé mysli není vůbec pochyb o tom, že jsme byli svědky nanebevzetí. Největší strach, když jsem si už jednou uvědomil pravdu, jsem měl z toho, že už pro mě nezbyla žádná naděje. Zmeškal jsem to, byl jsem nepoctivý, založil jsem svou vlastní odrůdu křesťanství, která se mi hodila, abych mohl vést svobodný život, ale která mě stála duši. Slyšel jsem, jak lidé mluví o tom, že když byli věřící vzati na nebesa, duch boží opustí zemi. Přece když Ježíš vstoupil na nebesa po svém vzkříšení, Duch Svatý, jímž Bůh obdařil církev, byl ztělesněn věřícími. Logicky tedy, když oni byli vzati na nebe, Duch odešel s nimi a nezbude žádná další naděje pro nikoho z těch, kteří tu zbyli. Nedovedete si představit tu úlevu, když mi pastorova nahrávka ukázala, že je to jinak.

Uvědomujeme si teď, jak hloupí jsme byli. My, kteří patříme k tomuto sboru – alespoň ti z nás, kteří se cítili přitahováni k této budově v okamžiku, když všichni ostatní zmizeli – jsme až po okraj naplněni horlivostí. Nikdo z těch, kteří sem přijdou, neodejde bez přesné znalosti toho, v co věříme a co si myslíme, že je pro ně nutné, aby našli svůj vztah k Bohu.“

Chloe vstala a začala chodit sem a tam s rukama založenýma na prsou. „To je velice zajímavý příběh,“ prohlásila. „A co bylo s Lorettou, proč té to nanebevzetí uniklo, když v celé její rozvětvené rodině byli jen opravdoví křesťané?“

„Měli byste ji někdy přimět, aby vám to pověděla sama,“ odpověděl jí na to Bruce. „To, co řekla mně, bylo, že za to může pýcha a trapné pocity, co ji zabraňovalo žít v Kristu. Byla prostředním dítětem ve velice nábožné rodině a vyprávěla mi, že byla ve věku dospívání, když poprvé začala vážně uvažovat o svém vztahu k víře. Jen se tak vezla zároveň s rodinou, chodila do kostela a procházela všemi těmi činnostmi, které k tomu patří. Pak dospěla, vdala se, stala se matkou a babičkou, a nikomu nebrala jeho přesvědčení, že její duchovní život patří k těm nejhlubším. Všichni tady okolo ji uctívali. Jenže ona sama nikdy doopravdy věřící nebyla a nepřijala Krista sama o sobě.“

„Takže,“ uzavřela to Chloe, „to povídání o víře a přijímání, to žití v Kristu, či o tom, že bude žít skrze nás, to měla moje máma na mysli, když mluvila o spáse a o tom, že dojdeme spasení?“

Bruce přikývl. „Od hříchu, pekla a posledního soudu.“

„Ale mezitím od toho všeho ochráněni nejsme.“

„Tak to je.“

„A vy tomu doopravdy věříte.“

„Věřím.“

„Je to pěkně ujeté, to musíte uznat.“

„Pro mě ne. Už ne.“

Rayford, který měl vždy rád přesnost a pořádek, se zeptal: „A co jste tedy udělal vy? Co udělala moje žena? Jak se z ní stala lepší křesťanka, nebo co… vlastně –“

„Ji spasilo?“ dořekl za něj Bruce.

„Ano,“ přisvědčil Rayford. „To je přesně to, co chci vědět. Jestli máte pravdu, a já už jsem Chloe říkal, že to teď tak vidím, potřebujeme vědět, jak se věci mají. Je jasné, že jsme nebyli zachráněni a zůstali jsme tady a musíme čelit životu bez svých milovaných, kteří byli skutečnými křesťany. Takže, jak se z nás mohou stát skuteční křesťané?“

„Mám v úmyslu vás tím provést,“ vysvětlil mu Bruce. „Ale teď vás pošlu domů s tou nahrávkou. Proberu to všechno do podrobností zítra ráno v deset s kýmkoli, kdo přijde. Budu to pravděpodobně probírat každou neděli ráno po tak dlouhou dobu, pokud to lidé budou potřebovat vědět.“

Zatímco Chloe se zády opírala o stěnu a s rukama stále ještě založenýma sledovala pastora a naslouchala mu, Bruce se obrátil na Rayforda. „Je to ve skutečnosti docela jednoduché. Bůh nám to usnadnil. Neznamená to, že se neodehrálo něco nadpřirozeného, nebo že si můžeme vybrat a zvolit ty příjemné stránky – tak, jak jsem se to pokoušel dělat já. Ale pakliže vidíme pravdu a jednáme v souladu s ní, pak nám Bůh spásu neodepře.

Nejdřív ze všeho se musíme podívat sami na sebe tak, jak nás vidí Bůh. V bibli se píše, že všichni zhřešili, že neexistují žádní spravedliví, ani jeden. Také tam stojí, že sami sebe spasit nemůžeme. Mnoho lidí si myslelo, že si mohou svou cestu k Bohu či do království nebeského vysloužit tím, že budou konat dobro, ale to je právě snad vůbec to největší nepochopení. Zeptejte se kohokoli na ulici, co si myslí, že bible a církev říká o tom, jak se dostat do království nebeského, a devět z deseti vám řekne, že to má něco společného s tím, aby člověk konal dobro a žil správně.

To samozřejmě dělat máme, ale jen tím se nám vysloužit svou spásu nepodaří. Máme se tak chovat v odpověď na naše spasení. Bible říká, že to není skrze činy spravedlivého, které vykonal, ale že jsme spaseni milostí boží. Říká se tam také, že jsme spaseni milostí skrze Krista, ne námi samotnými, abychom nemohli stále dokola omílat, jak dobří jsme.

Ježíš vzal naše hříchy na sebe a vykoupil je tím, že vzal na sebe trest za ně tak, abychom toho my byli uchráněni. Zaplatil za ně smrtí a zemřel za nás, protože nás miloval. Přiznáme-li Kristu, že uznáváme, že jsme hříšníci a ztracení, a přijmeme-li jeho dar spasení, ušetří nás. Odehraje se smír. Přejdeme z temnot do světla, ze zatracených se stanou spasení. Budeme zachráněni.“

Rayford tam seděl úplně ztuhlý. Kradmo se podíval na Chloe. Vypadala zaraženě, ale netvářila se nepřátelsky. Rayford měl pocit, že právě teď nalezl, po čem se pídil. To bylo to, o čem už měl tušení, a o čem během let zaslechl tu a tam něco, ale nikdy si to nedal všechno dohromady.

„Musím se vás zeptat,“ pokračoval Bruce, „na něco, na co jsem se nikdy dřív lidí nechtěl ptát. Chci vědět, jste-li připraveni přijmout Krista hned teď. Velice rád bych se s vámi pomodlil a navedl vás, jak o tom rozprávět s Bohem.“

„Ne,“ prohlásila Chloe rychle a podívala se na svého otce, jako kdyby se bála, že on udělá něco hloupého.

„Ne?“ Bruce to zcela zjevně překvapilo. „Potřebujete snad víc času?“

„To přinejmenším,“ odpověděla na to Chloe. „Tohle není nic, do čeho člověk skáče rovnýma nohama.“

„Jen mi dovolte, abych vám řekl ještě něco,“ zareagoval na to Bruce. „Je to něco, do čeho si teď toužebně přeju, abych skočil rovnýma nohama. Věřím tomu, že mi Bůh odpustil a že tu mám teď své poslání. Ale nevím, co se teď stane dál, když jsou všichni opravdoví křesťané pryč. Bezpochyby bych raději k tomuto poznání dospěl již před lety než až teď, když už je skoro pozdě. Jistě si dokážete představit, že bych byl raději v tuto chvíli již v nebi se svou rodinou.“

„Jenže kdo by nám pak o tom všem mohl něco povědět?“ zeptal se Rayford.

„Ale ano, jsem vděčný za tu příležitost,“ pospíšil si s odpovědí Bruce. „Ale přišla mě hodně draho.“

„To chápu.“ Rayford cítil, jak se Bruce do něj vpaluje očima, jako kdyby ten mladý muž věděl, že Rayford je téměř hotov vyslovit onen závazek. Nikdy však do ničeho nevstoupil ukvapeně. Potřeboval zkrátka čas na rozmyšlenou, odklad, který by mu dovolil, aby se rozhodoval už s chladnou hlavou. Měl analytický způsob myšlení, a i když mu to všechno náhle připadalo plné smyslu a vůbec nepochyboval o tom, že Bruceova teorie o zmizeních je správná, nechtěl se rozhodovat hned. „Ocenil bych, kdybych se mohl podívat na tu nahrávku, a mohu vám slíbit, že se tu zítra opět objevím.“

Bruce se podíval na Chloe. „Já vám nic neslíbím,“ prohlásila, „ale jsem vděčná za váš čas a slibuju, že se na tu nahrávku podívám.“

„Víc ani nemohu žádat,“ ujistil ji Bruce. „Ale dovolte, abych se s vámi rozloučil s malou připomínkou, že nemusíme mít času nazbyt. Je sice už příliš pozdě na to, abyste zmizeli tak, jak zmizeli ti, které jste milovali, před několika dny. Ale lidé umírají dnes a denně při dopravních nehodách, při leteckých neštěstích – promiňte, jsem si jist, že jste výborný pilot – při nejrůznějších tragédiích. Nehodlám vás do ničeho nutit, k čemu jste ještě sami nedospěli, chtěl bych vás jen povzbudit, abyste rozhodnutí neodkládali. Pakliže ve vás Bůh vzbudil dojem, že toto je pravda, co horšího by mohlo být, než konečně jej najít a pak zemřít bez něj jen proto, že jste čekali příliš dlouho?“

(12)

Buck se ubytoval v hotelu Hilton na frankfurtském letišti pod falešným jménem a věděl, že musí zavolat do Států, než rodina a jeho kolegové uslyší, že je mrtvý. Začal tím, že vyhledal telefonní přístroj na mince ve vstupní hale hotelu a vytočil otcovo číslo v Arizoně. Když počítal s časovým rozdílem, byla tam sobota krátce po poledni.

„Hrozně mě to mrzí, tati, ale uslyšíš, že jsem zahynul při nějakém bombovém atentátu, teroristické akci, nebo něco takového.“

„Co se to k čertu děje, Camerone?“

„Nemůžu o tom teď mluvit, tati. Chci jen, abys věděl, že jsem v pořádku. Volám přes moře, ale raději nebudu říkat odkud. Zítra se vracím a budu se asi muset nějakou dobu skrývat.“

„Tvoje švagrová, neteř a synovec budou mít zítra večer vzpomínkovou bohoslužbu,“ oznámil mu pan Williams.

„Já na ni nemůžu přijet, tati, to by se opravdu hned prozradilo, kdybych se tam u vás objevil. Je mi to hrozně líto. Řekni Jeffovi, že mě to opravdu moc mrzí.“

„A musíme taky i my tu šarádu dotahovat až do konce? Chci říct, měli bychom i za tebe dát sloužit mši?“

„Ne, to ne, nebudu moct hrát mrtvého tak dlouho. Jakmile jednou lidi z Global Weekly zjistí, že jsem v pořádku, tak to dlouho nevydrží pod pokličkou.“

„Budeš v nebezpečí, když ten, co tě chtěl zabít, zjistí, že jsi naživu?“

„Pravděpodobně ano, ale tati, já už budu muset končit. Vyřiď to za mě Jeffovi.“

„To víš, že jo. A buď opatrný.“

Buck přešel k jinému telefonu a zavolal do redakce Globalu. Změnil hlas a požádal recepční, aby ho přepojila ke Stevovi Plankovi do jeho hlasové pošty po pracovní době.

„Steve, ty víš, kdo to je. Ať uslyšíš, co uslyšíš v příštích dvaceti čtyřech hodinách, tak neboj, jsem v pořádku. Zavolám ti zítra a můžeme se setkat. A ostatní prozatím nech, ať věří tomu, co si přečtou nebo uslyší. Budu muset zůstat inkognito, dokud nebudu schopen najít někoho, kdo může opravdu pomoct. Brzy si promluvíme, Steve.“

Chloe v autě mlčela. Rayford musel bojovat s nutkáním mluvit. Neměl to sice v povaze, ale pociťoval stejnou naléhavost, jakou vytušil u Bruce Barnese. Chtěl ale, aby se mu i nadále dařilo zachovat si rozumný, ano, dá se říci analytický, přístup. Chtěl studovat, modlit se, být si jist. Ale nebyla to snad jen jakási pojistka? Mohl by si být ještě jistější?

Jaké chyby se při výchově Chloe dopustil, že byla tak opatrná, skeptická? Jak je možné, že se dívá s nepřátelstvím a nedůvěrou na něco, co jemu bylo naprosto zřejmé? On sám už pravdu našel. A Bruce se rozhodně nemýlí, jak on, tak Chloe se musí podle toho začít řídit dřív, než se jim něco přihodí.

Zprávy byly plné zločinů, drancování, mnozí zneužívali situace. Mnoho lidí bylo zastřeleno, zmrzačeno, znásilněno, zabito. Silnice byly nebezpečnější než kdy předtím. Pohotovostní jednotky neměly dostatek lidí, bylo méně vzdušného i pozemního personálu na letištích, méně kvalifikovaných pilotů a posádek na leteckých linkách.

Lidé otvírali hroby svých zesnulých, aby věděli, jestli jejich pozůstatky zmizely, a kriminálníci bez skrupulí předstírali, že dělají totéž, zatímco hledali cennosti, které mohly být pohřbeny s bohatými nebožtíky. Přes noc se ze světa stalo mnohem horší místo k životu a Rayford měl starost o dceřinu bezpečnost. Nechtěl příliš odkládat chvíli, kdy si poslechne tu videonahrávku, a neměl v úmyslu oddalovat věci související s rozhodnutím, které už udělal.

„Mohli bychom se na to podívat spolu, co říkáš?“ navrhl.

„To opravdu raději ne, tati. Vidím jasně, kam ty směřuješ, a mně to zatím nesedí. Je to velice osobní věc. Není to nic na společné rodinné sezení.“

„Tím si nejsem tak úplně jist.“

„Koukni, nenuť mě do toho. Ty si s tím poraď sám za sebe a já to udělám později.“

„Víš, já se jen o tebe bojím a mám tě moc rád a chci pro tebe to nejlepší, jasné?“

„Samozřejmě.“

„Stačíš se na to podívat, ještě než půjdeme zítra na to shromáždění?“

„Tati, prosím tě. Odradíš mě úplně, jestli do mě nepřestaneš rýpat. Já si ani nejsem jistá, že se mi tam vůbec chce jít. Slyšela jsem už ty jeho pohádky dnes a on sám říkal, že to zítra bude totéž.“

„A co když se zítra rozhodnu, že se stanu křesťanem? Docela rád bych tě u toho měl.“

Chloe se na něj podívala. „No já nevím, tati. Přece to není jako promoce na vysoké škole nebo tak něco.“

„Možná, že se to ani tolik neliší. Mám takový pocit, jako by tvoje máma s Raymiem udělali nějakou rozhodující zkoušku, a já ne.“

„To je síla.“

„Ale já nežertuju. Jim se podařilo získat osvědčení pro vstup do nebe, a mně ne.“

„Nechce se mi o tom teď mluvit.“

„Tak dobře. Můžu tě ale o něco požádat? Pokud tam zítra nepůjdeš, moc bych si přál, kdyby sis tu pásku poslechla, zatímco budu pryč.“

„No, já ne –“

„To proto, že bych chtěl, aby ses s tím seznámila ještě před naším pondělním letem. Letecké linky jsou teď mnohem nebezpečnější a nikdy nemůžeš vědět, co se může stát.“

Chloe reagovala otázkou, proč jim tedy celý život předhazuje statistické údaje o tom, jak je letecká doprava mnohem bezpečnější než cestování autem, a Rayford se dalšího naléhání raději vzdal.

Dcera si šla brzy lehnout, Rayford se usadil před televizní obrazovku a zasunul kazetu do videopřehrávače. „Zdravím vás,“ zazněl příjemný hlas pastora, se kterým se Rayford v minulosti párkrát setkal. Během svého proslovu seděl ten starší pán na rohu stolu v pracovně, kterou s Chloe předtím navštívili. „Jmenuji se Vermont Billings a jsem pastorem sboru Nové Naděje v předměstské chicagské čtvrti Mount Prospect, ve státě Illinois. Při poslechu této pásky si mohu jen představovat strach a zoufalství, jimž musíte čelit. Záznam byl totiž pořízen pouze proto, aby se promítl v případě zmizení božího lidu z povrchu země.

To, že ho nyní sledujete, tudíž znamená, že jste byli na zemi ponecháni napospas. Bezpochyby jste ohromeni, šokováni, máte strach a výčitky svědomí. Rád bych, abyste přistupovali k tomu, o čem musím hovořit, jako k návodu, jak žít potom, co došlo k nanebevzetí Kristových věřících. Toho jste se stali svědky. Ti, jež znáte nebo jste znali, zcela svěřili svou spásu do Kristových rukou a byli jím vyzdviženi na nebesa.

Dovolte mi, abych vám v bibli ukázal přesně místo, které popisuje, k čemu došlo. Ten důkaz v tuto chvíli asi nebudete potřebovat, neboť bezesporu prožíváte tu nejpřevratnější událost v dějinách, ale díky tomu, že tento záznam pořizuji předem, neboť pevně věřím, že nebudu jedním z vás, jistě se ptáte sami sebe, jak to jen mohl ten pastor tak jistě vědět? Takže zde předkládám onen slíbený popis, z Prvního listu ke Korintským, kapitola 15, verše 51 až 57.“

Na obrazovce se objevily pasáže z Nového zákona. Rayford zmáčkl tlačítko pauzy a doběhl si pro Ireninu bibli. Chvíli mu zabralo, než našel První list ke Korintským, a přestože překlad se poněkud lišil, význam byl tentýž.

Pastor pokračoval: „Přečtu vám nyní, co velký zvěstovatel evangelia apoštol Pavel napsal křesťanskému sboru věřících v městě Korintu:

‚Hle odhalím vám tajemství: Ne všichni zemřeme, ale všichni budeme proměněni, naráz, v okamžiku, až se naposled ozve polnice. Až zazní, mrtví budou vzkříšeni k nepomíjitelnosti a my živí proměněni. Pomíjitelné tělo musí totiž obléci nepomíjitelnost a smrtelné nesmrtelnost. A když pomíjitelné obleče nepomíjitelnost a smrtelné nesmrtelnost, pak se naplní, co je psáno: Smrt je pohlcena, Bůh zvítězil! Kde je, smrti, tvé vítězství? Kde je, smrti, tvá zbraň? Zbraní smrti je hřích a hřích má svou moc ze zákona. Chvála buď Bohu, který nám dává vítězství skrze našeho Pána Ježíše Krista!‘“

Rayforda to zmátlo. Část textu mu sice dávala smysl, ale zbytek mu zněl naprosto zmateně. Pastor Billings ale už zase pokračoval: „Dovolte mi, abych připojil nějaké příměry, abyste tomu snáze porozuměli. Když apoštol Pavel říká, že ne všichni zemřeme, je to myslím jasné. A když mluví o tom, že pomíjitelné tělo musí obléci nepomíjitelnost a smrtelné nesmrtelnost, má na mysli právě okamžik nanebevzetí Kristovy církve.“

Pastor se posléze rozhovořil o tom, jak lidé jako on, kteří hledali spásu v Kristu, jeho druhý návrat předpokládali a rovněž očekávali splnění jeho slibů. Také přesně předpověděl, jakého obrovského množství a jakých lidí se bude nanebevzetí týkat a jak se tyto bytosti zbaví všech materiálních pozemských statků. Působivá byla i jeho předpověď zmizení všech dětí, včetně těch nenarozených.

Pastorova slova tak nabývala konkrétních obrysů a Rayfordovi dělalo čím dál menší potíže jej sledovat. „V Pavlově prorockém listu Korintským se říká, že k tomu dojde naráz, v jediném okamžiku. Pravděpodobně jste zažili, jak vaši milovaní stáli v jednu chvíli před vámi, a v příští již byli pryč. Vůbec vám ten šok nezávidím.“

Následovala pasáž o tom, jak jsou v bibli předpovězena selhání srdce u lidí, kteří byli zanecháni na zemi, a také sebevraždy páchané lidmi ze zoufalství. Pastor rovněž správně předpověděl následný chaos, který na zemi zavládne, provázený vynuceným znovuzavedením trestu smrti pro zločince, kteří budou těžit ze situace.

Pastorova slova se potom začala týkat tématu, který Rayforda zajímal nejvíc. „Nejspíš se budete s úžasem ptát, proč se to stalo. Někteří věří tomu, že je to odsouzení bezbožného světa. K tomu však dojde teprve později. Nejspíš vám bude znít podivně, že se jedná o poslední boží pokus upoutat pozornost každého, kdo jej do této doby ignoroval. On nyní uvalí na zemi předlouhý čas soudu a utrpení, aby se mohl přiblížit k vám, kteří jste zůstali. Vyvedl svou církev ze zkaženého světa, který se vydává po svých vlastních cestách, utápí se ve vlastních radovánkách a pospíchá tak ke svému konci.

Věřím tomu, že boží záměr je umožnit těm, kteří zbyli, aby se shromáždili, zavrhli své horečné usilování o vlastní uspokojení a sebestředný hedonismus, obrátili svou pozornost k bibli, k pravdě a ke spáse přicházející skrze Krista.

Dovolte mi, abych vás povzbudil slovy, že vaši milovaní, vaše děti i nemluvňata, vaši přátelé i známí nebyli uchváceni žádnou silou zla, ani se nejednalo o žádný útok z vesmíru. To bude pravděpodobně obecně šířeným vysvětlením toho úkazu. To, co vám mohlo znít hodně přitažené za vlasy v minulosti, může se vám nyní zdát logické. Nemá to však s logikou co dělat.

Slova Písma také naznačují, že svět bude vystaven veliké lži, která bude hlásána skrze média, a do podvědomí lidí ji bude zasévat samozvaný světový vůdce. Sám Ježíš prorokoval příchod takového člověka. Neboť říká: ‚Já přicházím ve jménu svého Otce, a mě nepřijmete. Přijde-li však jiný ve svém vlastním jménu, toho přijmete?‘

Vyslechněte mé varování, jímž se obracím na každého z vás, abyste se vystříhali takového vůdce lidu, který se v Evropě vynoří. Ukáže se jako veliký svůdce, jenž předstoupí s tak působivými znameními a zázraky, že mnozí uvěří, že je Bohem. Z těch, kteří byli zanecháni na zemi na pospas, si získá na svou stranu mnohé následovníky, a mnoho lidí uvěří tomu, že je tvůrcem zázraků.

Onen svůdce bude slibovat sílu, mír a bezpečnost, ale v bibli je psáno, že se bude rouhat Bohu, jeho jménu i jeho příbytku, všem, kdo přebývají v nebi. To je také důvod, proč vás varuji před novým vůdcem obdařeným velkým kouzlem osobnosti, jenž se bude pokoušet uchvátit svět v tom hrozném čase chaosu a zmatku. Tato bytost je v bibli nazývána antikristem. Slíbí mnohé, ale své sliby nedodrží. Musíte se spoléhat na sliby Hospodinovy, dané nám skrze jeho syna Ježíše Krista.

Věřím tomu, že slova bible nás poučují o tom, že nanebevzetí církve vyústí v sedmileté období soudu a utrpení, během něhož se přihodí hrozné věci. Pokud jste až dosud ještě nepřijali spasení skrze Krista, ocitne se vaše duše ve velkém ohrožení. A zároveň kvůli děsivým událostem, které během tohoto období nastanou, bude ohrožen i váš život. Pokud se obrátíte ke Kristu, může se vám podařit, že zemřete jako mučedníci.“

Rayford stlačil pauzu. Na spasení připraven byl. Ale utrpení a soud? Ztráta milovaných bytostí, vyrovnání se s pýchou a se sebestředností, jež mu zabránily vstoupit do nebe – copak toho nebylo až dost? To ho čeká ještě něco dalšího?

Také zapochyboval o té osobě „velkého svůdce“, jak jej pojmenoval pastor. Možná, že v tomto ohledu zašel příliš daleko. Na druhou stranu pastor rozhodně nepatřil do kategorie obchodníků s deštěm. Byl to jistě upřímný, poctivý a pravdomluvný muž – muž boží. Pokud se pastor nemýlil v tom, co tvrdil o těch zmizeních – a Rayford ve svém srdci cítil, že má pravdu – potom si ten muž zasluhoval jeho pozornost a respekt i v jiných věcech.

Byl nejvyšší čas na to, aby přestal uvažovat jako kritik, analytik, jenž není nikdy spokojen s předloženým důkazem. Vždyť potvrzení leželo přímo před ním: prázdná křesla, postele a bolestná jizva v srdci. Dostat se dál už mohl jediným možným způsobem. Stiskl tedy tlačítko a obrazovka ožila.

„Takřka osm set let před Kristovým příchodem na zem prorok Izajáš ve Starém zákoně předpověděl, že se světová království dostanou do velkého sporu a že se jejich tváře budou podobat plamenům. Podle mého mínění se tím předpovídá třetí světová válka, termonukleární konflikt, jenž smete miliony.

Biblická proroctví jsou vlastně dějinami psanými v předstihu. Doporučuji vám, abyste si vyhledali knihy pojednávající o tomto tématu, nebo vyhledejte lidi, kteří by na tomto poli mohli být odborníky, ale z nějakého důvodu nepřijali Krista, než došlo k nanebevzetí, a byli ponecháni na pospas na zemi stejně jako vy. Studium vám přinese poznání toho, co přichází, a vy budete připraveni.

Zjistíte, že vláda nad světem se zcela promění, a totéž lze říci o náboženství. Rozšíří se války a svět bude sužovat inflace. Smrt a destrukce se stanou každodenními jevy, stejně jako umírání mučedníků a dokonce i ničivé zemětřesení. I s tím počítejte.

Bůh si přeje odpustit vám vaše hříchy a dát vám jistotu o nebesích. Naslouchejte tomu, co je psáno v proroku Ezechielovi, kapitole 33, ve verši I1: ‚…nechci, aby svévolník zemřel, ale aby se odvrátil od své cesty a byl živ.‘

Pokud přijmete boží poselství o spáse, pak jeho Duch na vás sestoupí a projdete novým duchovním zrozením. Není třeba, abyste všechno chápali z teologického hlediska. Můžete se stát dítkem božím jen prostou modlitbou k němu, kterou vás teď povedu.“

Rayford opět zastavil pásku a pozoroval soustředěnou pastorovu tvář a bolestný výraz soucitu v jeho očích. Uvědomoval si, že jeho přátelé a známí si o něm budou myslet, že se zbláznil, snad i jeho vlastní dcera bude mít ten pocit. Nicméně pro něj v tom zaznívala ryzí pravda. Sice nechápal tu pasáž se sedmiletým utrpením a rovněž nerozuměl zmínce o novém lživém vůdci, o němž se předpokládalo, že se objeví. Věděl však s jistotou, že k životu potřebuje Krista. Potřeboval odpuštění svých hříchů a ujištění o tom, že se jednoho dne připojí k manželce a synovi v království nebeském.

Rayford seděl s hlavou v dlaních a srdce mu bušilo. V horním patře, kde odpočívala Chloe, bylo naprosté ticho. Byl zde zcela sám se svými myšlenkami, sám s Bohem, jehož přítomnost intenzivně cítil. Poklekl na koberec. Dosud se nikdy tak obřadně nemodlil, ale cítil vážnost a velebnost okamžiku. Spustil opět videopřehrávač. Sepnul dlaně, zavřel oči a poslouchal pastorův hlas: „Modlete se se mnou,“ a Rayford se o to alespoň pokoušel. „Drahý Bože, připouštím, že jsem hříšník. Svých hříchů však lituji. Prosím, odpusť mi a zachraň mě. Prosím Tě o to ve jménu Kristově, který za mě zemřel. Velmi mu nyní důvěřuji. Věřím tomu, že nevinná krev Ježíšova dokáže vykoupit mé spasení. Děkuji Ti, žes mě vyslechl a že mě přijímáš. Děkuji za spásu své duše.“

Pastorova řeč ještě chvíli pokračovala ujištěním a citací veršů z Písma, v nichž se slibovalo, že ti, kdo vzývají Hospodinovo jméno, budou zachráněni, a že Bůh od sebe neoddělí nikoho, kdo se Jej pokouší nalézt. Na konci videozáznamu ještě zaznělo pastorovo ujištění: „Pokud jste byli opravdoví ve víře, jste spaseni, znovu narozeni a jsou z vás dítka boží.“ Rayford však hrozně toužil rozprávět s Bohem ještě dál. Chtělo se mu do podrobností vypovědět o tom, jak hřešil. Jistě, uvědomoval si, že mu bylo odpuštěno, ale podobně jako malé dítě chtěl, aby se Bůh dozvěděl, že on sám si je vědom toho, jakým člověkem předtím byl.

Vyznal se ze své pýchy. Z pýchy na svou inteligenci, na to, jak vypadá, na své schopnosti. Vyznal se ze svých smyslných choutek, jak Irenu zanedbával, jak se pídil po vlastním uspokojení. Z toho, jak uctíval peníze a věci. Po té zpovědi se cítil očištěn. Pastorova slova jej vyděsila, všechno to povídání o obtížných časech, které leží před nimi, ale byl si vědom toho, že by jim raději čelil jako skutečný věřící, než ve stavu, v jakém byl předtím.

Následující modlitbou prosil za Chloe. Věděl, že si o ni bude dělat starost a že se svými modlitbami za ni nepřestane do té doby, dokud si nebude jistý, že se k němu připojila na nové životní pouti.

Buck dorazil na Kennedyho letiště v New Yorku a okamžitě zavolal Stevu Plankovi. „Bucku, zůstaň tam, kde jsi, ty zrádče. Jestlipak víš, kdo s tebou chce mluvit?“

„Ani ve snu.“

„Sám Nicolae Carpathia.“

„Jo, to se ti povedlo.“

„Myslím to vážně. Je už tady a má s sebou tvého starého přítele Chaima Rosenzweiga. Zcela zjevně na tebe Chaim pěl ódy, a protože jsou mu média stále v patách, chce jen tebe. Takže tě vyzvednu, ty mi povíš, do čeho ses to zamotal, pak tě necháme vstát z mrtvých a ty si můžeš udělat ten skvělý rozhovor, o který jsi tak stál.“

Buck zavěsil a lehce spráskl dlaně. Tohle je moc dobrá zpráva, aby to byla pravda, pomyslel si. Jestliže je tady někdo, kdo je nad tím mezinárodním terorismem, najatými vrahy a dokonce i nad tou špínou na londýnské burze a ve Scotland Yardu, tak je to rozhodně tenhle Carpathia. Pokud si ho oblíbil Rosenzweig, měl by být v pořádku.

Rayford se nemohl dočkat, až vyrazí příští ráno do sboru Nové naděje. Začal si tedy číst v Novém zákoně a prošmejdil celý dům, aby našel nějaké knihy, které Irena shromáždila, z nichž by se o tématu dozvěděl víc. Ačkoli většině toho, co si přečetl, jen stěží porozuměl, shledával, že je tak lačný příběhů o Kristově životě, že přečetl všechna čtyři Evangelia, a nechal toho teprve, když se opravdu připozdilo a on usnul.

První myšlenky ráno patřily Chloe. Umínil si sice, že na ni nebude vyvíjet nátlak, ale když mu těsně před odchodem na bohoslužbu oznámila, že není na tu návštěvu kostela ještě připravená, musel se přemáhat, aby ji nevaroval před přílišným váháním. Nakonec ji ani nenutil, aby si poslechla pastorův videozáznam, přestože počítal s tím, že se ho na něj zeptá. Jen ho nechal přetočený ve videopřehrávači a doufal, že se na něj podívá, zatímco on bude pryč.

Rayford se dostal ke kostelíku krátce před desátou hodinou a zarazilo jej, když musel zaparkovat takřka o tři bloky dál, jak byla ulice plná vozů. Také kostel byl zcela zaplněný a Rayford ani na balkóně nenašel místo, kam by si sedl. Přesně v deset hodin předstoupil Bruce před shromáždění. Pro svou řeč nepoužil kazatelnu, ani se nepostavil za pultík určený k modlitbám. Jen si stoupl k jednoduchému mikrofonu, jehož stojan již dříve postavil hned před první řadu lavic, a oslovil přítomné.

„Nepoužiji dnes kazatelnu, neboť ta je vyhrazena lidem, kteří jsou pro tento úkol připraveni a povoláni.“ Jeho řeč pak pokračovala některými upozorněními na program, který byl na příští dny pro sbor připraven, jako třeba biblická hodina ve středu navečer. Také se zmínil o finanční situaci, v jaké se sbor nachází.

Poté Bruce vyprávěl přítomným stejný příběh, jaký si Rayford s Chloe vyslechli již předešlého dne. Lidé byli velice tiší a sálem zazníval pouze Bruceův hlas a vzlyky mnoha shromážděných. Také jim přehrál videokazetu a víc jak stovka lidí se připojila k závěrečné modlitbě starého pastora.

Bruce lidi nabádal, aby i nadále zůstali věrní sboru Nové naděje, a ještě dodal: „Vím, že mnozí z vás jsou stále naplněni pochybnostmi. Možná jste i uvěřili tomu, že to, čeho jste byli svědky, byla boží vůle, ale stále se s tím nemůžete smířit a odsuzujete jej za to. Pokud byste se chtěli vrátit dnes večer, abyste mi ještě položili další otázky, budu vás očekávat.

Nyní mi však dovolte, abych umožnil každému, kdo dnes ráno přijal Krista a chtěl by se z toho před námi ostatními vyznat, aby přistoupil k mikrofonu. Vždyť bible nás učí, abychom se tak chovali, abychom vyznali, jaké je naše rozhodnutí či stanovisko.“

Přestože byl Rayford jedním z prvních, kteří tak chtěli učinit, když sešel dolů do uličky, zjistil, že je před ním již celá řada těch, kteří také hodlali vypovědět svůj příběh. Jejich vyprávění byla dojímavá a snad nikdo z přítomných neopustil shromáždění, přestože ručičky hodin již dávno minuly poledne. Zdálo se, že každý z těch lidí chce vypovědět ostatním, kdo všechno ho opustil. Ve dvě hodiny, když všichni byli již hladoví a znavení, se konečně dostal ke slovu opět Bruce: „Budu nucen naše shromáždění ukončit. Jednou z věcí, které jsem měl dnes v úmyslu se vyhnout a která přitom patří k tradici v našem kostele, je sborový zpěv. Mám však pocit, že máme potřebu oslavit Hospodina za to, co se zde dnes přihodilo. Dovolte tedy, abych vám předzpíval jednoduchou píseň, oslavující Boha Otce i Syna a Ducha Svatého.“

Zpočátku se lidé k pastorovi ostýchavě přidávali, pak však stejně jako Rayford v hlubokém pohnutí přizvukovali brumendem. Rayford si pomyslel, že je to snad nejdojímavější okamžik v jeho životě. Silně zatoužil po tom, aby ho mohl prožívat společně s Irenou, Raymiem a Chloe.

Vypadalo to, že lidé se nemají k odchodu. Bruce již pronesl slova závěrečné modlitby, a přesto mnoho lidí ještě postávalo uvnitř, aby se seznámilo s ostatními. Nebylo pochyb o tom, že pro sbor začal nový život. Pojmenování kostela se teď zdálo příhodnější než kdykoli předtím. Bruce si potřásal rukou s odcházejícími lidmi, a nikdo se mu nevyhnul, nikdo kolem něj jen tak ve spěchu neproběhl. Když se dostalo na Rayforda, Bruce se ho zeptal: „Máte dnes odpoledne něco důležitého? Mohl byste se se mnou na chvilku sejít?“

„Rád bych předtím zavolal dceři, ale můžete s tím počítat.“

Rayford seznámil Chloe s tím, kde bude, a ona se na shromáždění ve sboru nevyptávala. Poznamenala jenom: „Že to ale trvalo, bylo tam nejspíš hodně lidí, co?“ Příliš odpověď nerozváděl, neboť doufal, že zvědavost ji nakonec přinutí, aby se začala zajímat o to, co jeho samotného tolik proměnilo.

Bruce s Rayfordem se usadili k obědu v malé restauraci ve čtvrti Arlington Heights. Pastor vypadal vyčerpaně, ale rozhodně velmi šťastně. Nejdříve začal Rayfordovi líčit své smíšené pocity. Na jedné straně mluvil o trvajícím hlubokém smutku kvůli ztrátě rodiny, o lítosti nad svým dřívějším předstíráním, ale na druhé straně také o radosti z přijetí Krista a z té nové pastýřské role, novém smyslu života, jak se vyjádřil, která mu snad byla svěřena.

Rayford pouze přikyvoval. Cítil, že se Bruce potřebuje někomu vypovídat.

„Rayi,“ obrátil se k němu nakonec Bruce, „sbory jsou obvykle koncipovány tak, že je vedou v semináři vyškolení pastoři a starší členové sboru, kteří byli skutečnými křesťany po většinu svého života. Tenhle luxus si nemůžeme dovolit. Nemá žádný smysl trvat na instituci starších, když dokonce i prozatímní pastor, což myslím na mě sedí nejlíp, je čerstvě prohlédnuvším křesťanem, a totéž se dá říci i o ostatních členech sboru. V každém případě však potřebujeme nejužší kroužek věřících, kteří budou pečovat jeden o druhého, a budou oddání celému sboru. Loretta a několik dalších lidí, se kterými jsme se v kostele setkali hned po nanebevzetí, k takovému společenství již patří, a navíc je mezi nimi i několik starších lidí, kteří patřili ke sboru po celá léta, ale nějakým způsobem také zmeškali ten okamžik.“

Pastor Rayforda ještě v krátkosti upozornil, jaké by z toho pro něj vyplývaly povinnosti, včetně toho, že se budou setkávat ke studiu Písma jednou týdně večer u pastora v pracovně, aby tak jejich znalost Písma vždy poněkud předbíhala znalosti celého sboru. Nakonec se jej zeptal: „Myslíte, že se do toho chcete pustit?“

Rayford se, poněkud zaskočený, opřel do židle. „No, teda. Nemám v tom jasno, je to pro mě všechno tak nové.“

„To se ale dá říct o každém z nás,“ mínil Bruce.

Rayford stále ještě nebyl rozhodnutý, ale když se nakonec s Brucem dohodli jednak na tom, že si budou tykat, a za druhé, že se jim oběma vlastně v prvé řadě jedná o riskantní záležitost –získat přítele – Rayford celou debatu zakončil slovy: „Jestli ten risk na sebe bereš ty, půjdu do toho i já,“ oznámil rozhodně. „Ale jenom v případě, že se po mně nebude chtít nějaká vůdčí úloha.“ A u toho zůstalo.

Rayford se dorazil domů a k jeho překvapení byla Chloe celá nedočkavá, aby se dozvěděla podrobnosti z celého dne. Zároveň se omlouvala, že se stále ještě neodhodlala pustit si video. „Ale udělám to, tati, co nejdřív, rozhodně předtím, než poletíme do Atlanty,“ slibovala chvatně.

Rayford se asi po dvaceti minutách převlékl do pyžama a rozhodl se strávit zbytek dne odpočinkem, když ho vyrušil Chloin hlas: „Tati, málem jsem na to zapomněla. Několikrát ti volala nějaká Hattie Durhamová. Vypadalo to, že je dost rozrušená. Říkala, že s tebou pracuje.“

„To pracuje,“ připustil Rayford. „Chtěla se napsat na můj příští let, a já jsem ji vyšplouchl. Nejspíš se o tom dozvěděla a chce vědět proč.“

„A proč ses jí vyhnul?“

„To je dlouhé povídání, jednou ti to povím.“

Rayford už sahal po telefonu, když ten zazvonil. Byl to Bruce. „Zapomněl jsem, abys mi to potvrdil, Rayi. Pokud jsi souhlasil, že budeš patřit k nejužšímu kroužku, tak první povinnost tě čeká dnes večer na setkání s těmi, kdo ztratili veškeré iluze, a s těmi, kteří mají silné pochybnosti.“

„Ty budeš nejspíš pořádně přísný lektor,“ napůl žertem pronesl Rayford.

„Pochopím, jestli už máš naplánováno něco jiného.“

„Bruci,“ uklidňoval pastora Rayford. „Kromě nebes není místo, kde bych se chtěl vyskytovat radši.“

Chloe se dožadovala odpovědi, co se děje, ale Rayford ji zatím odbyl. „Počkej chvilku, nech mě zavolat Hattii a uklidnit hladinu.“

Rayford byl překvapen tím, že se Hattie ani nezmínila o tom jejím přidělení na jeho let. „Právě jsem slyšela ve zprávách,“ prohlásila vzrušeně, „že ten reportér z Global Weekly, který s námi letěl při posledním letu a připojil se s počítačem na náš palubní telefon,“ zarazila se, „vzpomínáš si na to?“

„Jenom matně.“

„Jmenoval se Cameron Williams. Párkrát jsem se mu od té doby snažila dovolat, ale moc štěstí jsem neměla.“

Rayford dost nezřetelně cosi zamumlal, mohlo to znamenat skutečně cokoli.

„Zkrátka jsem právě slyšela ve zprávách, že ho zabili v Anglii při pumovém atentátu.“

„To si děláš legraci!“

„Ani v nejmenším. Ale že je to ironie osudu, Rayforde, čas od času si říkám, kolik toho ještě vydržím. Sice jsem ho sotva znala, ale tak mě to šokovalo, že jsem se málem zhroutila. Mrzí mě, že tě s tím otravuju, ale myslela jsem si, že by sis ho mohl pamatovat.“

„To je v pořádku, Hattie. Vím, jak těžké to pro tebe musí být, protože jsem to zažil taky. Mám toho hodně na srdci, o čem bych chtěl s tebou mluvit.“

„Opravdu?“

„Můžeme se někdy v dohlednu sejít?“

„Dala jsem jim na dispečink vědět, aby mě napsali na jeden z tvých letů. Snad by se to mohlo podařit.“

„Snad,“ připustil, „a pokud ne, mohli bychom se sejít na večeři my dva i s Chloe.“

„To by se mi líbilo, Rayforde, to bych opravdu ráda.“

(13)

Buck Williams seděl na letišti J. F. Kennedyho poblíž jednoho východu a četl svůj vlastní nekrolog. „Předpokládá se, že autor píšící pro časopis Global Weekly je mrtev“, hlásal titulek.

Existují obavy, že Cameron Williams, který byl ve svých třiceti letech nejmladším členem redakční rady časopisu Global Weekly, zahynul na následky sobotního nevyjasněného bombového útoku před jednou londýnskou hospůdkou. Při této příležitosti přišel o život jeden z vyšetřovatelů Scotland Yardu.

Williams pracoval pro známý týdeník již pátý rok a předtím, než k němu nastoupil, získal v pětadvaceti letech, ještě jako řadový redaktor novin Boston Globe, Pulitzerovu cenu. Velmi rychle se vypracoval do pozice člena redakční rady a dosud byl autorem takřka čtyřiceti titulních článků s ústředním tématem čísla. Čtyřikrát byl oceněn v revue Weekly’s za článek v anketě Osobnost roku.

Jako novinář získal i prestižní cenu Ernesta Hemingwaye, udělovanou válečným dopisovatelům, když se mu před čtrnácti měsíci podařilo vylíčit zničení ruských vzdušných sil nad Izraelem. Podle sdělení výkonného šéfredaktora časopisu Global Weekly odmítá vedení časopisu potvrdit zprávu o Williamsově smrti, dokud prý podle jeho vlastních slov „nespatří na vlastní oči neklamný důkaz“.

Williamsův otec a ženatý bratr sídlí v Tusconu, kde při zmizení lidí, k němuž došlo minulý týden, Williams ztratil švagrovou, neteř a synovce.

Zpráva ze Scotland Yardu hovoří o tom, že za londýnským bombovým útokem stojí teroristé ze Severního Irska a že se může jednat o pomstu. Kapitán Howard Sullivan charakterizoval svého devětadvacetiletého podřízeného Alana Tompkinse, který se stal další obětí, jako „jednoho z nejprofesionálnějších a nejbrilantnějších vyšetřovatelů, se kterými měl tu čest spolupracovat.“

Sullivan rovněž dodává, že Tompkins se s Williamsem spřátelili poté, co žurnalista před několika lety dělal s vyšetřovatelem rozhovor pro článek o terorismu ve Velké Británii. Oba dva právě vyšli z londýnské hospůdky Armitage Arms, když ve vozidle Scotland Yardu, jež měl Tompkins k dispozici, vybuchla bomba.

Tompkinsovy pozůstatky se podařilo pozitivně identifikovat, nicméně na místě činu byly nalezeny pouze Williamsovy osobní věci.

Rayford Steele si promyslel plán. Rozhodl se již dřív, že své okouzlení Hattií Durhamovou i to, jak provinile se kvůli tomu cítil, poctivě Chloe přizná. Uvědomoval si, že tím dceři připraví veliké zklamání, ne-li šok. Měl v úmyslu promluvit si s Chloe o své touze podělit se s Hattií o nabytou víru a doufal, že se tím jeho vztah s dcerou trochu zlepší, aniž by se cítila ohrožena. Večer předtím jej dcera doprovodila na setkání sboru pořádané pro skeptiky, jak slíbila. Ale odešla asi tak v polovině. Také splnila svůj slib a zhlédla kazetu, kterou natočil bývalý pastor. To, o čem si povídali, se však netýkalo ani setkání v kostele, ani videa.

Až přijedou na letiště O’Hare, nebudou mít na sebe příliš mnoho času, takže se Rayford pustil do obtížného tématu už v autě, když v ustrnutí pozorovali následky havárií a to, co zbylo z automobilů podél silnic. Při jízdě z jejich domova na letiště si všimli víc než tuctu domů zcela zničených požárem. Rayford přišel s teorií, že z nich zmizeli všichni členové rodiny a nechali něco na zapnutém sporáku.

„A ty si myslíš, že tohle je dílo boží?“ zeptala se Chloe trochu neuctivě.

„Ano, to si myslím.“

„Měla jsem za to, že se o něm předpokládá, že je to Bůh lásky a řádu,“ řekla zamyšleně.

„Věřím tomu, že je. Alespoň to měl v úmyslu.“

„Ale došlo přece k tolika tragediím a nesmyslným úmrtím.“

„Ani já tomu všemu nerozumím,“ přiznal Rayford. „Ale jak o tom mluvil včera v noci Bruce, žijeme ve světě propadlém zlu. Bůh přenechal skoro celou vládu nad ním v satanových rukou.“

„Chceš vědět, proč jsem v půlce odešla?“

„Počítám, že to bylo proto, že otázky a odpovědi byly až přespříliš jasné.“

„Možná že byly, ale celá ta záležitost se satanem, prvotním hříchem a s tím vším…“ Chloe se zarazila a zavrtěla hlavou.

„Nedělám si žádný patent na to, že bych tomu rozuměl líp než ty, děvče, ale zároveň vím, že jsem hříšník a že celý tenhle svět je jich plný.“

„A myslíš si, že jsem jedním z nich.“

„Jestliže jsi jako ostatní, pak si to myslím. A ty ten pocit nemáš?“

„Nejsem jím úmyslně.“

„Ty nejsi nikdy sobecká, chamtivá, žárlivá, malicherná nebo škodolibá?“

„Snažím se, abych nebyla, alespoň ne na něčí úkor.“

„Ty se domníváš, že tebe se to netýká, když se v bibli říká, že každý je hříšník, a také to, že nikde není úplně spravedlivý člověk?“

„Tati, já nevím. Prostě na to nemám názor.“

„Určitě tušíš, co mě na tom trápí.“

„Jo, já vím. Myslíš si, že času je málo a že v tomhle novém nebezpečném světě budu vyčkávat s rozhodnutím příliš dlouho, a potom bude najednou moc pozdě.“

„Nedokázal bych to říct líp, Chloe. Jenom doufám, že víš, že mi jde jen o tebe, nic víc.“

„Nemusíš si se mnou dělat starosti, tati.“

„A co si myslíš o tom videu? Dávalo ti to nějaký smysl?“

„Samozřejmě to dává smysl, pokud na to všechno přistoupíš jako na skutečnost. Mám na mysli, že by s tím člověk měl začít, aby měl na čem stavět. Pak to do sebe krásně zapadá. Pokud si ale nejsi jistý existencí Boha a významem bible a hříchu a pekla, potom se stále sám sebe ptáš, co se to vlastně stalo a proč?“

„A to je i tvůj případ, Chloe?“

„Já sama nevím, jak to se mnou je, tati.“

Rayford musel potlačit nutkání, aby ji nezačal přesvědčovat. Rozhodl se, že pokud budou mít v Atlantě během oběda dost času, pokusí se Chloe povědět o Hattii. Předpokládalo se, že letadlo tam bude mít přestávku jenom tři čtvrtě hodiny, než zamíří zase zpátky na letiště O’Hare. Rayford zvažoval, jestli je správné modlit se za to, aby se tam zdrželi déle.

„Bezvadná čepice“ prohlásil Steve Plank, když přispěchal na letiště J. F. Kennedyho a přátelsky plácl Bucka po rameni. „A co má být tohle? Přestal ses snad poslední dobou holit?“

„No, převleky nikdy nebyly zrovna můj koníček,“ odtušil Buck.

„Hele, zase tak slavný nejsi, aby ses musel schovávat,“ dobíral si ho Steve. „Ty se teď asi budeš chtít nějaký čas držet mimo svůj byt, viď?“

„Jo, to budu, a tebe taky asi nebudu doma moc navštěvovat. Jsi si jistý, že tě nikdo nesledoval?“

„Nezačínáš náhodou trpět stihomamem, že ne, Bucku?“

„Řekl bych, že na to mám nárok,“ poznamenal Buck, když nastupovali do taxíku. „Do Central Parku,“ prohodil k řidiči. Potom odvyprávěl Stevovi celý příběh.

„Jaký máš důvod myslet si, že Carpathia může pomoct?“ zeptal se později Plank, když se procházeli parkem. „Pokud je do toho zapletený Scotland Yard a londýnská burza, a jestli se domníváš, že Carpathia je napojen na Todd-Cothrana a Stonagala, mohlo by to dopadnout tak, že budeš po Carpathiovi chtít, aby se postavil proti svým chlebodárcům.“

Pomalu se loudali pod mostem, aby se chránili před pálícím jarním sluncem. „Mám o tomhle chlápkovi takovou nepodloženou teorii,“ řekl Buck, a jeho hlas se ozvěnou odrážel od stěn z kamenných kostek. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych zjistil, že se včera v Londýně setkal ze Stonagalem a Todd-Cothranem. Nechce se mi ale věřit tomu, že by byl něčím víc než obyčejným pěšákem.“

Steve ukázal na lavičku a posadili se. „No, dneska ráno jsem zažil Carpathiu na tiskové konferenci,“ řekl Steve zamyšleně, „a všechno, co k tomu můžu říct, je, že doufám, že máš pravdu.“

„Na Rosenzweiga udělal velký dojem, a to je starý vědátor, který do lidí vidí.“

„To ano, Carpathia dělá opravdu na lidi dojem,“ souhlasil Steve. „Je to fešák jako Robert Redford zamlada a dneska ráno mluvil devíti jazyky tak plynně, jako kdyby každý z nich byl jeho rodný. Média jsou do něj celá pryč.“

„Říkáš to, jako bys sám nebyl od novin,“ prohlásil Buck.

Steve pokrčil rameny. „Dělám si svůj názor a ověřuju si ho. Naučil jsem se být pořádný skeptik a nechat časopis People a ostatní bulvár honit se za osobnostmi. Tohle je ale chlápek, který má něco do sebe, má i něco v hlavě a má co říct. Líbil se mi. Chci říct, že jsem ho zažil jen na jedné tiskové konferenci, ale zdá se mi, že má nějaký plán. Bude se líbit i tobě, a to jsi mnohem skeptičtější než já. A navíc, on se chce s tebou setkat.“

„Chci slyšet víc.“

„Vždyť jsem už s tebou o tom mluvil. Má kolem sebe lidi, co nic neznamenají, s jednou výjimkou.“

„Myslíš Rosenzweiga.“

„Přesně tak.“

„A jak je napojený na Chaima?“

„O tom zatím nikdo nic přesně neví, ale Carpathiovi se zřejmě daří dělat dojem na odborníky a všelijaké poradce, kteří mu dávají rozumy ohledně technologií, politiky, financí a všech těhle věcí. A navíc, Bucku, není o moc starší než ty. Mám pocit, že se dnes ráno mluvilo o tom, že je mu třiatřicet.“

„Říkáš devět jazyků?“

Plank přikývl.

„A pamatuješ si, které to jsou?“

„Proč se na to ptáš?“

„Jen tak přemýšlím.“

Steve vytáhl z kapsy reportérský blok. „Přeješ si je podle abecedy?“

„To je jasný.“

„Anglicky, arabsky, čínsky, francouzsky, německy, maďarsky, rumunsky, rusky a španělsky.“

„Zopakuj to ještě,“ požádal Buck zamyšleně.

Steve je vyjmenoval ještě jednou. „Co se ti honí hlavou?“

„Tenhle chlapík je dokonalý politik.“

„To není. Věř mi, žádný trik v tom nebyl. Mluví těmi jazyky dobře a dovede je působivě používat.“

„Nebije tě do očí, které jazyky to jsou, Steve? Přemýšlej o tom.“

„Ušetři mě té námahy.“

„Šest jednacích jazyků Spojených národů a tři, kterými se mluví v jeho zemi.“

„Neděláš si legraci?“

Buck pokýval hlavou. „Takže se s ním mám co nejdřív setkat?“

Let do Atlanty byl zcela obsazený a s pilotováním bylo plno práce, neboť Rayford musel několikrát měnit letovou výšku, aby se vyhnul místům s nehomogenním vzduchem. Během letu spatřil Chloe jen na pár vteřin, když nechal v pilotní kabině prvního důstojníka a stroj řídil autopilot. Rayford jen spěšně prošel letadlem, ale čas popovídat si s dcerou neměl.

Jeho přání se mu v splnilo Atlantě. Do Chicaga se musel během odpoledne vracet ještě jiný Boeing 747 a jediný další pilot, který byl k dispozici, potřeboval být zpátky co nejdříve. Dispečeři v Chicagu a v Atlantě se domluvili, přehodili starty obou letadel, a navíc našli sedadlo i pro Chloe. Tak Rayford získal s dcerou víc než dvě hodiny na oběd – dost času na to, aby opustili letiště.

Mladá řidička taxíku se jich krásným zpěvavým hlasem zeptala, nechtějí-li spatřit „zcela neuvěřitelný pohled“.

„Pokud je to na cestě, proč ne.“

„Je to pár bloků od místa, kam máte namířeno,“ ujistila je.

Proplétala se s taxíkem řadou objížděk, až dorazili na pískové parkoviště, lemované ze tří stran betonovou zdí. „Odtud to uvidíte,“ prohlásila a ukázala na budovu parkovacích garáží přes ulici.

„Co se to tam pro všechno na světě děje?“ chtěla vědět Chloe.

„To stojí za to, nemyslíte?“ obrátila se na ně taxikářka.

„Co se tam vlastně stalo?“ zeptal se udiveně Rayford.

„Takhle to tady vypadá od té doby, co došlo k tomu zmizení,“ začala vysvětlovat řidička taxíku.

Všichni jako uhranutí zírali na šestiposchoďovou budovu garáží, která byla napěchována osobními auty stojícími v nejroztodivnějších úhlech a namačkaných těsně na sebe, a na obrovské stavební jeřáby, které se snažily vnitřek garáží uvolnit vyzdvihováním vozidel skrze otevřené boční průhledy stavby.

„Tu noc se tady konal pozdě večer fotbalový zápas,“ vysvětlovala řidička. „Garáže byly přeplněné a lidi začali právě odjíždět. A najednou byla asi třetina aut bez šoféra. Ta, která měla místo, se rozjela a narazila do stěn nebo do jiných vozů. A když místo neměla, tak se natlačila na auta stojící před nimi. Lidi, kteří tady zbyli, tu zůstali uvězněni se svými auty, a tak tam vozy nechali, přelezli přes ostatní auta a vydali se hledat pomoc. S vyklízením se začalo hned za svítání se dvěma odtahovými vozy. V poledne sem přijely ty jeřáby a od té doby se odtud nehnuly.“

Rayford s Chloe se zájmem přihlíželi a přitom vrtěli hlavami. Bylo jasné, že celá operace vyklízení garáží potrvá ještě několik dnů.

„A co vy?“ zeptal se náhle Rayford řidičky. „Taky jste o někoho přišla?“

„Ano, pane. Máma s babičkou zmizely a dvě malé sestry. Ale já vím, kde jsou. Jsou v nebi, jak máma vždycky říkala.“

„Domnívám se, že máte pravdu, manželka se synem jsou také pryč,“ přiznal Rayford.

„Už jste nalezl spásu?“ zeptala se dívka.

Rayforda její otevřenost zaskočila, ale věděl přesně, co tím chtěla říct. „Už ano,“ přiznal prostě.

„Já taky. Člověk by musel být slepý, aby teď neviděl před sebou světlo.“

Rayfordovi se chtělo podívat se aspoň letmo, jak na to Chloe reaguje, ale rozmyslel si to. Když zastavili před restaurací, dal mladé ženě vysoké spropitné a během oběda pak vyprávěl Chloe svůj příběh s Hattií, aniž cokoli zamlčel.

Dcera byla dlouhou dobu naprosto zticha, a když promluvila, zněl její hlas unaveně. „Takže jsi ve skutečnosti nikdy nepřešel k činům?“ Spíš to bylo konstatovaní než otázka.

„Bohudíky ne. Nikdy bych se teď sám se sebou nemohl smířit.“

„Mámě by to určitě zlomilo srdce.“

Přikývl a bylo mu všelijak. „Čas od času se cítím tak příšerně, jako bych jí byl opravdu nevěrný. Ale to, že jsem na to skutečně pomýšlel, jsem si sám před sebou ospravedlňoval tím, že tvoje máma byla tak silně oddaná víře.“

„Je mi to jasné. Legrační na tom je, že mě to spíš ve škole podrželo, abych nesklouzla úplně. Chci tím říct, že by máma byla zklamaná, kdyby se dozvěděla o řadě věcí, které jsem pronesla nebo udělala, když jsem byla z domova – ale neptej se na ně. Ale to vědomí, jaká je upřímná a zbožná a jak vysoké naděje ve mě skládá, mě chránilo, abych neudělala žádnou velkou pitomost. Věděla jsem, že se za mě modlí. Psala mi o tom v každém dopise.“

„Chloe, psala ti také o konci světa?“

„Jistěže ano. Po celou tu dobu.“

„Ale ty to jako fakt stále odmítáš, viď?“

„Já to, tati, nechci odmítat, opravdu ne. Ale na druhou stranu musím být vůči sobě poctivá z intelektuálního hlediska.“

To bylo maximum, co dokázal Rayford strávit a zůstal přitom ještě klidný. Byl v jejím věku také takhle přemoudřelý? Ale samozřejmě, že byl. Všechno tehdy až k zbláznění přesíval přes intelektuální síto – a to mu ve skutečnosti vydrželo až donedávna, když nadpřirozeno smetlo jeho akademické důvody. Ale právě tak, jak to před chvílí vyjádřila taxikářka, člověk musel být slepý, aby před sebou neviděl to světlo, a vůbec nezáleželo na tom, jak vzdělaní jste byli.

„Pozvu tenhle týden Hattii na společnou večeři s námi,“ oznámil Rayford.

Chloe se na něj zadívala přivřenýma očima. „Copak, máš teď pocit, že jsi volný?“

Rayforda vyděsila vlastní reakce. Musel se totiž ovládat, aby dceři nedal facku, něco, co nikdy dosud neudělal. „Jak můžeš něco takového vyslovit potom, co jsem ti právě řekl?“ procedil mezi zaťatými zuby. „To bylo velmi urážlivé.“

„A to, v co jsi doufal s touhle Hattií Durhamovou, to urážlivé nebylo, tati? Ty myslíš, že ji netrklo, o co se jedná? Jak si představuješ, že si tohle vyloží? Nejspíš bude myslet, že je ruka v rukávě.“

„Hodlám hned přesně vyložit, jaké mám úmysly. A ty jsou naprosto čestné, mnohem čestnější, než by mohly být kdy předtím, protože jsem neměl nic cenného, co bych jí mohl nabídnout.“

„Takže teď přehodíš výhybku a místo toho, abys ji sváděl, jí poskytneš duchovní vedení?“

Měl chuť se s ní hádat, ale nemohl si to dovolit. „Mám o ni starost jako o člověka a chtěl bych, aby se dozvěděla pravdu a mohla se podle ní chovat.“

„A co potom, když se nezachová podle tvých představ?“

„Ta volba je už na ní. Já můžu udělat jenom to, co je v mých silách.“

„Takhle uvažuješ i o mně? Pokud se nebudu chovat podle tvých představ, spokojíš se s tím, že jsi svou roli splnil?“

„Asi bych měl, ale zřejmě mi na tobě záleží mnohem víc než na Hattii.“

„O tom jsi měl uvažovat, ještě než jsi všechno riskoval, kdyžs ji chtěl ulovit.“

Rayford se opět cítil uraženě, ale spolkl vztek, a měl pocit, že si to vlastně zasloužil. „Možná že právě proto jsem v tom nic nepodnikl,“ řekl zamyšlené. „Napadlo tě to někdy?“

„Je to všechno pro mě úplně nečekané,“ zavrtěla hlavou. „Doufám, že jsi se držel na uzdě kvůli mámě a nám dětem.“

„Moc ale nescházelo.“

„To jsem pochopila. Co když tenhle přístup k Hattii bude mít za následek, že se o tebe bude zajímat ještě víc než předtím? A co ti zabrání, aby ses o ni zajímal víc i ty? Teď už nejsi vlastně ženatý, když věříš, že je máma v nebi.“

Rayford objednal dezert a položil ubrousek na stůl. „Možná jsem naivní, ale to, že máma je v nebi, je podobné tomu, jako kdyby náhle zemřela. Poslední věc, na kterou bych teď myslel, je jiná žena, a už určitě by to nebyla Hattie. Je příliš mladá a nedospělá a já jsem příliš zhnusený sám sebou, že jsem se nebránil tomu, aby pro mě představovala pokušení. Chtěl bych k ní být upřímný a zjistit, jak se na to bude tvářit. Bude užitečné dozvědět se, jestli to všechno nebylo jen v mé hlavě.“

„Chceš říct, že by se to v budoucnu mohlo hodit?“

„Chloe, mám tě moc rád, ale teď se chováš jako hloupý fracek.“

„Jo, taky mě to napadlo. Promiň. Nemyslela jsem to tak. Ale teď vážně, jak se dozvíš, že ti říká pravdu? Jestli se jí přiznáš, že ses o ni zajímal se špatnými úmysly a že jsi ten zájem ztratil, proč by měla být natolik zranitelná, aby připustila, že pomýšlela na to, že se pro vás dva nějaké možnosti nabízely?“

Rayford pokrčil rameny. „Možná máš pravdu. Ale musím k ní být poctivý, a to i přesto, když mi neřekne pravdu. Přinejmenším tohle jí dlužím. Chci, aby mě brala vážně, když jí budu povídat o tom, co si myslím, že je teď pro ni dobré.“

„Já nevím, táto. Zdá se mi to trochu brzy, abys ses ji snažil přivést k Bohu.“

„Co to znamená příliš brzy, Chloe? Právě v tuhle chvíli není zaručeno vůbec nic.“

Steve vytáhl z náprsní kapsy dvě sady akreditací pro tisk, opravňující jejich nositele zúčastnit se toho odpoledne vystoupení Nicolae Carpathii na valném shromáždění Spojených národů. Akreditace pro Bucka zněla na jméno George Oreskovich.

„Takže starám se o tebe jako o vlastního, nebo ne?“

„No to snad není pravda,“ vrtěl hlavou Buck. „A kolik vlastně máme času?“

„Něco málo přes hodinu,“ řekl Steve, když vstával, aby mávnul na taxi. „A jak už jsem říkal, chce se s tebou setkat.“

„Číst snad umí, nebo ne? Správně si má myslet, že je po mně.“

„To předpokládám. Bude si mě ale pamatovat z dnešního rána a já ho dokážu přesvědčit, že to pro něj bude stejně hodnotné, když s ním udělá rozhovor George Oreskovich, jako kdyby ho dělal legendární Cameron Williams.“

„No, dejme tomu, ale Steve, jestliže je jako ostatní politici, které znám, pak je mu image nade všechno, a proto také bude trvat na prominentním novináři. Ať už je to tak, nebo tak, zřejmě jsem se jím stal. A jak ho tedy chceš přesvědčit, aby se spokojil s někým neznámým?“

„To ještě nevím. Možná mu povím, že jsi to skutečně ty. A potom, zatímco budeš s ním, dám do oběhu zprávu, že tvůj nekrolog byl nesmysl a že právě teď děláš rozhovor s Carpathiou jako ústřední článek příštího čísla.“

„Cože, hlavní článek? To sis nějak pospíšil, když jsi předtím o něm mluvil jako o ne příliš významném úředníkovi ze země, která nemá žádný strategický význam.“

„Podívej Bucku, byl jsem na té tiskové konferenci a setkal jsem se s ním. A když nic jiného, dokážu odhadnout, co udělá konkurence. Pokud o něm nebudeme psát jako o celebritě, budeme jediný z velkých časopisů, který ho tak nebere.“

„Jak už jsem říkal, jestli je to typický politik –“

„To můžeš klidně pustit z hlavy, Bucku,“ přerušil jej Steve. „Zjistíš, že tenhle chlápek má k typickému politikovi tak daleko, žes to ještě nezažil. Budeš mi ještě děkovat, že jsem tě navezl do tak exkluzivního rozhovoru.“

„Měl jsem za to, že to byl jeho nápad, díky mému fantastickému jménu,“ smál se Buck.

„No, no. Taky jsem ho mohl odmítnout.“

„Jo, to ano, a pak bys byl šéfredaktorem jediného magazínu, jenž opomenul referovat o té nejatraktivnější nové tváři, která navštívila Spojené státy.“

„Věř mi, Bucku,“ přesvědčoval ho Steve během jízdy k budově OSN, „bude to osvěžující změna po těch tématech o konci světa a o posledním soudu, co jsme o nich už celé dny psali a taky četli.“

Oba muži se museli prokázat akreditací, aby se dostali dovnitř, ale Buck se držel mimo dohled svých kolegů a novinářů z konkurenčních časopisů, dokud se všichni neusadili v sále valného shromáždění. Steve mu držel místo v zadní části sálu, kde nevzbudí pozornost, až v poslední minutě proklouzne na místo. Mezitím Steve mobilním telefonem pustil do éteru příběh o Buckově zmrtvýchvstání tak, aby se dostal do večerních zpráv.

Carpathia vešel do zaplněného sálu důstojným, ale nikoli nabubřelým způsobem, ačkoli jej provázela svita šesti lidí, včetně Chaima Rosenzweiga a finančního experta z francouzské vlády. Carpathia byl vysoký asi stopětaosmdesát centimetrů, možná o něco víc, měl široká ramena, mohutný hrudník, vypadal trénovaně a atleticky, měl opálenou tvář a byl blonďák. Hustou hřívu vlasů měl pečlivě sčesánu kolem uší, skrání a krku a jeho tmavomodrý oblek s jemným proužkem a ladící kravata působily delikátně konzervativním dojmem.

I na tu velkou vzdálenost se zdálo, že v držení těla toho muže se zračí skromnost a odhodlanost. Jeho přítomnost zcela nepochybně dominovala celému sálu, a přesto se nezdálo, že by byl příliš zahleděn sám do sebe. Pevná čelist a nos svědčily o jeho románském původu a pronikavé modré oči byly poněkud zastíněné hustým obočím.

Buckovi padlo hned do očí, že Carpathia nemá v ruce žádný blok, a usoudil, že musí nejspíš mít poznámky ke své řeči v náprsní kapse. Buď to, nebo mu je nese někdo z jeho svity. Ani jeden z Buckových odhadů se neukázal jako správný.

Generální tajemník Spojených národů Mwangati Ngumo z Botswany oznámil, že valné shromáždění bude poctěno příležitostí vyslechnout si stručnou řeč nového prezidenta Rumunska a že formálního představení jejich hosta se ujme dr. Chaim Rosenzweig, jehož všichni dobře znají.

Rosenzweig si pospíšil na pódium s obdivuhodnou energií, viditelně neodpovídající jeho věku, a hned na začátku vystoupení vyvolala jeho osobnost nadšenou odezvu, která zjevně předčila tu předchozí, věnovanou Carpathiovi. Populární izraelský státník a učenec jen prostě prohlásil, že mu dělá nesmírné potěšení představit tomuto „ctěnému a váženému shromáždění mladého muže, jehož si vážím a obdivuji jako nikoho jiného, s kým jsem se až dosud setkal. Prosím, uvítejme Jeho Ctihodnost prezidenta Rumunska – Nicolae Carpathiu.“

Carpathia povstal, obrátil se ke shromáždění, skromně se uklonil a srdečně si potřásl rukou s Rosenzweigem. Zdvořile postál stranou řečnického pultu, dokud se starý muž neposadil, poté se uvolněně postavil za pult, usmál se a začal spatra hovořit. Nejenom že nepoužíval poznámky, ale ani na chvilku nezaváhal, nepřeřekl se a vůbec nespouštěl oči z auditoria.

Hovořil s nadšenou naléhavostí, vášnivě, s častými úsměvy a s příležitostnou, vhodně humornou nadsázkou. S vážností zmínil fakt, že neuběhl ani týden od chvíle, kdy zmizely na celém světě na miliony lidí, včetně mnoha těch, kteří by teď zasedali v tomto sále. Carpathia hovořil dokonalou angličtinou s pouze takřka nepostřehnutelným rumunských akcentem. Nepoužíval stažené tvary a pečlivě vyslovoval každou slabiku pronášeného slova. Znovu využil své plynné znalosti devíti jazyků a citáty v nich vždy sám překládal do angličtiny.

V jednom z nejpůsobivějších okamžiků, jaké kdy Buck zažil, Carpathia začal s prohlášením, jak jej zaskočilo a dojalo pozvání k jeho první návštěvě „tohoto historického místa, ke kterému nesčetné národy upírají své zraky. Jeden za druhým sem přicházejí národy z celého světa a jejich pouť je stejně posvátná, jako jakákoli pouť do Svaté země, a vystavují své tváře blahodárnému teplu vycházejícího slunce. Na tomto místě pevně zaujímají svůj jednoznačný a trvalý postoj k míru a skálopevné odhodlání odložit šílenství válek a krveprolití. Tyto národy, ať velké, nebo malé, jsou již syty smrti a utrpení, postihující ty nejslibnější z jejich obyvatel již v rozkvětu mládí.

Naši předchůdci uvažovali v globálním měřítku ještě dávno předtím, než jsem se narodil,“ prohlásil Carpathia. „V roce 1944, v době, kdy byl ustaven Měnový fond a Světová banka, se mnohé národy tvořící Spojené státy americké spolu s Britským společenstvím národů a s národy spojenými ve Svazu sovětských socialistických republik setkaly na světoznámé konferenci v Dumbarton Oaks, aby položily základní kámen této organizace.“

Když Carpathia předvedl svou znalost historie a fenomenální paměť na data a místa, pozvedl znovu hlas. „Po oficiálním založení Organizace spojených národů dne 24. října 1945, a po první schůzi valného shromáždění 10. ledna 1946 v Londýně, se kmeny a národy až do dnešního dne spojily, aby vyjádřily svou upřímnou oddanost věci míru, bratrství a celosvětového společenství.“

Náhle ztišil hlas takřka do šepotu: „Přicházeli ze zemí vzdálených i blízkých: z Afghánistánu, z Albánie, z Alžíru…“ Pokračoval dál a pečlivě vyslovil jméno každé z členských zemí Organizace spojených národů. Buck pociťoval vždy oddané nadšení pro myšlenku a ideály Spojených národů a rovněž Carpathia byl zřejmě pohnut, když dál vytrvale pokračoval v neuspěchaném výčtu jedné země za druhou.

Jak pokračoval výčet jednotlivých zemí, představitel té které země vždy důstojně povstal, jako by tím chtěl znovu vyjádřit pevnou oddanost myšlence míru mezi národy. Carpathia se každému představiteli té které země s úsměvem lehce uklonil, a ukázalo se, že byli přítomni představitelé takřka všech zemí. Bylo to snad způsobeno traumatickým zážitkem, který měl svět právě za sebou, že delegáti přišli, aby se jim dostalo odpovědí na otázky, aby hledali pomoc a podporu. Nyní se jim nabízela příležitost, aby mohli svůj postoj znovu potvrdit.

Buck cítil únavu a nepříjemný pocit špíny, protože se již dva dny nepřevlékl do jiných šatů, ale jeho starosti byly odsunuty na vedlejší kolej, jak Carpathia pokračoval ve svém výčtu. Když se v abecedním pořádku jmenovaných zemí blížil k písmenu „S“, ti, kteří již stáli, začali, vždy když byla jmenována další země, potichu tleskat. Tato ukázka respektu k myšlence celosvětové obce působila důstojným a mocným dojmem. Potlesk nebyl tak hlasitý, aby přehlušil Carpathiův hlas, ale bylo to tak působivé, že se Buckovi až mimovolně stáhlo hrdlo. Vzápětí si povšiml čehosi zvláštního. Spolu s vyslanci jednotlivých zemí vstávali i zástupci tamního tisku. Zdálo se, že touha po objektivitě světových médií ustoupila dočasně tomu, co by dříve nepochybně nazývala agresivním patriotismem, nacionalismem a pokrytectvím.

Buck se přistihl, že cítí touhu povstat také, až se v abecedním pořadí dostane i na jeho zemi, ale hrdost v něm dosud sváděla boj s očekáváním věcí příštích. Jak byl jmenován stále větší počet zemí a jejich představitelé hrdě povstávali, nabýval potlesk stále víc a víc na síle. Carpathia však situaci zvládal, jeho hlas zněl procítěněji a mocněji s každou nově jmenovanou zemí.

Za celou víc jak pět minut trvající recitaci neztratil Carpathia ani na okamžik rytmus řeči. Ani jednou se nestalo, aby zaváhal, zadrhl se nebo špatně vyslovil některou slabiku. Buck již seděl na samém kraji sedadla, když řečník začal vyjmenovávat: „Singapur, Sierra Leone, Salvador, San Marino, Somálsko, Spojené státy americké!“ To již stál Buck na nohou a Steve vedle něj spolu s tuctem dalších amerických pracovníků médií.

Se zmizením milovaných bytostí po celém světě došlo k jakési proměně. Novinářská práce již nebude nikdy jako dřív. Samozřejmě, že nezmizí skeptici ani tvrdí zastánci objektivity. Ale co se to stalo s bratrskou láskou? Co se závislostí na bližním? Co s bratrstvím jednotlivců i národů?

Všechny tyto prázdné pojmy se znovu naplnily. Ačkoliv nikdo neočekával, že by se z médií mohla stát agentura starající se o pozitivní obraz nové politické hvězdy, měl je Carpathia od dnešního odpoledne na své straně. Na konci své litanie, zahrnující takřka dvě stě národů, ocitl se mladý Nicolae uprostřed frenetického a horečným nadšením zachváceného kotle. S pomocí elektrizujícího a emotivního, ale nicméně prostého vyjmenování zemí, které toužily po tom být navzájem spojeny, se podařilo Carpathiovi zvednout všechny shromážděné na nohy a zasypat ho bouřlivým potleskem. A to jak představitele jednotlivých zemí, tak zástupce médií. Dokonce i cynici jako Steve Plank a Buck Williams nepřestávali tleskat a nadšeně volat a nezdálo se, že by třeba jediný z nich cítil rozpaky ze ztráty své nezávislé objektivity.

A to ještě nebyl konec, neboť Nicolae Carpathia nabral vítr do plachet a pokračoval. Po celou další půlhodinu předváděl takovou znalost Organizace spojených národů, jako kdyby to společenství uvedl v život on sám. Na někoho, kdo poprvé vkročil nohou na americkou půdu i do budovy OSN, předvedl zarážející zasvěcení do chodu organizace.

Během své řeči neopomněl jediného z generálních tajemníků OSN, počínaje Trygve Liem z Norska a Mwangati Ngumem konče. Přitom uváděl nejenom jednotlivé letopočty jejich mandátu, ale rovněž přesná data jejich nástupu i odchodu z funkce. Zmínil se podrobně o každém z šesti hlavních orgánů OSN, jejich funkci, současných členech a tom, jaké před každým z nich stojí úkoly.

Potom se začal zabývat osmnácti agenturami Spojených národů a u každé z nich uváděl současného ředitele i město, v němž sídlí. Byla to vskutku pozoruhodná ukázka schopností a náhle se nikdo nepodivoval nad tím, že tento muž zaznamenal ve své zemi tak závratný vzestup, a ani tomu, že mu jeho předchůdce ustoupil z cesty. Nikdo se také nepozastavil nad tím, že jej New York přijal do své náruče.

Buck si uvědomoval, že po tomto vystoupení bude Nicolae Carpathiu objímat celá Amerika. A vzápětí celý svět.

(14)

Rayfordův letoun přistál v Chicagu v pondělí během odpolední dopravní špičky. Po celou dobu, než se dostali ke svým vozům, neměli s Chloe možnost pokračovat v rozhovoru. „Vzpomínáš si, jaks mi slíbil, že mě necháš cestou domů řídit své auto,“ připomněla otci Chloe.

„Opravdu ti na tom tak záleží?“ ujišťoval se.

„Vlastně tak moc ne, jenom by se mi to líbilo. Takže můžu?“

„To víš, že ano. Jenom bych si z něj rád vyndal telefon. Chci se dozvědět, jestli s námi může Hattie povečeřet. Nemáš proti tomu nic, že ne?“

„Jenom pokud si nebudeš přát, abych vařila nebo dělala nějaké tak zvané ženské práce nebo něco kolem domácnosti.“

„Na to jsem ani nepomyslel. Ona miluje čínu. Něco si objednáme.“

„Takže miluje čínu, jo?“ opakovala po něm Chloe. „Ty tuhle dámu máš nějak přečtenou, nezdá se ti?“

Rayford zavrtěl hlavou. „Není to, jak si myslíš. Tedy, na druhou stranu je pravda, že vím toho o ní nejspíš víc, než bych měl. Ale dokázal bych ti vyjmenovat kulinářské choutky dalšího tuctu členů posádky, a přitom toho o nich nevím o moc víc, než právě tohle.“

Rayford odpojil ze svého BMW mobilní telefon a zapnul zapalování, aby se přesvědčil, kolik je v nádrži benzínu. „Vybrala sis lepší auto,“ dobíral si dceru. „Je skoro plná. Doma budeš mnohem dřív než já. Mámino auto je skoro prázdné. Vydržíš to tam pár minut beze mě? Stavím se pro pár věcí v krámě, budu to mít při cestě.“

Chloe zaváhala. „Působí to dost ponuře, když je tam člověk sám, viď?“

„Trochu jo. Ale budeme si na to muset zvyknout.“

„To máš pravdu,“ souhlasila spěšně. „Jsou zkrátka pryč, a já na duchy nevěřím. Zvládnu to, ale moc dlouho se nikde nezdržuj.“

Před tiskovou konferencí Nicolae Carpathii, která následovala po schůzi valného shromáždění OSN, zjistil Buck, že je rázem středem zájmu. Kdosi jej poznal a vyjádřil překvapení a radost nad tím, že je naživu. Buck se je pokusil všechny utišit a oznámil, že se jednalo o nedorozumění, ale rozruch pokračoval dál, když jej zahlédl Chaim Rosenzweig a pospíšil si k němu. Sevřel Buckovu ruku v obou svých dlaních a radostně mu s ní energicky potřásal. „Ach, jsem tak rád, hochu, že tě vidím naživu a zdravého,“ prohlásil upřímně. „Zaslechl jsem hrozné zprávy o tvém konci. A prezident Carpathia byl tak zklamaný, když se o tom dozvěděl. Tolik si přál se s tebou setkat a souhlasil s tím, že ti poskytne exkluzivní rozhovor.“

„A mohlo by se to uskutečnit i teď?“ ztišil Buck hlas, přes nesouhlasné bručení a mručení konkurenčních žurnalistů.

„Ty bys udělal všechno, abys získal sólokapra, co?“ vykřikl kdosi. „Dokonce by ses nechal i vyhodit do povětří.“

„Nejspíš to nebude možné dřív než pozdě v noci,“ upozornil ho Rosenzweig. Pohybem ruky opsal místnost zaplněnou televizními kamerami, reflektory osvětlovačů, mikrofony a zástupci tisku. „Má celý den nabitý program, a brzy zvečera ho budou fotografovat pro časopis People. Možná potom. Promluvím s ním.“

„Jak jste se tak dali dohromady?“ zeptal se ještě Buck, ale starý pán si položil prst na ústa, odstoupil od Bucka a vrátil se ke Carpathiovi. Tisková konference začala.

Zblízka byl vzhled mladého Rumuna neméně působivý a chování přesvědčivé. Zahájil konferenci stručným prohlášením, než začal odpovídat na jednotlivé otázky. Vystupoval jako zkušený profesionál, ačkoli Buck věděl, že ze styků s rumunským tiskem a v omezené míře i s tiskem v ostatních oblastech Evropy, které Carpathia v minulosti navštívil, nemohl žádnou velkou zkušenost načerpat.

Ať už to bylo jakkoli, Buck si povšiml, že Carpathia každému v místnosti pohlédl alespoň krátce do očí. Za celou dobu nikdy nesklopil zrak, nikdy nepohlédl jinam či nezabloudil pohledem vzhůru. Působilo to dojmem, jako kdyby neměl co skrývat a ani se čehokoli bát. Měl nad sebou dokonalou kontrolu a zcela zjevně se vůbec nedal ovlivnit okolní nervozitou a přílišnou pozorností, kterou mu lidé věnovali.

Také se zdálo, že má mimořádně dobrý zrak. Bylo patrné, že dokáže přes celou místnost rozeznat jména, které měli novináři na svých jmenovkách. Kdykoli totiž mluvil s někým ze sdělovacích prostředků, oslovoval ho jménem. Trval na tom, aby jej lidé oslovovali tak, jak jim to nejlépe vyhovuje. „Klidně mi říkejte třeba Nicku,“ pravil se smíchem. Nikdo to však nevyužil. Respektovali jeho vysoké postavení a oslovovali ho „pane prezidente“ či „pane Carpathio.“

Carpathia mluvil stejně nevzrušeným hlasem a vyslovoval právě tak pečlivě jako ve svém proslovu před valným shromážděním. Bucka by zajímalo, zda jeho mluva byla stejná v soukromí i na veřejnosti. Ať už jeho přínos světu byl jakýkoli, byl rozhodně mistrem slova, jemuž nebylo rovno.

„Dovolte mi, abych vám hned na začátku řekl, jakou poctou pro mě je být v této zemi a na tomto historickém místě. Mým snem bylo už v době, kdy jsem žil jako malý chlapec v rumunské Kluži, jednoho dne spatřit toto město.“

Úvodní zdvořilostní věty odezněly a Carpathia se pustil do dalšího miniproslovu, ve kterém opět ukázal mimořádnou znalost a pochopení chodu OSN a jejích misí. „Jistě si vybavíte,“ prohlásil, „že v minulém století se zdálo, že Organizace spojených národů ztrácí na významu.“ Carpathia pak krátce zhodnotil, jaký vliv na chod této organizace měli oba tehdejší prezidenti Spojených států – Ronald Reagan a po něm George Bush. Pak pokračoval vyjmenováváním a hodnocením různých vojenských mírových misí OSN, počínaje korejskou válkou. Neopomněl zmínit Ligu národů působící po první světové válce, předchůdkyni OSN, která se poté, co nedokázala zabránit druhé světové válce, ukázala jako anachronismus. Jeho řeč končila slovy: „Po tomto nezdaru se vynořila Organizace spojených národů, která musí zůstat silná, aby zabránila třetí světové válce, jejímž výsledkem by byl konec života na zemi v té podobě, jak ho známe.“

Potom, co Carpathia nastínil, jakou naprostou oddanost chová podpoře myšlenky Spojených národů, přerušil jej kdosi otázkou týkající se zmizení lidí. Náhle zvážněl, přestal se usmívat a v jeho řeči se objevilo soucítění a vřelost.

„Mnoho lidí v mé rodné zemi ztratilo během tohoto hrůzného jevu ty, které milovali. Vím o tom, že řada lidí po celém světě na to má různé teorie. Nemám v úmyslu snižovat jejich význam, a to ani oněch teorií, ani lidí, kteří za nimi stojí. Požádal jsem dr. Chaima Rosenzweiga z Izraele, aby se s týmem odborníků pokusil objasnit příčinu této obrovské tragédie a umožnil nám učinit takové kroky, které by zabránily jejímu opakování.

Ve vhodný čas umožním dr. Rosenzweigovi, aby o tom promluvil sám za sebe, ale pro tuto chvíli vám mohu sdělit, že teorie, která mi dává největší smysl, je zhruba následující: Ve světě docházelo po neobyčejně dlouhou dobu ke hromadění nukleárních zbraní. Od té doby, kdy Spojené státy svrhly v roce 1945 atomové bomby na Japonsko a Sovětský svaz odpálil svou první bombu 23. září 1949, ocitl se svět v akutním nebezpečí nukleárního zničení lidstva. Dr. Rosenzweig a jeho tým renomovaných vědců je již blízko objevu atmosférického fenoménu, který mohl mít za následek zmizení tak velkého množství lidí v jediném okamžiku.“

„O jaký druh jevu se jedná?“ zeptal se Buck.

Carpathia bleskl zrakem na jeho jmenovku a potom se mu zadíval do očí. „Nechci nic předjímat, pane Oreskovichi,“ prohlásil klidně. Několik novinářů se začalo pochechtávat, ale Carpathia se nadal vyvést z míry. „Nebo vás mám spíš titulovat pan Cameron Williams z časopisu Global Weekly?“ Toto prohlášení vyvolalo v místnosti pobavený potlesk a Buck strnul.

„Dr. Rosenzweig je přesvědčen o tom, že vzájemné působení elektromagnetismu v atmosféře a dosud neznámé a neobjasněné ionizace, vznikající uvolňováním atomové energie v celosvětovém měřítku v elektrárnách a ze zbrojních systémů, mohly iniciovat či spustit – snad přírodním jevem, jakým je blesk, případně nějakou inteligentní formou života, která tuto možnost objevila dříve než my – onu okamžitou akci na celém zemském povrchu.“

„Něco na způsob, když někdo škrtne sirkou v místnosti plné benzinových par?“ navrhoval jeden z žurnalistů.

Carpathia zamyšleně přikývl.

„V čem se to liší od teorie, že všechny ty lidi uchvátili nepřátelé z vesmíru?“

„Styčné body tu jsou,“ připustil Carpathia, „ale co mě se týká, jsem spíše nakloněn věřit v přirozenou teorii, že se jednalo o vzájemnou reakci blesku a nějakého subatomového pole.“

„Proč je ale potom zmizení tak málo spontánní? Proč jenom někteří lidé, a jiní ne?“

„To nevím,“ připustil Carpathia. „Dr. Rosenzweig přiznal, že ani oni nedospěli v tomto ohledu k závěru. V současné chvíli mají jen vysvětlení, že úroveň elektrického pole u určitých lidí je předurčuje k tomu, aby vliv na ně byl silnější. Toto by dobře vyhovovalo u dětí a u plodů, které zmizely. U nich ještě není elektromagnetické pole vyvinuté natolik, aby mohly odolávat jakýmkoli změnám.“

„Co byste odpověděl lidem, kteří věří tomu, že to je boží zásah, jímž Bůh k sobě povolal společenství věřících?“

Carpathia se soucitně usmál. „Dovolte mi prohlásit, že ani v současnosti, ani v budoucnu nebudu podrobovat kritice systém upřímné víry jakéhokoli jedince. Toto je základ skutečné harmonie a bratrství, míru a vzájemného respektu mezi lidmi. Tuto teorii neuznávám proto, neboť znám velmi mnoho lidí, kteří by měli být pryč, kdyby spravedliví vstoupili na nebesa. Pokud existuje Bůh, pak s plným respektem připouštím, že by si určitě nepočínal takto rozmarně. Ze stejného důvodu ode mě neuslyšíte nic, čím bych vyjádřil nedostatek respektu pro ty, co se mnou nesouhlasí.“

Buck následně s velkým údivem vyslechl Carpathiovo sdělení, že byl pozván na ekumenickou konferenci, jejíž konání bylo ohlášeno na tento měsíc v New Yorku. „Mé příspěvky se budou týkat náboženských hnutí v době přelomu milénií, eschatologie, Posledního soudu a druhého příchodu Krista. Dr. Rosenzweig byl tak laskav, že mi toto pozvání umožnil, a domnívám se, že až do konání konference by bylo nejlépe, abych se nepokoušel hovořit o těchto tématech při jiných, neformálních příležitostech.“

„Jak dlouho se zdržíte v New Yorku?“

„Pokud mi to lid Rumunska dovolí, zůstal bych zde celý měsíc. Příčí se mi myšlenka být dlouho vzdálen ze své země, ale oni chápou, že jsem nyní zaneprázdněn důležitější otázkou, týkající se celosvětového blaha. Technické možnosti, jež jsou dnes k dispozici, a báječní lidé zastávající v Rumunsku významná místa, s nimiž mohu být v neustálém kontaktu, to vše mě naplňuje důvěrou, že můj národ nebude po dobu mé krátké nepřítomnosti strádat.“

V době večerních televizních zpráv už byla na světě nová mezinárodní mediální hvězda. Dokonce dostal i přezdívku – Svatý Nikola. Z valného shromáždění i z následné tiskové konference nebyly uváděny jen komentáře hlasatelů. V televizních záběrech každé stanice bylo věnováno několik minut tomu, jak Carpathia zvedá ze sedadel auditorium Spojených národů recitací jmen jednotlivých zemí, a jeho naléhavému volání po nové formulaci světového míru.

Nicméně se opatrně vyhýbal rozmluvám na téma všeobecného odzbrojení. Za vlastní si vzal zvěstování zprávy o lásce a míru, o porozumění a bratrství, a to, aby ze světa zmizely ozbrojené konflikty, se zdálo být naprostou samozřejmostí. Nebylo pochyb o tom, že se tato záležitost dostane na pořad jednání, ale prozatím se Carpathia věnoval okouzlování ostatních.

Komentátoři rozhlasových stanic uváděli, že bude jmenován mladším poradcem generálního tajemníka OSN, a že již navštívil vedení všech agentur Spojených národů roztroušených po světě. Ještě než se den změnil v noc, dostalo se Carpathiovi pozvání snad na každé mezinárodní shromáždění, které se mělo konat v několika příštích týdnech.

To, že se objevoval ve společnosti Jonathana Stonagala, Bucka příliš nepřekvapovalo. Hned po skončení tiskové konference, kdy se nová mediální hvězda chystala na další setkání, vyhledal Bucka dr. Rosenzweig. „Podařilo se mi získat jeho souhlas na dnešek pozdě večer,“ oznámil starý pán. „Poskytne celou řadu rozhovorů, většinou lidem z televize, a pak s ním bude živé vysílání v pořadu Noční linka na stanici ABC, s Wallacem Theodorem. Hned potom se vrátí do hotelu, kde ti rád věnuje nerušenou půlhodinku.“

Buck oznámil Stevovi, že se chce dostat co nejdříve k sobě domů, aby se dal trochu do pořádku a vyzvedl si zprávy. Pak se rychle vypraví do redakce, aby se dozvěděl něco z dostupných souborů o mladém Rumunovi, tak, aby byl na rozhovor co nejlépe připraven. Steve souhlasil, že jej doprovodí.

„Pořád se nemůžu zbavit toho stihomamu,“ přiznal se Buck. „Jestliže je Stonagal v jakémkoli vztahu k Todd-Cothranovi, a my víme, že je, kdoví, co si myslí o tom, k čemu došlo v Londýně?“

„To je hodně odvážný dohad,“ ozval se Steve. „Dokonce i v případě, že se to svinstvo týká burzy i Scotland Yardu, to ještě neznamená, že je v tom namočený i Stonagal. Řekl bych, že se od toho bude chtít držet, jak nejdál to půjde.“

„Ale Steve, musíš přece souhlasit s tím, že Dirk Burton byl zavražděn právě proto, že pronikl příliš blízko k Todd-Cothranovu tajnému napojení na Stonagalovu mezinárodní finanční skupinu. Pokud se zbavují lidí, kteří jim připadají jako jejich nepřátelé – a dokonce kamarádů těch údajných nepřátel, jako byl Alan Tompkins i já – kde se asi zastaví?“

„To ale předpokládáš, že Stonagal věděl o tom, co se v Londýně stalo. Ten je na to moc nahoře. Todd-Cothran nebo ten chlápek ze Scotland Yardu tě mohli považovat za hrozbu, ale Stonagal o tobě pravděpodobně vůbec nikdy neslyšel.“

„Takže si myslíš, že se mu týdeník Weekly do ruky nedostane?“

„Neuraz se. Ale ty pro něj tak maximálně představuješ komára, i kdyby znal tvé jméno.“

„A ty asi víš, co dokáže udělat s komárem časopis složený jako plácačka, co říkáš, Steve?“

„V tom tvém zdůvodňování zeje jedna obrovská díra,“ prohlásil Steve později, když vešli do Buckova bytu. „Jestliže Stonagal pro tebe představuje nebezpečí, co s tím má společného Carpathia?“

„Jak už jsem říkal, Carpathia může být v téhle hře jenom pěšákem.“

„Ale Bucku! Vždyť jsi ho právě slyšel mluvit. Myslíš, že ho přeceňuju?“

„Ne, to si nemyslím.“

„Udělal na tebe dojem?“

„Jo, to udělal.“

„Vypadá snad tak, že dělá někomu pěšáka?“

„Ne, to nevypadá. Takže mi nezbývá než předpokládat, že o tom všem nic neví.“

„Jseš si naprosto jistý, že se v Londýně setkal s Todd-Cothranem a se Stonagalem, než dorazil sem?“

„Muselo se jednat o obchod,“ mínil Buck. „Plánovali tu cestu a Carpathiovo angažmá s mezinárodními poradci.“

„Bereš na sebe slušný riziko,“ konstatoval Steve.

„Nemám na výběr. Na každý pád to dělám dobrovolně. Dokud se neprokáže opak, budu Nicolae Carpathiovi důvěřovat.“

„Hm,“ zamručel Steve.

„Co to má znamenat?“

„Já jenom, že obvykle na to jdeš úplně opačně. Nedůvěřuješ jim, dokud nedokážou opak.“

„Víš, je to zkrátka nový svět, Steve. Nic není stejné, jaké to bylo před týdnem, nemyslíš?“

Buck zmáčkl tlačítko na záznamníku a začal se svlékat, aby se osprchoval.

Rayford zahnul na příjezdovou cestu k domu a vedle něj na sedadle ležela taška s nákupem. Již před chvílí se dovolal Hattii Durhamové, která se snažila povídat si s ním tak dlouho, až se jí musel nakonec omluvit. Pozvání na večeři ji potěšilo a oznámila mu, že může přijít až za tři dny, to znamená ve čtvrtek.

Rayford odhadoval, že má za Chloe zpoždění asi půl hodiny, a potěšilo ho, že mu nechala dveře od garáže otevřené. Nicméně, když našel dveře z garáže do domu zamčené, zarazilo ho to. Klepal, ale odpověď nepřicházela.

Znovu otevřel dveře od garáže, aby se vydal k přední straně domu, ale těsně předtím, než je za sebou zavřel, se zastavil. Něco tady uvnitř nehrálo. Rozsvítil další světla. Auta byla na svém místě, to ano, ale když obešel džíp zaparkovaný až na samém konci, zjistil, že věci malého Raymieho chybí. Jeho kolo a malá motorová čtyřkolka byly pryč. Co to mělo znamenat?

Rayford se rozběhl k domovním dveřím. Okno na vnějším závětří bylo rozbité a dveře visely jen na jediném pantu. Hlavní dveře někdo vykopl dovnitř. A žádná dámská nožka to nebyla, neboť dveře byly masivní a s pořádnou závorou. Celý rám byl roztříštěný a jeho trosky ležely na podlaze. Rayford pospíchal dovnitř, aby se podíval po Chloe.

Pádil z pokoje do pokoje a jenom se modlil, aby se nic nestalo jedinému dítěti, které mu zůstalo. Všechno, co nebylo připevněno, zmizelo. Rádia, televize, videopřehrávače, šperky, videohry, stříbrné nádobí a dokonce i porcelán. Ke své úlevě nenašel nikde stopy krve či nějakého zápasu.

Rayford právě telefonoval s policejní stanicí, když se ve sluchátku ozvalo kliknutí čekajícího hovoru. „Moc se omlouvám, že vás poprosím, abyste chvíli počkal,“ požádal policistu, „ale to by mohla být moje dcera.“

A byla. „Ach, tati!“ plakala do telefonu. „Není ti nic? Šla jsem domů garáží a viděla jsem, co všechno chybí. Bála jsem se, aby se nevrátili. Zamkla jsem dveře z domu do garáže a teprve pak jsem uviděla tu spoušť u předních dveří. Tak jsem utekla zadem a jsem o tři domy dál.“

„Ti se už nevrátí, miláčku,“ ujistil ji. „Dojdu si pro tebe.“

„Pan Anderson říká, že mě domů doprovodí.“

O pár minut později se Chloe sedící na gauči kolébala dopředu a dozadu, ruce složené na břiše. Ona i Rayford vypověděli policistovi, co se stalo, a on na to reagoval slovy: „Lidi, vy nepoužíváte alarm proti zlodějům?“

Rayford zavrtěl hlavou. „Je to moje chyba. Používali jsme ho celá léta, ale pak mě omrzelo, když mě o půlnoci vzbudil falešný poplach a ty te…“

„Telefony od nás ze stanice, já vím,“ dokončil za něj policista. „To říká každý, ale v tomhle případě by se docela hodil, co říkáte?“

„Pozdě bycha honit,“ přiznal Rayford. „A taky jsme si nikdy nemysleli, že v téhle čtvrti budeme alarm potřebovat.“

„Za poslední týden tady stoupl počet vykradených domů o dvě stě procent,“ přiznal policista. „Ti grázlové vědí, že nemáme ani dost času, ani tolik lidí, abychom proti tomu něco radikálního podnikli.“

„Nemohl bych vás požádat, abyste ujistil mou dceru, že ti zloději nemají zájem na tom, aby nám něco udělali, a že sem už nevrátí?“

„Je to přesně tak, slečno,“ potvrdil policista. „Váš otec by měl tyhle dveře zatlouct prkny, dokud je někdo neopraví, a na jeho místě bych zase zapnul ten bezpečnostní systém. Nepředpokládám ale, že by vás ještě jednou navštívili, přinejmenším ne stejná parta. Sousedi přes ulici nám řekli, že odpoledne tady asi půl hodiny stála dodávka nějaké tesařské firmy. Zřejmě se dostali dovnitř předem, prošli domem do garáže a nacouvali s dodávkou dovnitř. Vlastně to tu vybílili všem před nosem.“

„A nikdo ze sousedů je neviděl, jak se sem vloupali předem?“

„Vaši sousedé mají zakrytý výhled na váš vchod. Vlastně nikdo sem nevidí. Rafinovaná práce.

„Jsem jenom rád, že na ně Chloe nenarazila,“ řekl s úlevou Rayford.

Policista už na odchodu pokýval hlavou. „To můžete opravdu poděkovat pánubohu. Mám takový pocit, že pojišťovna vám toho dost nahradí. Nepředpokládám, že se vám nějaká z těch věcí vrátí. U ostatních případů jsme taky neměli žádné štěstí.“

Rayford objal Chloe, která se neustále chvěla. „Tati, mohu tě požádat o laskavost?“ zeptala se.

„Cokoli budeš chtít.“

„Chtěla bych ještě jednu kopii toho videozáznamu od pastora.“

„Zavolám Bruceovi a můžeme se pro jednu ještě večer stavit.“

Náhle se Chloe začala smát.

„Co je na tom legračního?“ chtěl vědět Rayford.

„Jenom mě napadlo,“ vysvětlovala a usmívala se skrze slzy. „Co tomu budou říkat ti lupiči, až se podívají na video.“

(15)

Jedna z prvních zpráv na Buckově záznamníku byla od letušky, se kterou se setkal před týdnem. „Pane Williamsi, tady je Hattie Durhamová,“ ozval se její hlas. „Jsem teď v New Yorku s jiným letadlem a myslela jsem si, že vám zavolám, abych vás pozdravila a ještě jednou poděkovala, že jste mi umožnil se spojit s rodinou. Počkám ještě vteřinku a budu něco brebentit pro případ, že byste si procházel své vzkazy. Bylo by to fajn někam si zajít, třeba na drink. Ale nepokládejte to za závazek. Takže, no, snad se to povede příště.“

„Kdopak je to?“ zavolal Steve za Buckem, který už stál ve dveřích do koupelny, že si vyslechne všechny zprávy ještě předtím, než si vleze pod sprchu.

„Jedno děvče.“

„Je hezká?“

„Hezká je slabý slovo, je fantastická.“

„A neměl bys jí brnknout?“

„Nedělej si s tím starosti.“

Několik dalších zpráv bylo nedůležitých. Potom přišly na řadu dvě, které byly nahrány toho dne odpoledne. První byla od kapitána Howarda Sullivana ze Scotland Yardu. „Tedy, abych řekl pravdu, váhám, jestli mám nechat svůj vzkaz na záznamníku, ale rád bych s vámi mluvil, jak nejdřív se vám to bude hodit. Jak víte, dva muže, se kterými jste byl ve spojení, potkalo tady v Londýně neštěstí. Rád bych vám položil pár otázek. Taky by vás mohla vyslechnout nějaká jiná instituce, když jste byl viděn s jednou z obětí právě před nešťastným koncem. Prosím vás, zavolejte mi.“ A nakonec zanechal číslo.

Další zpráva přišla necelou půlhodinu po té předchozí a byla od Georgese Lafitta, operačního důstojníka z vedení Interpolu, které sídlilo ve francouzském Lyonu. „Pane Williamsi,“ ohlásil se ten muž se silným francouzským přízvukem, „jakmile dostanete tuto zprávu, byl bych rád, abyste mi zavolal z nejbližší policejní stanice. Budou vědět, jak se s námi přímo spojit, a budou mít natištěné informace, o čem s vámi potřebujeme hovořit. Ve vašem vlastním zájmu na vás apeluji, abyste neváhal.“

Buck se vyklonil ze dveří a zůstal zírat na Steva, který se tvářil stejně zaskočeně jako Buck. „Takže, co vlastně jsi?“ zeptal se Steve. „Podezřelý?“

„To bych raději nebyl. Po tom, co jsem slyšel od Alana o Sullivanovi a o tom, jak ho má Todd-Cothran v hrsti, pro mě neexistuje možnost, abych se rozjel do Londýna a dobrovolně se tam nechal zavřít. Tyhle pokyny přece nejsou závazné, nebo jo? Nemusím se jimi přece řídit jenom proto, že jsem je slyšel, co myslíš?“

Steve pokrčil rameny. „Nikdo kromě mě neví, že jsi je slyšel. A navíc tady mezinárodní úřady nemají žádnou pravomoc.“

„Myslíš si, že bych mohl být vydaný ke stíhání za hranicemi?“

„Jenom pokud se tě pokusí spojit s některým z těch úmrtí.“

Chloe ten večer nechtěla zůstat doma samotná. Jela s otcem do sboru, kde se s nimi setkal Bruce Barnes a dal jim jinou kopii nahrávky. Vrtěl hlavou, když se dozvěděl o vloupání. „Začíná se z toho stávat epidemie,“ prohlásil rozhořčeně. „Je to, jako by se střed města stěhoval sem na periférii. Už tady teď není o nic bezpečněji.“

Rayford měl co dělat, aby neprozradil Bruceovi, že to byla Chloe, kdo přišel s myšlenkou získat za ukradenou videokazetu jinou. Chtěl Bruce požádat, aby se za ni nepřestával modlit, protože bylo jasné, že Chloe o věcech přemýšlí. Snad za tím bylo vloupání do jejich domu a ona se cítila zranitelnější, nebo si naopak uvědomila, že svět okolo ní je teď mnohem nebezpečnější, že padly všechny záruky a jistoty a že jí samotné může zbývat málo času. Rayford si však rovněž uvědomoval, že by se jí mohl dotknout, urazit ji a odradit, kdyby zneužil situace a navedl Bruce, aby na ni vyvíjel nátlak. Informací měla dost, nyní už bylo vše v božích rukách. Přesto ho to povzbudilo a chystal se, že se s tím Bruceovi svěří, až nastane příhodnější okamžik.

Když už byli venku, Rayford nakoupil věci, které bylo třeba rychle nahradit, včetně televizního přijímače a videopřehrávače. Domluvil opravu dveří a začal se zabývat vyplňováním formulářů pro pojišťovnu. Nejdůležitější bylo, že uvedl do provozu bezpečnostní systém. Přesto však věděl, že ani on, ani Chloe nebudou té noci spát příliš klidně.

Dorazili domů právě ve chvíli, kdy volala Hattie Durhamová. Rayford postřehl, že jí v hlase zaznívá osamělost. Nezdálo se, že by měla nějaký konkrétní důvod volat. Jenom mu prostě sdělila, že je vděčná za pozvání na večeři a že se na ni těší. Oznámil jí, k čemu došlo u nich doma, a v jejím tónu bylo slyšet skutečné znepokojení.

„Všechno se to vyvíjí tak divně,“ prohodila. „Víš, moje sestra pracuje na gynekologické klinice.“

„Jo, jo,“ přisvědčil Rayford, „zmiňovala ses o tom.“

„Dělají tam plánování těhotenství, poradenství a konziliární vyšetření pro přerušení těhotenství.“

„Chápu.“

„A jsou vybavení na to, že tam ty potraty hned provádějí.“

Zdálo se, že Hattie čeká na nějakou odezvu, na povzbuzení či ujištění, že ji poslouchá. V Rayfordovi narůstala netrpělivost, ale zůstal zticha.

„No ale,“ pokračovala, „nebudu tě tím zdržovat. Jenom, že sestra mi říkala, že nemají do čeho píchnout.“

„No, zdá se mi, že to má logiku, díky tomu zmizení nenarozených dětí.“

„Ale moje sestra tím moc nadšená není.“

„Hattie, dovedu si představit, že je tím otřesen každý. Rodiče po celém světě truchlí.“

„Ale ženy, kterým moje sestra a ostatní její kolegové poskytovali poradenství, ty potraty chtěly.“

Rayford pátral po nějaké vhodné odpovědi. „No dobře, možná že ty jejich pacientky jsou teď vděčné za to, že nemusí potrat podstoupit.“

„To je možný, ale sestra a její nadřízení a celý personál budou bez práce až do doby, než ženy zase začnou přicházet do jiného stavu.“

„Jo, to chápu, jedná se tam o peníze.“

„Ale oni musejí pracovat. Mají přece vydání a taky živí rodiny.“

„A kromě poradenství a potratů nemůžou dělat nic jiného?“

Rozhovor k Rayfordově vzrůstající nelibosti pokračoval ještě chvilku v obdobném duchu, až se ho nakonec pokusil ukončit, když trochu netrpělivě řekl: „Asi jsem si vždycky o klinikách, jako je ta, kde pracuje tvá sestra, myslel, že nechtěné těhotenství je pro ně nepříjemnost. Neměli by tedy být vděční, že tyhle problémy jsou vyřešené – tedy kromě té malé komplikace, že lidská rasa pravděpodobně zmizí z povrchu zemského – pokud ženy nezačnou zase být těhotné?“

Jakákoli ironie však byla u Hattie plýtváním času. Rayford si musel přiznat, že nikdy nemohl Hattii podezřívat, že by byla příliš bystrá. Ale co bylo moc, bylo moc.

„Ale Rayforde, potraty byly její práce. Kolem toho se to u nich celé točilo. Ale teď to je, jako bys měl benzínovou pumpu a lidi už by nepotřebovali ani benzín, ani olej a ani pneumatiky.“

„Je to otázka nabídky a poptávky,“ neudržel se už Rayford.

„To je přesně ono. Oni přece potřebují nechtěná těhotenství, protože je to živí.“

„Něco na ten způsob, že by si doktoři měli přát, aby byli lidi nemocní a aby docházelo ke zraněním, jen aby oni měli co dělat a měli se dobře?“

„Teď jsi to vyhmátl, Rayforde.“

Když se Buck osprchoval a oholil, objevil se ve dveřích koupelny Steve. „Před minutkou mi volali z redakce na pager. Detektivové ze stanice dole ve městě se v kanceláři po tobě shánějí. Bohužel jim někdo pověděl, že máš pozdě večer domluvený rozhovor s Carpathiou v hotelu Plaza.“

„No to je bezvadný!“

„Já vím. Možná by ses tomu měl zkrátka nějak postavit.“

„Ještě ne, Steve. Nech mě udělat ten rozhovor s Carpathiou a připravit to pro tisk. Potom se z tohohle blázince pokusím sám nějak vymotat.“

„Doufáš, že ti ten balkánský prezident může nějak pomoct?“

„Přesně tak.“

„A co když se k němu nedostaneš, ale oni dostanou tebe?“

„Musím to zvládnout. Pořád mám ještě u sebe tu akreditaci na Oreskoviche. Jestli na mě policajti budou čekat v hotelu Plaza, možná mě na první pohled nepoznají.“

„No tak, Bucku. Ty si myslíš, že neznají tvou falešnou totožnost, když jsi na to jméno pláchl z Evropy? Uděláme to tak, že se zaměníme. Pokud mě budou pokládat za tebe, když se budu snažit kolem nich protáhnout jako Oreskovich, mělo by ti to poskytnout dost času, aby ses dostal dovnitř a ke Carpathiovi.“

Buck pokrčil rameny. „Za pokus to stojí. Nechce se mi zůstávat tady, ale zase bych se rád podíval na Carpathiu v televizi, má být v Noční lince.“

„Chceš jít ke mně?“

„S největší pravděpodobností se tam po mně už nějakou dobu shánějí.“

„Zavoláme Marge. Bydlí s manželem kousek odtud.“

„Nevolej ale z mého telefonu,“ varoval jej Buck.

Steve se zašklebil. „Chováš se, jako bys vystupoval v nějakém špionážním trháku.“ Přesto ale použil svůj mobilní telefon. Marge trvala na tom, aby k ní hned přišli. Přiznala se, že manžel by se sice v tu dobu rád díval na opakování seriálu M.A.S.H., ale že se jí ho podaří přesvědčit, aby si ten dnešní díl nahrál na video.

Když Steve s Buckem nastupovali před domem do taxíku, všimli si dvou neoznačených policejních aut, která sem právě přijížděla. „To je jak ve špionážním filmu,“ komentoval to Buck.

Manžel Marge nebyl právě nadšený, že ho odstavili od jeho oblíbeného televizního pořadu, ale i jeho zaujal pořad Noční linka od samého začátku. Carpathia byl buď velmi přirozený, nebo měl vše dobře nacvičeno. Jakmile to bylo jen trochu možné, díval se přímo do kamery, což vyvolávalo dojem, že se obrací na každého diváka zvlášť.

„Vypadá to tak, že vaše vystoupení před valným shromážděním Spojených národů,“ oslovil rumunského prezidenta prominentní moderátor Wallace Theodore, „které se dnes konalo mezi dvěma tiskovými konferencemi, doslova elektrizovalo celý New York. A protože vám bylo věnováno tolik času jak v odpoledních, tak ve večerních zprávách, stal jste se populární osobou v celé zemi prakticky přes noc, tedy spíš přes den.“

Carpathia se mile usmál. „Právě tak, jako kohokoli z Evropy, a obzvlášť z východní Evropy, mě udivují možnosti vaší techniky.“

„Ale není to, pane prezidente, tak,“ dotíral Theodore, „že vaše kořeny leží ve skutečnosti v západní Evropě? Ačkoli jste se narodil v Rumunsku, nepocházejí vaši předkové z Itálie?“

„Je to pravda, ale totéž platí o řadě původních Rumunů. S tím také souvisí jméno naší země. Ale, když už jsem se zmínil o technických možnostech vaší země – jsou sice obdivuhodné, ale přiznávám, že jsem sem nepřišel, abych se zde zařadil mezi celebrity. Sleduji určitý cíl, chápu to jako jistý druh mise a poselství. A nemá to nic společného s mou popularitou, či s mým osobním –“

„Není však veřejným tajemstvím, že jste sem právě dorazil z fotografování pro časopis People?“

„To ano, ale –“

„A není rovněž pravda, že vás ověnčili čerstvým titulem Nejpřitažlivějšího muže zeměkoule?“

„Opravdu nemám tušení, jaký to mohlo mít smysl. Souhlasil jsem pouze s rozhovorem, který se většinou týkal mého dětství, obchodní a politické kariéry, a měl jsem dojem, že obálka každého lednového čísla s nejatraktivnějším mužem je nepodstatnou záležitostí, a navíc se mi zdá, že to hodnocení přichází v novém roce příliš brzy, a pro rok, který právě skončil, vlastně příliš pozdě.“

„To je dobře řečeno, pane Carpathio, a jsem si jist, že vás, právě tak jako nás, rozrušila zpráva o onom mladém muži, jenž teprve přede dvěma měsíci získal vedle hodnocení nejlepšího zpěváka, také titul nejatraktivnějšího muže, ale –“

„Musím bohužel říct, že jsem o tom mladíkovi neměl nejmenší tušení až do té doby, kdy jsem na obálce vašeho časopisu spatřil jeho fotografii.“

„Ale pane prezidente, vy tvrdíte, že nemáte ani tušení o tom, jak časopis People boří zavedené tradice, když odsouvá svého již zvoleného nejatraktivnějšího muže na vedlejší kolej, a na jeho místo v příštím čísle uvádí vás?“

„Nevylučuji, že se mi to pokoušeli sdělit, ale zřejmě jsem je nepochopil. Ten mladý muž snad nějak poškodil zařízení hotelu nebo něco podobného, a tak –“

„A tak vy jste se objevil jen jako vhodná náhrada za něj.“

„O tom nemám nejmenší zdání, a abych byl zcela upřímný, za těchto okolností bych jim byl interview neposkytl. Sám sebe za atraktivního, a jak vy říkáte, sexy, nepovažuji. Právě teď pořádám soukromou křižáckou výpravu, jejímž je spojení všech lidí na celém světě. Netoužím po moci ani po získání autority. Jen prostě žádám, aby mě lidé vyslechli. Doufám, že poselství, jež přináším, bude patrné i z článku v onom časopise.“

„Ale pane Carpathio, vy přece v tuto chvíli máte jak moc, tak i autoritu.“

„V naší nevelké zemi jsem byl povolán, abych sloužil, a to také chci dělat.“

„Jak byste odpověděl těm, kteří tvrdí, že jste obešel legální protokol, a že vaše cesta do prezidentského křesla v Rumunsku byla částečně ovlivněna silovou taktikou?“

„Řekl bych, že toto je dokonalá ukázka toho, jak útočit na pacifisticky smýšlejícího člověka, jako jsem já. Člověka, který je oddán myšlence odzbrojení nejen v Rumunsku, ale také v ostatních evropských zemí, a potažmo na celém světě.“

„Takže popíráte váš podíl na vraždě svého největšího konkurenta ve finanční sféře před sedmi lety, a také to, že jste využíval politiku zastrašování a mocných přátel v Americe k uzurpování prezidentské moci v Rumunsku?“

„Ten, jehož nazýváte mým největším konkurentem, patřil k mým nejdražším přátelům, a dodnes hořce lituji jeho smrti. Těch několik amerických přátel, které mám, jsou možná lidé vlivní ve své zemi, ale nemohou mít žádný vliv na politické dění v Rumunsku. Měl byste vědět, že náš bývalý prezident mě požádal, abych jej ve funkci nahradil – z osobních důvodů.“

„Ale to naprosto ignoruje ústavní postup převzetí moci.“

„Bylo to stvrzeno volbou lidu i vlády a ratifikováno velkou většinou v parlamentu.“

„Ale až když bylo po všem.“

„Svým způsobem se to tak dá říci. Ale na druhou stranu, kdyby k té ratifikaci nedošlo jak v referendu, tak v obou parlamentních komorách, byl bych prezidentem s nejkratším funkčním obdobím v historii naší země.“

Margin manžel zabručel: „Tenhle Římánek se jen tak nedá.“

„Rumun,“ opravila ho Marge.

„Slyšel jsem ho říkat, že je čistokrevnej Talián,“ bránil se její manžel, a Marge významně mrkla na Steva a Bucka.

Buck žasl nad Carpathiovým způsobem myšlení a nad tím, jak ovládal jejich jazyk. Theodore pokračoval ve svých otázkách: „Proč jste si zvolil Spojené národy? Existují názory, že byste byl získal větší vliv a dostal byste se dál, kdyby k vašemu vystoupení došlo v americkém Senátu a ve Sněmovně reprezentantů.“

„Žádat o takové privilegium by mě nenapadlo ani ve snu,“ řekl skromně Carpathia. „A navíc, víte, mně o to, dostávat se někam dál, ani tak moc nešlo. Původní poslání OSN bylo zamýšleno jako mírotvorné a tato role jí musí být navrácena.“

„Naznačil jste dnes, a ve vašich slovech to slyším zaznívat i nyní, že máte určitou vizi týkající se Organizace spojených národů, která by zlepšila její fungování a představovala by jistou pomoc v tomto tak mimořádně nepříznivém roce lidských dějin.“

„To rozhodně mám. Jen jsem měl pocit, že bych se svými návrhy neměl přicházet jako host na její půdě. Nicméně, v kontextu s tím, co bylo již řečeno, není důvod k váhání. Stojím za myšlenkou odzbrojení. To není žádné tajemství. Přestože na mě dělá velký dojem šíře záběru, plány a nejrůznější programy Spojených národů, jsem přesvědčen o tom, že s několika nepříliš významnými úpravami a při zajištění kooperace jejích členů může být tato organizace tím, čím měla být od samého počátku. Můžeme skutečně dosáhnout toho, že vytvoříme celosvětové společenství.“

„Mohl byste to ve stručnosti, v několika minutách, přiblížit?“

Carpathiův smích se zdál být upřímný a vyjadřoval nefalšované pobavení. „Tohle je vždycky ošidné,“ prohlásil teď již vážně, „ale pokusím se o to. Jak jistě víte, Rada bezpečnosti Spojených národů má pět stálých členů: Spojené státy, Ruskou federaci, Velkou Británii, Francii a Čínu. Je v ní rovněž zastoupena desítka přidružených členů, z nichž vždy dva jsou z pěti různých oblastí světa a mají dvouleté funkční období.

Nemám nic proti volbě původních pěti stálých členů, navrhuji však zvolení dalších pěti, jednoho každého z pěti různých oblastí zeměkoule. Tím by se zrušila instituce přidruženého členství. Rada bezpečnosti by tak měla deset stálých členů. Zbývající část mého plánu má však revoluční povahu. V současnosti má pět stálých členů právo veta. A při běžné volbě se vyžaduje majorita devíti hlasů. Při volbě zahrnující podstatné otázky se vyžaduje majorita, do níž spadá i pět stálých členů. Já navrhuji přísnější systém počítající s jednohlasným souhlasem.“

„To myslíte vážně?“

„Výběr deseti stálých členů by musel být proveden velmi obezřetně. Musely by mít podporu všech zemí ležících v té které oblasti.“

„To zní jako pohádka.“

„Ale fungovalo by to, a víme důvod. Noční můrou je to, co se přihodilo minulý týden. Dozrál čas, aby národy celého světa zvedly hlavu a trvaly na tom, aby jejich vlády odzbrojily, zničily všechny zbraně a snížily jejich stav až na zbývajících deset procent. Těch deset procent by bylo odevzdáno do rukou Spojených národů, čímž by tato organizace znovu získala význam globálního mírotvorce, jaký jí náleží, autoritu síly i vybavení, potřebné k tomu, aby mohla tuto úlohu zastávat.“

Carpathia pokračoval dál v předvádění svých výjimečných znalostí historie Organizace spojených národů, počínaje válkou v Koreji a konče studenou válkou.

„Pane, odkud pochází vaše encyklopedická znalost OSN a světových událostí?“ přerušil Theodore výklad rumunského prezidenta.

„Všichni z nás si dokážeme najít čas na to, co opravdu chceme dělat. To je mé nezlomné přesvědčení.“

„A jaký je váš osobní cíl? Vedoucí role v Evropské unii?“

„Rumunsko není dosud ani členem této unie. Já osobně však nemám vůdčí ambice, s jedinou výjimkou, týkající se pozvednutí vlastního hlasu. Musí se nám podařit odzbrojit, musíme posílit pozici Spojených národů, musíme se dopracovat k jediné měně a v neposlední řadě se nám musí podařit realizovat projekt světové obce.“

Rayford s Chloe seděli tiše před svým novým televizním přijímačem, zaujati neznámou tváří i myšlenkami Nicolae Carpathii. „To je ale borec!“ prohlásila konečně Chloe: „Neslyšela jsem žádného politika takhle mluvit od doby, kdy jsem byla malá holka, a tehdy jsem toho stejně chápala tak polovinu.“

„Má něco do sebe,“ souhlasil Rayford. „Je obzvlášť příjemné poslechnout si někoho, u koho se dá předpokládat, že nemá přehnané osobní ambice.“

Chloe se zasmála. „Takže ho nezačneš pokládat za toho lháře, před kterým nás varoval pastor na videu. Za toho, co se má objevit v Evropě a pokusí se uchvátit svět, že ne?“

„Dost těžko,“ konstatoval Rayford. „Na tomhle chlapíkovi není nic ďábelského ani sobeckého. Něco mi říká, že ten svůdce, o němž mluvil pastor, bude trochu víc k poznání.“

„Na druhou stranu,“ řekla zamyšleně Chloe, „jestli je to svůdce, tak se možná dovede dobře přetvařovat.“

„Poslyš, kam na ty argumenty chodíš? Připadá ti snad tenhle člověk jako antikrist?“

Chloe zavrtěla hlavou. „Připadá mi jako pramen živé vody. Pokud se začne pokoušet dostat k moci, mohla bych ho začít podezírat, ale pacifista, a ke všemu prezident malé země, to nedává smysl. Jeho jedinou zbraní jsou jeho vědomosti, a jediná moc, kterou má, tkví v jeho upřímnosti a skromnosti.“

Zazvonil telefon. Byla to Hattie, celá nedočkavá, aby si mohla s Rayfordem promluvit. Z jejího chvalozpěvu na Carpathiu zaznívalo takové nadšení, že to hraničilo s uhranutím. „Viděl jsi toho mužskýho? Ten je tak hezký! Musím se s ním setkat. Máš na rozpisu nějaký let do New Yorku?“

„Ve středu letím dopoledne tam, a příští ráno zpátky. Potom k nám přijdeš na tu večeři, platí to ještě?“

„Jo, to bude bezva, ale Rayforde, vadilo by ti, kdybych se pokusila napsat na ten let? Slyšela jsem ve zprávách, že oznámení o úmrtí toho reportéra z Global Weekly byl planý poplach a že je v New Yorku. Pokusím se zjistit, jestli bych se s ním nemohla sejít, aby mě představil tomu Carpathiovi.“

„A ty myslíš, že se s ním zná?“

„Buck zná kde koho. On dělá všechny ty významné mezinárodní události. Musí se s ním znát. A když ne, tak by mě vůbec nebylo proti mysli se s Buckem sejít.“

Pro Rayforda to znamenalo úlevu. Takže Hattie neprojevila ani ty nejmenší rozpaky hovořit o dvou mladších mužských, kteří ji zjevně zaujali natolik, že by se s nimi ráda sešla. Bylo mu jasné, že o tom nezačala mluvit jenom proto, aby si ověřila, jak moc se o ni zajímá on sám. Hattie si jistě uvědomovala, že se nezajímá o nikoho, když mu tak nedávno zmizela manželka. Rayford uvažoval o tom, má-li pokračovat ve svém předsevzetí a otevřeně jí říct, co k ní v minulosti cítil. Možná by měl rovnou začít s tím, aby se podívala na to video od pastora.

„Tak ať se ti to povede,“ poznamenal místo toho Rayford.

„Takže, mohu se nahlásit na tvůj let?“

„Co kdybys to zkrátka nechala na původní rozpis a podle toho se zařídila?“ navrhoval jí.

„Rayforde!“

„Co se děje?“

„Ty nechceš, abych s tebou letěla! A proč? Řekla nebo udělala jsem něco špatně?“

„Proč tě to napadlo?“

„Ty si myslíš, že mi není jasné, že jsi mou žádost právě zahrál do autu?“

„Nedá se říct, že jsem tě odmítl, jenom jsem mluvil o –“

„Jako by se stalo.“

„Řekl jsem jen to, co jsem řekl. Nemám nic proti tomu, aby ses napsala na mé lety, proč ale nenecháš věcem volný průchod?“

„Ty víš, jaká je takovém případě šance se tam dostat! Pokud budu čekat, mé vyhlídky nebudou valné. Pokud budu tlačit na to, abych se dostala na určitý let, obvykle se na něj díky svému postavení taky dostanu. Takže, jak se dohodneme, Rayforde?“

„Nemůžeme si o tom popovídat, až přijdeš na večeři?“

„Popovídejme si o tom teď hned.“

Rayford se odmlčel, protože hledal slova. „Mrkni se na to, jak se ta tvoje zvláštní žádost kryje s rozpisem, Hattie. Kdokoli jiný se bude moct přetrhnout, aby tě měl na palubě.“

„Takže to je ten pravý důvod? Ty se bojíš, co by tomu řekli ostatní?“

Nechtělo se mu lhát. „Více méně,“ připustil.

„Nikdy dřív sis s tím hlavu nedělal. Dokonce jsi mě žádal, abych si nárokovala tvé lety, a čas od času ses mě ptal, jestli jsem to udělala.“

„To je pravda.“

„A co se tedy změnilo?“

„Hattie, prosím tě. Nechce se mi o tom mluvit po telefonu.“

„Tak se se mnou někde sejdi.“

„To nemůžu nechat tady Chloe samotnou tak brzy po tom, co nás vykradli.“

„Tak já přijdu k vám.“

„Je dost pozdě.“

„Rayforde! Ty se mě chceš zbavit?“

„Kdybych se tě chtěl zbavit, nezval bych tě na večeři.“

„Hlavně, aby u toho byla tvoje dcera, o to ti jde? Tak mám pocit, že to budou kopačky přímo na úrovni.“

„Hattie, co to povídáš?“

„Jenom to, že ti dělá potěšení točit se kolem mě pěkně v soukromí a předstírat, že se bude něco dít.“

„No, to musím přiznat.“

„Necítím se zrovna nejlíp kvůli tvé ženě, Rayforde, opravdu ne. Ty máš nejspíš pocit viny, přestože jsme nikdy neudělali nic, za co bychom se museli stydět. Nepouštěj mě ale k vodě dřív, než budeš mít šanci se vzpamatovat z té ztráty a než začneš zase znovu žít.“

„Takhle to není. Hattie, co má znamenat to ‚pouštět k vodě‘? Copak je to tak, že bychom spolu něco měli? A pokud ano, tak proč se tak moc zajímáš o toho žurnalistu a o toho Rumuna?“

„O Carpathiu se zajímá každý,“ konstatovala. „A s Buckem je to tak, že je to jediná možnost, kterou znám, jak se k němu dostat. To přece nemůžeš myslet vážně, že bych na něj měla zálusk. Žurnalista s mezinárodní reputací? To nemyslíš vážně, Rayforde.“

„Ale mně do toho nic není, jestli ti na něm záleží. Jenom se ptám, jak to souvisí s tím, k čemu sis snad myslela, že mezi námi dojde?“

„Ty chceš, abych do New Yorku nejezdila a na ty dva zapomněla?“

„Ale vůbec ne. Nic takového přece neříkám.“

„Protože já tam pojedu. Kdybych si někdy myslela, že mám reálnou šanci s tebou, tak bych po ní šla, to mi věř.“

Rayford se stáhl. Jeho obavy a předpoklady byly správné a nyní cítil, že se může jen bránit. „Ty sis nikdy nemyslela, že existovala nějaká šance?“

„Těžko se dá tvrdit, že bys mi dal něco najevo. Uvědomovala jsem si jedině, že mě máš za hezoučkou holčičku, i když trochu moc mladou, se kterou bylo příjemné pobýt, ale jinak ruce pryč.“

„Trochu pravdy na tom je.“

„Tys ale nikdy nepomyslel na to, že by mohlo jít o něco víc, Rayforde?“

„To je něco, co bych s tebou chtěl probrat, Hattie.“

„Na to mi přece můžeš odpovědět hned teď.“

Rayford si vzdychl. „Ano, byly doby, kdy jsem si přál, aby šlo o něco víc.“

„Sláva na nebesích. Tak jsem měla špatný odhad. Vzdala jsem to brzy, počítala jsem, že jsi pan nedotknutelný.“

„Ale to já jsem.“

„Teď určitě. To dovedu pochopit. Cítíš bolest a nejspíš je to ještě horší, protože sis chvíli myslel na někoho jiného než na svou ženu. Ale znamená to snad, že s tebou nemůžu létat, prohodit pár slov, vypít si s tebou skleničku? Mohli bychom vrátit věci tam, kde bývaly kdysi, s tím rozdílem, že ty už si nebudeš představovat nic víc.“

„Neznamená to, že se mnou nemůžeš mluvit nebo, že spolu nemůžeme být v práci, když se náš rozpis bude shodovat. Pokud bych nechtěl s tebou mít nic společného, asi bych tě nezval na večeři.“

„Je mi jasné, jak to celé je, Rayforde. Už mi nevykládej, žes mě pozval kvůli zaklínadlu ‚buďme dál přátelé‘.“

„Možná, že je to tak, a možná, že je v tom i něco víc.“

„Jako co?“

„Něco, o čem bych s tebou chtěl mluvit.“

„A co to může být, když jsem ti řekla, že nestojím o tenhle druh společných akcí? Neočekávám, že teď, když je tvoje žena pryč, se vrhneš ke mně, ale ani jsem nečekala, že mě budeš ignorovat.“

„Jak se slučuje pozvání na večeři s tím, že bych tě měl ignorovat?“

„A proč jsi mě nepozval nikdy předtím?“

Rayford na to nic neřekl.

„Co ty na to?“

„To by bylo nevhodné,“ zamumlal.

„A teď je zase nevhodné setkat se jinde?“

„Upřímně řečeno, ano. Ale já bych s tebou chtěl mluvit a netýká se to toho, abych se tě zbavil.“

„Předpokládá se snad, že mě teď moje zvědavost přinutí, abych přišla? Ale já ti teď radši řeknu, že se musím omluvit. Budu mít tou dobou hodně práce. Věř mi, že mě to mrzí. Něco neodkladného mi do toho vlezlo, to jistě chápeš.“

„Prosím tě, Hattie. Opravdu chceme, abys přišla. Já to chci.“

„Neobtěžuj se, Rayforde. Letů do New Yorku je habaděj. Nedám si nohu za krk, abych se dostala na ten tvůj. Ve skutečnosti si teď dám dobrý pozor, abych se ujistila, že na mě nevyjde.“

„Není třeba, abys to dělala.“

„Samozřejmě, že to udělám. Nic ve zlém. Ráda bych se setkala s Chloe, ale ty ses pravděpodobně cítil povinen jí vyklopit, že jsi se mnou jednou málem pořádně zakopl.“

„Hattie, mohla bys mě prosím tě chvilku poslouchat?“

„Ne.“

„Chci, abys ve čtvrtek večer přišla, a mám něco důležitého, o čem bych s tebou chtěl mluvit.“

„Pověz mi, co to je.“

„Ne po telefonu.“

„Tak nepřijdu.“

„Pokud ti to povím v kostce, přijdeš?“

„To záleží na tom, co to bude.“

„Tak dobře, vím, čím byla způsobena ta zmizení, co to všechno znamená. Navíc ti chci pomoct najít pravdu.“

Po dlouho dobu neřekla Hattie ani slůvko. „Nestal se z tebe nějaký fanatik, že ne?“

Rayford musel o tom, co řekla, chvíli uvažovat. Odpověď by zřejmě zněla ano, ale neměl v úmyslu ji vyslovit. „Znáš mě líp, než bych řekl.“

„Myslela jsem si, že tě znám.“

„Věř mi, toho času nebudeš litovat.“

„Pověz mi, čeho se to týká, a já ti řeknu, jestli to chci slyšet.“

„To nepřipadá v úvahu,“ řekl rozhodně Rayford a překvapilo jej, jak je rezolutní. „To neudělám, jedině osobně.“

„Potom nepřijdu.“

„Hattie!“

„Sbohem, Rayforde.“ A zavěsila.

(16)

„Tohle bych hned tak pro někoho neudělal,“ prohlásil Steve Plank potom, co spolu s Buckem poděkovali Marge a zamířili každý ke svému taxíku. „Nevím, jak dlouho se mi podaří držet je v šachu, až se budu snažit přesvědčit je, že já jsem ty, navíc převlečený za někoho jiného, takže se moc nezdržuj.“

„Neměj obavy,“ uklidňoval ho Buck

Steve nasedl do prvního taxíku a na hrudi se mu skvěla Buckova novinářská akreditace na jméno George Oreskoviche. Měl v úmyslu jet přímo do hotelu Plaza, kde požádá o setkání s Carpathiou. Buck doufal, že Steva okamžitě zatknou a uvězní jako Williamse, čímž se jemu samotnému uvolní cesta do hotelu. Pokud Bucka vyzvou, aby se legitimoval, prokáže se průkazem Steva Planka. Oba si uvědomovali, že jejich plán není právě nejprůchodnější, ale Buck byl odhodlán pokusit se o cokoli, jen aby jej neobvinili z vraždy Alana Tompkinse a možná i Dirka Burtona.

Potom, co Steve zmizel v hotelu, Buck požádal taxikáře, aby minutu vyčkal. Dorazili před hotel v záři blikajících majáčků policejních vozů a museli se vyhnout i několika neoznačeným vozidlům, zjevně patřícím k federálnímu autoparku. Když si Buck razil cestu mezi přihlížejícími, policisté právě v poutech vyváděli ze dveří a po schodech dolů Steva s rukama spoutanýma za zády.

„Vždyť vám říkám,“ ohrazoval se Steve, „že se jmenuju Oreskovich!“

„My víme, kdo jste, Williamsi, šetřte si plíce.“

„Tohle není Cameron Williams!“ zvolal nějaký další novinář se smíchem. „Vy magoři, tohle je Steve Plank.“

„Jo, je to tak,“ připojil se k němu Steve. „Jsem Williamsův šéf z časopisu Global Weekly!“

„No jasně, že jsi to ty,“ uklidňoval Steva drsně policista v civilu a cpal jej na zadní sedadlo neoznačeného vozu.

Buck se vyhnul reportérovi, který před chvílí identifikoval Planka, ale když se dostal dovnitř a zvedl domácí telefon, aby zavolal do Rosenzweigova pokoje, přitočil se k němu jiný kolega, novinář Eric Miller, zakryl dlaní sluchátko svého telefonu a šeptal: „Williamsi, co se to tu děje? Policajti právě sbalili tvýho šéfa a přitom na něj řvali, že jsi to ty!“

„Udělej mi laskavost,“ požádal ho Buck. „Nech si to minimálně půl hodiny pro sebe. Dlužíš mi to.“

„Williamsi, dlužím ti tak akorát starou belu,“ prohlásil Miller. „Ale vypadáš dost vykuleně. Dej mi slovo, že mi jako prvnímu povíš, o co tady jde.“

„Tak fajn. Budeš první člověk od tisku, kterému něco řeknu. Nemůžu ti ale slíbit, že to nepovím ještě někomu jinýmu.“

„A komu?“

„Zkus hádat.“

„Camerone, pokud se snažíš dovolat Carpathiovi, můžeš na to zapomenout. Už se o to pokoušíme celej večer. Dneska v noci žádný rozhovory neposkytuje.“

„On už je zpátky?“

„V hotelu je, ale komunikace se nekoná.“

Na Buckovo zavolání se ozval Rosenzweig. „Chaime, tady je Cameron Williams. Mohu jít nahoru?“

Eric Miller praštil sluchátkem a přiblížil se k Buckovi.

„Camerone!“ zvolal v údivu Rosenzweig. „Já nestačím sledovat ty tvé husarské kousky. Jednou jsi mrtvý, pak zas obživneš. Právě nám volali, že tě zatkli v hale hotelu a že tě budou vyslýchat v souvislosti s nějakou vraždou v Londýně.“

Buck neměl v úmyslu, aby se Miller něco dovtípil. „Chaime, nemám času nazbyt. Budu se vydávat za nějakého Planka, souhlasíte?“

„Nějak to s Nicolaem zařídím a dostanu ho k sobě do pokoje. Přijď sem ke mně.“ A sdělil Buckovi číslo pokoje.

Buck si položil prst na rty, aby Millera odradil od otázek, ale nedokázal ho setřást. Rozběhl se k výtahu, ale Eric mu byl v patách, a tam se k nim chtěla připojit ještě další dvojice. „Je mi líto, panstvo,“ prohlásil Buck s vážnou tváří, „Tahle kabina má poruchu.“ Dvojici sice odradil, ale Miller zůstal. Buck neměl v úmyslu prozradit Millerovi, do kterého patra jede. Vyčkal, až se zavřou dveře, a výtah vypnul. Pak zprudka uchopil Millera za košili pod krkem a přitiskl jej na dveře kabiny.

„Poslouchej, Eriku, slíbil jsem ti, že ti povím jako prvnímu, o co tady kráčí. Ale jestli se do toho budeš pokoušet strkat frňák, anebo za mnou šmejdit, řeknu ti kulový.“

Miller se mu vykroutil a urovnal si oblek. „Tak jo, Williamsi! Klídek! Nedělej si vrásky!“

„Jo. Já si s tím nebudu dělat vrásky a ty se nebudeš motat kolem mě.“

„To je ale můj kšeft, kámo. Na to nezapomínej.“

„Ale můj taky, Eriku. Jenomže já se nesnažím vyfouknout jiným, co si připravili. Hraju si jen na vlastním písečku.“

„Ty máš interview s Carpathiou? Pověz mi aspoň tohle.“

„Ne, nasazuju tady kejhák, abych se dozvěděl, jestli je v tomhle baráku jedna filmová hvězda.“

„A ta hvězda je Carpathia, že je to tak?“

„To jsem neřekl.“

„Jen do toho, brácho, nech mi taky kousek. Dám ti něco na oplátku!“

„Vždyť jsi přece sám říkal, že Carpathia žádný rozhovory dneska v noci neposkytuje,“ zachraňoval situaci Buck.

„To taky neposkytuje, jen velkým televizím a tisku, co jde do celejch Států. Takže nemám vůbec šanci se k němu dostat.“

„Ale to je tvůj problém, Eriku.“

„Víš co, Williamsi, trhni si nohou!“

Buck znovu chytil Millera pod krkem. „Už jdu, už jdu!“ uklidňoval ho Eric.

Buck se konečně vynořil v patře, kde byly ubytovány význačné osobnosti, a strnul, když spatřil Millera, kterému se nějakým záhadným způsobem podařilo ho předběhnout, jak se spěšně představuje uniformovanému strážnému jako Steve Plank. „Pan Rosenzweig vás očekává, pane,“ pronesl zdvořile strážný.

„Počkejte chvilku!“ zařval Buck, a oháněl se při tom Stevovou novinářskou akreditací. „Já jsem Plank. Vyhoďte toho podvodníka ven.“

Strážný položil rozvážně ruku oběma mužům na rameno. „Oba tady musíte vyčkat, dokud nesezenu hotelového detektiva.“

Buck navrhl: „Stačí, když prostě zavoláte Rosenzweigovi a požádáte ho, ať sem přijde.“

Portýr pokrčil rameny a namačkal číslo pokoje na mobilním telefonu. Miller se sehnul, aby viděl, které číslo to je, a sprintem se rozběhl k pokoji. Buck pádil za ním a strážný začal cosi vykřikovat a stále se ještě snažil někam dovolat.

Buck, mladší a v lepší kondici, Millera předběhl a srazil na podlahu chodby. Dveře pokojů se začaly otvírat a zase zavírat a nějaká žena vykřikla: „Jděte si ten kravál dělat někam jinam.“

Buck vytáhl Millera znovu na nohy a pevně ho svíral rukou kolem krku. „Eriku, ty jsi ale komik. Opravdu si myslíš, že Rosenzweig nechá vlézt někoho cizího k sobě do pokoje?“

„Jenže já se klidně vemluvím, kam mě napadne, Camerone, a ty to víš, protože to svedeš jakbysmet.“

„Potíž je v tom, že mně se to už podařilo. Tak to už vzdej.“

Dorazil k nim strážný. „Dr. Rosenzweig vyjde každou chvilku,“ upozornil je.

„Položím mu jen jednu otázku,“ nevzdával se Miller.

„Ale nepoložíš,“ odpálil ho Buck a obrátil se na strážného. „Nepoloží, jasný?“

„Nechte toho starého pána, ať to rozhodne,“ mínil strážný. Pak náhle ustoupil stranou a táhl Bucka a Millera s sebou, aby uvolnili průchod chodbou. Kolem nich prošli čtyři muži v tmavých oblecích, kteří obklopovali nezaměnitelného Nicolae Carpathiu.

„Promiňte, pánové,“ zarazil svitu rumunský prezident.

„Ach, pane Carpathio. Chci říct, pane prezidente Carpathio,“ zakoktal se Miller.

„Přejete si?“ otočil se k nim Rumun. Osobní strážci se tvářili nasupeně. „Ale, pane Williamsi,“ zvolal Carpathia, když si všiml Bucka. „Nebo bych měl raději říct pane Oreskovichi? Nebo snad pane Planku?“

Neúnavný Miller postoupil kupředu. „Jmenuji se Eric Miller a jsem z měsíčníku Seabord Monthly.“

„Vím o vás, pane Millere,“ odbyl jej Carpathia, „ale na schůzku nemám čas. Pokud mi zítra zavoláte, promluvím si s vámi po telefonu. Vyhovuje vám to?“

Miller vyhlížel zcela konsternován. Beze slova přikývl a stáhnul se zpět. „Měl jsem za to, že jste říkal, že se jmenujete Plank,“ oslovil ho strážný a všichni kromě Millera se zasmáli.

„Tak pojďme, Bucku,“ vyzval ho Carpathia a pokynul mu, aby ho následoval. Buck nebyl schopen slova. „Říkají vám tak přece, nemám pravdu?“

„Ano, pane,“ bylo jediné, na co se Buck zmohl, a věděl s jistotou, že jeho přezdívku nezná ani Rosenzweig.

Rayford se kvůli rozhovoru s Hattií Durhamovou cítil dost mizerně. Hůř to snad ani dopadnout nemohlo. Proč ji jenom nenechal napsat na ten let? Nebyla by sice o nic moudřejší, ale mohl jí v klidu prozradit důvod pozvání až ve čtvrtek večer. Teď to všechno pokazil.

A jak to nyní provede s Chloe? Vždyť skutečným motivem pro rozhovor s Hattií bylo přiblížit se dceři. Ale nakonec, neviděla toho už dost? Nemělo by ho povzbudit už to, že projevila zájem, aby si znovu půjčili tu ukradenou videokazetu? Zeptal se jí, jestli s ním pozítří nechce letět do New Yorku, ale odpověděla, že raději zůstane doma a zjistí, jak to bude vypadat se školou. Chtěl ji začít přemlouvat, ale nakonec se neodvážil.

Jakmile si Chloe odešla lehnout, zavolal Rayford Bruce Barnese, aby se mu svěřil se svými starostmi.

„Rayforde, jdeš na to příliš zhurta,“ varoval jej mladý muž. „Také jsem si myslel, že vyprávět lidem o víře bude nyní snazší, ale narazil jsem na stejnou nevoli.“

„Je to těžší, když je to vlastní dcera.“

„To si dovedu představit,“ souhlasil s nim Bruce.

„Ne, nedovedeš,“ ujistil pastora Rayford. „Ale to nevadí.“

Chaim Rosenzweig obýval překrásné apartmá. Osobní strážci byli požádáni, aby počkali venku, zatímco Carpathia pozval Rosenzweiga a Bucka do soukromého salónku, na schůzku ve třech.

„Není potřeba, abych byl u toho,“ řekl tiše Rosenzweig.

„Ale doktore, to je nesmysl!“ prohlásil Carpathia. „Vám to přece nebude vadit, Bucku, že ne?“

„Ani v nejmenším,“ ujistil oba muže Williams.

„Nevadí vám, že vám říkám Bucku, že ne?“

„Ne, pane, ale obvykle mi tak říkají li –“

„Já vím, z redakce vašeho časopisu. A dali vám tu přezdívku proto, že tvrdohlavě boříte tradice a konvence. Nemám pravdu?“

„To ano, ale jak –“

„Bucku, tohle byl ten nejobtížnější den v mém životě. Měl jsem tady pocit obrovské pohostinnosti. A zdálo se, že lidé na moje návrhy slyší. Jsem tím vším úplně zavalený. Budu se vracet zpátky domů jako hrozně šťastný a spokojený člověk. Ale až později. Požádali mě, abych zůstal o něco déle. Věděl jste to?“

„Slyšel jsem o tom.“

„Není překvapivé, že všechna mezinárodní setkání, která se tady v New Yorku budou v příštích několika týdnech konat, se týkají globální spolupráce, což je téma, které mě zajímá?“

„To je,“ souhlasil Buck. „A navíc mám o nich psát.“

„Takže budeme mít příležitost se lépe vzájemně poznat.“

„Už se na to, pane, těším. Dnes v OSN to na mě udělalo velký dojem.“

„Děkuji vám,“ pokývl skromně hlavou Carpathia. „Dr. Rosenzweig mi toho o vás tolik vyprávěl.

„I já jsem se od něj toho o vás hodně dozvěděl.“

V tu chvíli se ozvalo klepání na dveře a bylo patrné, že to Carpathiovi není příjemné. „Doufal jsem, že nás nebude nikdo rušit.“ Rosenzweig zvolna vstal a pomalým krokem zamířil ke dveřím, kde s kýmsi potichu rozmlouval.

Poté se obrátil zpět na Bucka. „Budeme muset prezidenta na pár minut omluvit kvůli důležitému telefonátu.“

„Nepřipadá v úvahu,“ prohlásil rozhodně Carpathia. „Vyřídím to později. Tohle setkání je pro mě důležitější –“

„Pane,“ přerušil jej Rosenzweig, „prosím za prominutí… ale je to prezident.“

„Jaký prezident?“ chtěl vědět Carpathia.

„Spojených států.“

Buck se spěšně zvedl, že s Rosenzweigem opustí místnost, ale Carpathia trval na tom, aby setrvali. „Nejsem zase taková celebrita, abych se o tuhle poctu nemohl podělit jak se svým starým, tak nejnovějším přítelem. Jen si sedněte.“

Oba muži se posadili a Rumun zmáčkl tlačítko hlasitého odposlechu na telefonním přístroji. „Tady je Nicolae Carpathia.“

„Pane Carpathio, tady je Fitz. Gerald Fitzhugh.“

„Pane prezidente, je to pro mě pocta, že mi voláte.“

„Chci vám jen říct, že je to fajn, že jste tady.“

„Oceňuji vaši gratulaci při uvedení do prezidentské funkce, pane, a také okamžité uznání naší vlády.“

„Hochu, to se vám ale povedlo, jak jste se tam dostal. Ze začátku jsem si nebyl vůbec jistý, že se to opravdu stalo, ale předpokládám, že ani vy jste tomu nemohl uvěřit.“

„To máte naprostou pravdu. Pořád si na to teprve zvykám.“

„No, něco vám povím jako chlap, který je v sedle už šest let. Nezvyknete si na to vlastně nikdy. Jenom se vám podaří si vykovat pěkně pevný pancíř na místech, kde je to potřeba. Jestli mi rozumíte.“

„Je mi to jasné, pane.“

„Koukněte, proč vás ale volám. Vím o tom, že tady pobydete trochu dýl, než jste čekal. Takže bych moc rád, abyste strávil večer nebo raději dva tady u nás. Wilma by vás taky chtěla poznat. Nebude vám to proti mysli?“

„Myslíte ve Washingtonu?“

„No právě, u nás v Bílém domě.“

„To by pro mě byla opravdu čest.“

„Řeknu někomu od nás, aby prodebatoval s vašimi lidmi, kdy by se to hodilo. Ale musí to být brzo, protože se má sejít Kongres, a já vím jistě, že si vás budou chtít vyslechnout.“

Carpathia zavrtěl lehce hlavou a Buck si pomyslel, že to vypadá, jako by ho to vzalo. „Byla by to větší pocta, než jsem očekával, pane.“

„Ještě abych se vrátil k tomu, co na mě udělalo zatraceně dobrý dojem. Ta vaše řeč ráno a interview večer – to bylo teda něco. Už se těším, až se uvidíme.“

„Já právě tak, pane.“

Buck byl jen o něco málo méně pohnutý než Carpathia a Rosenzweig. On sám sice ztratil respekt vůči prezidentům USA už před lety. Obzvlášť to platilo o tom současném, který trval na tom, aby jej lidé oslovovali Fitz. V minulosti totiž dělal na článku o Fitzhughovi jako o Osobnosti roku – byl to první úkol toho druhu, kterého se Buck měl zhostit, a Fitz takovou poctu zažil už jednou. Na druhou stranu se nestávalo každý den, aby prezident volal do téže místnosti, kde zrovna v tu chvíli sedíte.

Zdálo se, že Carpathia je ještě stále rozzářen právě skončeným telefonátem, ale velmi rychle přešel na jiné téma. „Bucku, chtěl bych zodpovědět všechny vaše otázky a poskytnout vám všechno, co budete potřebovat. V tom rozhovoru s Chaimem jste byl opravdu dobrý a jsem připraven, že vám sdělím i něco důvěrného – říkáte tomu sólokapr, nemám pravdu? Ale nejdřív ze všeho, vy jste se, příteli, dostal do pořádných potíží a já bych vám chtěl pomoct, jestli to svedu.“

Buck neměl nejmenší tušení, jak se Carpathia dozvěděl o tom, že má potíže. Znamenalo to, že s tím nebude muset sám vyrukovat a žádat o pomoc? Příliš krásné, než aby to byla pravda. Otázkou zůstávalo, co Carpathia věděl a jak mnoho bylo třeba, aby věděl.

Rumun si poposedl dopředu a zadíval se přímo do Buckových očí. Bucka obestřel takový pocit klidu a bezpečí, že neměl nejmenší zábrany mu všechno vypovědět. Opravdu všechno. Dokonce i to, jak mu jeho přítel Dirk dal tip o schůzce kohosi neznámého se Stonagalem a Todd-Cothranem, a jak on, Buck, předpokládá, že ten někdo měl být Carpathia.

„Ale to jsem byl já,“ přiznal bez obalu Carpathia. „Nechte mě ale, abych to uvedl na pravou míru. O jakékoli konspiraci nemám ani to nejmenší tušení. Také jsem se o takové záležitosti nikdy nic nedoslechl. Pan Stonagal měl pouze pocit, že by bylo pro mě výhodné, abych se sešel s některými jeho kolegy a s lidmi, kteří mají vliv ve světě. Neudělal jsem si vlastně ani názor na nikoho z nich, a ani nejsem na žádném z nich závislý.

Víte, něco vám řeknu, pane Williamsi. Tomu vašemu líčení věřím. Znám vás sice pouze na základě vaší novinářské práce a podle toho, jakou máte pověst u lidí, jichž si vážím, jako tady doktora Rosenzweiga. Navíc vaše vyprávění zní pravděpodobně. Bylo mi ale řečeno, že vás chtějí v Londýně obvinit z vraždy agenta Scotland Yardu a že mají k dispozici řadu svědků, kteří odpřisáhnou, že viděli, jak jste odvedl Tompkinsovu pozornost, nastražil výbuch a odpálil ho z vnitřku restaurace.“

„To je nesmysl.“

„To tedy bezesporu je, když jste spolu prožívali žal nad záhadnou smrtí vašeho společného přítele.“

„To je přesně to, co jsme tehdy dělali, pane Carpathio. A ještě jsme se snažili přijít na kloub tomu, co za tím vězí.“

Rosenzweiga opět odvolali ke dveřím, a ten vzápětí pošeptal cosi Carpathiovi do ucha. „Bucku, pojďte sem,“ vyzval Rumun žurnalistu a již povstal a odváděl jej k oknu, mimo Rosenzweigův doslech. „Váš plán dostat se sem, zatímco vám byla policie v patách, byl neobyčejně geniální, ale vašeho šéfa již identifikovali, a teď vědí o tom, že jste tady. Budou vás chtít zatknout a vydat vás do Anglie.“

„Pokud k tomu dojde a Tompkinsova teorie je správná,“ řekl zamyšleně Buck, „tak už teď jsem mrtvý.“

„Vy opravdu věříte tomu, že vás zabijí?“

„Zabili Burtona i Tompkinse, a já pro ně představuji mnohem větší nebezpečí, vzhledem ke svým potenciálním čtenářům.“

„Pokud je tohle spiknutí takového rozsahu, jak vy i váš přítel tvrdíte, pak psát o těch lidech a vystavit je kritice vás neochrání.“

„To je mi jasné. Možná ale, že bych to měl udělat tak jako tak. Jinou cestu, jak z toho ven, stejně nevidím.“

„Já vás z toho dokážu vytáhnout.“

Buck cítil, jak se s ním všechno točí. O to sice usiloval, ale měl obavy, že Carpathia nebude mít možnost cokoli podniknout tak rychle, aby mohl zabránit jeho vydání do rukou Todd-Cothrana a kapitána Sullivana ze Scotland Yardu. Bylo snad možné, že by Carpathia byl s těmi lidmi propojen úžeji, než předtím připustil?

„Pane, vaše pomoc by mi přišla vhod. Ale ze všeho nejvíc jsem žurnalista, a není možné si mě jen tak koupit nebo za něco vyměnit.“

„To se rozumí samo sebou, že? Nikdy bych na vás takovou věc nežádal. Poslechněte si, co pro vás mohu udělat. Zařídím to tak, aby se tragédie v Londýně musely znovu vyšetřit a přehodnotit, což by vás očistilo.“

„Jak toho chcete dosáhnout?“

„Záleží snad na tom, pokud je to pravda?“

Buck chvíli uvažoval. „Ale to je pravda.“

„O tom není pochyb.“

„Jak toho ale chcete dosáhnout? Jak dokážete ovlivnit to, co se dělo a děje v Londýně?“

Carpathia si povzdechl. „Bucku, říkal jsem vám, že váš přítel Dirk se mýlil se svou teorií o konspiraci. Tak to zkrátka je. Nejsem nijak úzce propojen s Todd-Cothranem a Stonagalem, či jakoukoli jinou mezinárodně uznávanou osobností, s nimiž jsem měl tu čest se v poslední době setkat. Nicméně existují významná rozhodnutí a akce, které tyto lidi zasáhnou. A mou výsadou je, že mám k tomuto vývoji co říct.“

Buck požádal svého rumunského hostitele, jestli by mu nevadilo, kdyby se opět posadili. Carpathia dal posuňkem dr. Rosenzweigovi na srozuměnou, aby je nechal pár minut o samotě. „Podívejte,“ promluvil opět Buck, když se oba usadili, „jsem sice ještě dost mladý, ale už jsem toho dost zažil. Mám pocit, že bych se měl dozvědět něco o tom, jak do hloubky jste v celé té záležitosti – pokud se nejedná o žádnou konspiraci, pak je to přinejmenším něco organizovaného – tedy do jaké míry jste v tom angažován. Mohu do toho jít s vámi a zachránit si kůži, nebo můžu odmítnout, a vy mě pak necháte, abych si vyzkoušel, jaké mám vyhlídky v Londýně?“

Carpathia pozdvihl ruku a zavrtěl hlavou. „Bucku, dovolte mi znovu zdůraznit, že se tady bavíme o politice a diplomacii, a ne o nějakých podrazech a kriminálních činech.“

„Poslouchám vás.“

„Tak za prvé,“ začal Carpathia, „pár slov k mé minulosti. Věřím v sílu peněz. Vy ne?“

„Já ne,“ rozhodně prohlásil Buck.

„Ale budete. Patřil jsem v Rumunsku spíš k nadprůměrným obchodníkům, už na střední škole. Po nocích jsem studoval jazyky, hlavně ty, které jsem potřeboval, abych byl úspěšný. Přes den jsem řídil vlastní dovozní a vývozní společnost a tak jsem zbohatl. Ovšem to, co jsem považoval za bohatství, byla vlastně almužna, vzhledem k existujícím možnostem. Bylo nezbytné, abych se o tom poučil. A to poučení bylo dost tvrdé. Od Evropské rozvojové banky jsem si vypůjčil miliony a pak jsem zjistil, že kdosi z banky informoval o mých záměrech mého největšího konkurenta. Utrpěl jsem porážku na vlastním hřišti. Nebyl jsem schopen splácet dluh a bojoval jsem o holé přežití. Potom mě táž banka vytáhla nad hladinu a potopila mého soupeře. Neměl jsem to v úmyslu, a ani jsem nechtěl zruinovat svého konkurenta. Toho banka jen využila k tomu, aby si mě pevně zavázala.“

„Nebyla ta banka ve vlastnictví jednoho vlivného Američana?“ chtěl vědět Buck.

Carpathia otázku ignoroval. „To, co jsem se musel naučit za pouhých deset let, bylo, kolik peněz je v oběhu.“

„Peněz v oběhu?“

„Ve světových bankách.“

„Obzvlášť v těch, co patří Jonathanu Stonagalovi,“ nevzdával se Buck.

Ani teď na to Carpathia nereagoval. „A tenhle druh kapitálu představuje moc.“

„To je přesně to, proti čemu jsem vždy psal.“

„Ale teď vám to zachrání život.“

„Stále vás poslouchám.“

„Tenhle druh peněz přitahuje pozornost lidí. Lidí, kteří jsou pro peníze ochotni dělat ústupky. Lidí, kteří si začnou uvědomovat, že je moudré nechat jít do vedení někoho jiného, mladého, kdo má větší nadšení pro věc, víc svěžesti a životaschopnější vizi.“

„To je to, k čemu došlo v Rumunsku?“

„Bucku, nemusíte mě urážet. Bývalý rumunský prezident mě sám požádal, abych jej nahradil. A podpora té změny byla jednomyslná i ve vládě a takřka spontánní mezi lidem. Každému se ulevilo.“

„Kromě bývalého prezidenta, který přišel o moc.“

„Žije si poměrně luxusně.“

Buck ani nedýchal. Co vlastně Carpathia naznačuje? Buck na prezidenta zíral a nedokázal se ani pohnout, ani jakkoli reagovat. Carpathia pokračoval: „Generální tajemník Spojených národů Ngumo vede zemi, která strádá, a ve světě dozrál čas pro můj plán s deseti členy Rady bezpečnosti. Přitom obě záležitosti spolu souvisí. Generální tajemník bude muset věnovat veškerý čas vnitřním záležitostem v Botswaně. Pokud dostane správný motiv, tak to také udělá. Stane se z něj šťastný prosperující muž v čele šťastného a prosperujícího národa. Ale nejdřív mi musí pomoct prosadit plán, týkající se Rady bezpečnosti. Těch deset zástupců bude představovat zajímavou směsici. Někteří současní vyslanci zůstanou, ale většinou to budou nové tváře s dobrým finančním zázemím a pokrokovým uvažováním.“

„To mi tady naznačujete, že se stanete generálním tajemníkem OSN?“ ujišťoval se Buck.

„Nikdy bych o funkci, jako je tato, neusiloval, ale jak bych takovou poctu mohl odmítnout? Kdo by se mohl obrátit zády, když se po něm žádá převzetí tak obrovské zodpovědnosti?“

„Povězte mi, jak velké slovo budete mít při rozhodování, kdo bude v té desítce stálých členů Rady bezpečnosti?“

„Já tam budu pouze proto, abych ve vedoucí pozici sloužil. Obáváte se snad takové koncepce? Člověk vede ostatní tím, jak pracuje, nikoli diktátem.“

„Nechte mě hodně odvážně spekulovat,“ řekl Buck. „Todd-Cothran stojí už ve frontě na jednu z rolí v té vaší nové Radě bezpečnosti.“

Carpathia se opřel dozadu v křesle, jakoby se právě teď něco nového dozvěděl. „A nebylo by to zajímavé?“ odpověděl řečnickou otázkou. „Člověk, který není politikem, má brilantní myšlení úspěšného finančníka, člověk, který byl tak moudrý, laskavý a myslel v globálních rozměrech do té míry, že umožnil, aby svět přešel na systém pouhých tří měn, a přitom se vzdal své vlastní libry šterlinků, nebylo by to skvělé? Rozhodně by si do té funkce nepřinášel s sebou žádné zbytečné harampádí. Ve světě by s jeho příchodem zavládl pocit bezpečí a jistoty, nebo myslíte, že ne?“

„Předpokládám, že by to tak mohlo být,“ připustil Buck a v nitru se mu usídlil černý mrak deprese, jako by se mu vlastní duše ztrácela před očima. „Je tady ovšem jedno pokud. Todd-Cothran byl za jednou záhadnou sebevraždou a za jistým bombovým útokem. Jenom tahle maličkost.“

Carpathia se zasmál. „Řekl bych, že muž, který má před sebou takovou možnost volby, by právě v tuto chvíli neměl mít zájem mít u sebe doma ve skříni nějakého kostlivce.“

„A vy byste tomu mohl napomoci?“ zeptal se nevěřícně Buck.

„Bucku, vy mě přeceňujete. Pouze mluvím o tom, že jestliže máte pravdu, mohl bych se pokusit zastavit akci, která je zcela nepochybně neetická a nelegální a je namířena proti nevinnému člověku – proti vám. Nevidím na tom nic špatného.“

Rayford Steele nemohl spát. Z nějakého důvodu jej zaplavila nová vlna žalu a výčitek svědomí nad ztrátou manželky a synka. Sklouzl z lůžka na kolena a zabořil tvář do prostěradla na straně, kde spávala Irena. Cítil po celou dobu takovou únavu, napětí a obavy o Chloe, že tím poněkud utišil srdce, mysl a duši nad tou hroznou ztrátou, která jej postihla. Celou svou bytostí uvěřil tomu, že Irena i Raymie jsou v nebi, a věděl, že jim je tam lépe, než jim kdy bylo zde.

Rayford si uvědomoval, že mu bylo odpuštěno to, že nebral Irenu vážně, že jí skutečně nenaslouchal, že se po tolik let zcela vzdálil boží přítomnosti. Byl vděčný za to, že dostal druhou šanci, že měl nyní nové přátele i místo, kde se mohl oddávat studiu bible. Ale to vše nezmírňovalo bolestnou prázdnotu, kterou pociťoval v srdci, ani touhu po tom, držet ženu i synka v náručí, líbat je a říkat jim, jak velmi je miluje. Modlil se za to, aby se jeho žal zmírnil, ale část jeho já po něm naopak toužila a potřebovala si ho uvědomovat.

Teď už toho věděl víc a svým způsobem cítil, že si tu bolest zaslouží. Začínal i chápat odpouštějící boží lásku a Bruce mu už před nějakou dobou vysvětlil, že je potřeba, aby trvale pociťoval stud nad hříchem, kterého se dopustil.

Klečícího a modlícího se Rayforda zavalila nová vlna zoufalství. Pocítil beznaděj kvůli Chloe. Vše, o co se pokoušel, ztroskotalo. Zdálo se mu, že kdyby jí řekl něco víc, či se snažil pro ni něco víc udělat, byl by zodpovědný za její definitivní odvrácení od Krista. Dosud se necítil tak bezmocný a zoufalý. Jak toužil po tom, aby právě teď tady byli Irena a Raymie s ním.

Modlil se sice v tichosti, ale jeho zmučené nitro bylo tak předrážděné, že náhle přistihl sám sebe, jak nahlas opakovaně volá dcerčino jméno.

Tiše a hořce vzlykal ve tmě, když vtom zaslechl zavrznutí podlahy a tiché kroky. Rychle se obrátil a ve slabém světle, které prosvítalo do chodby z jejího pokoje, spatřil ve výplni dveří siluetu Chloe. Mohl se jen dohadovat, co zaslechla.

„Tati, jsi v pořádku?“ zeptala se tiše do tmy.

„Jo, jsem.“

„Špatné sny?“

„Ne, je mi líto, že jsem tě vyrušil.“

„Taky se mi po nich stýská,“ přiznala tichým, chvějícím se hlasem. Rayford se k Chloe obrátil, sedl si na podlahu zády k lůžku a vztáhl k ní ruce. Přišla k němu, posadila se na zem vedle něj a nechala jej, aby ji vzal do náručí.

„Věřím tomu, že je jednoho dne zase uvidím,“ řekl, teď již skoro klidně.

„Já vím, že tomu věříš,“ ujistila jej, ale v jejím hlase teď nebyla po zlehčování ani stopa. „Já vím, že ano.“

(17)

Po několika minutách potvrdila Chloe otci, že jeho výkřiky slyšela. „Neboj se o mě, tati. Já to překonám.“

Co chce překonat? Má na mysli, že její rozhodnutí je jen otázkou času, nebo že překoná svůj vlastní žal? Tak strašně se mu chtělo jí říct, že má o ni starost, ale ona to jistě věděla. Po celou dobu, kdy byla s ním, cítil Rayford velkou úlevu, ale když se odšourala zpátky do svého pokoje, pocítil opět zoufalou opuštěnost.

Nedařilo se mu usnout. Po špičkách sešel po schodech do přízemí a zapnul si televizi naladěnou na CNN. Nejpodivnější zpráva přišla z Izraele. Na obrazovce se před světoznámou Zdí nářků objevila tlačenice lidí, kteří obklopovali dva muže, zjevně cosi volající.

„Nikdo zde ty dva muže nezná,“ informoval diváky reportér CNN, který byl zabírán v popředí celé scény. „Oslovují se jako Eli a Mojše. Stáli před Zdí nářků již za svítání a jejich kázání připomínají svým stylem americké apoštoly křesťanské víry za starých časů. Samozřejmě, že ortodoxní židé zde jsou pobouřeni a obviňují oba muže ze znesvěcení tohoto posvátného místa, když prohlašují, že novozákonní Ježíš Kristus je naplněním proroctví obsaženého v Tóře o příchodu mesiáše.

Až dosud zde nedošlo k žádnému násilí, ačkoli lidé jsou rozvášnění, a úřady zvýšily nad tímto místem dohled. Příslušníci izraelské policie i armády byli dosud vždy zdrženliví při vstupu na tuto půdu a ponechávali na věřících, aby si problémy řešili sami. Ve Svaté k zemi tak dochází k zatím nejvýbušnější situaci od doby, kdy došlo ke zničení ruských vzdušných sil nad jejím územím a kdy tato prosperující země řešila přednostně otázky vnějšího ohrožení své suverenity.

Z Jeruzaléma Dan Bennett, stanice CNN.“

Kdyby nebylo tak pozdě, Rayford by určitě zavolal Bruci Barnesovi. Seděl před televizí a intenzivně prožíval sounáležitost se společenstvím věřících, k němuž oba muži v Jeruzalémě bezpochyby také patřili. Tato situace mu připomněla to, co se učil o Ježíšovi jako mesiáši ze Starého zákona. Bruce kázal svému nejužšímu kroužku ve sboru Nové naděje, že v nejbližší době povstane 144 000 židů, kteří uvěří v Krista a začnou svou apoštolskou činnost po celém světě. Byli snad tito dva muži prvními z nich?

Hlasatelka ze CNN teď obrátila pozornost diváků na události z domova. „Pozornost lidí v New Yorku je stále upřena k řadě dnešních vystoupení nedávno zvoleného prezidenta Rumunska Nicolae Carpathii. Tento třiatřicetiletý státník silně zaujal média během dnešní ranní tiskové konference, po které následoval jeho mistrovský projev před valným shromážděním Organizace spojených národů. V něm se mu podařilo zdvihnout všechny shromážděné ze sedadel, včetně novinářské obce. Zprávy hovoří o tom, že umožnil zveřejnění své fotografie na titulní stránce časopisu People. V témže časopise bude vyhlášen Nejpřitažlivějším mužem roku. Bude to poprvé v historii této ankety, kdy bude vyhlášen další vítěz dřív, než uběhne celý rok od vyhlášení vítěze předešlého. Doprovod prezidenta Carpathii již oznámil, že došlo k rozšíření jeho programu, při němž osloví přítomné na několika mezinárodních setkáních pořádaných v New Yorku v příštích čtrnácti dnech. Rovněž byl pozván prezidentem Fitzhughem, aby promluvil na společné schůzi Kongresu Spojených států a strávil večer v Bílém domě.

Na tiskové konferenci konané dnes odpoledne vyjádřil také prezident Fitzhugh výraznou podporu tomuto novému balkánskému státníkovi.“

Na obrazovce se objevila tvář prezidenta Spojených států.

„V této obtížné hodině světových dějin je zcela zásadní, že ti, jimž leží na srdci mír a jednota, vystoupili do popředí a připomněli nám, že jsme součástí celosvětového společenství. Jakýkoli zastánce míru je i přítelem Spojených států a k tomuto okruhu lidí patří i pan Carpathia.“

Komentátor CNN položil prezidentovi otázku: „Pane prezidente, jaký je váš názor na myšlenky prezidenta Carpathii, týkající se Spojených národů?“

„Dovolte mi, abych prohlásil toto: Nevzpomínám si, že bych kdy slyšel kohokoli, kdo by na půdě OSN, ale i mimo ni, ukázal tak hlubokou znalost historie a vnitřní struktury této instituce. Ten muž přijel dobře připraven a je zřejmé, že má jasný plán. Naslouchal jsem mu velmi pozorně. Doufám, že shromáždění velvyslanci a generální tajemník Ngumo učinili totéž. Nikdo by neměl považovat tuto neotřelou vizi za nebezpečnou. Jsem si jist, že každý světový státník sdílí můj postoj, že my všichni potřebujeme v tuto hodinu veškerou pomoc, jíž se nám může dostat.“

Na obrazovce se opět objevila hlasatelka. „Z New Yorku přišla dnes pozdě večer rovněž zpráva, že reportér týdeníku Global Weekly byl zproštěn obvinění podezření z vraždy vyšetřovatele Scotland Yardu. Cameron Williams, cenami ověnčený novinář z tohoto časopisu, měl údajně zahynout při bombovém atentátu, který stál život londýnského vyšetřovatele Alan Tompkinse, jenž byl zároveň Williamsovým známým.

Při této události byly identifikovány Tompkinsovy tělesné pozůstatky a v troskách po výbuchu byl rovněž nalezen Williamsův pas a identifikační průkaz. Williamsova předpokládaná smrt byla oznámena v novinách po celých Spojených státech, avšak tento novinář se náhle opět vynořil dnes pozdě odpoledne v New Yorku a byl rovněž spatřen na tiskové konferenci konané v budově Spojených národů, jež následovala po projevu rumunského prezidenta Nicolae Carpathii.

Do dnešního večera se předpokládalo, že Williams je na útěku a že na něj vydali zatykač jak Scotland Yard, tak Interpol, aby jej podrobili výslechu v souvislostí s úmrtím při bombovém atentátu. Obě zmíněné policejní instituce vzápětí uveřejnily prohlášení, podle nichž je žurnalista zproštěn všech obvinění a může mluvit o štěstí, že vyvázl během atentátu bez zranění.

Zprávy ze sportu. Vedoucí týmy baseballové ligy oznamují zahájení jarního ročníku, přestože nahrazení řady hráčů pohřešovaných od kosmického zmizení bude obtížné…“

Na Rayforda stále ještě nepadala ospalost. Udělal si kávu a pak zavolal na non-stop službu společnosti, která poskytovala informace členům posádek. „Můžete mi sdělit, jestli byste ještě teď mohli napsat Hattii Durhamovou na můj středeční let na Kennedyho letiště v New Yorku?“ zeptal se operátorky.

„Podívám se, co se dá udělat,“ zněla odpověď. „No, bohužel ne. Předpokládám, že to nepůjde. Ona je už na New York napsaná. Vy máte let 10.00, a ona v 8.00 ráno.“

Buck Williams se vrátil do svého bytu po půlnoci, když jej předtím Nicolae Carpathia ujistil, že už může na své obavy zapomenout. Rumun zavolal Jonathanu Stonagalovi, stiskl tlačítko hlasitého odposlechu a totéž udělal poté i Stonagal při půlnočním telefonátu do Londýna, který měl Bucka očistit. Buck mohl zcela zřetelně slyšet chraplavý Todd-Cothranův hlas, jak souhlasí s tím, že vzápětí zavolá jak Scotland Yard, tak Interpol. Vzápětí se ještě Angličan zeptal: „Co můj balíček, je v bezpečí?“

„Zaručeně,“ oznámil stroze Stonagalův hlas.

Buckovi připadalo alarmující, že v té nečisté hře měl prsty i americký bankéř, alespoň v tomto případě prokazatelně. Buck se podíval vyčítavým pohledem na Carpathiu, a to přesto, že cítil úlevu a vděčnost.

„Bucku,“ pravil vemlouvavě rumunský prezident, „důvěřoval jsem Jonathanovi, že se s tím dokáže vypořádat, ale detaily mi unikají, právě tak jako vám.“

„Tohle však právě dokazuje, že Dirk měl pravdu! Stonagal konspiruje s Todd-Cothranem a vy jste o tom věděl! Navíc mu Stonagal slíbil, že jeho balíček je v bezpečí, ať už to znamená cokoli.“

„Ujišťuji vás, že jsem o tom neměl tušení, dokud jste mi to neřekl vy. Předtím jsem o tom neměl zdání.“

„Ale teď to víte. Dokážete stále s dobrým svědomím připustit, aby vám Stonagal pomáhal prosadit vaše mezinárodní politické cíle?“

„Věřte mi, že si to s oběma vyřídím.“

„Ale oni nejsou jediní! Co všichni ti ostatní takzvaní hodnostáři, se kterými jste se setkal?“

„Bucku, mohu vás jen ujistit, že v mém okolí není místo pro neupřímnost a nespravedlnost. Vyřídím si to s nimi v pravý čas.“

„A co se bude dít mezi tím?“

„Co byste doporučoval? Jeví se mi to tak, že nejsem v pozici, abych právě nyní mohl cokoli podniknout. Zdá se, že trvají na tom, aby mě vyzdvihli vzhůru, ale do té doby nemohu dělat nic, než jak u vás s oblibou píší v tisku – pískat kudlu. Jak daleko bych se asi tak dostal, kdybych nevěděl, kam až dosahují jejich prsty? Ještě před nedávnem byste si taky nepomyslel, že Scotland Yard je tím místem, kde se něco takového objeví.“

Buck zdrceně přikývl. „Já vím, jak to myslíte, ale jde mi to proti srsti. Vědí o tom, že o nich víte.“

„To by mohla být moje výhoda. Mohou se domnívat, že jsem s nimi na stejné lodi, že jsem na nich ještě víc závislý.“

„A nejste?“

„Jenom dočasně. Máte moje slovo. Vyřídím si to s nimi. Pro tuhle chvíli jsem vděčný, že se podařilo vás dostat z hodně ošemetné situace.“

„I já jsem vám vděčný, pane Carpathio. Existuje něco, co bych pro vás mohl udělat?“

Rumun se usmál. „Abych řekl pravdu, potřebuji tiskového mluvčího.“

„Bál jsem se, že to řeknete. Ale to není místo pro mě.“

„To je samozřejmé, že ne. Ani by mě nenapadlo žádat o to vás.“

V legraci Buck navrhl: „A co ten chlápek, co jste ho potkal tady na patře?“

Carpathia opět předvedl svou fenomenální paměť. „Myslíte toho strejce, Erika Millera?“

„To je přesně on. Ten by vám vyhovoval.“

„A už jsem mu řekl, aby mi zítra zavolal. Dá se říci, že byste mi ho doporučoval?“

Buck zavrtěl hlavou „To byl jen žert.“ Pak Carpathiovi vypověděl, co se odehrálo ve výtahu a na chodbě před tím, než se mu Miller sám představil. Nicolae nevypadal ani trochu pobaveně. „Budu si namáhat hlavu a uvidím, jestli pro vás nevymyslím jiného kandidáta,“ ujistil ho Buck. „Ale pro dnešek jste mi slíbil toho sólokapra.“

„To je pravda. Je to čerstvá informace, ale nesmí být uveřejněna dřív, dokud nebudu mít možnost z ní mít prospěch.“

„Poslouchám vás.“

„Izrael je právě tak zranitelný, jako byl před tím, než se ho pokusilo Rusko napadnout. Tenkrát měli štěstí, ale zbytek světa žehrá na jejich prosperitu. Potřebují nutně ochranu. Spojené národy jim ji mohou poskytnout. Výměnou za jistý chemický vzorec, který proměňuje poušť v rozkvetlou zahradu, bude celý svět vděčný, že jim může zajistit mír. Jestliže ostatní země odzbrojí a odevzdají desetinu svých zbraní OSN, budou to pouze Spojené národy, kdo bude moci podepsat mírovou smlouvu s Izraelem. Jejich ministerský předseda poskytl Rosenzweigovi naprosto volnou ruku, aby takový dokument parafoval, neboť je vlastně jediným vlastníkem toho vzorce. Samozřejmě trvají na tom, aby jim ten mírový pakt poskytoval bezpečí nejméně po dobu sedmi let.“

Buck jen konsternovaně seděl a vrtěl hlavou. „Vy musíte dostat Nobelovu cenu i všechny další ceny pro osobnosti roku, co se jich tady ve Státech a ve světe uděluje.“

„Po pravdě řečeno, to opravdu není můj cíl.“

Buck opouštěl Carpathiu s tak pevnou vírou v jeho pravdomluvnost, jakou dosud nepoznal. Před sebou měl muže, kterého nebylo možné koupit penězi, jak by se to mohlo zdařit u člověka menšího formátu.

Ve svém bytě však objevil na záznamníku ještě jednu pozdní zprávu. Byla opět od Hattie Durhamové. Bude tomu děvčeti muset zavolat.

Bruce Barnes svolal nejužší kroužek věřících ze sboru na mimořádnou schůzku do kostela Nové naděje na úterý odpoledne. Rayford se tam rozjel a jen doufal, že to nebude ztráta času. Chloe snad také nebude vadit, když bude chvíli sama doma. Od onoho okamžiku, kdy ji v noci probudil, panovalo mezi nimi znatelné napětí.

Bruce shromáždil všechny kolem stolu ve své pracovně. Začal modlitbou, v níž prosil o to, aby se mu dařilo být srozumitelný a aby dokázal sbor patřičně poučit. Pak obrátil pozornost přítomných ke Zjevení Janovu.

Bruceovi v očích jiskřilo a v jeho hlase zaznívala stejná vášeň a vzrušení, jako když předtím volal Rayfordovi. Již tehdy jej Rayford požádal, aby mu naznačil, o co se jedná, po telefonu, ale pastor trval na tom, že jim chce vše sdělit až ústně.

„Nehodlám vás dlouho zdržet,“ řekl na úvod, „dobral jsem se však něčeho hluboce závažného a chtěl bych se o to s vámi podělit. Rád bych, abyste vy všichni byli ostražití, moudří jako zeměplazi a nevinní jako holubice, jak se píše v bibli.

Jak jistě víte, studoval jsem knihu Zjevení Janova a řadu komentářů týkající se Posledního soudu. Když jsem procházel soubory na počítači svého předchůdce s jeho kázáními, objevil jsem dnes jedno, které se toho týká. Začetl jsem se do bible a dalších knih na to téma a toto jsem tam našel.“

Bruce si připnul na kartónovou podložku arch čistého papíru a nakreslil na ni časovou osu, kterou ukázal ostatním. „Udělám si ještě čas, abych vás s tím vším v několika příštích týdnech podrobně seznámil. Ale jak já, tak i mnozí biblisté přede mnou se domníváme, že ten dějinný úsek, který právě prožíváme, bude trvat sedm let. Prvních jedenadvacet měsíců zahrnuje období, které se v bibli nazývá Sedmkrát zapečetěná kniha Beránkova, nebo také Svitek sedmi pečetí. Potom nastane další období jedenadvaceti měsíců, v němž budeme svědky takzvaného Soudu sedmi polnic. V poslední periodě tohoto sedmiletého utrpení, která zahrne dvaačtyřicet měsíců, budeme muset snášet, pokud to přežijeme, ty nejhorší zkoušky. Toto období se v bibli označuje jako Hrůzy sedmi nádob. Pro druhou polovinu těch posledních sedmi let se užívá název Velké utrpení či trýzeň, a pokud budeme na jeho konci naživu, budeme odměněni tím, že spatříme slavné zjevení Kristovo.

Loretta se přihlásila. „Proč neustále zdůrazňujete to ‚jestli přežijeme‘? A co si máme představit pod slovem soud?“

„Ta období budou stále horší a horší,“ vysvětloval Bruce. „A jestliže to čtu správně, bude stále těžší přežít. Jestliže zemřeme, ocitneme se s Kristem, nebo chcete-li s Beránkem, v nebi, spolu s našimi milovanými. Můžeme ovšem zemřít děsivou smrtí. Pokud se nám však nějak podaří přežít ta strašlivá léta, a obzvlášť jejich druhou polovinu, to předpovězené Slavné zjevení bude nepředstavitelně krásné. Kristus se navrátí, aby ustavil svou tisíciletou vládu na zemi.“

„Celé milénium?“ zeptal se kdosi.

„Přesně tak, celých tisíc let. Takže před námi leží dlouhá cesta a my se nacházíme někde na počátku toho prvního jedenadvacetiměsíčního období. A znovu musím zdůraznit, pokud to chápu dobře, brzy se vlády ujme antikrist, který bude slibovat mír a pokoušet se sjednotit svět.“

„A co je špatného na sjednoceném světě?“ zeptal se kdosi. „V době, jako je tahle, je zřejmě zapotřebí spojit se dohromady.“

„Ano, ono by na tom opravdu nemuselo být nic zlého, až na to, že ten antikrist bude velikým svůdcem, a když se jeho pravé cíle vyjeví, setká se s odporem. To bude mít za následek velký boj, pravděpodobně bychom ho měli nazvat třetí světovou válkou.“

„Jak brzy k tomu dojde?“

„Obávám se, že velmi brzy. Musíme se mít na pozoru před novým světovým vůdcem.“

„A co ten mladý muž z Evropy, který si teď získal takovou popularitu ve Spojených národech?“

„Udělal na mě opravdu dojem,“ přiznal Bruce. „Budu ale muset být velmi opatrný a sledovat, co říká a dělá. Zdá se být příliš skromný a drží se příliš v pozadí, aby vyhovoval popisu toho, který má zaujmout celý svět.“

„Ale všichni očekávají, že právě něco takového udělá,“ namítl jeden ze starších mužů. „Já sám jsem se přistihl, že si přeju, aby ten chlapík byl naším prezidentem.“ A řada dalších lidí vyjádřila svůj souhlas.

„Je zapotřebí, abychom ho pozorně sledovali,“ trval na svém Bruce. „Ale pro tuto chvíli mi dovolte, abych ve stručnosti obrátil vaši pozornost ke kapitole šesté z Janova Zjevení, a potom vás již propustím. Na jednu stranu bych nechtěl do vašich srdcí zasévat strach, ale všichni víme, že jsme stále tady na zemi, neboť jsme odmítli spasení předcházející nanebevzetí. Vím o tom, že jsme všichni vděční za druhou příležitost, jež je nám dána. Nemůžeme však očekávat, že unikneme soudům, které nadcházejí.“

Poté jim Bruce vysvětlil význam prvních čtyř pečetí, jež jsou v knize Zjevení symbolizována čtyřmi jezdci: na bílém, rudém, černém a sinavě šedém koni. „Ten jezdec na bělouši je zjevně antikrist, který se bude tři měsíce věnovat diplomacii, aby dosáhl slibovaného míru.

Ten jezdec na rudém či ohnivém koni představuje válku. Antikrist se bude potýkat se třemi vládci z jihu a miliony lidí padnou.“

„V té třetí světové válce?“ ujasňoval si jeden z kroužku výklad.

„Tak to alespoň předpokládám.“

„To by znamenalo, že by k ní mělo dojít už v příštích šesti měsících?“ zněla další otázka.

„Obávám se, že ano. Přitom ta krátká doba tří až šesti měsíců bude možná proto, že budou k dispozici nukleární zbraně. A bezprostředně potom bible předpovídá inflaci a hlad – tím je ten černý kůň. Jak se bohatí stanou ještě bohatšími, chudí budou strádat až k smrti. Zemřou tak další miliony.“

„Takže přežijeme-li válku, musíme si připravit zásoby potravy?“

Bruce přikývl. „Udělal bych to.“

„Měli bychom spolupracovat.“

„To není nerozumný nápad, protože vše bude ještě horší. Ten hlad bude trvat krátce, tak dva až tři měsíce, než dojde na soud čtvrté pečeti – jezdec na sinavě šedém koni – symbol smrti. Po hladomoru skosí celý svět morová rána. Před soudem páté pečeti bude čtvrtina současné světové populace mrtvá.“

„A co je tím soudem páté pečeti?“

„Nu,“ zaváhal Bruce, „přišli byste na to sami, protože jsme o tom už mluvili dřív. Vzpomínáte si, co jsem vám říkal o těch 144 000 židovských svědcích, kteří se pokusí šířit Kristovo evangelium po světě? Mnozí z těch, které obrátí na víru, snad jich budou miliony, bude umučeno světovým vůdcem a smilnou nevěstkou, což je jméno světové církve, jež popře Krista.“

Rayford se zuřivě snažil psát poznámky. Žasl nad tím, co by si tak asi před třemi týdny pomyslel o tak šíleném proslovu. Jak se mu mohlo stát, že jej všechno toto minulo? Bůh se přece pokoušel varovat svůj lid tím, že jim vše bylo zpřístupněno v psané formě již před staletími. A to se považoval za inteligentního a vzdělaného! Teď však cítil, že se celou dobu choval jako naprostý blázen. Nyní se tím poznáním vůbec nemohl nasytit, ačkoli mu začalo docházet, že lidé, kteří budou žít až do slavného zjevení Kristova, budou vystaveni velkým protivenstvím a utrpení.

„Soud šesté pečeti,“ pokračoval Bruce, „je sesláním božího hněvu na ty, kteří zabili jeho svaté. To nastane ve formě světového zemětřesení, tak ničivého, že žádný přístroj ho nedokáže změřit. Bude tak strašlivé, že lidé budou křičet ze skalních rozsedlin a prosit, aby na ně dopadly skály a ukončily tak jejich utrpení.“ Několik lidí v místnosti začalo plakat. „Sedmá pečeť pak uvádí soudy sedmi polnic, které přijdou na řadu ve druhé čtvrtině tohoto sedmiletého období.“

„To znamená v druhých jednadvaceti měsících?“ chtěl si to ujasnit Rayford.

„Velmi správně. Ale dnes večer bych se do toho nerad pouštěl. Ale varuji vás, ten průběh je stále horší. Chtěl bych, abyste odcházeli alespoň trochu povzbuzeni. Vzpomenete si na to, že jsme krátce hovořili o dvou svědcích, a já jsem vás ujistil, že to prostuduji pečlivěji? Jednalo se o knihu Zjevení, kapitolu 11, verš 3 až 14. Odtud vyplývá, že dva zvláštní boží svědkové, vybaveni nadpřirozenou mocí ke konání zázraků, budou prorokovat tisíc dvě stě šedesát dní oblečeni ve smuteční šat. Kdokoli se jim pokusí ublížit, toho sežehne oheň šlehající z jejich úst. Během jejich prorokování nebude pršet. Budou mít schopnost proměnit vodu v krev i sužovat zemi všemi možnými pohromami, kdykoli se jim zachce.

Po třech a půl letech je ďábel usmrtí a jejich těla zůstanou ležet na ulici města, kde byl ukřižován Ježíš. Lidé, kteří ti dva znepokojovali, budou oslavovat jejich smrt a nedovolí, aby jejich těla byla pohřbena. Ale za tři a půl dne vstanou ti dva proroci z mrtvých, vystoupí v oblaku na nebesa a jejich nepřátelé tomu budou přihlížet. Bůh sešle další zemětřesení, které smete desetinu toho města a zemře sedm tisíc lidí. Ostatních se zmocní strach a vzdají čest Bohu.“

Rayford se rozhlédl po pracovně, když si shromáždění lidé začali polohlasně povídat. Všichni zřejmě viděli tu zprávu o dvou podivných mužích, kázajících o Ježíšovi u jeruzalémské Zdi nářků.

„Jsou to ti dva?“ zeptal se někdo.

„A kdo jiný by to mohl být?“ odpověděl mu otázkou Bruce. „Od té doby, co se objevili, v Jeruzalémě nepršelo. Ti muži se objevili prakticky odnikud. Mají nadpřirozenou moc svatých mužů, jakými byli prorok Elijáš a Mojžíš, a oslovují se Eli a Mojše. V tuto chvíli stále ještě se svým kázáním nepřestali.“

„Takže svědkové?“

„Ano, svědkové. Jestliže kdokoli z nás v sobě choval jakékoli pochybnosti a obavy, a nebyl si jistý, co se vlastně odehrává, tito svědkové by je měli všechny rozptýlit. Věřím tomu, že ti svědkové zažijí oněch 144 000 na křesťanství obrácených židů – další svědky, kteří ponesou po celém světě zvěst o Ježíši Kristu. A my jsme s nimi na jedné lodi. My musíme také sehrát roli, jež nám byla svěřena.“

Buck zastihl Hattii Durhamovou na jejím domácím čísle v úterý v noci. „Takže vy se chystáte do New Yorku?“ zjišťoval opatrně.

„Ano,“ odpověděla Hattie. „A hrozně ráda bych se viděla s vámi a možná bych se ráda setkala s jednou význačnou osobností.“

„Vy myslíte někoho jiného než mě?“ zažertoval Buck.

„Nechte toho,“ řekla trochu nedůtklivě. „Už jste se setkal s Nicolae Carpathiou?“

„To je pochopitelné.“

„Věděla jsem to! Tuhle jsem zrovna povídala, že bych se s tím člověkem chtěla setkat.“

„Nic vám neslibuju, ale uvidím, co se dá dělat. A kde se sejdeme?“

„Moje letadlo tam bude asi kolem jedenácté a v jednu mám nějakou schůzku v klubu Pan-Continental. Ale pokud se tam do té doby nedostanu zpět, nic se neděje. Zpátky poletím nejdřív až druhý den ráno, a vlastně jsem to tomu člověku ještě ani neřekla, že se tam s ním v jednu sejdu.“

„Takže ještě další nápadník?“ popíchl ji Buck. „Musíte si nejspíš naplánovat něco na víkend.“

„Nic takového,“ ujišťovala jej spěšně. „Je to pilot, který se mnou chce o něčem mluvit, a já vůbec nevím, jestli ho chci poslouchat. Pokud budu zpátky včas a budu mít kdy, proč ne. Ale ještě jsem si to nedomluvila. Co kdybychom se sešli u nás v klubu a vidělo by se, kam vyrazíme?“

„Pokusím se domluvit schůzku s Carpathiou, nejspíš u něj v hotelu.“

Bylo už pozdě v noci, když si to Chloe rozmyslela a souhlasila s tím, že do New Yorku s otcem poletí. „Vidím, že se beze mě neobejdeš,“ řekla s úsměvem a objala ho. „Není to tak špatné, když o člověka někdo stojí.“

„Abych ti řekl pravdu,“ přiznával se Rayford, „budu trvat na tom, abych se s Hattií sešel, ale chtěl bych tě mít u toho.“

„Abys chránil sebe nebo ji?“

„Nedělej si legraci. Nechal jsem jí už vzkaz, že trvám na tom, abychom se sešli v klubu naší společnosti na Kennedyho letišti zítra v jednu. Jestli tam bude nebo ne, to nemám tušení. Ať tak nebo tak, budeme my dva mít na sebe alespoň chvíli čas.“

„Vždyť jsme spolu pořád, tati. Za chvíli mě budeš mít plné zuby.“

„S tím, Chloe, nepočítej.“

Ve středu brzy ráno byl Buck povolán do kanceláře Stantona Baileyho, vydavatele jejich týdeníku. Za celá ta léta, co pracoval pro Global Weekly, byl u nejvyššího šéfa pouze dvakrát. Jednou, když mu udělili Hemingwayovu cenu pro válečné dopisovatele, a jednou u příležitosti vánoční oslavy, kterou jeho kolegové závistivě nazývali Závod o zlatou stuhu.

Buck se rozhodl, že se nejdřív podívá na Steva do jeho kanceláře. Marge jej však zarazila, aby mu sdělila, že šéf už u Baileyho sedí. Oči měla zarudlé a napuchlé. „Copak se děje?“ zeptal se jí takřka něžně.

„Abys věděl, nesmím ti nic říct,“ odbyla ho. „Jen tam koukej naklusat.“

Buckova představivost pracovala na plné obrátky, když vcházel do chodby, na níž byly kanceláře okupované samými velkými zvířaty. Jak to, že nevěděl nic o tom, že Steva Planka si šéf zavolal také? Co to mohlo znamenat? Dostali se snad do nějakých potíží kvůli té lumpárně z pondělní noci? Domákl se snad Bailey něco o tom, co se dělo v Londýně, a jak z té šlamastiky Buck vyklouzl? Na každý pád doufal, že tahle schůzka skončí dřív, než se má sejít s Hattií Durhamovou.

Recepční před Baileyovou kanceláří mu ukázala na dveře k sekretářce. Když tam vešel, zdvihla dáma obočí a poslala jej posuňkem dál. „To mě nebudete ohlašovat?“ zeptal se žertem. Zamračila se a vrátila se k práci.

Buck zlehka zaklepal a opatrně otevřel dveře. Plank seděl v křesle zády k Buckovi a ani se neotočil. Bailey sice zůstal sedět, ale pokynul Buckovi rukou. „Sedněte si hned tady, vedle šéfa,“ vyzval jej a Buck si pomyslel, že je to poměrně neobvyklý způsob titulování. Samozřejmě, že Steve byl jeho šéf, nicméně ho obvykle nikdo tak nenazýval.

Buck se posadil a pozdravil šéfredaktora: „Nazdar, Steve.“

Plank pokývl hlavou, ale dál se díval přímo na Baileyho.

„Máme toho hodně, Williamsi,“ začal velký boss, „ale než se pustíme do práce, chci se ujistit, že už jste v zámoří ze všeho venku, je to tak?“

Buck přisvědčil. „Ano, pane. O tom už by neměla být žádná pochybnost.“

„To ano, samozřejmě že by neměla, ale měl jste štěstí. Hádám, že to nebyl špatný tah, navlíknout to tak, aby to vypadalo, že ti, co po vás šli, vás už mají. Ale chvilku jste zmátl i nás. Víte o tom?“

„Omlouvám se. Ale bohužel to nešlo zařídit nějak jinak.“

„A dohnal jste to tak daleko, že jste jim dal do ruky zbraň, aby ji proti vám mohli použít, kdyby vás chtěli z nějakého důvodu odrovnat.“

„Já vím. Taky se mi to vymstilo.“

„Ale o to už se pak někdo postaral, aby k tomu nedošlo.“

„Máte pravdu.“

„Ale jak?“

„Nerozumím, pane.“

„Jak jste se z toho sám vyvlíkl? Doneslo se nám, že tam byli svědci, kteří tvrdili, že jste to udělal.“

„Taky muselo být dost těch, kteří znali pravdu. Tompkins byl můj kamarád. Neměl jsem důvod ho zabíjet a zcela jistě jsem neměl čím. Nemám nejmenší ponětí, jak se vyrábí bomba, neměl jsem ji čím dopravit, ani odpálit.“

„Mohl jste někomu zaplatit, aby to udělal.“

„Jenže to jsem neudělal. V těhle kruzích se nepohybuju, a i kdybych někoho takového znal, nenechal bych Alana zabít.“

„No, už toho nechme. Zprávy o tom jsou natolik vágní, že nikdo z nás z toho nevyšel špatně. Vypadá to zkrátka jako nedorozumění.“

„Což taky bylo.“

„Jistěže bylo. Camerone, nechal jsem si vás dnes ráno zavolat, protože jsem právě obdržel tu nejméně žádoucí rezignaci za celou svou kariéru.“

Buck seděl tiše a hlava se mu točila.

„Tady Steve říká, že to bude novina i pro vás, takže mě to nechte na vás vysypat. S okamžitou platností s námi končí, aby mohl nastoupit do funkce mezinárodního tiskového mluvčího Nicolae Carpathii. Dostal takovou nabídku, že se jí nemůžeme přiblížit ani ve snu. Můj názor sice je, že to není ani moudré, ani že mu to nebude vyhovovat, ale on má svou hlavu. Co si o tom myslíte vy?“

Buck se jen stěží vzpamatovával. „Myslím si, že to smrdí, Steve. Co tě to napadlo, budeš se stěhovat do Rumunska?“

„Budu mít sídlo tady, v hotelu Plaza.“

„To je krása!“

„Taky bych řekl.“

„Steve, pro tebe to není. Ty nejsi typ na tiskového mluvčího.“

„Podívej, Carpathia není žádný tuctový politik. Jen si vzpomeň, jak tě v pondělí v OSN zvedl ze židle.“

„To ano, ale –“

„Žádné ale. Tohle je životní příležitost. Od toho kšeftu mě neodradí vůbec nic.“

Buck zavrtěl hlavou. „Pořád tomu nemůžu uvěřit. Věděl jsem, že Carpathia někoho shání, ale –“

Steve se zasmál. „Pověz to na rovinu, Bucku. On to nabídl nejdřív tobě, že je to tak?“

„Nenabídl.“

„Alespoň mi řekl, že ti to nabídl.“

„Ne, tak to nebylo. Ve skutečnosti jsem mu navrhl Millera ze Seabordu.“

Plank se vzpřímil v křesle a vrhl krátký pohled na Baileyho. „Opravdu?“

„Jo, a proč ne? Ten by se na to hodil líp.“

„Bucku,“ zvážněl Steve, „tělo Erika Millera bylo včera v noci vyplaveno na Staten Islandu. Vypadl z trajektu a utopil se.“

„Takže to shrneme,“ ukončil rozpravu Bailey, „už jsme o těch nepěkných záležitostech mluvili až dost. Steve doporučil, abyste ho nahradil.“

Buck se dosud vzpamatovával ze zprávy o Millerovi, ale tu nabídku nepřeslechl. „Ale prosím vás, to nemůžete myslet vážně.“

„Vy byste to místo nechtěl?“ zeptal se udiveně Bailey. „Dávat časopisu tvář, určovat ústřední téma a k tomu stále sám psát nejvýznamnější články? To by se vám jistě mělo líbit. Při současné situaci byste měl mít skoro dvojnásobný plat, a jestli je to rozhodující proto, abyste souhlasil, mohu vám to zaručit.“

„V tom to není,“ hledal slova Buck. „Jsem moc mladý i pro práci, kterou dělám teď.“

„Tomu sám nevěříte, protože jinak byste ji nedělal tak dobře, jak ji děláte.“

„Dobře, ale je to zažitý názor v redakci.“

„A co na tom záleží?“ hulákal Bailey. „O mně si myslí, že jsem starý paprika. Mysleli si, že Steve se drží moc zpátky. Jiní zase měli za to, že je moc ctižádostivý. Ti by si stěžovali, i kdybychom tam dosadili samotného papeže.“

„Myslím, že by to nebral.“

„Vždyť víte, co chci říct. Takže, jak to bude?“

„Nikdy bych Steva nedokázal nahradit, je mi líto, pane. Lidi si sice mohli stěžovat, ale věděli, že je férový a na jejich straně.“

„No, a to vy budete taky.“

„Ale oni to nikdy nebudou akceptovat, i kdyby to byla pravda. Budou mi házet klacky pod nohy a stěžovat si hned od prvního dne.“

„A to já nepřipustím. Takže Bucku, tahle nabídka není žádná hra. Přeju si, abyste to vzal, a chci to oznámit prakticky okamžitě.“

Buck pokrčil rameny a díval se na podlahu. „Mohu dostat den na rozmyšlenou?“

„Takže čtyřiadvacet hodin. Mezitím nikomu ani slovo. Planku, ví o tom ještě někdo?“

„Jenom Marge.“

„Na tu se můžeme spolehnout. Ta to neřekne živé duši. Měl jsem s ní tři roky poměr, a nikdy jsem neměl nejmenší obavu, že se to někdo dozví.“

Steve s Buckem sebou trhli.

„Tak vidíte,“ prohlásil Bailey, „taky jste o tom nevěděli, že ne?“

„Ne,“ zaznělo unisono v odpověď.

„Takže, jak umí držet jazyk za zuby?“ odmlčel se, aby to sdělení patřičně zapůsobilo. „Dělám si z vás psinu, hoši! To byl fór!“

Stále se ještě smál, když opouštěli kancelář.

(18)

Buck následoval Steva do jeho kanceláře. „Viděl jsi ty magory u Zdi nářků?“ zeptal Plank.

„Přestože mě to zajímá,“ přiznal Buck, „nemám zájem se tím příběhem zabývat. Ale co má být tohle?“ Cameron se zarazil, když spatřil uklizenou Stevovu kancelář.“

„Tady budeš teď sedět ty, Bucku, a Marge ti bude krýt záda.“

„Přece si nemůžeš myslet, že bych to po tobě chtěl vzít. Za prvé si nemůžeme dovolit tě ztratit. Jsi tu jediný člověk se zdravým rozumem.“

„A to včetně tebe?“

„O mně to platí dvojnásob. Museli jste se s Baileyem nejspíš oba zbláznit. To to tady už můžete rovnou vyhodit do povětří, kdybych tu práci po tobě vzal.“

„Už to není moje práce.“

„Ty si opravdu myslíš, že bych to měl vzít?“

„To si piš, že jo. Nikoho jiného jsem nenavrhl a Bailey jiné kandidáty nemá.“

„Měl by zájemců, kolik by chtěl, kdyby to rozhlásil. Kdo by po takovém kšeftu kromě mě neskočil?“

„Když je to taková lahůdka, tak proč to nechceš?“

„Měl bych pocit, že jsem ti zasedl křeslo.“

„Tak si objednej jiný. Podívej se, Bucku, když to nevezmeš, tak se pak nediv, až dostaneš jiného šéfa. Chceš snad, aby to byl někdo odtud z redakce?“

„Jo, chci tebe.“

„Na to už je pozdě. Zítra odcházím. Teď ale vážně, ty sis opravdu čas od času nepomyslel, že bys tuhle funkci šéfredaktora dokázal zastávat líp než já?“

„Ale mockrát.“

„Tak vidíš, tady máš možnost.“

„Já chci ale hlavně psát, a Bailey nikdy nepřipustí, abych si nejlepší náměty schovával pro sebe.“

„Tak si to dej jako podmínku, abys to vzal. Pokud se mu to nebude líbit, jde to na jeho triko. A nebude na tobě, žes odmítl výhodnou nabídku.“

Bylo to poprvé, kdy si Buck alespoň v duchu připustil možnost to šéfredaktorské místo vzít. „Stále nemůžu pochopit, že bys měl odejít a stát se tiskovým mluvčím, Steve. I kdyby to mělo být pro Nicolae Carpathiu.“

„Dovedeš si představit, co má všechno v záloze, Bucku?“

„Jenom zhruba.“

„Má v zádech tolik moci, vlivu a peněz, že to z něj udělá světovou celebritu tak rychle, až nad tím budou všichni kroutit hlavou.“

„Poslechni si, co říkáš. Předpokládá se o tobě, že jsi žurnalista.“

„Poslouchám se celou dobu, Bucku. Pokud by se jednalo o někoho jiného, vůbec bych o tom neuvažoval. Ani u našeho prezidenta bych něco takového nebral, natož třeba u generálního tajemníka OSN.“

„Ty si myslíš, že to dotáhne ještě výš?“

„Bucku, ve světě nastala doba příhodná pro člověka, jakým je Carpathia. Ty jsi přece byl v pondělí ve Spojených národech? Viděl jsi to a taky slyšel. Už jsi se někdy setkal s někým, jako je on?“

„Ne, nesetkal.“

„A taky se už nikdy nesetkáš. Pokud tě zajímá můj názor, tak Rumunsko je pro něj malé. A totéž se dá říct o Evropě. Dokonce i Spojené národy jsou pro něj moc těsné.“

„Takže, čím se stane, Steve, světovládcem?“

Steve se zasmál. „Takový titul asi mít nebude, ale nemysli si, že by mu neslušel. Nejlepší na tom je, že si tu svou současnou pozici ani neuvědomuje. On o všechny ty role ani neusiluje. Nějak se na něj samy nabalují díky jeho intelektu, síle a nadšení.“

„O tom, že za ním stojí Stonagal, určitě víš.“

„Samozřejmě. Ale on Stonagala brzy zastíní, díky svému charisma. Stonagal nemůže být na očích a nikdy tudíž nebude mít podporu široké veřejnosti. Až se Nicolae dostane k moci, bude mít z hlediska práva v zásadě nad Stonagalem převahu.“

„A to už by něco znamenalo, ne?“

„Tvrdím, že k tomu dojde dřív, než si kdokoli z nás dokáže představit, Bucku.“

„Tedy kromě tebe, samozřejmě.“

„Přesně tenhle pocit mám. Ty víš, že jsem měl vždycky nos na to, co se bude dít. Vím jistě, že držím palec na tepu nejrychlejší cesty k moci, k jaké v celých dějinách u někoho došlo. A možná, že na tom skutečně největším. Zkrátka budu u toho a napomůžu tomu, aby se to stalo.“

„A Steve, co si myslíš o mých instinktech?“

Plank sevřel rty. „Tedy kromě toho, jak umíš psát a jaký jsi reportér, ti tvé instinkty závidím nejvíc.“

„Takže si šetři plíce. Pocit, jaký mám v žaludku, se kryje s tím tvým. A až na to, že bych nemohl někomu dělat tiskového mluvčího, já závidím tobě. Máš teď naprosto unikátní příležitost, aby sis život opravdu užil.“

Steve se poněkud blahosklonně usmál. „Budeme ve spojení. Ty máš ke mně a k Nicolaemu vždycky dveře otevřené.“

„Víc bych si ani nemohl přát.“

Z domácího telefonu je bez varování přerušil Margin hlas: „Zapněte si hned televizi, Steve, jestli o tom můžete ještě rozhodovat.“

Steve se na Bucka usmál a zapnul televizor. CNN vysílala živě z Jeruzaléma, kde se dva muži pokusili u Zdi nářků napadnout dva kazatele. V popředí obrazovky se rýsovala postava reportéra Dana Bennetta.

„Došlo k nepěkné a nebezpečné konfrontaci, ze které zde mnozí obviňují proroky nazývané Mojše a Eli, rouhající se prý židovskému náboženství,“ uváděl vstup Bennett. „Jediné, co o osobnostech obou mužů víme, jsou jejich jména. Nám ani nikomu jinému nejsou známá ani jejich příjmení, ani rodná města či rodinné vazby. Střídají se již celé hodiny v proslovu – nebo, chcete-li, v kázání – a stále tvrdí, že mesiášem je Ježíš Kristus. Rovněž opakovaně prohlašují, že zmizení osob po celém světě, ke kterému došlo minulý týden a jež postihlo mnoho osob i zde v Izraeli, je nanebevzetím společenství Kristových věřících.

Jakýsi provokatér se jich zeptal, proč nezmizeli i oni sami, když toho tolik vědí. Ten, jenž se nazývá Mojše, odpověděl, cituji: ‚Odkud přicházíme a kam směřujeme, to vám není dáno vědět.‘ Jeho druh Eli jej doplnil dalším citátem: ‚V domě mého Otce jsou mnohé příbytky.‘ Oba citáty pocházejí z Nového zákona a jsou připisovány Ježíši Kristu.“

Steeve s Buckem si na sebe podívali.

Reportér CNN pokračoval: „Oba kazatelé, obklopení po většinu dne náboženskými fanatiky, byli nakonec před několika okamžiky napadeni dvěma asi pětadvacetiletými mladíky. Sledujte nyní, jak celou akci zachytily naše kamery. Můžete spatřit ony mladíky vzadu v davu, jak si razí cestu vpřed. Oba mají na sobě dlouhé oděvy s kápí a jsou vousatí. Je patrné, že když vystoupili ze zástupu, měli již v rukou zbraně.

Jeden z nich má automatickou pušku značky UZI a druhý bajonet, který vypadá, že pochází z výzbroje izraelské armády. Ten, který má v ruce bajonet, vyráží jako prvý a ohrožuje zbraní Mojšeho, který v tu chvíli káže. Eli, jenž stojí za svým druhem, padá okamžitě na kolena s tváří obrácenou k nebi. Mojše přestává mluvit a jen se upřeně dívá na muže s bajonetem, který se zdá, že zakopl. Teď leží natažený na zemi, zatímco muž vyzbrojený puškou Uzi zamíří zbraň na kazatele a je vidět zcela jasně, že zmáčkl kohoutek.

Jelikož puška pravděpodobně selhala, zvuk výstřelu se neozývá a zdá se, že útočník upadne přes svého partnera. Oba se zmítají na zemi. Skupina přihlížejících couvá a lidé se rozbíhají, aby se ukryli. Nyní znovu pozorně sledujte opakované záběry. Vypadá to, že muž vyzbrojený puškou padá sám od sebe.

V době, kdy sledujete naše vysílání, leží oba útočníci u nohou kazatelů, kteří pokračují ve svém kázání. Rozvášnění lidé kolem se dožadují pomoci pro útočníky a Mojše teď promlouvá hebrejsky. Poslechněte si ho, my vám zprostředkujeme překlad.

Kazatel říká: ‚Muži siónští, odneste si své mrtvé! Zbavte nás těchto šakalů, kteří nad námi nemají moci!‘.

Několik lidí z davu se opatrně přibližuje, zatímco izraelští vojáci se shromažďují u vstupu ke Zdi nářků. Ortodoxní židé jim chtějí přístup znemožnit. Nyní převzal kázání Eli.

Říká toto: ‚Vám, kteří jste napomáhali padlým, nebezpečí nehrozí, pokud ovšem neobrátíte svou zlobu proti pomazaným Nejvyššího‘, přičemž má zjevně na mysli sebe a svého druha. Padlí útočníci jsou převaleni na záda a ti, kteří o ně pečují, začínají naříkat, křičet a ustupují dozadu. Výkřiky znamenají: ‚Mrtví! Oba jsou mrtví!‘. Nyní se zdá, že dav již nemá nic proti tomu, aby k mrtvým byli povoláni vojáci, kteří si již prorážejí cestu shlukem lidí. Vojáci jsou samozřejmě plně ozbrojeni. Zda se pokusí zatknout neznámé kazatele, to nevíme, ale podle toho, co jsme viděli, ani jeden z proroků na muže, ležící nyní na zemi, nezaútočil, ani se jim nebránili.

Znovu začíná mluvit Mojše: ‚Odneste své mrtvé, ale nepřibližujte se do blízkosti naší, toť praví Hospodin národů!‘. Jeho slova obsahují takovou míru autority, že vojáci jen zběžně kontrolují tep mrtvých a odnášejí je pryč. Budeme vás informovat o jakékoli podrobnosti, kterou se nám podaří zjistit o útočnících, jež zde u Zdi nářků v Jeruzalémě napadli oba proroky. Ti v tuto chvíli pokračují ve svých hlasitých litaniích, v nichž prohlašují, že: ‚Ježíš Nazaretský, v Betlémě narozený, je židovským králem a vyvoleným vládcem národů.‘

Z Izraele pro CNN, Dan Bennett.“

Marge a několik dalších lidí z redakce se v průběhu přenosu natlačilo do Stevovy kanceláře. „Tohle už přestává všechno,“ kroutil hlavou jeden z redaktorů. „To je dvojka pošuků.“

„Které dva myslíš?“ zeptal se Buck. „Nemůžeš říct, že by je ti kazatelé, ať už je to, kdo chce, nevarovali.“

„Co se tam asi bude dít?“ zeptal se kdosi další.

„Všechno, co o tom vím, je,“ prohlásil rozhodně Buck, „že se tam dějí věci, které nikdo nedokáže vysvětlit.“

Steve povytáhl obočí. „Pokud věříš na neposkvrněné početí, tak to je skutečnost, která tam platí už po celá tisíciletí.“

Buck se zvedl. „Budu se muset dostat na Kennedyho letiště,“ prohlásil, aby ukončil debatu.

„Jak se rozhodneš o tom jmenování?“ chtěl ještě vědět Steve.

„Nezapomínáš, že na to mám čtyřiadvacet hodin?“

„Nenechávej si na odpověď celou tu dobu. Jestli odpovíš moc brzo, znamená to, že jsi celý žhavý; když to bude trvat moc dlouho, budeš platit za nerozhodného.“

Buck si uvědomoval, že Steve má pravdu. Nakonec bude tu nabídku muset přijmout, aby uchránil sám sebe před bůhví kým. Také se mu nechtělo strávit rozhodováním celý den. Prozatím byl vděčný za rozptýlení, které mu slibovalo setkání s Hattií Durhamovou. Jen si nebyl jistý, že ji pozná, když se tehdy setkali za tak šílených okolností.

Rayford s Chloe se dostali do haly Kennedyho letiště v New Yorku ve středu hned po poledni a hned se odebrali do klubu společnosti Pan-Continental, aby tam počkali na Hattii Durhamovou. „Já myslím, že se neukáže,“ mínila Chloe.

„A proč ne?“

„Protože já bych to neudělala, kdyby se jednalo o mě.“

„Ale ty nejsi jako ona, díky bohu.“

„Ale tati, nepodceňuj ji. O co jsi lepší než ona?“

Rayford se cítil mizerně. Vždyť Chloe měla pravdu. Proč by měl mít o Hattii špatné mínění jenom proto, že se mu občas nezdála právě nejchytřejší? V době, kdy ho na ní zajímal pouze její vzhled, mu to nevadilo. A teď jenom proto, že na něj nebyla příjemná v telefonu a neozvala se mu, aby přijala jeho pozvání na dnešní setkání, ji hned odsoudí jako málo žádoucí, jako někoho, kdo si jeho pozornost nezaslouží.

„Nejsem o nic lepší,“ přiznal váhavě, „ale proč by ses neukázala, kdybys byla na jejím místě?“

„Protože bych zhruba věděla, co máš za lubem. Máš v úmyslu jí sdělit, že k ní už necítíš to, co dřív, ale že máš teď naopak starost o její nesmrtelnou duši.“

„Děláš z toho dost plytkou záležitost.“

„A proč by na ni mělo udělat dojem, že máš starost o její duši, když si myslí, že ses o ni dřív zajímal o takovou, jaká byla?“

„To je právě ono, Chloe. Já jsem se o ni jako o člověka nikdy nezajímal.“

„To ale ona neví. Choval ses tak uvážlivě a opatrně, že si jistě myslela, že jsi lepší než většina mužských, kteří by šli přímo k věci a tlačili by na ni. Navíc jsem si jistá, že má výčitky svědomí kvůli mámě, a nejspíš chápe, že právě teď nemáš myšlenky na to, abys začínal nějaký vztah. Rozhodně ji ale nemůže těšit, že ses s ní rozešel jenom tak, jako by to všechno byla jen její vina.“

„To ale taky byla.“

„Ne, nebyla, tati. Byla prostě k mání, ale tys neměl být. Jenže jsi dával najevo, že vlastně jsi. V téhle době a ve tvém věku se zdálo, že hraješ poctivou hru.“

Rayford zavrtěl hlavou. „Možná že to je důvod, proč jsem v téhle hře nebyl nikdy dobrý.“

„Jsem vděčná už kvůli mámě, že to tak bylo.“

„Takže, co si myslíš, že bych neměl? Nechat ji jen tak odejít, nebo se jí nezmiňovat o Bohu?“

„Tati, ty jsi ji ale už nechal běžet. Domýšlela se, co bys jí tak asi mohl říct, a tys to vlastně potvrdil. To proto tvrdím, že nepřijde. Stále se cítí zraněná. A asi je i naštvaná.“

„Naštvaná byla, to máš pravdu.“

„Takže, na základě čeho se domníváš, že bude nadšeně naslouchat tvému nebeskému chvalozpěvu?“

„To není žádný chvalozpěv! Ostatně, copak by to nedokazovalo, že se o ni teď zajímám upřímněji?“

Chloe se zdvihla a došla si pro colu s citrónem. Vrátila se zpátky, sedla si vedle otce a položila mu ruku na rameno. „Nechtěla bych, aby to znělo, že všechno vím a všechno znám, ale přestože jsi skoro dvakrát tak starý jako já, dovol mi, abych ti nastínila, jak ženy přemýšlejí. Obzvlášť pak někdo, jako Hattie. Co říkáš?“

„Už se nemohu dočkat.“

„Má nějaké zkušenosti s náboženstvím?“

„Mám pocit, že ne.“

„Ty ses jí nikdy neptal? Nikdy o tom nemluvila?“

„Ani jeden z nás na to předtím moc nemyslel.“

„Nikdy sis jí nestěžoval na mámino nadšení pro víru, jako jsi to občas říkal mně?“

„Když o tom tak přemýšlím, tak ano, stěžoval. Samozřejmě jsem se pokoušel o tom mluvit, jenom abych naznačil, jak nám doma vázne komunikace.“

„Ale Hattie nemluvila o svém vztahu k Bohu, že ne?“

Rayford se pokoušel rozpomenout. „Víš, myslím, že říkala o mámě něco, aby ji podpořila, znělo to dost v mámin prospěch.“

„To dává smysl. Dokonce i kdyby měla v úmyslu mezi vás dva vrazit klín, mohla si chtít být jistá, že jsi to ty, kdo je za rozchod s mámou zodpovědný, ne ona.“

„To moc nechápu.“

„To není důležité, stejně se mi o tom nechce mluvit. Já chci říct, že nemůžeš očekávat zájem od někoho, kdo nemá žádný vztah k víře, až mu začneš kázat o nebi, Bohu a všech těch záležitostech kolem. I já mám problém se s tím vypořádat, a to tě miluju a uvědomuju si, že se to stalo nejdůležitější součástí tvého života. Nemůžeš předpokládat, že ona o to bude mít zájem. Obzvlášť, když jí to musí připadat jako cena útěchy.“

„A to za co?“

„Za to, žes o ni ztratil zájem.“

„Ale ten můj zájem je teď přece mnohem čistší a opravdovější!“

„Možná z tvého hlediska. Z jejího pohledu to bude asi mnohem míň zajímavé než možnost mít někoho, kdo by ji mohl milovat a byl by tady jen pro ni.“

„To by ale přece právě Bůh pro ni udělal.“

„To zní ale hezky jenom tobě. Já ti jenom říkám, táto, že to nebude nic takového, co by právě nyní chtěla slyšet.“

„A co když se objeví? Neměl bych o tom s ní mluvit?“

„To já nevím. Pokud se objeví, bude to znamenat, že stále doufá, že má u tebe nějakou šanci. A mimochodem, má ji?“

„Ne!“

„Potom jí to musíš otevřeně říct. Dlužíš jí to! Ale nesmíš být moc vemlouvavý, a nesnaž se využít té příležitosti k tomu, aby ses jí pokusil přemluvit –“

„Přestaň už mluvit o mé víře jako o něčem, co bych chtěl někomu prodat nebo vnutit.“

„Promiň. Jenom se pokouším naznačit, jak by jí to mohlo připadat.“

Rayford neměl v tuto chvíli ani tu nejmenší představu, co by měl Hattii říkat či jak by se měl zachovat. Obával se, že dcera má pravdu, a zároveň si z toho mohl učinit hrubou představu, jak uvažuje. Bruce Barnes mu již před časem říkal, že většina lidí je slepá a hluchá k pravdě, dokud ji sami nenaleznou. Pak už jim všechno na světě dává smysl. Jak by s tím mohl nesouhlasit? Přesně to souhlasilo s tím, co se přihodilo i jemu.

Hned jak se Buck objevil po jedenácté hodině v klubu, Hattie mu pospíchala naproti. Všechna jeho očekávání příznivého vývoje situace se rozplynula, když její první slova zněla: „Tak co, uvidím se s Nicolae Carpatiou?“

Když jí Buck původně sliboval, že se ji pokusí Carpathiovi představit, nemyslel to tak úplně vážně. Nyní, poté co vyslechl Stevův oslavný monolog na téma výlučnosti rumunského prezidenta, se zdálo dost trapné mu jen tak zavolat, jestli by mu nemohl představit přítelkyni, která ho obdivuje. Navolil číslo na dr. Rosenzweiga. „Doktore, připadám si trochu hloupě, a možná byste mě měl odmítnout, když je tak zaměstnaný. Je mi jasné, že je na roztrhání, a tohle děvče určitě není někdo, s kým by se musel setkat.“

„Takže je to dívka?“

„No, spíš mladá dáma. Je to letuška.“

„Vy chcete, aby se sešel s letuškou?“

Bucka nenapadalo nic, co by se na to dalo říct. Reakce byla přesně taková, jaká se obával, že bude. Zatímco váhal, zaslechl, jak Rosenzweig zakryl sluchátko a volá na Carpathiu. „Doktore, ne! Neříkejte mu o tom!“

Bylo už ale pozdě. Rosenzweig se vrátil k telefonu a váhavě oznámil: „Nicolae říká, že jakýkoli váš přítel je i jeho přítelem. Vyšetří si chvilku, ale opravdu jen pár vteřin, musí to však být hned teď.“

Buck s Hattií pospíchali v taxíku na setkání v hotelu Plaza. Buck si hned po ukončení telefonátu uvědomil, jak nemožně si připadá a jak trapně se teprve bude cítit. Jakkoli dobrou pověst jako mezinárodně uznávaný žurnalista u Rosenzweiga a Carpathii měl, teď ji nejspíš navždy ztratí. Bude se o něm vědět, že patří k těm parazitům, kteří tahají ke Carpathiovi zběsilé fanynky, aby si s ním mohli potřást rukou.

Jen obtížně skrýval, jak nepříjemně se cítí, a když se ocitli ve výtahu, tak náhle zabručel: „Má na nás opravdu jen pár sekund, tak bychom se tam neměli moc zdržovat.“

Hattie na něj upřeně hleděla. „Já vím dobře, jak se k těmhle lidem chovat. Často je mám při letu na starosti.“

„Ale to je jasný, že víte.“

„Chci říct, že jestli se za mě stydíte, nebo –“

„Tak to vůbec není, Hattie,“ uklidňoval ji.

„Pokud si myslíte, že nevím, jak se mám chovat –“

„Promiňte, uvažoval jsem jen o tom, jak nabitý má program.“

„No dobře, teď má na programu nás, nebo ne?“

Vzdychl si. „Počítám, že jo.“

Proč se jenom do těch věcí motám?

Na chodbě se Hattie zastavila před zrcadlem a zkontrolovala si, jak vypadá. Dveře jim otevřel osobní strážce, pokývl Buckovi na pozdrav hlavou a prohlédl si Hattii od hlavy k patě. Ta jej ignorovala a natáhla krk, jestli nezahlédne Carpathiu. Z apartmá se vynořil dr. Rosenzweig. „Camerone, zdravím vás, na okamžik, prosím.“

Buck se omluvil Hattii, která nevypadala pranic nadšeně. Rosenzweig jej odtáhl kousek stranou a šeptem mu sdělil: „Vadilo by vám, kdybyste k němu mohl nejdřív zaskočit vy sám?“

Tak už je to tady, pomyslel si Buck. Vrhl na Hattii omluvný pohled a naznačil jí posuňkem, že se příliš nezdrží. Carpathia mi nejspíš zakroutí krkem, že ho připravuju o čas.

Zastihl Nicolae Carpathiu, jak sedí před televizorem a zblízka sleduje přenos CNN. Paže měl zkřížené na prsou a bradu zabořenou v dlani jedné ruky. Věnoval Buckovi letmý pohled a posuňkem jej vyzval, aby šel dál. Buck za sebou zavřel dveře a měl při tom pocit, jako by vcházel do kanceláře ředitele na střední škole. Nicolae se o Hattii ani slovem nezmínil.

„Viděl jste, co se děje v Jeruzalémě?“ zeptal se vážně. Buck přisvědčil. „Je to ta nejpodivnější věc, jakou jsem kdy viděl.“

„Pro mě ne,“ přiznal Buck.

„Pro vás ne?“

„Při útoku Ruska jsem byl v Tel Avivu.“

Carpathia neodtrhnul zrak z obrazovky, kde stanice CNN přehrávala znovu a znovu útok na kazatele, i to, jak předpokládaní útočníci neuspěli. „Ano,“ zamumlal Rumun, „tohle by mohlo být něco, co s tím souvisí. Nevysvětlitelné je to až dost. Prý infarkt.“

„Prosím?“ nepochopil Buck.

„Oba ti útočníci zemřeli na srdeční infarkt.“

„O tom jsem nic nezaslechl.“

„Je to tak. A puška Uzi neselhala. Je bezvadná, schopná střelby.“

Zdálo se, že Carpathia je výjevy na obrazovce zcela hypnotizován. Nespustil z ní oči, když promluvil. „Chtěl jsem vědět, co si myslíte o mé volbě tiskového mluvčího.“

„Vyrazilo mi to dech.“

„Myslel jsem si, že vyrazí. Ale teď se podívejte! Ti kazatelé se ani jednoho z nich nedotkli. Co to je za podivíny? Vyděsili snad ty útočníky k smrti, že by to bylo tím?“

Ta otázka byla zcela zjevně jen řečnická, a Buck se nenamáhal s odpovědí.

„Hm, hm,“ pronesl Carpathia, a byl to zatím ten nejméně srozumitelný slovní projev, jaký od něj Buck zaslechl. „Je to hodně zvláštní. Na každý pád nemůže být pochyb o tom, že Plank tu práci zastane, souhlasíte se mnou?“

„Samozřejmě. Předpokládám, že víte o tom, že jste u nás v redakci Global Weekly způsobil naprostý kolaps.“

„Ale, ale! Vlastně jsem ji posílil. Copak byla lepší cesta, jak vytáhnout nahoru někoho, koho tam chci mít?“

Buck se otřásl, ale byl rád, že Carpathia konečně spustil oči z obrazovky. „Připadám si jako Jonathan Stonagal s tím jeho posouváním lidí tam, kde je chce mít.“ Zasmál se a Bucka potěšilo, když viděl, že žertuje.

„Slyšel jste o tom, co se přihodilo Eriku Millerovi?“ zeptal se Buck.

„Tomu vašemu příteli z toho měsíčníku? Seaboard Monthly se, myslím, jmenuje, nemám pravdu? Ale nevím, o co šlo?“

„Včera v noci se utopil.“

Carpathiu to zjevně šokovalo. „Ale neříkejte! To je hrůza!“

„Poslouchejte, pane Carpathio –“

„Bucku, prosím vás! Říkejte mi Nicolae.“

„Nejsem si jistý, že bych se cítil dobře. Jen jsem se chtěl omluvit, že jsem zprostředkoval tu schůzku s tím děvčetem. Je to jenom letuška a –“

„O nikom se nedá říct, že je jenom,“ řekl naoko rozhořčeně Carpathia a vzal Bucka kolem ramen. „Každý má stejnou hodnotu s ohledem na místo, které zastává.“

Rumunský prezident odváděl Bucka ke dveřím a trval na tom, aby ho Hattii představil. Ta se chovala jak se patří rezervovaně, jenom se trochu nevhodně zahihňala, když ji Carpathia políbil na obě tváře. Zajímal se o ni, ptal se na její rodinu, na práci. Buck jenom žasl, kde Carpathia absolvoval Carnegiův kurz Jak získávati přátele a působiti na lidi.

„Camerone,“ oslovil jej šeptem Rosenzweig, „máte tu telefon.“

Odvedl Bucka do vedlejší místnosti. Byla to Marge. „Doufala jsem, že tam budeš,“ řekla s úlevou. „Právě ti sem volala Carolyn Millerová, Erikova žena. Je v šoku a moc tě prosí, abys jí zavolal.“

„Odtud jí volat nemůžu, Marge.“

„No dobře, zavolej jí zpátky, jakmile si uděláš chvilku.“

„Čeho se to týká?“

„To nemám zdání. Ale bylo slyšet, že jí není do zpěvu. Tady máš její číslo.“

Když se Buck znovu objevil v místnosti, Carpathia si právě potřásal rukou s Hattii a pak jí ruku dvorně políbil. „Bylo to kouzelné,“ pravil nadšeně. „Děkuji vám, pane Williamsi. Slečno Durhamová, bude mi činit potěšení, pokud se naše cesty zase někdy zkříží.“

Buck nenápadně manévroval Hattii ze dveří a zjišťoval, že je rozrušená na nejvyšší míru. „To je mužskej, co?“ zeptal se jí s mírnou ironií v hlase.

„Dal mi na sebe číslo!“ oznámila mu, a byl to spíš výkřik, než pouhé sdělení.

„Číslo na něj, a kam?“

Hattie ukázala Buckovi vizitku, kterou jí Nicolae dal. Byl na ní uveden jeho titul prezidenta Rumunské republiky, ale jako adresa nebyla uvedena Bukurešť, jak by člověk očekával, ale hotel Plaza a telefonní číslo do jeho apartmá. Buckovi ovšem vyrazilo dech, že Carpathia připsal na vizitku ještě jedno číslo, které rozhodně nemohlo být do hotelu Plaza, ale bylo rovněž z New Yorku. Buckovi nedělalo velké potíže si ho zapamatovat.

„Můžeme se najíst v klubu naší společnosti,“ navrhla Hattie. „S tím pilotem se v jednu hodinu sice setkat nechci, ale myslím, že to udělám, jenom proto, abych ho pozlobila s tím setkáním s Nicolaem.“

„Takže teď je to už Nicolae?“ škádlil ji Buck a třímal stále ještě v ruce Carpathiovu vizitku. „Chcete nejspíš, aby na vás někdo žárlil.“

„Dalo by se to tak říct,“ připustila Hattie.

„Omluvila byste mě ještě jednou?“ zeptal se Buck. „Potřeboval bych si zavolat, než vyrazíme zpátky na letiště.“

Hattie čekala v hale hotelu, zatímco Buck zahnul za roh chodby k telefonním boxům. Navolil číslo Carolyn Millerové. Její hlas zněl opravdu strašně, jako kdyby po celé hodiny nedělala nic jiného, než plakala.

„Ach, pane Williamsi, udělal jste mi velkou radost, že jste zavolal.“

„To je v pořádku, madam. A je mi moc líto toho, jakou ztrátu jste –“

„Pamatujete, že jsme se už setkali?“

„Je mi líto, paní Millerová, nemohla byste mi osvěžit paměť?“

„Na prezidentově jachtě před dvěma lety v létě.“

„Ano, už si vzpomínám! Promiňte mi to.“

„Jenom jsem nechtěla, abyste si myslel, že jsme se nikdy nesetkali. Pane Williamsi, manžel mi včera v noci volal, ještě než se nalodil na trajekt. Říkal něco o tom, že byl na stopě velké události v hotelu Plaza a že narazil na vás.“

„To je pravda.“

„Vyprávěl mi nějakou zmatenou historku, jak vy dva jste se snad poprali nebo něco podobného, a že příčinou toho byl ten Rumun, který mluvil –“

„I to je pravda. Nebylo to ale nic vážného, madam. Snad by se to dalo nazvat vzájemným nesouhlasem. Ale nerozcházeli jsme se ve zlém.“

„Tak přesně jsem to také pochopila. Tohle ale byl poslední rozhovor, který jsem s ním měla, a to mě nenechá spát. Víte, jak bylo včera v noci chladno?“

„Vybavuji si, že pěkně zalézalo za nehty,“ souhlasil Buck, celý zmatený náhlou změnou předmětu hovoru.

„Byla pořádná zima. Rozhodně příliš velká, aby člověk stál na otevřené palubě trajektu, nemyslíte?“

„Ano, madam.“

„A i kdyby tam Eric stál, tak byl výborný plavec. Na střední škole byl přeborníkem v plavání.“

„Promiňte, madam, to ale bylo před nějakými třiceti lety.“

„On ale byl stále velmi dobrý plavec. Věřte mi, vím to.“

„Co tím chcete říct, paní Millerová?“

„To je to, co nevím!“ Její výkřik přešel v pláč. „Jenom jsem si myslela, jestli byste v tom nemohl udělat trochu jasno. Mně to nedává vůbec žádný smysl!“

„To mně sice také ne, madam, a kéž bych vám mohl nějak pomoct. Ale nedokážu to.“

„Já vím,“ řekla smutně. „Jenom jsem v to doufala.“

„Madam, nejste tam sama? Má se o vás kdo postarat?“

„Ano, jsem v pořádku. Rodina je tu se mnou.“

„Budu na vás myslet.“

„Děkuju vám.“

V odrazu ve skle mohl Buck pozorovat Hattii, která dosud nejevila známky nervozity. Zavolal tedy ještě kamarádovi z jedné telefonní společnosti. „Alexi, udělej mi laskavost. Dokážeš mi zjistit, na koho je psané telefonní číslo, které ti dám?“

„Pokud nebudeš nikomu vyprávět, že to máš ode mě…“

„Vždyť mě přece znáš.“

„Tak spusť.“

Buck mu zpaměti sdělil číslo z vizitky, kterou mu dala Hattie. V několika vteřinách měl od Alexe odpověď, kterou mu zjevně četl z obrazovky svého počítače. „Je to New York, administrativní budova OSN, kancelář generálního tajemníka. A je to nikde neuváděná přímá privátní linka, která nejde ani přes centrálu, ani přes sekretářku. Stačí?“

„Alexi, senzace. Máš to u mě.“

Bucka to víc než překvapilo. Z těch událostí by nedokázal odhadnout ani jednu. Rozběhl se k Hattii a už z dálky volal: „Budu potřebovat ještě minutku. Nebude vám to vadit?“

„Ale ne. Pokud se tam dostaneme do jedné hodiny. Nedovedu odhadnout, jak dlouho tam ten pilot na mě počká. Bude s ním jeho dcera.“

Buck zamířil zpět k veřejným telefonním automatům. Byl vlastně vděčný za to, že se nepokoušel soutěžit o přízeň Hattie Durhamové s Nicolae Carpathiou ani s tím pilotem. Zavolal Stevovi. Telefon vzala Marge, ale Buck se s ní moc nevybavoval, a ona jej hned přepojila ke Plankovi.

„Steve,“ šel rovnou k věci, „ten tvůj miláček udělal první chybu.“

„O čem to meleš, Bucku?“

„Budeš mít na programu jako první kšeft v nové funkci oznámit jmenování Carpathii jako nového generálního tajemníka OSN?“

Telefon zůstával němý.

„Steve, jsi tam ještě?“

„Jsi dobrý reportér, Bucku. Ten nejlepší. Jak jsi na to kápnul?“

Buck mu vypověděl příběh s vizitkou.

„Páni! To na Nicolae nevypadá. Nedovedu si představit, že by to přehlédl. Muselo to být úmyslně.“

„Možná předpokládá, že tohle děvče, ta Durhamová, je příliš natvrdlá, aby si to dala dohromady,“ uvažoval nahlas Buck, „nebo aby mi ji ukázala. Ale jak mohl vědět, že nezavolá na to číslo příliš brzy a nebude se tam po něm shánět?“

„Pokud by počkala do zítřka, Bucku, tak to pro něj nebude žádný problém.“

„Do zítřka?“

„Použít to ale nemůžeš, je to neoficiální, jasný?“

„Steve! S kým si vlastně myslíš, že mluvíš? Copak jsi už zaměstnaný u Carpathii? Pořád jsi ještě můj šéf. Nechceš-li, abych se s něčím vytasil, tak mi to zkrátka přikážeš. Nezapomínáš na to?“

„Takže, jako by se stalo. Většinu Botswany, odkud je současný generální tajemník Ngumo, pokrývá poušť Kalahari. Ten se tam zítra vrátí jako hrdina, protože se stane prvním státníkem, který bude mít přístup k tomu zázračnému chemickému vzorci, který zúrodnil pouště v Izraeli.“

„A jak toho dosáhl?“

„Samozřejmě s pomocí svých hvězdných diplomatických schopností.“

„Přitom se nedá předpokládat, že by zvládl jak své povinnosti jak v OSN, tak v rodné Botswaně, když jí teď čeká taková strategická dějinná událost, je to tak, Steve?“

„A proč by taky měl, když je tady někdo, kdo je tak dokonale vybaven, aby jej nahradil? Byli jsme tam přece v pondělí spolu, Bucku. Kdo myslíš, že bude proti té nové volbě?“

„Ty asi ne, co říkáš?“

„Já si myslím, že je to brilantně připraveno.“

„Steve, řeknu ti, že budeš dokonalý tiskový mluvčí. Navíc jsem se rozhodl, že to tvoje staré místo vezmu.“

„To ses rozhodl dobře! Takže si to necháš do zítřka pro sebe, souhlasíš?“

„Slibuju. Povíš mi ale ještě jednu věc?“

„Pokud budu moct, Bucku.“

„K čemu se to dostal Eric Miller tak moc blízko? Po jaký stopě to šel?“

Stevův hlas začal znít dutě a neosobně. „O Eriku Millerovi vím jen to, že se dostal příliš blízko k zábradlí při plavbě trajektu na Staten Island.“

(19)

Rayford sledoval Chloe, jak se jen tak bez cíle prochází prostorami klubu Pan-Continental, a pak se zahleděl z okna. Připadal si jako slaboch. Celé dny si říkal, že na ni nesmí tlačit, nesmí ji trápit. Znal ji. Byla jako on. Přešla by na druhou stranu, kdyby ji nutil příliš silně. Přemluvila by ho dokonce, aby nechal na pokoji i Hattii, kdyby se náhodou objevila.

Co se to s ním dělo? Nic nezůstalo tak, jako dřív a věci už se také nikdy do starých kolejí nevrátí. Jestli měl Bruce Barnes pravdu, zmizení božích lidí byl jenom začátek nejpřevratnějšího období v dějinách světa. A já se tady, pomyslel si Rayford, strachuju o to, jestli náhodou někoho neurážím. Jsem na nejlepší cestě „neurazit“ svou dceru cestou do pekel.

Rayford se cítil celý nesvůj i kvůli přístupu k Hattii. Se svým vlastním pokleskem, když ji chtěl získat, se už vypořádal, a litoval toho, že ji k něčemu nekalému sváděl. Ale teď už ani s ní nemohl dál zacházet v rukavičkách. Nejvíc jej děsilo, že podle Bruceova výkladu se zdá, že mnoho lidí bude v těchto dnech oklamáno. Jakmile někdo přijde s hlasitými proklamacemi o míru a jednotě, bude nutně podezřelý. Nebude žádný mír. Nebude žádná jednota. Toto byl začátek konce a nynějškem počínaje bude všechno připomínat velký chaotický vír. Ten chaos způsobí, že ti, kteří budou mít plná ústa míru a milých řečí, budou lidem připadat o to přitažlivější. A lidem, kteří si nechtějí přiznat, že za všemi zmizeními byl Bůh, každé jiné vysvětlení utiší svědomí. Na zdvořilé rozprávění, na jemné přesvědčování už nezbýval čas. Rayford musel lidi přivést k bibli, k těm prorockým slovům. Cítil, jak jeho chápání je zatím nesmírně omezené. Vždycky býval vzdělaný čtenář, ale texty, jež obsahovalo Zjevení, knihy Danielova a Ezechielova, pro něj byly nové a nestravitelné. Děsilo jej, že to dává smysl. Začal tím, že si bral Ireninu bibli všude s sebou a začítal se do ní, kdykoli to bylo možné. Když jeho první důstojník pročítal časopisy před dalším startem, Rayford si vytáhl bibli.

„No, to jsou mi věci?“ byla častá reakce lidí z jeho okolí.

Nestyděl se a vysvětloval, že tam nachází odpovědi a návod, jaké ještě dosud nikde nenašel. Ale s vlastní dcerou a přítelkyní – to byl dosud až příliš zdvořilý.

Rayford se podíval na hodinky. Do jedné hodiny stále ještě zbývalo několik minut. Upoutal na sebe Chloein pohled a naznačil jí, že si jde zatelefonovat. Vytočil číslo Bruce Barnese a pověděl mu, o čem až dosud uvažoval.

„Máš pravdu, Rayforde. Procházel jsem také několik dní něčím podobným a dělal si hlavu z toho, co si lidé o mně budou myslet, i z toho, abych nikoho neodradil. Ale ono to už teď nějak nedává smysl, že ne?“

„Nedává, Bruci, potřebuji podpořit. Asi začnu být nepříjemný. Jestli se mi Chloe chce smát nebo utéct na opačnou stranu, donutím ji, aby se rozhodla. Bude muset přesně vědět, co dělá. Musí se seznámit s tím, co jsme zjistili v bibli, a vypořádat se s tím. Chci říct, že ti dva kazatelé v Izraeli jsou dostatečným důkazem, který mi dodává důvěru, že se věci skutečně odehrávají tak, jak se o tom v bibli píše.“

„Díval jsi se dnes ráno, Rayforde?“

„Jen z dálky tady na letišti. Neustále ten útok ukazují znovu.“

„Rayforde, podívej se na televizi hned teď.“

„Co se děje?“

„Já končím, Rayi. Podívej se, co se stalo těm útočníkům, a srovnej to s tím, co jsme o těch dvou svědcích četli, jestli se to tím nepotvrzuje.“

„Bruci –“

„Pospěš si, Rayforde. A začni vydávat svědectví s naprostou sebedůvěrou.“

Bruce mu položil telefon. Přestože se vlastně scházeli teprve krátce, Rayford znal pastora dost dobře a vzbudilo to v něm spíše zvědavost, než aby ho to urazilo. Pospíšil si k televizi, aby si celý ustrnulý vyslechl zprávu o smrti útočníků. Bezprostředně poté vytáhl Ireninu bibli a přečetl si tu část Zjevení, o které Bruce mluvil. Muži v Jeruzalémě byli bezpochyby ti dva svědci, kteří kázali o Kristu. Byli napadáni, ale sami nemuseli vůbec zasahovat. Útočníci padli na zem mrtvi a oběma kazatelům nebyl zkřiven ani vlas.

Teď na CNN mohl Rayford sledovat, jak se davy lidí hrnuli do prostoru před Zdí nářků, aby naslouchali svědkům. Lidé poklekali, plakali, někteří sklonili obličeje až na zem. To byli lidé, kteří se prve domnívali, že kazatelé znesvěcují svaté místo. Teď se zdálo, že uvěřili tomu, co svědci pronášejí. Nebo je k tomu donutil pouhý strach?

Rayford ale věděl své. Věděl, že první ze 144 000 židovských evangelistů právě přestoupili přímo před jeho očima na Kristovu víru. Aniž by odtrhl oči od obrazovky, začal se v duchu modlit: Bože, naplň mne odvahou, mocí a čímkoli je třeba, abych mohl jednat. Už se nechci bát. Už nechci čekat. Nechci se strachovat, že někoho urazím. Obdař mě přesvědčivostí vyvěrající z pravdy tvého Slova. Vím, že je to tvůj Duch, který přitahuje lidi, ale využij mě. Chci proniknout do duše Chloe. Chci proniknout do duše Hattie. Prosím, pane. Pomoz mi.

Buck se cítil bez své tašky s vybavením jako bezruký. Měl pocit, že je připraven k práci pouze tehdy, má-li po ruce mobilní telefon, magnetofon a laptop. Požádal taxikáře, aby zastavil poblíž kanceláří redakce Global Weekly, aby si mohl tašku vyzvednout. Hattie čekala v taxíku, ale upozornila ho, že nebude moc ráda, jestli zmešká svou schůzku. Buck se postavil k okénku taxíku. „Jsem tu za minutku,“ slíbil jí. „Zdálo se mi, že nevíš jistě, jestli se s tím člověkem chceš setkat.“

„Jenže teď už chci, je to jasný? Můžeš tomu třeba říkat pomsta, nebo mě můžeš obvinit z touhy to rozmazávat, ale zase tak často se nestává, abys mohl říct kapitánovi, že ses setkal s někým, s kým on ne.“

„Mluvíš teď o Carpathiovi, nebo o mně?“

„To bylo opravdu moc legrační. A vůbec, s tebou se už setkal.“

„To je ten kapitán z letadla, kde jsme se my dva seznámili?“

„Ano – a teď sebou hoď!“

„Nejspíš bych se s ním taky chtěl setkat.“

„Jdi už!“

Buck zavolal Marge z vstupní haly. „Mohla bys na mě počkat u výtahu s taškou s mými věcmi? Čeká tady na mě taxík.“

„Počkám,“ souhlasila, „jenže jak Steve, tak starý pán se po tobě shánějí.“

Co zase mají? uvažoval Buck a podíval na hodinky. Zatoužil, aby byl výtah rychlejší. Ale takový už byl život v mrakodrapu.

Popadl tašku od Marge a vpadl do Stevovy kanceláře a vybafl na něj: „Co je? Musím běžet.“

„Šéf s námi chce mluvit.“

„Kvůli čemu?“ zeptal se Buck, když procházeli chodbou.

„Myslím, že o Eriku Millerovi. Možná je v tom i něco víc. Vždyť víš, že Bailey nebyl mou rychlou výpovědí moc nadšený. Odsouhlasil ji, protože si myslel, že ty po tom povýšení skočíš, když víš, kde všechno je a co se plánuje na několik týdnů dopředu.“

U Baileyho v kanceláři přešel šéf rovnou k věci. „Zeptám se vás dvou na pár konkrétních podrobností a chci okamžité a přímé odpovědi. Začíná se teď dít spousta věcí a my budeme o všem vědět z první ruky. Ze všeho nejdřív, Planku, vrabci si cvrlikají o tom, že Mwangati Ngumo svolává dnes k večeru tiskovou konferenci, a všichni se domnívají, že ze svého postu generálního tajemníka odstupuje.“

„Opravdu?“ podivil se Plank.

„Nehraj si přede mnou na blba,“ zavrčel Bailey. „Na to není potřeba, aby člověk byl génius, když si dokáže spočítat, co se tu děje. Jestliže on odstupuje, tvůj člověk o tom ví. Zapomínáš, že v době, kdy se Botswana stala přidruženým členem Evropského společného trhu, jsem míval na starosti africkou pobočku. Ve všem měl prsty Jonathan Stonagal a každý ví, že teď tomu Carpathiovi dělá jednoho z andělů strážných. Jak to spolu souvisí?“

Buck si všiml, jak Plank zbledl. Bailey věděl víc, než si oba představovali. Poprvé za celá léta vyznělo to, co Steve říkal, nervózně, téměř panicky. „Já vám řeknu, co vím,“ ujistil je, ale Buck odhadoval, že toho, co neřekne, bude asi víc. „Můj první úkol zítra ráno bude, že popřu, že by se Carpathia o tu pozici ucházel. Řekne, že má příliš mnoho převratných záměrů a že by trval na téměř jednohlasném schválení ze strany současných členů. Museli by odsouhlasit jeho návrhy na reorganizaci, změnu řádu a dalších několik věcí.“

„Jako co?“

„Nemám oprávnění, abych –“

Bailey vstal celý zrudlý v obličeji. „Tak já ti něco povím, Planku. Mám tě rád. Byl jsi a stále ještě jsi pro mě hvězda první velikosti. Přemluvil jsem všechny ty ostatní hlavouny, aby tě přijali, když ještě nikdo jiný nepoznal, že v sobě máš všechno, co je k novinařině potřeba. Tys pro mě získal tady tohohle pankáče a ten dokázal, že všichni vypadáme docela k světu. Platil jsem ti šestimístnou sumu ještě dávno předtím, než sis to vysloužil, protože jsem věděl, že se mi to jednoho dne vrátí. A to se taky stalo. A teď ti říkám, že nic z toho, co se tady špitne, nepřekročí tyto zdi, takže nechci, abys přede mnou něco zatajoval.

Vy holobrádkové si snad myslíte, že když mi chybí dva nebo tři roky do penze, že už nemám žádné konexe, že nemám ucho na kolejích? Tak já vám teda něco povím, telefon mi tu nepřestal zvonit od chvíle, co jste odtud ráno vypadli, a já mám takový pocit ve slabinách, že se něco velkého chystá. Takže, co to je?“

„Kdo vám volal, pane?“ zeptal se nezúčastněně Plank.

„Tak, nejdřív ze všech mi zavolal chlap, který se zná s viceprezidentem Rumunska. Tam u nich se povídá, že tenhle muž dostal pokyn, aby byl po časově neomezené období připraven vykonávat každodenní prezidentský úřad. Nestane se novým prezidentem, protože právě jednoho nového mají, ale to mi napovídá, že Carpathia počítá s tím, že se tu nějakou dobu zdrží.

Potom lidi, co znám v Africe, mi prozradili, že Ngumo má nějaké tajné cestičky k tomu izraelskému vzorci, ale že v duchu nijak dvakrát šťastný kvůli tomu není, protože podmínkou pro získání toho vzorce je, že odstoupí z funkce v OSN. Udělá to, ale nastanou problémy, jestli všechno nepůjde tak, jak zněly sliby.

Pak, světe zboř se, mi volal nakladatel ze Seaboard Monthly, chtěl si se mnou promluvit o tom, že ty, Camerone, a jeho člověk, který se včera večer utopil, jste pracovali na stejné věci o Carpathiovi, a jestli si myslím, že ty taky zemřeš nějakou záhadnou smrtí. Řekl jsem mu, že pokud vím, že ty děláš na obecně zastřešujícím článku o tom člověku a že máme v úmyslu to podat z kladného úhlu. A on na to, že jeho člověk, ten Miller, chtěl zaujmout trochu jiný postoj – vždyť to znáte, namířit si to proti větru, když všichni ostatní se vezou s větrem v zádech. Miller pracoval na pozadí těch zmizení, což, pokud vím, jsi chtěl dělat i ty jako námět příštího nebo přespříštího článku. Jak to souvisí s Carpathiou a jak by to na něj mohlo vrhnout špatné světlo, to tedy nevím. Ty ano?“

Buck zavrtěl hlavou. „Já to pojímám jako dva rozdílné články. Zeptal jsem se Carpathii, jak se dívá na to, co se stalo, a všichni jeho odpověď slyšeli. Nevím, jestli to je to, na čem Miller pracoval. Ale vím určitě, že by mě ani zdaleka nenapadlo, že bych chtěl ta zmizení jakkoli spojovat s Carpathiou.“

Bailey se opřel o opěradlo židle. „Abych vám pravdu řekl, když jsem prve vzal telefon toho ze Seaboardu, napadlo mě, že mi volá kvůli referencím na tebe, Camerone. Už jsem se chystal, že jestli přijdu o dvě zlatá vejce v jediném týdnu, že půjdu do předčasného důchodu. Takže, co kdybychom smetli nejdřív ze stolu tyhle záležitosti, než donutím Planka, aby mi pověděl, co ještě ví?“

„Jaké záležitosti máte na mysli?“ chtěl vědět Buck.

„Chceš odtud odejít?“

„Nechci.“

„Přijímáš to povýšení?“

„Přijímám.“

„Výborně! Takže teď ty, Steve. Co dalšího se chystá Carpathia prosadit, než přijme tu funkci v OSN?“ Plank zaváhal a zatvářil se, jako kdyby zvažoval, jestli má s tím, co ví, na světlo boží. „Povídám ti, dlužíš mi to,“ připomněl mu Bailey. „Já přece nemám v úmyslu to použít. Jen to chci vědět. Cameron a já se musíme rozhodnout, s kterým článkem si budeme muset pospíšit, aby vyšel jako první. Chci ho popostrčit u toho, který mě bude zajímat nejvíc. U toho, který se bude zabývat všemi těmi zmizeními. Někdy si myslím, že jako zpravodajský časopis se chováme příliš arogantně a zapomínáme, že normální lidi tam venku jsou k smrti vyděšení a chtějí v tom najít alespoň nějaký smysl. Takže, Steve, můžeš mi věřit. Už jsem ti řekl, že to nepustím dál, abych tě nezkompromitoval. Prozraď to jen mně. Co Carpathia chce, a opravdu se chystá tu funkci přijmout?“

Steve našpulil pusu a neochotně začal. „Chce ustavit novou Radu bezpečnosti, což zahrnuje některé jeho nápady ohledně velvyslanců.“

„Todd-Cothran z Anglie?“ zeptal se Buck.

„Pravděpodobně dočasně. Není s tím vztahem jednoznačně spokojený, jak možná víš.“

Buck si najednou uvědomil, že Steve ví všechno.

„A co dál?“ popoháněl Steva Bailey.

„Chce, aby Ngumo osobně trval na jeho nástupnictví, většinu při hlasování zástupců a dvě další věci, které, upřímně řečeno, myslím, že mu neprojdou. Ve vojenské oblasti hodlá získat závazek odzbrojení od členských zemí, dosáhnout zničení devadesáti procent jejich zbrojních arzenálů, a jako dar míní získat těch zbývajících deset procent pro OSN.“

„Kvůli zachování míru,“ poznamenal Bailey. „Je to naivní, ale zní to logicky. Máš pravdu, to mu pravděpodobně neprojde. Co ještě?“

„To je nejspíš nejrozporuplnější a nejméně pravděpodobné. Už samotná logistika toho projektu, tedy celý ten přesun, ty náklady… prostě všechno.“

„O čem to, prosím tě, blábolíš?“ dožadoval se vysvětlení Bailey.

„Chce přestěhovat OSN.“

„Přestěhovat?“

Steve přikývl.

„A kam?“

„Zní to jako úplná blbina.“

„Všechno v dnešní době zní hloupě,“ odtušil Bailey.

„Chce je přestěhovat do Babylónu.“

„To nemyslíš vážně.“

„Ale on ano.“

„Zaslechl jsem něco o tom, že celé to město už celá léta obnovují. Do toho projektu se prý už investovaly miliony dolarů, nejspíš by to měl být Nový Babylón.“

„Spíš miliardy.“

„Myslíš, že s tím bude někdo souhlasit?“

„To záleží na tom, jak moc ho budou chtít,“ uchechtl se Steve. „Dnes večer se objeví v pořadu Host dnešního večera.“

„To bude ještě oblíbenější než předtím!“

„Zrovna v tuhle chvíli se setkává s hlavouny mezinárodních skupin, které jsou tady u nás kvůli konferencím o sjednocení.“

„A co po nich chce?“

„Pořád ještě je to jen mezi námi?“ ujistil se Steve.

„Samozřejmě.“

„Hodlá z nich vypáčit nějaké rezoluce, které by podpořily některé z těch věcí, jichž chce dosáhnout. Sedmiletou mírovou smlouvu s Izraelem výměnou za možnost disponovat tím zúrodňujícím vzorcem. Přestěhování do Nového Babylónu. Ustavení jediného náboženství pro celý svět, pravděpodobně se sídlem v Itálii.“

„S tím u Židů dvakrát nepochodí.“

„Oni jsou výjimkou. Má v úmyslu jim pomoct znovu vybudovat chrám během období té mírové smlouvy. Věří, že si Izrael zaslouží zvláštní zacházení.“

„A oni jsou o tom nakonec přesvědčeni taky,“ doplnil ho Bailey. „Ten člověk je skvělý. Nejenže jsem ještě nikdy neviděl někoho s tak převratnými myšlenkami, ale taky jsem nezažil nikoho, kdo stoupá tak závratně rychle vzhůru.“

„Nejste oba dva tak trochu natřesení kvůli tomu chlapovi?“ zasáhl do toho Buck. „Podle mě to vypadá, že všichni, kdo se k němu dostanou blíž, než je zdrávo, skončí bradou vzhůru.“

„Co myslíš tím natřesení?“ podivil se Bailey. „Zdá se mi být trochu naivní a moc by mě překvapilo, kdyby dostal všechno, oč žádá. Ale na druhou stranu je to politik, nebude ty věci stavět jako ultimáta. Pořád ještě může to postavení přijmout, i když mu všechno nespadne do klína. V případě Ngumy se zachoval na můj vkus trochu drsně, ale myslím, že mu leží na srdci i blaho Botswany. V Carpathiovi budou mít Spojené národy lepšího šéfa. A nakonec má pravdu. Jestli se v Botswaně stane to, co v Izraeli, Ngumo musí být ve vlasti a řídit prosperující zemi. Říkáš natřesení. Ne. Ten člověk mě nadchl právě tak, jako vás oba. On je přesně tím, co teď potřebujeme. Na jednotě a pospolitosti není v době krize nic špatného.“

„A co Eric Miller?“ trval na svém Buck.

„Myslím, že lidi to příliš nafukují. Nevíme, jestli jeho smrt nebyla jen tím, čím se jeví. A nakonec je jen dílem náhody, že se střetl s tebou a s Carpathiou. Ten Rumun přece nevěděl, o co Millerovi šlo, že ne?“

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděl Buck, ale všiml si, že Steve na to neřekl nic.

V domácím telefonu se ozvala Marge: „Cameron tu má naléhavý vzkaz od Hattie Durhamové. Mám vyřídit, že už déle čekat nemůže.“

„Ale ne,“ zaúpěl Buck. „Marge, prosím vás, strašně se jí za mě omluvte. Vysvětlete jí, že to bylo nevyhnutelné a že se jí buď ozvu, nebo se s ní sejdu později.“

Bailey se zatvářil znechuceně. „Takže tohle od tebe můžu čekat během pracovní doby, Camerone?“

„Ve skutečnosti jsem ji představil dnes ráno Carpathiovi a chci, aby ona představila mě kapitánovi v aeroliniích, který je dnes ve městě, kvůli části článku o tom, co si lidé myslí, že se minulý týden stalo.“

„Nebudu to rozmazávat, Camerone,“ ujistil ho Bailey. „Uděláme to tak, že příští velký článek bude o Carpathiovi a pak bude následovat ten s teoriemi o zmizeních. Jestli chceš něco vědět, může to být článek, o kterém se bude mluvit tolik, že jsme to ještě nikdy nezažili. Myslím, že už při samotném popisu toho, co se stalo, jsme strčili do kapsy i Time a všechny ostatní. A jen tak mimochodem, líbilo se mi to, cos napsal. Nevím, jestli získáme něco úplně čerstvého nebo odlišného o Carpathiovi, ale budeme do toho muset vložit vše, co máme. Upřímně řečeno, líbí se mi myšlenka, že právě ty budeš dávat dohromady všechny teorie a psát o nich. Určitě máš taky nějakou vlastní,“

„Kéž bych měl,“ přiznal Buck. „Tápu jako všichni ostatní. Ale zjišťuju při rozhovorech, že jakmile už jednou lidi nějakou teorii mají, stoprocentně jí věří.“

„Abych řekl pravdu, taky mám jednu teorii,“ svěřil se jim Bailey. „A je skoro záhadné, jak je možné, že je tak strašně podobná teorii Carpathiově či Rosenzweigově, či koho ještě. Mám příbuzné, kteří věří tomu povídání o nepřátelích z vesmíru. Mám strýce, který se domnívá, že to byl Ježíš, ale ten taky věří, že jeho tu Ježíš nejspíš zapomněl. To je dobrý, co? Já si ale myslím, že to bylo něco přirozeného, nějaký jev, při kterém se všechny naše nejmodernější přístroje dostaly do interakce s přírodními silami a že se nám tak podařilo zničit sami sebe. A co ty, Camerone, jak si stojíš ty?“

„Já mám dokonalou výchozí pozici pro svůj článek,“ pousmál se Buck. „Zkrátka nemám ani ponětí.“

„A co se říká mezi lidmi?“

„Jako vždy. Jeden doktor na letišti O’Hare mi tvrdil s jistotou, že je to nanebevzetí. Dost jiných lidí říkalo totéž. Znáte naši vedoucí chicagské pobočky –“

„Lucindu Washingtonovou? Bude to tvá práce, najít za ni náhradu, to víš. Budeš tam muset zajet, prozkoumat to tam, seznámit se s nimi. Ale cos to chtěl říct?“

„Její syn věří, že ona a ostatní členové rodiny se dostali do nebe.“

„Takže, jak to, že tu zůstal on?“

„Nevím, co za tím je,“ přiznal se Buck. „Někteří křesťané jsou asi lepší než jiní, nebo tak něco. Nakonec to je jedna z věcí, kterou hodlám zjistit, než dopíšu ten článek. O letušce, co právě volala, nevím, co si sama myslí, ale mluvila o tom, že ten kapitán, se kterým se má dnes setkat, určitou představu má.“

„Kapitán u aerolinií,“ zopakoval zamyšleně Bailey. „To by mohlo být zajímavé. Pokud jeho představa není stejná, jako všech těch vědátorů. No, tak jen tak dál. Steve, my to tady musíme dnes oznámit. Hodně štěstí a neboj se, nic z toho, cos nám tu teď povídal, se nedostane do časopisu, jestli si nenajdeme jiné prameny. Jsme dohodnuti, že, Williamsi?“

„Ano, pane,“ přisvědčil Buck.

Steve se ale moc přesvědčeně netvářil.

Buck vběhl do výtahu a zavolal na informace, aby mu zjistili číslo do klubu Pan-Continental na Kennedyho letišti. Požádal pak, aby mu vyvolali Hattii, ale nemohli ji najít, takže usoudil, že buď ještě nedorazila, nebo už odešla se svým přítelem pilotem. Nechal jí tam pro jistotu vzkaz, aby mu zavolala na jeho mobilní telefon, a pak se rozjel stejným směrem jako ona, kdyby to náhodou ještě vyšlo.

Myšlenky mu v hlavě vířily jako na kolotoči. Souhlasil se Stantonem Baileym, že opravdu přitažlivé pro čtenáře bude, co je za těmi zmizeními, ale zároveň začal být sám podezřívavý ohledně Nicolae Carpathii. Možná, že by neměl být. Snad by se měl soustředit na Jonathana Stonagala. Carpathia by měl být dost chytrý na to, aby pochopil, že jeho vzestup by pomohl Stonagalovi způsobem, který by vůči jeho konkurentům nebyl fér. Ale Carpathia se zavázal, že se s tím „vypořádá“, a to jak se Stonagalem, tak i s Todd-Cothranem, protože věděl velice dobře, že stojí za některými nelegálními akcemi.

Očisťovalo to snad Carpathiu, je on sám nevinný? Buck v to určitě doufal. Ještě nikdy ve svém životě nechtěl tolik věřit jedné jediné osobě. Ve dnech, které uběhly od zmizení, neměl téměř ani minutu, aby se nad věcmi sám zamyslel. Ztráta švagrové, neteře a synovce ho téměř neustále bodala u srdce, a něco ho přimělo, aby zauvažoval, jestli přece jen na teorii nanebevzetí něco není. Kdyby někdo v jeho okruhu byl vzat do nebe, byli by to oni.

Ale copak na něj tyhle věci platily? On přece získal vzdělání na jedné z nejstarších univerzit v celých Státech. On z církve vystoupil, když se zbavil té nedýchatelné situace v rodině, která hrozila, že se z ní, ještě jako chlapec, zblázní. Nikdy se nepovažoval za zbožného, kromě nějaké té modlitby o pomoc a vysvobození. Svůj život si založil na dosahování vytyčených cílů, vzrušení a – nemohl to popřít – strhávání pozornosti na sebe. Miloval postavení, do kterého se dostával tím, že se stal sám námětem komentářů, zbožňoval psaní, možnost vyjadřovat se v časopise s mezinárodní reputací. Ale přece to sebou přinášelo i určitou osamělost. Obzvlášť teď, když Steve odchází jinam. Buck chodil už s několika ženami a pomýšlel i na to, že to s nimi dotáhne až na vážnou známost, ale ženy ho vždy považovaly za příliš nestálého.

Od té události zjevně nadpřirozeného původu, které byl svědkem v Izraeli při zničení ruských vzdušných sil, mu bylo jasné, že se svět mění. Věci se už nikdy nemohly vrátit do starých kolejí. I u těch zmizení naprosto zavrhoval možnost nějakého zásahu z nepřátelského vesmíru, a pokud se to snad dalo zcela jednoduše připsat působení nějaké neuvěřitelné reakce kosmické energie, kdo nebo co ji způsobilo? A také ta událost u Zdi nářků byla dalším nevysvětlitelným projevem říše nadpřirozena.

Buck zjišťoval, že jeho zvědavost stále víc přitahuje článek o všech těch „proč a z jakého důvodu“, jak ho rád v duchu nazýval. Zajímal se o něj dokonce víc, než o vzestup Nicolae Carpathii. Ten člověk jej bezesporu zaujal a Buck doufal, ač tomu sám nevěřil, že to není pouze další slizký politik. Byl nejlepší, kterého Buck kdy poznal, to jistě. Bylo však možné, aby Dirkova i Alanova smrt, Millerův konec a Buckova zlá předtucha byly na Carpathiovi absolutně nezávislé?

Doufal v to. Chtěl věřit tomu, že jednou za generaci se může narodit někdo, kdo v sobě dokáže zhmotnit představy světa. Mohl by se Carpathia stát dalším Lincolnem, Rooseveltem či J. F. Kennedym?

V okamžitém nápadu, když se taxík ploužil v nemožné zácpě u Kennedyho letiště, se Buck prostřednictvím zabudovaného modemu v laptopu spojil přes svůj mobilní telefon a nechal si na obrazovku vyvolat novinovou službu. Rychle si vybral nejdůležitější články Erika Millera za poslední dva roky a úplně ho ohromilo, že psal o projektu znovuvybudování a modernizaci Babylóna. Jednotný titulek pro celý seriál Millerových článků zněl: „Nový Babylón, nejnovější Stonagalův sen.“ Přejel rychle očima celý článek a zjistil, že hlavní část peněz na výstavbu pochází ze Stonagalových bank po celém světě. A byla tu i citace, připisovaná Stonagalovi: „Pouhá shoda náhod. Nemám představu o podrobnostech finančních transakcí, které naše nejrůznější peněžní ústavy podnikají.“

Buckovi bylo jasné, že poslední řádek v jeho článku o Nicolae Carpathiovi nebude patřit osobě Mwangati Ngumy nebo státu Izrael, či Radě bezpečnosti. Podle Bucka bylo rozhodující zkouškou pro Carpathiu to, jak si poradí s Jonathanem Stonagalem, až bude usazen v křesle generálního tajemníka Spojených národů.

Protože jestliže zbytek OSN přistoupí na podmínky toho Rumuna, stane se přes noc nejmocnějším vládcem světa. Bude mít možnost svá přání i vojensky prosadit, bude-li každý člen OSN odzbrojen a vojenská síla Spojených národů vzroste. Svět by musel zoufale pociťovat nutnost mít vládce, kterému bezmezně důvěřuje, aby s takovým uspořádáním souhlasil. A jedinou vůdčí osobností, která si tento háv zaslouží, bude ta, která nebude tolerovat vrahy, temné figury intrikující v pozadí tak, jako to dělal Jonathan Stonagal.

(20)

Rayford a Chloe čekali do půl druhé a pak se rozhodli, že se vypraví zpátky do hotelu. Než vyšli z klubu Pan-Continental, zastavil se Rayford u recepce, aby tam pro Hattii nechal vzkaz pro případ, že by se tu ještě objevila. „Zrovna jsme pro ni dostali ještě jeden vzkaz,“ sdělila jim dívka za přepážkou. „Sekretářka nějakého pana Camerona Williamse jí sděluje, že ji pan Williams dostihne tady, a aby mu laskavě zavolala, až sem dorazí.“

„Kdy sem ten vzkaz volali?“

„Těsně po jedné hodině.“

„Tak možná ještě několik minut počkáme.“

Rayford s Chloe seděli hned u vchodu, když Hattie chvatně vešla. Rayford se na ni usmál, ale ona okamžitě viditelně zpomalila, jako kdyby na ně narazila zcela náhodou. „Jéje, ahoj,“ zavolala na ně, prokázala se svým průkazem v recepci a zároveň si vyzvedla vzkaz. Rayford ji nechal, aby hrála svou hru, jak se jí líbí. Nakonec mu to patřilo.

„Neměla jsem sem opravdu chodit a setkat se s tebou,“ pravila, když se s Chloe představily. „Ale teď, když už jsem tady, bych měla zavolat tady tomu novináři, o kterém jsem ti vyprávěla. Představil mě dnes ráno Nicolae Carpathiovi.“

„Neříkej.“

Hatiie s úsměvem přikývla. „A pan Carpathia mi dal svou navštívenku. Věděl jsi, že ho budou v časopise People jmenovat Nejpřitažlivějším mužem světa?“

„Ano, slyšel jsem o tom, ano. Udělalo to na mě opravdu dojem. To pro tebe muselo být skvělé dopoledne, že? A co pan Williams?“

„Ten je moc milý, ale nemá vůbec čas. Měla bych mu radši zavolat. Omluvte mě.“

Buck už byl na eskalátoru v budově letiště, když mu zazvonil telefon. „No, haló vy tam,“ ozval se Hattiin hlas.

„Opravdu moc se omlouvám, slečno Durhamová.“

„Ale to ne, prosím,“ ohradila se. „Kdokoli mě nechá uprostřed Manhattanu dřepět v drahém taxíku, může mi tykat. Trvám na tom.“

„Já trvám na tom, že za ten taxík zaplatím.“

„Vždyť si jen dělám legraci, Bucku. Mám tady teď tu schůzku s tím kapitánem a jeho dcerou, takže si nemusíš dělat žádné násilí, abys sem jezdil.“

„Jenže já už jsem tady,“ sdělil jí.

„Ach tak.“

„Ale to je fuk. Mám toho spoustu na práci. Rád jsem tě viděl a příště, až se zas objevíš v New Yorku –“

„Bucku, nechci, abys cítil nějakou povinnost mi obstarávat zábavu.“

„To taky necítím.“

„Ale ano. Jsi prima chlap, ale je jasné, že nejsme naladěni na stejnou notu. Díky, že ses se mnou sešel, a zvlášť za to, žes mě představil panu Carpathiovi.“

„Hattie, ale já bych po tobě chtěl malou laskavost. Nebylo by možné, abys mě představila tomu kapitánovi? Rád bych s ním udělal rozhovor. Zůstává tady do zítřka?“

„Zeptám se ho. A měl by ses seznámit s jeho dcerou. Je jak panenka.“

„Možná že s ní udělám taky jeden rozhovor.“

„Tak ať se ti to povede.“

„Jen se ho, Hattie, prosím tě, zeptej.“

Rayford přemýšlel o tom, jestli má Hattie schůzku s Buckem Williamsem ten večer. Správné by bylo, aby ji pozval na večeři k nim do hotelu. Teď na něj zamávala od telefonu na mince.

„Rayforde, Buck Williams se s tebou chce seznámit. Píše nějaký článek a chce s tebou udělat rozhovor.“

„Opravdu? Se mnou?“ podivil se. „A o čem?“

„To nevím. Neptala jsem se ho. Řekla bych, že o létání nebo o tom zmizení. Tys byl přece ve vzduchu, když se to stalo.“

„Řekni mu, že beze všeho, rád se s ním setkám. Proč ho vlastně nepozveš, aby s námi třemi dnes povečeřel, jestli máš i ty volno.“ Hattie upřela na Rayforda vyčítavý pohled, jako kdyby ji do něčeho vmanipuloval. „Ale no tak, Hattie. Ty a já si promluvíme dnes odpoledne a pak se všichni sejdeme v šest na večeři v hotelu Carlisle.“

Otočila se zpátky k telefonu a řekla o tom Buckovi. „Kde vlastně jsi?“ zeptala se. „To není možné!“ Hattie vykoukla za roh, zasmála se a zamávala. Zakryla mluvítko a otočila se k Rayfordovi. „To je on, ten s tím mobilním telefonem!“

„Tak co kdybyste oba zavěsili a pustili se hned do představování,“ navrhl Rayford. Oba to učinili a Buck si uklidil telefon do své reportérské tašky a vešel.

„Je tu s námi,“ oznámil Rayford ženě za přepážkou. Podal Buckovi ruku. „Takže vy jste ten novinář z Global Weekly, který letěl mým letadlem?“

„To jsem já,“ přitakal Buck.

„A o čem se mnou chcete dělat rozhovor?“

„Co si osobně myslíte o těch zmizeních. Píšu ústřední článek o různých teoriích, co může být za tím, co se stalo, a bylo by zajímavé tam mít váš názor jako profesionála a někoho, kdo se ocitl přímo uprostřed těch zmatků, když se to stalo.“

Taková příležitost! pomyslel si Rayford. „Moc rád,“ svolil. „A můžete s námi pak povečeřet?“

„No jistě,“ přijal pozvání Buck a dokončil představování slovy: „A tohle je vaše dcera?“

Buck byl jako u vidění. Okamžitě se mu zalíbilo jméno Chloe, její oči i úsměv. Podívala se na něj přímo a podala mu pevně ruku, tak, jak se mu to u žen líbilo. Tolik dívek se domnívá, že to působí ženštěji, když vám podají ochablou ruku. To je ale nádherné děvče! prolétlo mu hlavou. Měl sto chutí kapitánu Steeleovi sdělit, že zítřkem počínaje mu k práci reportéra přibude ještě funkce šéfredaktora. Bál se ale, že by to vyznělo jako vychloubání, a ne jako stížnost. Raději si to tedy nechal pro sebe.

„Podívej,“ navrhla Hattie, „kapitán a já teď potřebujeme pár minut pro sebe, tak co kdybyste se vy dva líp poznali a pak se zase všichni sejdeme tady. Máš trochu času, Bucku?“

To tedy mám, odpověděl v duchu. „Jistě,“ pokračoval nahlas a podíval se, co na to Chloe a její otec. „Vám dvěma by to nevadilo?“

Zdálo se, že kapitán trochu zaváhal, ale jeho dcera se na něj povzbudivě podívala. Byla viditelně dost stará na to, aby se rozhodovala sama za sebe. Nechtěla však zcela zjevně přivádět otce do trapných rozpaků.

„To je v pořádku,“ řekl kapitán Steele váhavě. „My zůstaneme tady uvnitř.“

„Já se zbavím tašky a půjdeme se jen tak projít po letišti,“ oznámil Buck. „Jestli ovšem chceš, Chloe.“

Usmála se a přikývla.

Už to bylo hodně dávno, co se Buck cítil neohrabaně a plaše, když zapředl hovor nějakou dívkou. Procházeli se s Chloe, povídali si, a on nevěděl kam s očima, cítil se nejistě a dokonce mu překážely i ruce. Má je nechat v kapsách nebo jen tak volně viset podél těla? Nechce se radši posadit, nebo pozorovat lidi, či se dívat do výloh?

Vyptával se jí na ni samu a kam chodí na vysokou, o co se zajímá. Pověděla mu o své matce a bratrovi a bylo patrné, že s ní mladík soucítí. Na Bucka zapůsobilo, jak bystrá, výřečná a vyspělá se zdála být. Tohle byla dívka, o kterou by se mohl zajímat, jenže ona musela být nejméně o deset let mladší než on.

Chloe se zase chtěla dozvědět něco o jeho životě a práci. Vyprávěl jí o všem, na co se zeptala, a ještě vždy přidal i něco navíc. Zeptala se ho i na to, jestli taky někoho ztratil během toho zmizení lidí, a tak jí vyprávěl o své rodině v Tusconu a svých přátelích v Anglii. Přirozeně se vyhnul jakékoli zmínce o spojitosti se Stonagalem a Todd-Cothranem.

Rozhovor na chvíli ustal a Chloe přistihla Bucka, jak se na ni upřeně dívá, on však rychle sjel očima mimo. Když na ni znovu stočil pohled, dívala se ona na něj. Plaše se usmáli. Tohle je šílenství, projelo mu hlavou. K smrti rád by se jí zeptal, jestli má nějakou známost, ale nedokázal to vyslovit.

Její otázky patřily k těm, na které byl zvyklý od mladých lidí, vyptávajících se ostříleného profesionála na jeho práci. Záviděla mu jeho cestování a zážitky. On jejich důležitost snižoval a ujišťoval ji, že by jeho stylem života byla brzy unavená.

„Byl jsi někdy ženatý?“ zeptala se.

Byl rád, že mu tu otázku položila. Moc rád jí řekl, že ne, a že vlastně nikdy to nedošlo tak daleko, aby to bylo vážné až k zasnoubení, „A co ty?“ zeptal se, protože měl pocit, že diskuse na toto téma teď byla vyvážená. „Kolikrát tys to stihla?“

Zasmála se. „Měla jsem jen jednu stálejší známost. Když jsem byla v prvním ročníku na vysoké, on byl v posledním. Myslela jsem si, že je to láska, ale když dodělal školu, už se neozval.“

„Doslova?“

„Odjel na nějakou cestu za moře, poslal mi laciný suvenýr a tím to skončilo. Teď už je ženatý.“

„Jeho škoda.“

„Děkuju.“

Buck se cítil podstatně odvážnější. „A nebyl to náhodou slepec?“ Nereagovala na to. Buck se v duchu kopl a pokusil se to napravit. „Chci říct, že někteří mužský prostě nevědí, co mají.“

Stále ještě mlčela a on si připadal jako idiot. Jak můžu být tak úspěšný v některých věcech a takové nemehlo v jiných? přemítal.

Zastavila se před obchodem s pekařskými specialitami. „Nemáš chuť na nějakou dobrotu?“ zeptala se ho.

„Proč? Vypadám snad na to?“

„Já věděla, že to řekneš,“ poznamenala. „Kup mi něco dobrého a já tě za to nechám zemřít přirozenou smrtí.“

„Chtělas říct sejít věkem, ne?“ opravil ji.

„Ty jsi ale vtipálek.“

Rayford mluvil s Hattií tak zaníceně, upřímně, poctivě a nic neskrýval, jako ještě nikdy dřív. Seděli naproti sobě na bohatě polstrovaných židlích v rohu velké, hlučné místnosti, kde je nikdo jiný nemohl slyšet.

„Hattie,“ začal, „nepřišel jsem sem, abych se s tebou přel, dokonce ne ani, abych s tebou diskutoval. Jsou věci, které ti musím říct, a tak chci, abys jen poslouchala.“

„To já nebudu moct vůbec nic říct? Protože možná, že se vyskytne něco, co budu chtít, abys zase věděl ty.“

„Samozřejmě že tě nechám, abys mi řekla všechno, co máš na srdci. Ale v té mé první části si nepřeju, aby to byl dialog. Musím se z některých věcí vyzpovídat a chci, abys měla ucelený obraz, než na to budeš reagovat, ano?“

Pokrčila rameny. „Ani nevidím, že bych měla nějakou jinou možnost.“

„Měla jsi možnost, Hattie. Nemusela jsi sem chodit.“

„Taky jsem to neměla nijak zvlášť v úmyslu. Už jsem ti to řekla jednou, ale nechals mi tam vzkaz o tom, jak se provinile cítíš a prosíš mě, abych se tu s tebou sešla.“

Rayforda ta debata zmáhala. „Vidíš, tak přesně do toho jsem se nechtěl zase pouštět,“ snažil se najít východisko. „Jak se můžu omluvit, když jediné, o co ti jde, je dohadovat se se mnou o tom, proč jsi tady?“

„Tak ty se chceš omlouvat, Rayforde? Tak v tom bych ti tedy nikdy nebránila.“

Byla jedovatá, ale alespoň získal její pozornost. „Ano, to chci. Tak a teď už mě necháš?“ Přikývla.

„Protože já to chci ze sebe dostat, chci to srovnat, vzít na sebe veškerou vinu, co bych měl, a pak ti chci říct to, co jsem tuhle večer nakousl do telefonu.“

„O tom, jak jsi přišel na to, co je za těmi zmizeními?“

Zvedl ruku. „Nepředbíhej mě.“

„Promiň,“ stáhla se a položila si ruku na ústa. „Proč ale si to nemůžu prostě jen vyposlechnout, až budeš dnes večer odpovídat na Buckovy otázky?“ Rayford zdvihl oči v sloup. „No, jen mě to tak napadlo,“ omlouvala se. „Byl to jen návrh, aby ses nemusel opakovat.“

„Děkuju,“ zareagoval na to, „ale hned ti řeknu proč. Je to tak důležité a tak osobní, že ti to musím říct jen mezi čtyřma očima. A nevadí mi, když to budu opakovat stále dokola. A jestli dobře hádám, ani tobě nebude vadit, když to budeš poslouchat stále znovu.“

Hattie zvedla obočí, jako kdyby tím chtěla říct, že to by se tedy moc divila, ale řekla pouze: „Máš slovo. Už tě nebudu znovu přerušovat.“

Rayford se naklonil dopředu, opřel se lokty o kolena a během svého proslovu si často pomáhal gesty rukou. „Hattie, dlužím ti obrovskou omluvu a žádám tě o odpuštění. Byli jsme přátelé a rádi jsme spolu trávili čas. Připadalas mi moc krásná a vzrušující a myslím, že jsi věděla, že jsem měl zájem si s tebou něco začít.“

Zatvářila se překvapeně, ale Rayford předpokládal, že nebýt jejího slibu, že nebude nic komentovat, byla by mu určitě vyčetla, že to byl pěkně nesmyslný způsob, jak naznačit zájem. Pokračoval však dál.

„Pravděpodobně jediný důvod, proč jsem se nikdy nepokusil zajít s tebou dál, byl, že jsem v těchhle věcech neměl žádné zkušenosti. Ale to byla jen otázka času. Kdybych byl zjistil, že nemáš nic proti tomu, byl bych nakonec stejně udělal něco, co by nebylo správné.“ Svraštila čelo a zatvářila se uraženě.

„Ano,“ zdůraznil, „bylo by to špatné. Byl jsem ženatý, ne šťastně a ne úspěšně, ale to byla moje vina. Ale přesto, už jsem se jednou k něčemu zavázal a něco přislíbil, a bez ohledu na to, jak ospravedlnitelný můj zájem o tebe byl, v pořádku by to nebylo.“

Z jejího výrazu mohl soudit, že s ním nesouhlasí. „Ať tak či tak, sváděl jsem tě ze správné cesty. Nebyl jsem úplně čestný. Ale teď ti musím říct, jak vděčný jsem, že jsem nakonec neudělal nějakou – no, hloupost. Ani pro tebe by z toho nic dobrého nevzešlo. Vím, že nejsem žádný tvůj soudce ani porota a že tvoje morálka je tvé vlastní rozhodnutí. Ale neměli bychom spolu žádnou budoucnost.

Není to jen proto, že je mezi námi tak velký věkový rozdíl, ale pravda je, že jediný zájem, který jsem o tebe měl, byl fyzický. Máš veškeré právo mě pro to nenávidět a nejsem na to moc pyšný. Nemiloval jsem tě. A musíš souhlasit, že to by nebyl pro tebe žádný život.“

Přikývla a zdálo se, že se zakaboní. On se naopak usmál. „Nechám tě, abys na chvilku přerušila svého bobříka mlčení,“ povzbudil ji. „Potřebuju vědět, jestli mi alespoň odpustíš.“

„Někdy opravdu nevím, jestli se s poctivostí nejdál dojde,“ zauvažovala nahlas. „Možná bych to dokázala přijmout, kdybys prostě přiznal, že zmizení tvé ženy způsobilo, že ses cítil provinile kvůli nám dvěma. Já vím, že jsme vlastně ještě vůbec nic nedělali, ale byl by to rozhodně laskavější způsob, jak to říct.“

„Laskavější ano, ale čestný moc ne, Hattie. Zkrátka jsem s nečestností přestal. Příliš dlouho jsem hrál nepoctivou hru.“

„A teď už ji nehraješ?“

„Až do té míry, kde už to pro tebe ztrácí přitažlivost,“ odpověděl. Znovu přikývla. „A proč myslíš, že bych to měl dělat? Každý je přece rád, když se líbí. Navíc bych to mohl svádět na něco jiného, na svou ženu, na cokoli. Ale já potřebuju, abych mohl sám se sebou dál žít. Chci být schopen tě přesvědčit, až budu mluvit dokonce ještě o důležitějších věcech, že nemám žádné postranní úmysly.“

Hattie se chvěly rty. Stiskla je k sobě, sklopila oči a po tváři se jí svezla slza. Rayford měl co dělat, aby se udržel a neobjal ji. Nebylo by v tom nic smyslného, ale nemohl si dovolit vyslat nesprávný signál. „Hattie,“ chlácholil ji, „tolik mě to mrzí. Odpusť mi.“

Přikývla, ale promluvit nedokázala. Snažila se o to, ale nedokázala se natolik uklidnit.

„A teď, po tom všem,“ pokračoval Rayford, „tě musím nějak přesvědčit, že mi nejsi jako přítelkyně a lidská bytost lhostejná.“

Hattie zvedla obě ruce potlačujíc pláč. Zavrtěla hlavou, jako kdyby na to nebyla ještě připravená. „Ne,“ podařilo se jí ze sebe vypravit. „Ne hned teď.“

„Hattie, já musím.“

„Prosím, dej mi alespoň minutku.“

„Kolik chceš, jen mi teď neuteč,“ zaprosil snažně. „Nebyl bych žádný přítel, kdybych ti nepověděl, na co jsem přišel, co jsem se dozvěděl, a v čem se každý den utvrzuji.“

Hattie si přikryla rukama obličej a plakala. „To jsem nechtěla,“ vzlykala. „Nechtěla jsem ti dát tohle zadostiučinění.“

Rayford promluvil jak nejněžněji uměl. „Teď ale urážíš ty mě,“ zavyčítal. „Jestli si z našeho rozhovoru neodneseš nic jiného, musíš vědět, že mi tvoje slzy žádné zadostiučinění nepřinášejí. Každá z nich je pro mě jak bodnutí dýkou. Já jsem za ně zodpovědný. Já jsem udělal chybu.“

„Dej mi minutku,“ požádala a rychle odcházela.

Rayford vylovil Ireninu bibli a rychle přejel očima některé pasáže. Rozhodl se už dřív, že při rozhovoru s Hattie nebude mít vedle sebe otevřenou bibli. Přese všechnu nově nabytou odvahu a odhodlání ji nehodlal přivádět do rozpaků nebo zastrašovat.

„Teorie mého táty o těch zmizeních ti bude připadat velice zajímavá,“ poznamenala Chloe.

„Myslíš?“ zapochyboval Buck. Kývla hlavou a on si všiml kousíčku čokolády v jednom koutku jejích úst. Zeptal se: „Smím?“ a natáhl ruku. Pozvedla bradu a on přemístil ten kus čokolády na svůj palec. Ale co teď s ním? Má si ho utřít do ubrousku? Bezmyšlenkovitě si dal palec ke rtům.

„Hrůza!“ zareagovala na to. „To je teda trapas! Co kdybych měla nějakou hroznou nemoc, nebo tak něco?“

„No tak bychom ji už měli oba,“ odpověděl a oba se zasmáli. Buck si uvědomil, že se červená, což bylo něco, co se mu nestalo už roky, a tak změnil téma hovoru. „Mluvíš o té teorii, jako kdyby byla jen tvého táty, ale tvoje ne. Vy dva nemáte stejný názor?“

„On si myslí, že ne, protože se s ním přu a dávám mu kvůli tomu pořádně do těla. Já jen nechci, aby to vypadalo, že se dám jen tak lehce přesvědčit. Kdybych ale musela přiznat barvu, nezbývalo by mi než říct, že jsme si v tom hodně blízcí. Víš, on si myslí, že –“

Buck zvedl ruku. „Promiň, ale neříkej mi to. Chci to slyšet přímo od něj a na pásce.“

„Ach tak. Promiň.“

„Ale ne, nic se nestalo. Nechtěl jsem tě uvést do rozpaků, ale je to taková má profesionální úchylka. Rád bych si vyslechl i tvou teorii. Budeme zjišťovat i názory dětí z vysokých škol, ale není moc pravděpodobné, že bychom uváděli dva lidi z téže rodiny. Tys mi právě teď řekla, že více méně souhlasíš se svým otcem, takže bych si měl raději počkat a vyslechnout si obě verze najednou.“

Chloe zmlkla a zvážněla. „Mrzí mě to, Chloe, nechtěl jsem naznačit, že se nezajímám i o tvůj názor.“

„To není kvůli tomu,“ vysvětlovala. „Já jen, žes mě teď tak trochu zařadil do nějaké kategorie.“

„Zařadil do kategorie?“

„Jako dítě ze školy.“

„Ouha, máš pravdu. Moje chyba. To bych dělat neměl. Frekventanti vysokých škol nejsou žádné děti. Já tě taky jako dítě neberu, i když jsi o hodně mladší než já.“

„Frekventanti? Tenhle termín jsem už hodně dlouho neslyšela.“

„Prozrazuju na sebe svůj věk, viď?“

„A kolik ti je, Bucku?“

„Třicet a půl, bude mi třicet jedna,“ odpověděl a mrkl přitom spiklenecky na ni.

„Povídám, jak jsi starý?“ zakřičela na něj, jako kdyby mluvila se starým, hluchým dědkem. Buck vybuchl smíchy.

„Koupil bych ti ještě nějaké cukrátko, holčičko, ale nechci tě připravit o chuť k jídlu.“

„To bys radši neměl. Táta miluje dobré jídlo a dneska to platí on. Tak si na to nech místo.“

„Nechám, Chloe.“

„Můžu ti říct něco, aniž by sis o mně myslel, že jsem divná?“ zeptala se.

„Na to už je pozdě,“ škádlil ji.

Zamračila se a šťouchla do něj pěstí. „Chtěla jsem jen říct, že se mi líbí, jak vyslovuješ moje jméno.“

„Nevěděl jsem, že existuje nějaký jiný způsob, jak ho vyslovovat,“ přiznal se.

„Ale ano. Dokonce i mí přátelé ho vyslovují, jako kdyby to byla jen jedna slabika, něco jako ‚Kloj‘.“

„Chloe,“ opakoval.

„Jo,“ schválila to. „Takhle. Dvě slabiky, dlouhé ó a dlouhé é.“

„Líbí se mi tvé jméno.“ Pak změnil hlas na chraplavý hlas starce. „Je to jméno pro mládě. Kolik je ti, dítě?“

„Dvacet a půl, bude mi na jednadvacet.“

„Ach, panenko skákavá,“ vyděsil se, stále ještě tím změněným hlasem. „Já se stýkám s neplnoletou!“

Zamířili zpátky ke klubu a Chloe navrhla: „Když slíbíš, že nebudeš dělat vědu z mého mládí, nebudu dělat vědu z tvého stáří.“

„Platí,“ přijal její návrh a na rtech mu přitom hrál úsměv. „Působíš mnohem starším dojmem.“

„Budu to považovat za kompliment,“ rozhodla se a nejistě se usmála, jako kdyby si nebyla jistá, jestli to myslel vážně.

„Prosím o to,“ řekl vemlouvavě. „Jen málo lidí v tvém věku je tak sečtělých a výřečných, jako ty.“

„Tak tohle byl určitě kompliment,“ uzavřela.

„Jsi chápavá.“

„Opravdu jsi dělal rozhovor s Nicolaem Carpathiou?“

Přikývl. „Jsme skoro přátelé.“

„Bez legrace?“

„No, ne tak úplně. Ale začali jsme dobře.“

„Pověz mi o něm.“

A tak se Buck rozpovídal.

Hattie se vrátila trochu osvěžená, ale oči měla stále napuchlé, a posadila se, jako kdyby čekala další trest. Rayford ji znovu ujistil, že to myslí se svou omluvou naprosto upřímně, a ona mu navrhla: „To už necháme být, souhlasíš?“

„Potřebuju vědět, jestli mi můžeš odpustit,“ vysvětloval.

„Zdá se mi, že ses na to opravdu upnul, Rayforde. Usnadní ti to život, budeš mít čistší svědomí?“

„Řekl bych, že možná jo,“ přiznal. „Spíš mi to ale napoví, jestli věříš tomu, že jsem opravdu upřímný.“

„Věřím tomu,“ ujistila ho. „O moc příjemnější to sice není, ani se to snáz nepřijímá, ale jestli se tak budeš cítit líp, opravdu věřím, že to myslíš vážně. A nechovám k tobě žádnou zášť, takže si myslím, že to je odpuštění.“

„Vezmu to tak, jak to je,“ ukončil to. „A teď k tobě chci být velice čestný.“

„Ach jo, ono toho bude víc? Nebo mě chceš poučit o tom, co se stalo minulý týden?“

„Jo, to je ono, ale musím ti říct, že Chloe mi radila, abych se do toho ještě nepouštěl.“

„Chytrá holka,“ poznamenala. „Musely bychom si rozumět.“

„No, vždyť jste si věkem hodně blízko.“

„To bys neměl říkat, Rayforde. Jestli hodláš zaujmout ten postoj: Jsi moc mladá, mohla bys být mou dcerou, měls s tím přijít o něco dřív.“

„Chloe je přesvědčená, že zrovna v tuhle chvíli na to nebudeš mít náladu.“

„Proč? Vyžaduje to nějakou reakci? Musím přijmout tvůj názor či co?“

„V to doufám, ale nemusíš. Jestli to bude tak, že to nebudeš moct hned teď vstřebat, pochopím to. Ale myslím si, že sama uznáš, jak naléhavé to je.“

Rayford cítil, že mluví velice podobně jako Bruce Barnes ten den, co se setkali poprvé. Byl naplněn citem a přesvědčením a cítil, když promlouval, že jeho modlitby o odvahu a schopnost vyjádřit své myšlenky srozumitelně byly vyslyšeny. Vyprávěl Hattii o tom, jak dospěl k Bohu, jak byl vychováván v rodině, která chodila do kostela, a jak Irena a on navštěvovali různé církve během svého manželství. Dokonce jí vyprávěl i o tom, jak se Irena začala intenzivně zabývat myšlenkami o konci světa a jeho to vlastně dohnalo až k tomu, že si začal hledat společnici jinde.

Hattie seděla bez pohnutí, když vyprávěl celý příběh o tom, jak věděl předem, co najde doma, poté co se vrátili z letu do Anglie na letiště O’Hare.

Vyprávěl jí, jak telefonoval do kostela, jak se setkal s Brucem, o tom, co se přihodilo Bruceovi, o té nahrávce na videu, o jejich studiu, o proroctví z bible, o kazatelích v Izraeli, kteří jasně měli svou paralelu v těch dvou svědcích, o nichž se psalo v knize Zjevení.

Pověděl jí i o tom, jak prožíval modlitbu s pastorem, když si přehrával tu videonahrávku, jak se teď cítí zodpovědný za Chloe a jak by chtěl, aby také ona nalezla cestu k Bohu.

Hattie se na něj upřeně dívala. Nic v řeči jejího těla či ve výrazu obličeje ho nepovzbuzovalo, ale on přesto pokračoval. „Alespoň tady vidíš, že osoba, která to přijme za své, to prostě musí sdělit i jiným lidem.“ Hattie mu však ani tehdy třeba jen kývnutím hlavy nedala najevo, že s ním v tomto bodě souhlasí.

Téměř po půl hodině vyčerpal veškeré své nově nabyté vědomosti a uzavřel své povídání větou: „Hattie, chtěl bych, abys o tom přemýšlela, zvážila to, podívala se na tu nahrávku, promluvila si s Brucem, budeš-li chtít. Nemůžu tě nutit, abys uvěřila. Jediné, co mohu dělat, je dát ti vědět, k čemu jsem dospěl jako k pravdě. Nejsi mi lhostejná a nechtěl bych, abys na to nepřišla jen proto, že ti o tom nikdy nikdo nic neřekl.“

Konečně se Hattie posadila rovně a povzdechla si. „Nu, je to od tebe moc milé, Rayforde. Opravdu. Jsem moc ráda, žes mě do toho všeho zasvětil. Zní mi to všechno divně a nezvykle, protože jsem nikdy nevěděla, že o něčem takovém se v bibli píše. Moje rodina chodila do kostela, když jsem byla malá, většinou o svátcích nebo když nás někdo pozval, ale nikdy jsem nic podobného neslyšela. Slibuju, že o tom budu přemýšlet. Asi budu muset. Jak jednou něco podobného uslyšíš, tak je těžké na to nemyslet. To je to, o čem budeš mluvit s Buckem Williamsem u večeře?“

„Slovo od slova.“

Uchichtla se. „To by mě zajímalo, jestli si vůbec něco z toho najde cestu do toho jeho časopisu.“

„Nejspíš to tam bude v jednom článku s vetřelci z vesmíru, bakteriologickým plynem a s paprsky smrti,“ poznamenal Rayford.

(21)

Buck a Chloe se zase vrátili k Hattii a k Rayfordovi a bylo jasné, že Hattie plakala. Buck mezi nimi necítil takovou důvěru, aby se zeptal, co se stalo, a ona se sama nesvěřila.

Buck byl vděčen za příležitost udělat rozhovor s Rayfordem Steelem, ale pocity měl smíšené. Autentické reakce kapitána, který řídil letadlo, jímž on sám letěl, když došlo k těm zmizením, by dodaly na dramatičnosti jeho článku. A navíc, chtěl také strávit nějaký čas s Chloe. Měl v úmyslu zaběhnout zpátky do kanceláře, pak domů převléci se a setkal by se s nimi později v Carlisle. V kanceláři ho zastihl telefon od Stantona Baileyho, který chtěl vědět, za jak dlouho se bude moct vypravit do Chicaga, aby našel náhradu za Lucindu Washingtonovou.

„Brzy, ale nechci zmeškat vývoj v OSN.“

„Všechno, co se tam bude zítra ráno dít, už víš od Planka,“ přesvědčoval ho Bailey. „Doneslo se ke mně, že už se to začíná hýbat. Plank převezme své nové postavení ráno, oznámí Carpathiův nezájem, znovu zopakuje, za jakých podmínek by možná na to přistoupil, a všichni budeme čekat, jestli na to někdo skočí. Myslím si ale, že ne.“

„Kéž by skočili,“ povzdechl si Buck, jenž stále ještě doufal, že Carpathiovi muže důvěřovat, a byl velice zvědavý, jak se ten člověk vypořádá se Stonagalem a Todd-Cothranem.

„No, mně by se to taky líbilo,“ souhlasil Bailey, „ale jaké jsou šance? Je to přesně člověk, jakého si tahle doba žádá, ale jeho všeobecné odzbrojení a plány na reorganizaci jsou příliš nadsazené. To se nikdy nemůže uskutečnit.“

„Já vím, ale kdybyste se rozhodoval vy, vyhověl byste těm požadavkům?“

„Jo,“ s povzdechem přiznal Bailey. „Pravděpodobně nejspíš jo. Už mám dost všeho válčení a násilí. Já bych dokonce šel i tak daleko, že bych ho nechal, ať se přestěhuje do toho Nového Babylónu.“

„Možná, že delegáti OSN budou dost prozíraví, aby poznali, že svět už je pro Carpathiu zralý,“ zauvažoval Buck.

„Nebylo by to ale příliš krásné na to, aby to mohla být pravda?“ s obavami poznamenal Bailey. „No, neházejme flintu do žita, jak jsme říkali zamlada, když někdo něco předčasně vzdával.“

Buck odsouhlasil nyní již přímému šéfovi, že poletí do Chicaga druhý den ráno a vrátí se do New Yorku nejpozději v neděli večer. „Zjistím, jak to tam vypadá, jestli najdu v chicagské redakci někoho solidního, nebo se máme poohlížet někde jinde.“

„Radši bych tam viděl někoho z našich,“ kladl mu na srdce Bailey. „Ale mám ve zvyku nechat taková rozhodnutí na tobě, jako na šéfredaktorovi.“

Buck zavolal na rezervaci letenek společnosti Pan-Continental, protože věděl, že letadlo Rayforda Steela odlétá v osm druhý den ráno. Sdělil, že jeho spolucestující je Chloe Steelová. „Ano,“ potvrdil mu mladý ženský hlas. „Slečna Steelová letí jako čestný host první třídou. Vedle ní je volno. Vy také budete hostem posádky?“

„Ne, to nebudu.“

Zamluvil si levné místo a nechal to napsat na účet časopisu, sobě pak nechal naúčtovat rozdíl, aby si zajistil to volné místo vedle Chloe. Ten večer neměl v úmyslu se ani slovem zmínit o tom, že letí s nimi do Chicaga.

Uběhlo už hodně vody od chvíle, co si Buck naposledy uvázal kravatu, ale tohle přece jenom byla jídelna hotelu Carlisle, kam by ho bez ní ani nepustili. Naštěstí je zavedli k soukromému stolu v malém výklenku, kam mohl propašovat svou tašku, aniž by vypadal neotesaně. Jeho spolustolovníci usoudili, že tašku potřebuje pro své vybavení, a neměli ani tušení, že si rovněž přibalil i rezervní oblečení.

Chloe jen zářila, v elegantních večerních šatech vypadala o pět let starší a bylo jasné, že ona a Hattie strávily odpoledne v salónu krásy.

Rayford si pomyslel, že dcera vypadá ten večer překrásně, a zajímalo by ho, co si o ní ten novinář asi myslí. Bylo ovšem jasné, že tenhle Williams je pro ni příliš starý.

Rayford strávil hodiny volna před večeří odpočinkem a modlením za to, aby si udržel totéž zaujetí a vyjadřoval se stejně lehce, jako prve s Hattií. Neměl tušení, jak na ni zapůsobil, kromě toho, že ho nazvala „drahouškem“ za to, že jí to všechno vypověděl. Vůbec si nebyl jist, jestli to použila jako sarkasmus, nebo jako výraz zájmu o jeho osobu. Mohl jen doufat, že se mu podařilo Hattii přesvědčit. To, že strávila nějakou dobu sama s Chloe, mohlo být možná dobré. Jen doufal, že Chloe by nebyla tak zatvrzele proti a tak myšlenkově nepřístupná, že by se stala Hattiinou spojenkyní proti němu.

V restauraci se zdálo, že Williams neustále hledí na Chloe a Hattie si nevšímá. Rayford to považoval za necitlivé, ale Hattie, jak se zdálo, to nijak nezneklidňovalo. Bylo možné, že Hattie za jeho zády dělala dohazovače? Rayford sám se o novém Hattiině vzhledu ani nezmínil, ale bylo to úmyslné. Byla skutečně nápadně krásná, ale to byla vždycky. On však už vykročil jiným směrem.

Během večeře udržoval Rayford lehký konverzační tón a Buck ho požádal, aby mu dal vědět, až bude mít na rozhovor chuť. Po moučníku si Rayford vyměnil soukromě pár slov s vrchním. „Rádi bychom tu ještě hodinu či dvě zůstali, jestli to nevadí.“

„Pane, máme dlouhý seznam rezervací –“

„Nechtěl bych, aby tenhle stůl byl pro vás ani v nejmenším prodělečný,“ přerušil ho Rayford a vtiskl velkou bankovku do číšníkovy dlaně, „takže nás vystrnaďte, jakmile to bude nutné.“

Muž zkušeným zrakem posoudil výši bankovky a zasunul si ji do kapsy. „Jsem si jist, že nebudete vyrušováni,“ odtušil. A opravdu, sklenice s vodou byly neustále plné.

Rayford s potěšením odpovídal na úvodní Williamsovy otázky o práci, výcviku, životopisných datech, výchově, ale byl celý nedočkavý, aby se už dostali k novému poslání, které ve svém životě našel. A konečně ta otázka přišla.

Buck se snažil soustředit se na kapitánovy odpovědi, ale cítil, jak se snaží zároveň zapůsobit na Chloe. Všichni, kdo měli něco společného s jeho povoláním, věděli, že umí dělat rozhovory jako málokdo na světě. To, a jeho schopnost rychle prosívat vyřčené věci a zpracovat je tak, aby se dal výsledný materiál dobře číst a čtenáře zaujal, ho dostaly tam, kde byl.

Lehce prošel úvodními otázkami, při kterých si ho kapitán Steele získal. Vypadal čestně a poctivě, byl bystrý a uměl se vyjadřovat. Uvědomil si, že mnohé z toho, co nacházel u Rayforda, našel i u Chloe. „Jsem připraven,“ upozornil ho, „zeptat se vás na váš názor na to, co se stalo během toho osudového letu do Londýna. Máte svou vlastní teorii?“

Kapitán zaváhal a usmál se, jako kdyby se nadechoval. „Mám něco víc než teorii,“ spustil pak. „Je možné, že vám to bude znít bláznivě od člověka tak technicky zaměřeného, jako jsem já, ale já věřím, že jsem nalezl pravdu a že vím přesně, co se stalo.“

Buck věděl, že se to prohlášení bude v časopise dobře vyjímat.

„Je třeba ocenit někoho, kdo má svůj vlastní názor a stojí si za ním,“ povzbudil ho. „Nyní máte možnost o tom povědět celému světu.“

Chloe využila toho okamžiku, aby se jemně dotkla Buckovy ruky a zeptala se ho, jestli by mu nevadilo, kdyby se na chvilku omluvila.

„Půjdu s tebou,“ přidala se k ní Hattie.

Buck se usmál, když je sledoval, jak vstávají. „Co to jako má znamenat?“ zeptal se. „Nějaké spiknutí? Bylo domluveno, že mě nechají s vámi samotného, nebo už to jednou slyšely a nechtějí tím znovu procházet?“

Rayforda jejich chování hodně zamrzelo, skoro by se dalo říci, že byl pořádně rozhněvaný. Bylo to již podruhé během několika hodin, že se Chloe v rozhodujícím okamžiku nějakým způsobem vysmekla. „Ujišťuji vás, že to tak není,“ prohlásil s vynuceným úsměvem. Nemohl ale zpomalovat a čekat, až se obě vrátí zpátky. Otázka už byla vyřčena, on se cítil připraven, a tak ustoupil od společenského úzu a začal pronášet věci, o kterých věděl, že ho zařadí mezi pomatené. Stejně jako to udělal s Hatiií, naznačil svou vlastní rozporuplnou duchovní minulost až do přítomného okamžiku. Nezabralo mu to o moc déle než půl hodiny. Přitom se dotkl úplně každé podrobnosti, o které se domníval, že má nějaký význam. Ještě během jeho povídání se obě dívky vrátily ke stolu.

Buck seděl a vůbec do této nanejvýš jasné a upřímné teorie nezasahoval. Rayford mluvil s rozvahou profesionála a klidným hlasem předkládal k úvaze řešení, jež by ještě před třemi týdny Buck považoval za absurdní. Znělo to přesně jako všechno, co slýchával v kostele a od přátel, jenže tento člověk k tomu měl knihy a verše z bible, kterými to dokládal. A ke všemu ta záležitost se dvěma kazateli v Jeruzalémě, představujícími dva svědky předpovězené ve Zjevení Janově? Bucka to naplnilo nefalšovaným úžasem. Nakonec se ozval.

„To je zajímavé,“ přiznal. „Už jste slyšel nejnovější zprávy?“ Buck mu vyprávěl o tom, co viděl ve zprávách na CNN během těch několika minut, kdy se zdržel ve svém bytě. „Zřejmě tisíce lidí podnikají jakousi pouť ke Zdi nářků. Stojí v řadě dlouhé mnoho kilometrů a pokouší se dostat se tam a vyslechnout si to kázání. Mnozí z nich přestupují na víru a vydávají se sami dál, aby i oni kázali. Zdá se, že úřady jsou bezmocné ve snaze udržet je mimo město, přestože odpor ortodoxních židů je značný. Kdokoli vystoupí proti kazatelům, na místě oněmí a znehybní, a mnohé z ortodoxních stráží se přidávají k silám podporujícím kazatele.“

„Podivuhodné,“ zareagoval na to pilot. „Ale o to podivuhodnější, že to všechno bylo předpovězeno v bibli.“

Buck se zoufale snažil, aby si uchoval duševní klid a rovnováhu. Nevěřil tak úplně tomu, co slyšel, ale Steele dokázal věci podat přesvědčivě. Možná, že ten člověk se snaží propojit proroctví bible s tím, co se odehrávalo v Izraeli, ale nikdo jiný pro to vysvětlení neměl. To, co Steele přečetl Buckovi z knihy Zjevení, bylo na pohled jasné. Možná, že to nebylo správné. Možná, že to bylo jen plané povídání bez hlavy a paty. Ale byla to jediná teorie, která ty události úzce spojovala do jediného uceleného vysvětlení. Co jiného by v Buckovi dokázalo vyvolat to neustávající mrazení v zádech?

Buck se soustředil na kapitána Steela, puls mu pádil, neohlížel se ani nalevo, ani na pravo. Nemohl se ani pohnout. Byl skálopevně přesvědčen, že obě ženy musí slyšet, jak mu puká srdce. Bylo to všechno opravdu tak? Mohla by to být pravda? Byl vystaven svědectví jasného božího díla při zničení ruských vzdušných sil, jen aby ho to připravilo na okamžik, jaký teď prožíval? Mohl by teď jen zavrtět hlavou a odsunout vše z mysli? Dokázal by se na to vyspat, aby se ráno opět probudil s čistou hlavou? Vzpamatuje se při rozhovoru s Baileym a Plankem a bude mu to zase myslet jasně, vytrhne ho to z této absurdity?

Tušil, že nikoli. Cosi v tom vyprávění si vyžadovalo jeho pozornost. Chtělo se mu věřit tomu, co propojovalo všechno navzájem a způsobilo, že všechno dávalo najednou jasný smysl. Ale Buck chtěl rovněž věřit Nicolae Carpathiovi. Snad Buck procházel právě děsivým obdobím, v jehož průběhu byl zranitelný ze strany obdivuhodných lidí. Nebylo mu to podobné, ale copak v tyto dny byl vůbec někdo sám sebou? Co by to muselo být za člověka, aby ho doba jako tato ani trochu neproměnila?

Buckovi se příčilo takovou myšlenku rozumově zaplašit, nějak se z toho vymluvit. Chtěl se Rayforda Steela zeptat na vlastní švagrovou a neteř a synovce. Ale to by bylo osobní, to by se netýkalo článku, na kterém právě pracoval. Toto přece nebylo osobní hledání, hledání pravdy. Šlo tady pouze a jedině o fakta, zjišťující plnění úkolu, o malou součást většího článku.

Buck ani v nejmenším nezačal pomýšlet na to, že by si vybral jemu blízkou teorii a vydával ji za stanovisko Global Weekly. Předpokládalo se, že shromáždí všechny teorie, od těch přijatelných až po ty nejpřitaženější za vlasy. Čtenáři k nim připojí své vlastní v rubrice Dopisy čtenářů, nebo dojdou k vlastnímu rozhodnutí podle věrohodnosti zdrojů. Tento pilot aerolinií, když z něj Buck neudělá náměsíčného šílence, z toho vyjde pravdivě a přesvědčivě.

Poprvé, kam až mu paměť sahala, nedokázal Buck Williams pronést jediné slovo.

Rayford věděl určitě, že se mu nedaří toho muže přesvědčit. Jen doufal, že je žurnalista natolik bystrý, aby mu porozuměl, aby ho citoval přesně a předkládal jeho názory takovým způsobem, že se čtenáři možná začnou zajímat o křesťanství. Bylo jasné, že Williamse to osobně nechává chladným. Kdyby Rayford musel hádat, řekl by, že Williams se snaží zakrýt úsměv – nebo ho to tak pobavilo či zmátlo, že nedokáže zformulovat odpověď?

Rayford musel připomenout sám sobě, že prvotním účelem toho všeho je proniknout k Chloe, a pak teprve snad ovlivnit i čtenářskou veřejnost. Pakliže si ovšem to jeho vyprávění cestu do tisku vůbec najde. Jestliže si o něm bude Cameron Williams myslet, že je úplně potrhlý, nemusel by rozhovor s ním ani do článku zařadit.

Buck se neodvažoval promluvit, aby snad nemluvil nesouvisle. Pořád ještě mu běhal mráz po zádech a přesto měl pocit, že se na něj všechno lepí, jak je zpocený. Co se to s ním děje? Podařilo se mu jen zašeptat: „Chci vám poděkovat za váš čas a za večeři. Ještě se s vámi spojím, než vás budu citovat.“ To byl samozřejmě nesmysl. Pronesl to, jen aby měl sám před sebou důvod se s pilotem ještě jednou setkat. Možná, že bude mít spoustu osobních otázek, které se toho týkaly, ale dosud nikdy neumožnil lidem, se kterými dělal rozhovor, aby si ho přečetli předem. Důvěřoval svému magnetofonu i paměti, a také ho ještě nikdy nikdo neobvinil z toho, že by citace byla nepřesná.

Buck pohlédl ještě jednou na kapitána a všiml si, jak mu přes obličej přelétl divný výraz. Co vyjadřoval? Zklamání. Ano, a vzápětí odevzdanost.

Náhle si Buck uvědomil, že tento inteligentní, vzdělaný muž, s nímž teď jedná, jistě ví, že si novináři nikdy neověřují své zdroje. Pravděpodobně si myslí, že se mu právě dostalo mediálního zavržení.

Začátečnická chyba, Bucku, káral se v duchu. Právě jsi podcenil svůj vlastní zdroj.

Buck si skládal své věci, když si všiml, že Chloe pláče, že jí slzy proudem stékají po tvářích. Co to je s těmi ženskými? Hattie Durhamová plakala, když si dnes odpoledne povídala s kapitánem. A teď Chloe.

Buck by byl mohl jejich důvody dost dobře odhadnout, alespoň u Chloe. Určitě plakala, protože ji otcova upřímnost a naléhavost pohnula k slzám. A nebylo se čemu divit. I Buck měl hrdlo stažené slzami. Poprvé od toho útoku Rusů na Izrael, kdy ležel rozpláclý na břiše, s tváří strachem zabořenou v prachu, si přál mít právě teď nějaké své soukromé místo, kde by se mohl vyplakat.

„Mohl bych se vás zeptat ještě na jednu věc? Už jen tak, mimo záznam,“ zeptal se. „Směl bych vědět, o čem jste vy a Hattie mluvili dnes odpoledne tam v klubu?“

„Bucku!“ zlobila se Hattie. „Do toho ti nic –“

„Jestli o tom nebudete chtít mluvit, pochopím to,“ pospíšil si s ujištěním Buck. „Byl jsem jen zvědavý.“

„Tedy, hodně z toho byly osobní záležitosti,“ přiznal kapitán.

„Cením si té upřímnosti.“

„Ale Hattie, nevidím žádný důvod, proč mu nepovědět, že ve zbytku šlo přesně o totéž, o čem jsem mluvil právě před chvílí. Co myslíš?“

Pokrčila rameny.

„Pořád ještě mimo záznam, Hattie,“ ujišťoval ji Buck, „Nevadilo by ti, kdybych se zeptal, jak jsi na to všechno reagovala?“

„Proč mimo záznam?“ štěkla na něj Hattie. „Jsou snad názory pilota důležité, ale názory nějaké letušky ne?“

„Jestli chceš, hned tě začnu nahrávat,“ navrhl jí. „Nevěděl jsem, že chceš mluvit do magnetofonu.“

„Taky že nechci,“ prohlásila uraženě. „Jen jsem chtěla, aby ses mě taky zeptal. Teď už je pozdě.“

„A ty nemáš zájem říct, co si myslíš –“

„Ne, povím ti tohle. Myslím si, že Rayford je upřímný a přemýšlivý. Jestli má pravdu, o tom nemám nejmenší představu. Všechno je to pro mě hodně vzdálené a cizí. Jsem ale přesvědčená, že on tomu věří. Jestli by měl nebo neměl, s jeho minulostí a s tím, z čeho vzešel, to nevím. Možná má k tomu blíž, protože ztratil rodinu.“

Buck přikývl a uvědomil si, že on má k přijetí Rayfordovy teorie blíž než Hattie. Mrkl směrem k Chloe a doufal, že se natolik uklidnila, že ji dokáže rozpovídat. Ještě stále si držela papírový kapesník u očí.

„Prosím tě, neptej se mě teď na nic,“ požádala ho.

Rayforda Hattiina odpověď nepřekvapila, ale byl hluboce zklamán reakcí Chloe. Byl přesvědčen, že ho nechtěla ztrapnit tím, že by řekla, jak moc mimo jeho povídání znělo. Měl by jí za to být nakonec vděčný, pomyslel si. Alespoň že si stále zachovala citlivý přístup k němu. Možná, že on měl být vnímavější k ní. Ale vždyť se přece již dříve rozhodl, že se nemůže nadále nechat ovládat ohleduplností. Byl rozhodnutý s ní bojovat za víru, dokud nedojde k rozhodnutí. Pro dnešní večer však bylo jasné, že toho vyslechla až dost. Dnes už na ni nebude vyvíjet další nátlak. Jen doufal, že bude moci spát a že ho nebudou trápit výčitky za to, v jakém je ona stavu. Vždyť ji tolik miloval.

„Pane Williamsi,“ obrátil se na novináře, když vstal, a napřáhl k němu ruku, „bylo mi potěšením. Pastor v Illinois, o kterém jsem vám vyprávěl, se v tomhle oboru opravdu vyzná mnohem líp a ví toho o antikristu a o ostatních záležitostech podstatně víc než já. Mohlo by se vyplatit mu zavolat, jestliže budete chtít. Jmenuje se Bruce Barnes a je ze sboru Nové naděje na chicagském předměstí Mount Prospect.“

„Budu si to pamatovat,“ přislíbil Buck.

Rayford byl přesvědčen, že u Williamse se jedná pouze o zdvořilost.

Popovídat si s tím Barnesem je výborný nápad, pomyslel si Buck. Snad si najde čas zítra v Chicagu. Tím způsobem by mohl sledovat svůj osobní zájem a nesměšovat profesionální hledisko s osobními zájmy.

Čtveřice se pomalu přesunula do hotelové haly. „Už vám všem popřeju dobrou noc,“ začala se loučit Hattie. „Letím zítra dřív než vy.“ Poděkovala Rayfordovi za večeři, něco pošeptala Chloe – zdálo se, že bez patřičné odezvy – a poděkovala Buckovi za jeho ranní společnost. „Možná, že někdy zatelefonuju panu Carpathiovi,“ poznamenala jakoby mimochodem. Buck odolal pokušení jí sdělit, co ví o nejbližší Carpathiově budoucnosti. Dost pochyboval, že by ten člověk na ni mohl mít čas.

Chloe se zatvářila, jako kdyby chtěla Hattii následovat k výtahům, přitom ale bylo patrné, že chce ještě cosi sdělit Buckovi, a v něm se až zatajil dech, když ji slyšel říkat: „Nech nás chviličku o samotě, tati, ano? Hned budu nahoře.“

Buckovi bylo milé, že se Chloe ještě chvilku zdržela, aby se s ním rozloučila zvlášť. Neuniklo mu, že je stále ještě velmi dojatá. Se snahou o lehký formální tón mu chvějícím se hlasem sdělovala, jak si dnešek hezky užila. Pokusil se rozhovor trochu prodloužit.

„Tvůj otec je velice obdivuhodný člověk,“ konstatoval opatrně.

„Já vím,“ souhlasila. „Obzvlášť v poslední době.“

„Docela chápu, proč bys s ním v mnohém mohla souhlasit.“

„Že bys to chápal?“

„Ale určitě! Mám toho teď taky hrozně moc na přemýšlení. Ale dáváš mu kvůli tomu pořádně zabrat, viď?“

„To bývalo. Teď už ne.“

„Proč ne?“

„Vždyť vidíš, jak moc to pro něj znamená.“

Buck přikývl. Zdálo se, že Chloe už má zase slzy na krajíčku. Natáhl se a vzal ji za ruku. „Bylo bezvadné být s tebou,“ řekl prostě.

Krátce se zasmála, jako kdyby ji uvedlo do rozpaků, na co právě myslela.

„Co se děje?“ tlačil na ni.

„Ale nic. Je to hloupost.“

„No tak, co to bylo? Oba jsme se dnes chovali hloupě.“

„Já se rozhodně hloupě cítím,“ přiznala se. „Sotva jsem se s tebou seznámila a už se mi po tobě bude stýskat. Jestli se někdy dostaneš do Chicaga, musíš se ozvat.“

„To ti mohu slíbit,“ odpověděl na to Buck. „Nemůžu sice slíbit kdy, ale řekněme, že dřív, než bys čekala.“

(22)

Buck nespal dobře. Částečně byl plný napětí kvůli rannímu překvapení, jež měl pro Chloe nachystáno. Nezbývalo mu než doufat, že z něj bude mít radost. Větší část jeho mysli se však točila ve víru údivu. Jestliže u pevně formulovaných předpokladů Rayforda Steela narazil na pravdivý výklad skutečnosti – a Buck si instinktivně uvědomoval, že pokud cokoli z toho je pravdivé, pak to platí i o všem ostatním, co bylo řečeno – proč na to Buck potřeboval jeden lidský život, aby na to přišel? Copak to snad celou tu dobu hledal, aniž vlastně věděl, po čem pátrá?

A přesto, dokonce i kapitán Steele – součást racionálně fungující instituce, pilot aerolinií s analytickým myšlením – to rovněž propásl, a přitom mu tvrdil, že zastánkyně toho myšlenkového směru, oddaná vyznavačka, vlastně fanatička, s ním žila pod jednou střechou. Buck pociťoval takový neklid, že musel vylézt z postele a začít přecházet. Bylo to divné, ale necítil se ani rozčilený, ani nešťastný. Spíš se jednoduše zalykal. Nic z toho by mu ještě před pár dny nedávalo ani nejmenší smysl a teď, poprvé od události v Izraeli, nedokázal zůstat s odstupem stranou.

Cítil, že útok na Svatou zemi tvořil v jeho životě určitý předěl. Hleděl do tváře vlastní smrtelnosti a musel přiznat existenci něčeho mimozemského – ano, nadpřirozeného, seslaného přímo všemohoucím Bohem. Co jiného mohlo způsobit tu spršku nebeského ohně, která zasáhla ty prašné pahorky a kopce?

Buck se vždy pyšnil tím, že jako nezávislý pozorovatel stojí stranou davu, neboť vždy vkládal do svých článků to lidské, každodenní, ten prvek člověčenství, zatímco jiní se tak snadno zranitelnému přístupu vyhýbali. Tato dovednost dovolovala čtenářům, aby se s ním ztotožňovali, ochutnali i ohmatali si věci, které pro ně byly nejdůležitější. Ale stále ještě dokázal, dokonce i po svém zážitku s nejbližším dotekem smrti, nechat čtenáře, aby si to prožil, aniž by musel jako autor obnažovat nejniternější pocit úzkosti, pramenící ze samotné boží existence. Nyní se to oddělování zdálo neproveditelné. Jak může popisovat nejdůležitější událost svého života, takovou, která již prokázala, že je jeho duši nejbližší, aniž by podvědomě odkryl svůj niterný zmatek?

S prvním rozbřeskem na horizontu poznal, že překračuje tu pomyslnou hraniční čáru. Ještě nezískal schopnost modlitby, promlouvy s Bohem, kterého tak dlouho přehlížel. Přestože té noci před lety v Izraeli byl již o boží existenci přesvědčen, nemodlil se dokonce ani tehdy. Co to s ním bylo? Všichni na světě, alespoň ti intelektuálně poctiví sami k sobě si museli po té noci přiznat, že Bůh existuje. Úžasné shody náhod se odehrály i předtím, ale toto překračovalo všechny zkušenosti.

Zvítězit nad mocným Ruskem bylo samo o sobě proti veškeré logice. Jenže izraelské dějiny byly plné podobných legend. Ale stejně, nebránit se, a přesto neutrpět žádné ztráty? Tady veškerá možná vysvětlení selhávala – kromě přímého božího zásahu.

Po těch událostech ve Svaté zemi přišlo o mnoho měsíců později to velké zmizení milionů lidí na celém světě. Desítky jich zmizely z letadla, kterým cestoval. Co víc ještě potřeboval? Již teď se zdálo, že žije v nějakém napínavém scifi příběhu, a nedá se pochybovat o tom, že zažil nejpřevratnější událost v dějinách lidstva. Buck si uvědomil, že za poslední dva týdny neměl ani vteřinku volna na to, aby se zastavil a přemýšlel.

Chtěl se setkat s Brucem Barnesem, a ani nebude předstírat, že s ním dělá rozhovor kvůli článku. Spíš proto, že se nyní ocitl na osamělé lovecké výpravě, při níž nestopoval nic menšího než existenci boží. Kapitán Steele mluvil o tom, že každý člověk je hříšný. Buck v tom nebyl nerealistický. Věděl, že jeho život by se nikdy nesrovnal se zásadami učitele v nedělní škole. Vždycky však doposud doufal, že kdyby byl jednou postaven tváří v tvář Bohu, jeho dobré stránky by převážily zlé a že relativně vzato, byl stejně tak dobrý, nebo i lepší, než kdokoli jiný. A to by muselo stačit.

Jestliže se dalo věřit Rayfordu Steeleovi a jeho veršům z bible, nebyl ale žádný rozdíl v tom, jak dobrý Buck je, nebo jak si na tom stojí v poměru k ostatním. Jeden archaický obrat ho zarazil a neustále se mu vracel. Není jediného spravedlivého, ne, ani jednoho. Ne že by se někdy za spravedlivého v tomto smyslu považoval. Dokázal by se přenést do té jiné roviny a přiznat svou potřebu Boha? Potřebu odpuštění, potřebu Krista?

Buck si konečně zdříml na gauči v obývacím pokoji, navzdory tomu, že mu lampa svítila zblízka do obličeje. Tvrdě spal několik hodin, ale vzbudil se včas, aby se dostal na letiště. Představa, jak překvapí Chloe a jak s ní poletí, v něm vyburcovala náhlé rozproudění krve v žilách, což mu pomáhalo překonávat smrtelnou únavu. Ale ještě víc ho poháněla myšlenka, že tam v Chicagu je ještě další člověk schopný odpovídat na jeho otázky, člověk, kterému důvěřuje jen na doporučení zaníceného Rayforda Steela. Bude to jednou docela legrace, až se mu přizná, jak mnoho ten včerejší rozhovor pro něj znamenal.

Pokud události současné doby signalizovaly brzký počátek období utrpení, předpovězeného biblí, a Rayford neměl v duši žádné pochybnosti o tom, že tomu tak je, zajímalo by ho, jestli v té době bude možno zažívat i nějakou radost. Bruce nepokládal za možné, aby na něco takového zbýval prostor. Snad kromě několika přestoupivších na víru, kteří mohou získat tu výsadu, že zvítězí a vydrží až do konce. Až dosud měl Rayford pocit, že toho na tomto poli mnoho nedosáhl. Zatímco pociťoval s jistotou, že mu Bůh vkládá do úst slova i odvahu, aby je vyslovil, cítil, že udělal něco nesprávného, když je předával Hattii. Snad měla pravdu a vše dělal jen kvůli sobě. Muselo jí připadat, že se tím pouze zbavuje nánosu vlastní viny. Zkrátka nedokázal přesvědčit Hattii o ničem jiném, než že je upřímný a že sám věří tomu, co říká.

A jeho vystupování při rozhovoru s Cameronem Williamsem? Během něj se Rayford cítil dobře. Vyjádřit myšlenky mu nedělalo potíže, byl klidný a racionální. Uvědomoval si, že mluví o věcech převratných a provokujících, ale cítil, že ho Bůh obdařil schopností vyjadřovat se naprosto jasně. Jestliže však nedokázal v žurnalistovi vzbudit žádnou jinou odezvu než zdvořilou úctu, jaký druh svědka pak může být? Ten rozhovor pro časopis skýtal neuvěřitelnou příležitost, ale ve svém nitru cítil, že to nevyznělo dobře. Rayford věřil, že to bylo naposledy, co Camerona Williamse viděl. Nezavolá Bruceovi Barnesovi a Rayfordovy citace nikdy neuvidí stránky Global Weekly.

Když se Rayford oholil, vysprchoval a oblékl, zaslechl Chloe, že si pakuje věci. Zcela jistě se včera večer kvůli němu cítila trapně, možná se i Williamsovi za jeho absurdní blouznění omluvila. Alespoň, že ještě před spaním zaťukala na dveře a dala mu dobrou noc.

Pokaždé, když na Chloe pomyslel, pocítil úzkost v hrudi, velkou prázdnotu a žal. S jinými prohrami dokáže žít, bude-li muset, ale kolena se pod ním málem podlomila, když se potichu modlil za Chloe. Já ji nesmím ztratit, problesklo mu hlavou a napadlo ho, že by vyměnil vlastní spásu za její, kdyby na to přišlo. S tímto závazkem cítil, jak k němu Bůh promlouvá a vštěpuje mu, že to je ono břemeno, jež je potřeba na sebe vzít.

Vynořil se už oblečený v uniformě a usmál se na ni, jak tam tak stála u dveří a měla na sobě pohodlné cestovní oblečení. „Hotova, beruško?“ řekl zkusmo.

Přikývla a zdálo se, že se snaží vyloudit na tváři úsměv, pak ho objala a silně ho k sobě přitiskla a obličej si zavrtala k němu na hruď. Děkuju, pomodlil se v duchu a uvažoval, má-li něco říct. Byl ten správný čas? Má se odvážit na ni tlačit právě teď?

Opět pocítil hluboký obdiv k Bohu, jako kdyby k jeho duši promlouval přímo: Trpělivost. Nech ji být. Dej jí čas. Vydržet to se mu zdálo těžší než cokoli, co kdy udělal. Ani Chloe neřekla nic. Lehce posnídali a vydali se na letiště J. F. Kennedyho.

Chloe byla na palubě letadla prvním cestujícím. „Pokusím se ještě se utrhnout a přijít se na tebe podívat,“ sliboval Rayford, než zamířil do pilotní kabiny.

„Nic se nestane, když nebudeš moct přijít, neboj,“ ujistila ho. „Pochopím to.“

Buck počkal, až všichni ostatní nastoupí. Když se blížil ke svému místu vedle Chloe, byla tělem natočená k oknu, ruce křížem a bradu si opírala o ruku. Jestli vůbec měla oči otevřené, to Buck nemohl určit. Předpokládal, že se otočí, aby se podívala, kdo si sedá vedle ní, a nemohl potlačit úsměv, když předvídal její reakci a jen trochu se strachoval, že bude méně nadšená, než doufal.

Usadil se a čekal, ale ona se neotočila. Spala snad? Zírala do prázdna? Přemítala? Modlila se? Bylo by možné, že pláče? Buck doufal, že ne. Už teď mu na ní tolik záleželo, že by ho trápilo, kdyby viděl, že ji něco bolí.

Ale už se dostavily potíže. Jak pozorně sledoval, až změní pozici, která dovolí, aby ho Chloe zahlédla prostorovým viděním, zaplavila ho náhle silná únava. Svaly a klouby ho rozbolely, oči pálily. Hlavu měl jako z olova. Za žádnou cenu nesmí usnout a nechat ji, aby ho přistihla, jak tam vedle ní pospává.

Buck se pohybem ruky snažil upoutat pozornost letušky. „Coca Colu, prosím,“ špitl. Dočasná vzpruha kofeinem mu umožní, aby zůstal vzhůru o trochu déle.

Chloe se nepohnula, ani aby sledovala bezpečnostní pokyny pro stav nouze, a Buck začal být netrpělivý. Přesto se ale nechtěl sám prozradit. Chtěl být objeven, a tak čekal dál.

Muselo se jí už nepohodlně sedět, protože se protáhla a nohama zašoupla své příruční zavazadlo pod sedadlo před sebou. Dopila poslední doušek džusu, postavila kelímek na malý tác mezi nimi a upřeně se zadívala na Buckovy boty z jemné kůže. Tytéž, které měl na sobě i den předtím. Dívčiny oči se zvedly až k jeho usmívajícímu se obličeji plnému očekávání.

Její reakce stála za víc než jen čekání. Sepnula ruce, zakryla si jimi ústa a do očí jí vstoupily slzy. Pak ho oběma rukama vzala za ruku: „Ach, Bucku,“ zašeptala dvakrát po sobě.

„Taky tě rád vidím,“ zažertoval.

Chloe rychle pustila jeho ruku, jako kdyby se při čemsi nekalém přistihla. „Nechtěla jsem se chovat jako školačka,“ bránila se, „ale dostals někdy okamžitou odpověď na modlitby?“

Buck k ní vyslal nechápavý pohled. „Myslel jsem, že ve vaší rodině je to otec, kdo obstarává modlení.“

„To ano,“ připustila. „Jenže já jsem se zase jednou po letech také pokusila, a shůry přišla odpověď.“

„Ty ses modlila, abych se posadil vedle tebe?“

„To ne, nikdy bych nepomyslela na něco tak nepravděpodobného. Jaks to dokázal, Bucku?“

Pověděl jí to. „Nebylo to zase až tak těžké, když jsem věděl čas vašeho odletu, a tvrdil jsem, že cestuju s tebou, abych dostal vedlejší sedadlo.“

„Ale proč? Kam letíš?“

„Ty nevíš, kam tohle letadlo letí? Do San José, doufám.“

Zasmála se.

„No tak, Chloe, dopověz to. Ještě nikdy jsem nebyl odpovědí na něčí modlitbu.“

„Ono je to trochu delší povídání.“

„Ale my máme času habaděj.“

Znovu ho vzala za ruku. „Bucku, tohle je opravdu mimořádné. Je to nejhezčí věc, co pro mě někdo za hodně dlouhou dobu udělal.“

„Říkalas, že se ti bude po mně stýskat, ale já to neudělal jen pro tebe. Mám v Chicagu nějakou práci.“

Vesele se zasmála a opět jeho ruku pustila. „Já nemluvila o tobě, Bucku, i když je to milé. Měla jsem na mysli Pánaboha, který pro mě udělal něco hezkého.“

Buck nemohl skrýt své rozpaky. „Já to věděl,“ povzdechl si.

A ona se pustila do vyprávění příběhu. „Možná že sis všiml, že jsem byla včera hodně vykolejená. To tátovo povídání mě tak dojalo. Tedy, ne že bych to už neslyšela dřív. Ale z ničeho nic vypadal tak milující, projevoval takový zájem o lidi. Poznal jsi, jak důležité to pro něj bylo a jak vážně to myslel?“

„Kdo by si nevšiml?“

„Kdybych nevěděla, jak to bylo, Bucku, byla bych si myslela, že se spíš snaží přesvědčit tebe osobně, než jen odpovídat na tvé otázky.“

„Nejsem si až tak jistý, jestli to tak nebylo.“

„Urazil ses?“

„Vůbec ne, Chloe. Abych pravdu řekl, nahlodal mě.“

Chloe zmlkla a zavrtěla hlavou. Konečně zase promluvila, ztišila hlas téměř do šepotu a Buck se musel naklonit k ní, aby ji slyšel. Miloval zvuk jejího hlasu.

„Bucku,“ přiznala se, „i mě nahlodal, ale já nemám na mysli tátu.“

„To je k nevíře,“ podivil se. „Byl jsem kvůli tomu vzhůru polovinu noci a stále jsem o tom přemýšlel.“

„Už to nebude moc dlouho trvat ani jednomu z nás, viď?“ usoudila. Buck na to nereagoval, ale věděl, co měla na mysli.

„Kdy se dostaneme k tomu, že jsem se stal odpovědí na modlitbu?“ popoháněl její vyprávění.

„Tak jo. Seděla jsem tam u té večeře s tátou, který na tebe chrlil všechny své niternosti, a najednou mi došlo, proč chtěl, abych tam byla, když tytéž věci říkal Hattii. Dávala jsem mu zpočátku hodně zabrat. Nakonec se stáhnul a teď, když už měl všechno podložené skutečnou znalostí a strašně potřeboval mi to říct, aby mě přesvědčil, se s tím bál přijít rovnou za mnou. Chtěl, abych se to dozvěděla nepřímo. A to se také stalo. Neslyšela jsem, jak to uvedl, protože jsme se byly s Hattií upravit, ale asi to bylo to, co už jsem slyšela dřív. A když jsem se vrátila, zůstala jsem jak přimrazená.

Nebylo to tím, že bych slyšela něco nového. Nové to bylo tehdy, když jsem to slyšela od Bruce Barnese a viděla tu videonahrávku. Ale tátův projev byl tak naléhavý a tak naplněný sebedůvěrou. Bucku, pro objevení těch dvou kazatelů v Jeruzalémě neexistuje žádné jiné vysvětlení, než že jsou to ti dva svědci, o kterých se zmiňuje bible, že ne?“

Buck přikývl.

„Takže, táta a Pánbůh si mě začali získávat, ale ještě jsem na to nebyla úplně připravená. Brečela jsem, protože ho mám tak strašně moc ráda a protože je to pravda. Ono je to všechno pravda, Bucku, víš to?“

„Myslím, že vím, Chloe.“

„Ale stejně jsem o tom s tátou nedokázala promluvit. Nevěděla jsem, co mi v tom brání. Byla jsem vždycky tak zatraceně nezávislá. Věděla jsem, že je ze mě zoufalý, možná i zklamaný, a jediné, na co jsem se zmohla, bylo, že jsem to obrečela. Musela jsem přemýšlet, pokusit se modlit, nějak si to srovnat v hlavě. Hattie mi nepomohla. Té to vůbec nedochází a možná ani nikdy nedojde. Jediné, o co jí šlo, byly nepodstatné věci, jako třeba, že se snažila nás dva dát dohromady.“

Buck se usmál a pokusil se zatvářit uraženě. „Tomu říkáš nepodstatné věci?“

„Když to srovnáme s tím, o čem si zrovna teď povídáme, tak musím říct, že ano.“

„To ti nezapomenu,“ vyhrožoval Buck.

Zasmála se. „Tak jsem věděla, že s tátou není něco v pořádku, protože já jsem s tebou mluvila asi jen, kolik? Tři minuty nebo tak, než jsem šla nahoru?“

„Pravděpodobně ještě míň.“

„Než jsem dorazila do našeho apartmá, byl už v posteli. Dala jsem mu dobrou noc, hlavně abych se ujistila, že se mnou ještě mluví. Mluvil. A pak jsem sebou házela a přetáčela se, pořád ještě neschopná udělat ten poslední krok, brečela jsem kvůli tomu, že se můj táta tak hrozně kvůli mně trápí a tak hrozně moc mě miluje.“

„Tak dlouho jsem asi byl nejspíš i já vzhůru,“ poznamenal Buck.

„Nastoupila jsem do letadla a zoufale jsem to už potřebovala nějak uzavřít. Začala jsem uvažovat, jestli Pánbůh odpoví na tvoje modlitby, i když ještě nejsi… no, víš, než se doopravdy staneš…“

„Znovuzrozeným křesťanem,“ dokončil za ni Buck.

„Přesně. Já nevím, proč mi to slovo neleze z pusy. S tím tvým způsobem myšlení, kde hlavní roli hraje poznání, mi, Bucku, řekni tohle: Jestliže existuje Bůh a jestli to všechno je pravda, copak by nechtěl, abychom to věděli? A taky by určitě nemohl ignorovat zoufalou modlitbu, nemyslíš?“

„Nenapadá mě, proč by to dělal?“

„No a přesně to si myslím i já. Takže se mi zdá, že to byl dobrý test, rozumný, a nevybočovala jsem z řady. Jsem přesvědčena, že Pánbůh mi odpověděl.“

„A já jsem byl ta odpověď?“

„A tys byl ta odpověď.“

„Chloe, za co přesně jsi se modlila?“

„Víš, samotná ta modlitba nebyla nic moc, dokud nebyla vyslyšena. Jen jsem říkala Pánubohu, že potřebuju o trochu víc času. Cítila jsem se hrozně, že všechno, co jsem už slyšela, a všechno, co vím od táty, ještě nestačilo. Tak jsem se prostě modlila opravdu upřímně a řekla jsem, že bych velice ocenila, kdyby mi Pánbůh mohl ukázat osobně, že o mne stojí, že ví, čím teď procházím, a že chce, abych věděla, že tam je.“

Buck pocítil podivné vzedmutí emocí – takové, že kdyby se pokusil promluvit, měl by hlas nakřáplý a mohlo by se dokonce i stát, že by ani nedokončil větu. Přitiskl si ruku na ústa, aby se uklidnil. Chloe se na něj upřeně dívala a on se konečně zmohl na souvislou větu: „A ty cítíš, že jsem byl vyslyšením tvé modlitby?“

„Nemám o tom nejmenší pochyby. Víš, jak už jsem řekla, ani by mě ve snu nenapadlo modlit se za to, abys skončil vedle mě v největší den mého života. Vždyť jsem si ani nebyla jistá, jestli tě ještě někdy vůbec uvidím. Ale je to, jako kdyby Pánbůh věděl líp než já, že není nikdo, koho bych dnes viděla raději než tebe.“

Bucka to dojalo, byl pohnutý tak, že se to ani nedalo slovy vyjádřit. I on ji chtěl vidět. Jinak by byl mohl letět letadlem s Hattií nebo jakýmkoli jiným letadlem z deseti, které by jej to dopoledne dopravily do Chicaga. Teď se na ni jen podíval. „Takže, co teď budeš dělat, Chloe? Zdá se mi, že Bůh tě donutil, abys odkryla karty. Není to přesně ono, já vím, ale tys požádala a on ti vyhověl. Zní to, jako když máš morální závazek.“

„Nemám na výběr,“ souhlasila, „Ne, že bych si ho přála. Z toho, co jsem pochytila od Bruce Barnese, z té nahrávky a od táty, nemusíš mít nikoho, kdo by tě musel vést, nemusíš být ani v nějaké církvi či tak. Jak jsem se já modlila za jasné znamení, mohu se modlit i za toto.“

„Tvůj táta to včera večer řekl zcela jasně.“

„Nechceš se ke mně připojit?“ zeptala se ho.

Buck zaváhal. „Neber si to osobně, Chloe, ale nejsem na to ještě připravený.“

„Co víc ještě chceš?… Jé, promiň, Bucku. Dělám přesně to, co dělal můj otec ten den, co se stal znovuzrozeným křesťanem. Nemohl si pomoct a já byla na něj tak hrozná. Ale jestli nejsi připravený to udělat, nejsi připravený.“

„Nebudu potřebovat, aby mě někdo nutil,“ vysvětloval Buck. „Podobně jako ty i já teď cítím, že už stojím přímo na prahu. Jsem ale strašně opatrný a chtěl bych si dnes ještě promluvit s tím pastorem Barnesem. Musím se ti ale přiznat – mé zbývající pochybnosti asi těžko odolají tomu, co se dnes stalo tobě.“

„Víš, Bucku, chci ti slíbit, že to bude to poslední, co o tom řeknu, ale přemýšlím už stejně jako táta. Něco mě popohání, abych tě upozornila, že nemáš čekat příliš dlouho, protože nikdy nevíš, co by se mohlo stát.“

„Slyším, co říkáš,“ ujistil ji. „Budu muset risknout, že se tohle letadlo nezřítí, protože pořád ještě cítím, že si potřebuju popovídat s Barnesem, ale něco na tom, co říkáš, je.“

Chloe zastavila letušku procházející kolem. „Můžu vám dát vzkaz pro mého tátu?“

„Jistě. Pro kapitána Steela, viďte?“

„Řekněte mu, prosím, že jeho dcera má pro něj mimořádně dobrou zprávu.“

„Mimořádně dobrou zprávu,“ zopakovala po ní letuška.

Rayford pro ukrácení chvíle řídil ručně letadlo, když mu hlavní letuška vyřídila ten vzkaz. Neměl ponětí, co znamená, a dost ho to překvapilo, neboť v poslední době bylo u Chloe dost nezvyklé, aby sama navazovala komunikaci.

Požádal prvního důstojníka, aby to za něj vzal, rozepnul si bezpečnostní pásy a zamířil do prostoru pro cestující. Překvapilo ho, když spatřil Camerona Williamse. Doufal, že žurnalista není obsahem Chloeiny dobré zprávy. Přestože bylo příjemné se domýšlet, že ten člověk se odhodlal k tomu, aby vyhledal Bruce Barnese, Rayford rovněž doufal, že se mu Chloe nechystá oznámit nějakou neuváženou bouřlivou romanci v rozpuku.

Potřásl si s novinářem rukou a opatrně vyjádřil, jakou má ze setkání radost, i když je to překvapení. Chloe natáhla ruce, chytila ho kolem krku a přitáhla si ho až tak, aby mu mohla pošeptat do ucha. „Tati, mohli bychom si spolu sednout támhle dozadu na pár minut, abych si s tebou mohla promluvit?“

Buck zprvu vytušil v očích kapitána Steela zklamání. Později vykoukl za sebe na Steela s dcerou, kteří byli zabráni do živého rozhovoru a pak se spolu pomodlili. Bucka napadlo, jestli takovému chování nebrání u aerolinií nějaké předpisy.

Za několik minut se Chloe postavila do uličky a Rayford ji objal. Vypadali oba plní citů. Manželé ve středním věku přes uličku se vyklonili a zírali na ně s pozvednutým obočím. Kapitán si toho povšiml, napřímil se a vydal se směrem k pilotní kabině.

„Moje dcera,“ prohodil rozpačitě a ukázal na Chloe, která se skrze slzy usmívala. „To je má dcera.“

Manželé se na sebe podívali a žena se neudržela a hlasitě pronesla: „Jasně. A já jsem královna ze Sáby.“ Buck se hlasitě rozesmál.

(23)

Buck zavolal do kostelíku Nové naděje, aby si s Brucem Barnesem domluvil schůzku brzy večer, a pak strávil většinu dne v chicagské pobočce Global Weekly. Zpráva o tom, že se stal jejich vedoucím, se už přehnala celým pracovištěm, a bývalá zástupkyně Lucindy Washingtonové, mladá žena v poněkud výstředních botách, ho přivítala velmi chladně. Řekla mu zcela na rovinu: „Plank neudělal žádné kroky, aby nahradil Lucindu, tak jsem usoudila, že postoupím na její místo já.“

Její přístup a očividná samozřejmost donutily Bucka, aby prohlásil: „Není to pravděpodobné, ale budeš první, kdo se o tom dozví. Zrovna v tuto chvíli ještě nebudu nic měnit.“

Zbytek zaměstnanců stále litoval Lucindina zmizení a zdálo se, že jsou vděční, že tam Buck zavítal. Steve Plank téměř nikdy do Chicaga nejezdil a nebyl tam za celou tu dobu, co Lucinda zmizela.

Buck se utábořil v Lucindině staré kanceláři a s každým, kdo tam něco znamenal, měl asi dvacetiminutový rozhovor. Každému rovněž řekl o svém úkolu a zeptal se na jejich osobní teorii, co se podle nich stalo. Pokládal každému vždy stejnou závěrečnou otázku: „Kde si myslíte, že je Lucinda Washingtonová právě teď?“ Více než polovina prohlásila, že si nepřejí, aby byli citováni, ale v různých variacích se vyjádřili zhruba následujícím výrokem: „Jestli nějaké nebe existuje, tak právě v něm ona bude.“

Ke konci dne se Buck dozvěděl, že na živém vysílání CNN ze zasedání Spojených národů přišli s obrovskou novinou. Pozval všechny zaměstnance k sobě do kanceláře a sledovali to společně. „Při nejzásadnější a dalekosáhlé přestavbě mezinárodní organizace, jakou kdo pamatuje,“ uvedl zprávu komentátor, „byl téměř jednohlasnou volbou rumunský prezident Nicolae Carpathia doslova katapultován do ne příliš žádoucího vedoucího postavení ve Spojených národech. Carpathia, který trval na rozsáhlých změnách v náplni a právním uspořádání Spojených národů, se zjevně – po snaze elegantně tuto funkci odmítnout – stal právě před několika minutami generálním tajemníkem OSN.

Ještě dnes ráno jeho tiskový tajemník a mluvčí Steve Plank, bývalý šéfredaktor časopisu Global Weekly, popřel Carpathiův zájem o tuto práci a nastínil nesčíslný počet požadavků, na kterých by tento Rumun trval, než by vůbec vzal do úvahy převzetí funkce. Plank prohlásil, že žádost o dosazení Carpathii do funkce přišla ze strany dosavadního generálního tajemníka Mwangati Nguma z Botswany. Otázali jsme se Nguma, z jakých důvodů odstupuje.“

Obrazovku zaplnil Ngumův obličej, oči měl sklopené, výraz v tváři bedlivě skrývaný. „Již dlouho jsem si byl vědom, že rozdělování pozornosti mezi mou zemi a Spojené národy učinilo mou práci méně účinnou v obou funkcích. Byl jsem postaven před nutnost volby a já jsem především a hlavně Botswan. Máme nyní příležitost stát se prosperující zemí díky velkorysosti našeho přítele z Izraele. Doba dozrála a nový muž na scéně je víc než potřebný. Budu s ním plně spolupracovat.“

„Byl byste, pane, odstoupil, kdyby pan Carpathia vaši funkci nepřevzal?“

Ngumo zaváhal. „Ano,“ prohlásil poté. „Byl bych stejně odstoupil. Možná, že ne přímo dnes a ne s takovou důvěrou v budoucí osud Spojených národů, ale ano, nakonec bych odstoupil.“

Reportér CNN pokračoval: „V průběhu několika hodin byl každý jednotlivý požadavek, který Carpathia dnes ráno nastínil během své tiskové konference, předložen k projednání, prošel hlasováním a byl ratifikován. Během jednoho roku se sídlo Spojených národů přestěhuje do Nového Babylónu. Do Rady bezpečnosti se zvolí deset stálých členů již během tohoto měsíce a na pondělí ráno je ohlášena tisková konference, při níž Carpathia představí několik spolupracovníků podle vlastní volby, kteří budou do tohoto postavení delegováni.

Samozřejmě zde neexistuje záruka, zda se také členské země jednohlasně podrobí požadavku zničit devadesát procent svých vojenských kapacit a deset zbývajících procent předat do rukou OSN. Několik velvyslanců však již vyjádřilo svou důvěru ve ‚vybavení a vyzbrojení mezinárodních branných sil, udržujících mír pod vedením naprostého pacifisty a aktivisty zasvěceného odzbrojení‘. Cituje se i samotný Carpathia: ‚Ani Spojené národy nebudou potřebovat svůj vojenský potenciál, pakliže ho nebude mít nikdo jiný, a já se těším na den, kdy dokonce i OSN odzbrojí‘. Z dnešního jednání rovněž vzešlo oznámení o sedmileté smlouvě mezi členskými zeměmi Spojených národů a Izraelem, ve které je Izraeli zaručena nedotknutelnost hranic a přislíben mír. Výměnou za to dovolí Izrael, aby v rámci OSN bylo možné využívat onoho vzorce na zúrodnění půdy, a to podle vlastního uvážení. Tento vzorec, vynalezený doktorem Chaimem Rosenzweigem, nositelem Nobelovy ceny, učinil poušť na území Izraele tak úrodnou, že se tento malý stát stal hlavním vývozcem zemědělských plodin.“

Buck jen němě zíral, když CNN odvysílala Rosenzweigovo rozrušení a jednoznačnou podporu Carpathii. Ve zprávách rovněž zaznělo, že Carpathia již požádal několik mezinárodních uskupení, která se v New Yorku připravují na budoucí setkání, aby během tohoto víkendu předložila návrhy, rezoluce a dohody. „Vyzývám je, aby se přiklonily urychleně k čemukoli, co by přispělo k světovému míru a vnímání celosvětové jednoty.“ Tak zněla citace generálního tajemníka OSN.

Nějaký reportér položil Carpathiovi otázku, zda to zahrnuje rovněž plány na jediné světové náboženství a v konečné fázi i na jedinou světovládu. Jeho odpověď zněla: „Těžko mě napadá něco, co by bylo povzbudivější, než kdyby všechna náboženství na světě konečně začala spolupracovat. Některé z nejhorších neshod a vnitřních bojů se objevovaly mezi skupinami, jejichž hlavním posláním je láska mezi lidmi. Každý, kdo je skutečně oddán náboženství, by tuto možnost měl přivítat. Dny nenávisti jsou sečteny. Milovníci lidského rodu se sjednocují.“

Hlasatel v televizním studiu CNN pokračoval: „Mezi dalšími dnešními událostmi kolují i pověsti o organizování skupin, prosazujících jedinou celosvětovou vládu. Carpathia byl dotázán, zda aspiruje na vedoucí postavení v takové organizaci.“

Carpathia se podíval přímo do hlavní kamery televizní stanice a se zvlhlýma očima a zastřeným hlasem prohlásil: „Jsem zcela vyveden z míry již tím, že jsem byl požádán, abych sloužil jako generální tajemník OSN. Na nic jiného již neaspiruji. Zatímco myšlenka jedné celosvětové vlády vzbuzuje v hloubi mé duše silnou odezvu, mohu k tomu dodat pouze jediné, a to, že je mnoho povolanějších kandidátů, kteří by zde uspěli. Bylo by pro mne ctí sloužit jakýmkoli způsobem, o který bych byl požádán, a i když nevidím sám sebe ve vedoucím postavení, poskytnu všechny zdroje Spojených národů k tomuto úsilí, budu-li o to požádán.“

Hladký jako úhoř, pomyslel si Buck, ale v hlavě se mu myšlenky honily o překot. Jak jednotliví komentátoři a hlavy států na světě schvalovali jedinou světovou měnu, jediný světový jazyk a dokonce i štědrost, se kterou Carpathia přislíbil nové vybudování chrámu v Izraeli, zaměstnanci chicagské pobočky Global Weekly působili dojmem, že by měli náladu na oslavu. „Tohle je poprvé za dlouhé roky, kdy pociťuji optimismus vůči společnosti,“ prohlásil jeden reportér.

Jiný dodal: „To musí být poprvé, co jsem se od těch zmizení usmál. Máme být objektivní a cyničtí, ale jak by se nám na tomhle plánu mohlo něco nelíbit? Bude to trvat roky, aby se všechno uskutečnilo, ale jednoho dne, někdy za dlouhou dobu, snad ještě i my zažijeme mír na světě. Žádné další zbraně, žádné další války, žádné další územní spory či nesnášenlivost, založená na jazykových či náboženských rozdílech. Páni! Kdo by byl věřil, že se to takhle vybarví?“

Buckovi předali hovor od Planka. „Sleduješ, co se děje?“ optal se Steve.

„Kdo by nesledoval?“

„Pořádně strhující, nezdá se ti?“

„Člověku z toho přechází zrak.“

„Poslouchej, Carpathia tě tu chce v pondělí ráno.“

„Kvůli čemu?“

„Zkrátka se mu líbíš, člověče. Nezahazuj to. Před tou tiskovkou se chce ještě setkat se svými nejdůležitějšími lidmi a těmi deseti delegáty do stálé Rady bezpečnosti.“

„A on mě při tom chce mít?“

„Jo. A můžeš si tipnout, kdo patří mezi ty jeho nejdůležitější partnery.“

„Tak povídej.“

„No, jeden je nasnadě.“

„Stonagal.“

„Samozřejmě.“

„A Todd-Cothran. Soudím, že se sem nastěhuje jako nový vyslanec za Británii.“

„Ten možná ne,“ popřel to Steve. „Je tu ještě jeden Brit. Neznám ho jménem, ale patří rovněž do té mezinárodní skupiny finančníků, kterou vede Stonagal.“

„Ty si myslíš, že Carpathia řekl Stonagalovi, aby měl někoho v záloze, pro případ, že by chtěl Todd-Cothrana vyšoupnout ze hry?“

„Není to vyloučeno, ale Stonagal si nenechá do ničeho mluvit.“

„Dokonce ani od Carpathii?“

„Zvláště od Carpathii ne. Ten ví, kdo ho udělal. Ale je čestný a upřímný, Bucku. Nicolae by neudělal nic protizákonného nebo pod pás, dokonce ani něco příliš politického. Je to čistý člověk, čistý jako padlý sníh. Takže, zvládneš to?“

„Myslím, že bych asi radši měl. Kolik lidí z médií tam bude?“

„Teď se podrž. Jen ty.“

„Děláš si legraci.“

„Myslím to úplně vážně. Líbíš se mu, Bucku.“

„A jaký je v tom háček?“

„Žádný není. Nepožádal o jedinou věc, ani o příznivé komentáře. Ví, že musíš zachovat objektivitu a nepředpojatost. Média se dostanou ke všemu potom, během tiskové konference.“

„Viditelně to nemůžu odmítnout,“ usoudil Buck a byl si vědom, že tón jeho hlasu zazněl dostatečně výmluvně.

„Co je s tebou, Bucku? Tady se píší dějiny! Tohle znamená takový svět, jaký jsme ho vždycky chtěli mít, a doufali, že jednou ho mít budeme.“

„Jen doufám, že máš pravdu.“

„Já mám pravdu. Ale je tu ještě jedno Carpathiovo přání.“

„Takže teď přijde ten háček.“

„Ne, na tom nic nevisí. Když to nebudeš moct udělat, tak to zkrátka nepůjde. I tak jsi v pondělí ráno vítán. On ale chce znovu vidět tu tvou kamarádku stevardku.“

„Steve, stevardky už jim nikdo neříká. Jsou to letušky.“

„To je fuk. Přiveď ji s sebou, když to půjde.“

„Proč ji nepožádá sám? Mám snad nové angažmá jako pasák?“

„Nech toho, Bucku. Tak to přece není. Osamělý mužský v takovém postavení. Nemůže chodit někam do společnosti a domlouvat si rande. A tys je představil, na to nezapomínej. Důvěřuje ti.“

To asi bude muset, pomyslel si Buck, když mě zve na tu svou slavnou schůzku před tiskovkou. „Zeptám se jí,“ připustil. „Ale nic neslibuju.“

„Nenech mě na holičkách, kamaráde.“

Rayford Steele byl tak šťastný, jako byl vlastně ve chvíli, kdy se sám rozhodl přijmout Krista. Když viděl Chloe usmívat se, když viděl, jak lačná je přečíst si Ireninu bibli, mít možnost se s ním pomodlit a rozprávět o všem, to bylo víc, než o čem si dovolil snít. „Jednu věc je třeba udělat,“ rozhodl, „a to, pořídit ti vlastní bibli. Tuhle úplně roztrháš.“

„Chci se připojit k tomu vašemu nejužšímu kroužku,“ prohlásila rozhodně. „Chci slyšet o všem od Bruce z první ruky. Jediná část, která mi vadí, je ta, co říká, že se věci ještě zhorší.“

Pozdě odpoledne se zastavili u Bruce, který potvrdil Chloein názor. „Jsem opravdu nadšený, že tě mohu přijmout do naší rodiny,“ přivítal ji, „ale máš pravdu. Boží lid čekají velmi ponuré dny. Všechny to čeká. Přemýšlel jsem a modlil jsem se za to, co se od nás čeká, že budeme dělat jako církev v době mezi nynější dobou a slavným zjevením.“

Chloe o tom chtěla všechno vědět, tak jí Bruce ukázal v bibli, proč si myslí, že se Kristus objeví za sedm let, na konci období utrpení.

„Většina křesťanů se stane mučedníky nebo zemře ve válce, za hladomoru, na mor a při zemětřeseních,“ upozornil je.

Chloe se usmála. „Ono to není moc legrační,“ připustila, „ale možná, že jsem o tom měla přemýšlet dřív, než jsem se upsala. Nejspíš budete mít dost problémů s přesvědčováním lidí, aby se k naší věci připojili, když tohle budete dávat do brožurky, co je k tomu má nabádat.“

Bruce protáhl obličej. „To ano, jenže ta druhá možnost je ještě horší. Všichni jsme propásli první kolo. Mohli jsme už teď být v nebi, kdybychom popřáli sluchu našim milovaným. Zemřít hroznou smrtí během této doby není to, čemu bych dával přednost, nicméně jedno vím jistě, raději bych, aby k tomu došlo nyní, než v době, kdy jsem byl ještě zatracený. Každý jiný je také v nebezpečí života. Jediný rozdíl je, že máme navíc ještě další způsob, jak zemřít, než mají oni.“

„Jako mučedníci.“

„Správně.“

Rayford tam seděl a naslouchal a uvědomoval si, jak moc se jeho svět za tak krátkou dobu změnil. Nebylo to zase až tak dávno, kdy byl váženým pilotem na vrcholu své profesní dráhy. Žil nepoctivým životem, jako prázdná skořápka člověka. A teď sedí tady, hovoří potají v kanceláři místního kostela se svou dcerou a mladým pastorem a pokouší se určit, jak se jim podaří přežít sedm let utrpení, které nastane po nanebevzetí církve.

„Máme náš nejužší kroužek,“ prohlásil Bruce, „a Chloe, jsi vítána, pokud se k nám chceš připojit a myslíš vážně naprostou oddanost věci.“

„A je snad nějaká jiná volba?“ zeptala se. „Jestliže to, co říkáte, je pravda, není žádný prostor ke kličkování.“

„Máš pravdu. Ale také jsem myslel na ještě menší skupinku uvnitř té základní. Hledám lidi s velkou inteligencí a odvahou. Nemám v úmyslu snižovat upřímnost záměrů ostatních v církvi, zvláště ne těch ve vedoucí skupině. Jenže někteří z nich jsou bázliví, jiní staří, mnozí zmatení. Modlil jsem se za takový vnitřní kruh lidí, kteří by chtěli udělat víc, než jen přežít.“

„Kam tím míříš?“ chtěl vědět Rayford. „Vrhnout se do útoku?“

„Něco takového. Jedna věc je schovávat se tady, studovat, sledovat, co se děje, abychom se mohli vyvarovat toho, že nás někdo podvede. Je nádherné modlit se za svědky povstávající po celém Izraeli. A je hezké vědět, že jsou i jiné enklávy věřících na celém světě. Ale nechce se alespoň jedné části vašeho já skočit rovnýma nohama do bitvy?“

V Rayfordovi to vzbudilo zvědavost, ale přesvědčený moc nebyl. Chloe byla tou myšlenkou nadšena víc. „Mít pro co žít,“ vyjádřila své nadšení, „a ne jen, mít pro co zemřít.“

„Ano!“

„Skupinu, tým, skrytou sílu,“ rozvedla to Chloe, a oči jí hořely opravdovým zaujetím. Rayford miloval její mládí a dychtivost, s jakou se hodlala zasvětit myšlence, již vzala za svou před několika hodinami.

„A jakže nazýváte toto období?“ zeptala se.

„Utrpení nebo trýzeň,“ odpověděl Bruce.

„Takže něco na způsob zelených baretů. Takže by ta vaše nejužší skupinka mohla být třeba Bojovníky trýzně.“

„Bojovníci trýzně,“ opakoval Bruce a podíval se na Rayforda. Pak vstal, aby si to zapsal na otáčecí papírovou tabuli. „To se mi líbí. Ale nemylte se. Nebude to žádná legrace. Bude to ta nejnebezpečnější věc, ke které se člověk vůbec může připojit. Budeme studovat, připravovat se, promlouvat nahlas. Až bude jasné, kdo je ten antikrist, ten falešný prorok, ten ďábel, to podvržené náboženství, budeme se jim muset postavit na odpor, promlouvat proti nim nahlas. Budeme terčem jejich útoku. Křesťané skrývající se s biblí kdesi v podzemí možná uniknou všemu, až na zemětřesení a války. My ale budeme velmi zranitelní.

Přijde doba, Chloe, kdy následovníci antikrista budou donuceni nosit znamení toho zvířete. Je mnoho názorů, jakou formu to může na sebe vzít, od tetování až po vyražené znamení na čele, které bude patrné pouze pod infračerveným světlem. My ale musíme odmítnout toto znamení nosit. Už samotné vzepření bude samo o sobě znamením. My budeme ti nazí, ti, kteří budou zbaveni obrany náležející těm, kdo se drží s většinou. Budete se stále ještě chtít stát Bojovníky trýzně?“

Rayford přikývl a usmál se rozhodné odpovědi své dcery. „To bych si nemohla nechat ujít.“

Dvě hodiny potom, co Steeleovi odešli, zastavil Buck Williams své pronajaté auto před kostelíkem Nové naděje v chicagské předměstské čtvrti Mount Prospect ve státě Illinois. Měl osudové tušení promísené se strachem. Kdo bude tenhle Bruce Barnes? Jak bude vypadat? A bude schopen rozeznat nekřesťanskou bytost na první pohled?

Buck zůstal sedět v autě, hlavu v dlaních. Vyčítal si v duchu svůj příliš analytický přístup k životu, jenž mu bránil učinit neuvážené rozhodnutí. I to, když opustil před mnoha lety domov, aby získal vzdělání a stal se žurnalistou, v něm zrálo celá léta. Rodina to brala jako blesk z čistého nebe, ale pro mladého Camerona Williamse to byl další logický krok, součást jeho dalekosáhlého plánu.

Místo, kde Buck seděl teď, však nebylo součástí žádného plánu. Nic, co se přihodilo od toho přerušeného letu na Heathrow, mu nezapadalo do předem daného vzorce. Vždycky miloval cesty, které mu nachystalo v životě štěstí, ale vždy je nechával procházet přes mřížku logiky, posuzoval je z pohledu pořádku. Ta ohnivá bouře v Izraeli ho vykolejila, ale dokonce i tehdy jednal z hlediska pořádku. Měl práci, postavení, úlohu. Byl do Izraele vyslán, a i když nečekal, že se stane válečným dopisovatelem tak rychle, byl na tuto úlohu připraven tím, jak si uspořádal celý svůj život.

Nic ho ale nepřipravilo na zmizení nebo na násilnou smrt starých přátel. Zatímco měl být připraven na své povýšení, ani to nebylo dosud součástí jeho plánů. A teď ho jeho článek o teoriích zmizení milionů přiváděl do blízkosti plamenů, o kterých nevěděl, že by kdy plály v jeho duši. Cítil se osamělý, obnažený, zranitelný, a přesto to setkání s Brucem Barnesem byl jeho nápad. Jistě, navrhl to kapitán Steele, ale Buck to mohl klidně přejít bez povšimnutí, bez jediného stínu výčitky. Tento výlet neměl být motivován jen snahou získat pár hodin navíc s krásnou Chloe, a i chicagské pobočka mohla počkat. Uvědomoval si, že je tu kvůli tomuto setkání. Buck se cítil až do morku kostí unavený, když zamířil směrem ke kostelu, a bylo pro něj příjemné překvapení, když zjistil, že Bruce Barnes není o mnoho starší než on. Připadal mu bystrý a zapálený a měl tytéž vědomosti a zanícení, které mu předvedl Rayford Steele. Už uběhlo hodně času od chvíle, kdy byl Buck naposledy v kostele. Ten mu připadal neokázalý, poměrně nový, čistý a působivý. S mladým pastorem se sešli ve skromné kanceláři.

„Vaši přátelé, Steeleovi, mi řekli, že možná zavoláte,“ prozradil Barnes.

Bucka zarazila jeho čestnost. Ve světě, ve kterém se Buck pohyboval, by si patrně tuto informaci podržel pro sebe jako zálohu. Tady ale nebylo co skrývat. V podstatě Buck hledal informace a Bruce byl plný zájmu mu je poskytnout.

„Chci vám říct hned na rovinu,“ začal Bruce, „že si jsem vědom, jakou práci děláte, a že ctím váš talent. Ale abych byl upřímný, nemám už teď čas na všechny ty společenské poklony a povídání jen tak o ničem, které bylo tak typické pro mou dřívější práci. Žijeme v nebezpečné době. Mám poselství a odpověď na otázky těch, kteří je opravdově hledají. Říkám každému předem, že už jsem se přestal omlouvat za to, o čem se chystám mluvit. Pokud se s tím základním pravidlem dokážete srovnat, pak vám věnuji tolik času, kolik ho budete potřebovat.“

„Tedy, pane,“ začal Buck a téměř se zakoktal, jak byl po okraj naplněn emocemi a pokořením, které slyšel ve vlastním hlase, „oceňuju to. Nevím, jak dlouhou dobu budu potřebovat, protože jsem sem nepřišel pracovně. Nejspíš jsem měl původně v úmyslu získat na celé to dění názor některého pastora, ale lidé se mohou domyslet, co si asi pastoři myslí, zvlášť je-li to založeno na tom, které další lidi cituji.“

„Jako kapitána Steela.“

Buck přikývl. „Jsem tady sám za sebe a musím vám poctivě říct, že vůbec nevím, jak to se mnou je. Není to tak dávno, kdy bych do míst, jako je toto, nevkročil, a ani ve snu by mě nenapadlo, že by odtud něco intelektuálně cenného mohlo vzejít. Vím, že to nebylo ode mě poctivé, ale pakliže vy jste upřímný, budu upřímný i já.

Kapitán Steele na mě udělal hluboký dojem. Je to bystrý člověk, skvěle mu to myslí a je tomu, co říká, oddán. I vy na mě působíte podobným dojmem, a – zkrátka budu poslouchat, to je vše, co řeknu.“

Bruce začal tím, že Buckovi vyprávěl svůj životní příběh, jak byl vychován v křesťanské rodině, vychodil bohosloveckou fakultu zaměřenou na výklad bible, oženil se s křesťankou, stal se pastorem a všechno okolo. „Myslel jsem si, že mám to nejlepší z obou světů. Ale Písmo svaté je v tomto jednoznačné, dvěma pánům nelze sloužit. Tu pravdu jsem odhalil tím nejkrutějším způsobem.“ A vyprávěl mu, jak ztratil celou rodinu a přátele, všechny, kteří mu byli drazí. Když o tom mluvil, slzel. „Ta bolest je stále stejně velká jako v den, kdy se to přihodilo,“ přiznal.

Pak Bruce nastínil, stejně jako to udělal Rayford předtím, plán na spásu od začátku až do konce. Buck začal být nervózní, pociťoval vzrůstající úzkost. Potřeboval přestávku. Přerušil pastora a zeptal se, jestli se o něm nechce dozvědět víc.

Bruce s tím ochotně souhlasil a Buck mu pak vyprávěl svůj vlastní životopis, ve kterém se soustředil hlavně na konflikt mezi Izraelem a Ruskem a na těch zhruba čtrnáct měsíců, které od té doby uběhly. „Jak vidím,“ konečně promluvil Bruce, „Bůh se snaží upoutat vaši pozornost.“

„No, to se mu už podařilo,“ reagoval na to Buck. „Jen bych vás chtěl varovat, že se mnou to nebudete mít lehké. Všechno to je zajímavé a zní to přijatelněji než kdy předtím, ale já prostě nemám v povaze do něčeho se vrhat bezhlavě.“

„Nikdo vás nemůže donutit nebo vám něco namluvit, pane Williamsi, ale také vám musím znovu zopakovat, že žijeme v nebezpečné době. Nevíme, kolik času na hloubání máme.“

„Mluvíte jako Chloe Steelová.“

„A ona mluví jako její otec,“ doplnil Bruce s úsměvem.

„A dovolil bych si tipnout, že on mluví stejně jako vy. Já chápu, proč vám to všem připadá tak naléhavé, ale jak říkám –“

„Rozumím,“ ujistil ho Bruce. „Jestli ještě máte teď hned trochu času, dovolte, abych to vzal z jiného konce. Vím, že jste inteligentní člověk, takže vám mohu nabídnout klidně všechny informace, které budete potřebovat, než odejdete.“

Buckovi se začalo dýchat volněji. Obával se, že se na něj Bruce chystá vypálit tu otázku a nutit ho, aby se pomodlil tu modlitbu, o které jak Rayford Steele, tak i Chloe předtím mluvili. Přijal fakt, že to bude jednou součástí, že to bude signálem přerodu a počátkem jeho vztahu k Bohu – k někomu, s kým předtím vlastně ještě nikdy opravdu nerozmlouval. Ale nebyl na to ještě připraven. Alespoň se domníval, že není.

„Mám být v New Yorku až v pondělí ráno,“ sdělil Bruceovi. „A tak vás dnes večer poprosím o tolik času, kolik mi budete moci věnovat.“

„Nechci být morbidní, pane Williamsi, ale už nemám žádné závazky k rodině. Mám na programu jen zítřejší setkání s nejužším kroužkem a pobožnost v neděli. Budete vítán, chcete-li se zúčastnit. Ale mám dostatek energie, abych se vám věnoval až do půlnoci, pakliže to vydržíte vy.“

„Jsem jen váš.“

Bruce strávil několik příštích hodin tím, že v kostce poučil Bucka o proroctví a o době konce. Buck už slyšel značnou část těch informací o nanebevzetí a o těch dvou svědcích a také už zaslechl pár poznámek o antikristovi. Jakmile se však Bruce dostal k části o světě s jedním náboženstvím, které se náhle vynoří, o prolhaném, tak zvaném obránci míru, který sebou nese krveprolití skrze válku, o antikristovi, který rozdělí svět na deset království, Buckovi stydla krev v žilách. Zmlkl a už dál nebombardoval Bruce otázkami, ani ho nedoplňoval komentáři. Zapisoval si poznámky, jak nejrychleji to šlo.

Odváží se přiznat tomuto nic nepředstírajícímu muži, že věří, že Nicolae Carpathia by mohl být přesně tím mužem, o kterém se píše v Písmu svatém? Je možné, aby to všechno byla jen shoda okolností? Prsty se mu roztřásly, když mu Bruce vyprávěl o předpovědi o sedmileté smlouvě mezi antikristem a Izraelem, o novém vybudování chrámu, a dokonce i o tom, že se Babylón stane sídlem nového uspořádání světa.

A když nakonec přišla půlnoc, byl Buck zdrcen. V hloubi svého nitra pociťoval nesmírný strach. Bruce Barnes nemohl nic vědět o plánech Nicolae Carpathii dřív, než byly ohlášeny ve zprávách toho odpoledne. V jedné chvíli už pomyslel na to, že obviní Bruce z toho, že všechno, co říkal, založil na zprávách CNN, které slyšel a viděl, ale i kdyby tomu tak nakrásně bylo, zde to stálo černé na bílém v bibli.

„Viděl jste dnes zprávy?“ zeptal se ho Buck.

„Dnes ne,“ odpověděl Bruce. „Od oběda jsem chodil po různých schůzkách a těsně, než jste přišel, se mi podařilo něco malého zhltnout.“

Buck mu tedy pověděl o tom, co se událo na půdě OSN. Bruce zbledl. „Tak proto jsme neustále slyšeli to cvakání na mém záznamníku,“ poznamenal Bruce. „Vypnul jsem zvonění na telefonu, a lidé mi volají, aby mi to dali vědět. Mluvíme o tom, co stojí v bibli, že by se mohlo stát, a když se to pak stane, lidé to sledují, a velmi často volají sem.“

„Myslíte si, že Carpathia je antikrist?“

„Nevidím jedinou možnost, jak bych mohl dojít k jinému závěru.“

„Ale já jsem tomu člověku skutečně věřil.“

„A proč také ne? Věřila mu většina z nás. Zůstával v pozadí, s pokorou se zajímal o blaho lidí, nevyhledával moc ani vedoucí postavení. Ale antikrist je v bibli označen jako svůdce. A je nadán mocí ovládat lidskou mysl. Dokáže přimět lidi, aby viděli lži jako pravdu.“

Buck se svěřil Bruceovi se svým pozváním na setkání před tiskovou konferencí.

„Nesmíte tam jít,“ zrazoval ho Bruce.

„Nemůžu tam nejít,“ oponoval mu Buck. „Tohle je příležitost, která se naskytne jednou za život.“

„Omlouvám se,“ uváděl to Bruce na pravou míru. „Nemám žádné právo za vás rozhodovat, ale dovolte, abych vás zapřísáhl, varoval vás před tím, co se stane dál. Antikrist upevní svou moc ukázkou síly.“

„To už udělal.“

„Ano, ale jak se ukazuje, všechny ty dalekosáhlé smlouvy, které povolil, budou potřebovat měsíce, ne-li roky, aby vešly v platnost. Teď musí ukázat svou moc. Co by tak mohl udělat, aby se postavil na nohy tak pevně, že by mu už nikdo nemohl odporovat?“

„Nemám tušení.“

„Nepochybné má nějaké skryté motivy proto to, že vás tam chce mít.“

„Nejsem mu k ničemu.“

„Byl byste, kdyby vás mohl ovládat.“

„Ale neovládá.“

„Je-li tím ďáblem, o kterém se píše v bibli, je toho jen málo, co by nedokázal vykonat. Varuji vás, abyste tam nechodil, ne bez obrany.“

„Myslíte tělesnou stráž?“

„Přinejmenším. Ale je-li Carpathia antikrist, to se chcete postavit proti němu bez boží přítomnosti v zádech?“

Bucka to zarazilo. Samotný rozhovor se vyvíjel už tak dost podivně, a Bucka napadlo, jestli na něj Bruce nevyvíjí nátlak. „Chápu, jak to myslíte,“ začal pomalu, „ale já se nedomnívám, že by mě mohl zhypnotizovat nebo něco na ten způsob.“

„Pane Williamsi, nemůžete se vyhýbat něčemu, co musíte udělat, ale zapřísahám vás. Pakliže půjdete na to setkání, aniž byste vpustil Boha do svého života, ocitnete se na mravně a duchovně nebezpečné půdě.“

Vyprávěl potom Buckovi o svém rozhovoru se Steelovými a jak společně přišli na nápad vytvořit oddíl Bojovníků trýzně. „Je to skupinka vážně smýšlejících lidí, kteří se proti antikristovi postaví se vší statečností. Jen jsem nepředpokládal, že se jeho totožnost projeví tak brzy.“

Myšlenka vytvořit takovou skupinku vzbudila v Buckovi podivné pohnutí. Zaneslo ho to do ranných dnů jeho novinářské kariéry, kdy věřil, že má moc změnit svět. Zůstával vzhůru celé noci a spřádal se svými kolegy sny o odvaze a neohroženosti vystoupit proti útlaku, proti velké vládě, proti bigotnosti. Za ta léta, jak si získával pocty za své psaní, zápal pohasl a verva se vytratila. Ještě stále chtěl konat dobro, ale ztratil to vášnivé odhodlání zakleté ve starém hesle všichni za jednoho a jeden za všechny. Jeho talent a sláva začaly předbíhat kolegy, s nimiž se předtím cítil spojen.

„Myslíte, že bych se mohl zúčastnit vašeho sezení nejužšího kroužku?“ zeptal se Buck takřka ostýchavě.

„To už bohužel nepůjde,“ odpověděl Bruce. „Pravda je, že s nimi budu zítra probírat to, o čem jsme si my dva spolu dnes povídali, takže by to pro vás nic nového nebylo.“

„A bohoslužby v neděli?“

„Budete srdečně vítán, ale musím vás upozornit, že to bude stejný námět, o jakém zatím mluvím každou neděli. Už jste to slyšel od Raye Steela a slyšel jste to i ode mě. Jestli vám pomůže, když to uslyšíte celé ještě jednou, přijeďte se podívat, kolik hledajících a nalézajících tu máme. Když to bude podobné, jako dvě neděle předtím, budou tu místa jen k stání.“

Buck vstal a protáhl se. Zdržel Bruce dlouho přes půlnoc, a tak se nyní omlouval.

„Není za co,“ ujistil ho Bruce. „Je to moje poslání.“

„Nevíte, kde bych mohl sehnat bibli?“

„Mám tu jednu, kterou vám mohu nechat,“ nabídl se Bruce.

Následujícího dne nejužší kroužek sboru Nové naděje uvítal nadšeně ve svém středu nového člena – Chloe Steelovou. Většinu dne strávili studiem zpráv a snahou určit pravděpodobnost, že Nicolae Carpathia je skutečně oním antikristem. Nikdo proti tomu neměl žádné argumenty.

Bruce jim vyprávěl příběh Bucka Williamse, aniž by použil jeho jméno, či se zmínil o jeho propojení na Steelovi. Chloe tiše plakala, když se skupina modlila za jeho bezpečí a za jeho duši.

(24)

Buck strávil sobotu zahrabaný v kanceláři jinak liduprázdné chicagské pobočky a pracoval na úvodu ke svému článku o teoriích zmizení. Myšlenky mu však neustále od tématu odbíhaly a nutily ho, aby přemýšlel o Carpathiovi a o tom, co se chystá napsat ve svém článku o jeho osobnosti, která se zdá být v tak dokonalé shodě s biblickým proroctvím. Naštěstí s tím nemusel spěchat a mohl to napsat až po tom významném dnu v pondělí.

Okolo oběda se spojil se Stevem Plankem, kterého zastihl v hotelu Plaza v New Yorku.

„V pondělí ráno tam budu,“ oznámil mu, „ale Hattii Durhamovou tam zvát nebudu.“

„Ale proč ne? Je to jen prosbička o přátelskou laskavost.“

„A žádáš mě ty?“

„Ne, to Nick tě žádá.“

„Takže on už je to Nick, jak slyším? No víš, on a já si nejsme až tak důvěrně blízcí, a navíc já nedohazuju dámskou společnost ani svým skutečným přátelům.“

„Ani pro mě bys to neudělal?“

„Kdybych věděl, že se k ní budeš chovat s úctou, Steve, dal bych tě s Hattií dohromady.“

„To to opravdu pro Carpathiu neuděláš?“

„Ne. Už nejsem zvaný?“

„Já mu to nehodlám prozradit.“

„Jak tedy mu chceš vysvětlit, když se neukáže?“

„Řeknu jí sám, ty puritáne.“

Buck mu neprozradil, že má v úmyslu Hattii varovat, aby tam nechodila. Požádal jen Steva, jestli by mu mohl vyjednat ještě jeden exkluzivní rozhovor s Carpathiou, než o něm začne psát svůj úvodní článek.

„Uvidím, co se dá dělat. Ty mi nemůžeš udělat ani malou laskavost, ale další šanci chceš?“

„Říkal jsi, že se mu líbím. A ty víš, že mu chci věnovat jeden celý ústřední článek. On to potřebuje.“

„Jestli jsi včera sledoval televizi, tak víš, že on nepotřebuje nic. My potřebujeme jeho.“

„Opravdu? Narazil jsi už někdy na myšlenkový směr, který ho spojuje s koncem světa v bibli?“

Steve Plank neodpověděl.

„Steve?“

„Jsem tu.“

„Tak co? Narazil? Na někoho, kdo si myslí, že právě on splňuje všechny podmínky, aby se stal jedním z vyvrhelů Knihy Zjevení?“

Plank na to neřekl nic.

„Haló, Steve.“

„Jsem pořád tady.“

„No tak, starý brachu. Jsi tiskovým tajemníkem. Ty víš všechno. Jak bude reagovat, jestli to na něj vypálím?“

Steve stále mlčel.

„Tohle mi nedělej, Steve. Já neříkám, že si to myslím, ani netvrdím, že kdokoli, kdo něco ví, nebo na kom záleží, tak uvažuje. Já pracuju na článku o tom, co bylo za těmi zmizeními, a ty sám nejlíp víš, že mě to svede dohromady s nejrůznějšími druhy náboženství. Ještě nikdo nikde nenastínil žádné shodné prvky?“

Tentokrát, když Steve opět mlčel, se Buck podíval na hodinky s odhodláním, že si na jeho reakci počká tak dlouho, jak bude třeba. Asi po dvacetivteřinovém tichu, které rvalo uši, Steve tiše promluvil. „Bucku, mám pro tebe odpověď ze dvou slov. Jsi připravený?“

„Jsem, jen do toho.“

„Staten Island.“

„Ty mně chceš snad tvrdit, že –?“

„Nevyslovuj to jméno, Bucku! Nikdy nevíš, kdo tě poslouchá.“

„Takže ty mi chceš vyhrožovat s –“

„Já nevyhrožuju. Já tě varuju. Řekněme, že tě napomínám.“

„A ty dovol, Steve, abych ti připomněl, že já na varování moc nedám. To si snad pamatuješ z dob dávno minulých, kdy jsme spolu pracovali a ty sis myslel, že jsem ten nejhouževnatější pes, kterého jsi kdy za něčím poslal, aby to vyslídil?“

„Jen abys nezačal čenichat v nějakém trnitém podrostu, Bucku.“

„Tak dovol, abych se tě na něco zeptal, Steve.“

„Opatrně, prosím.“

„Chceš si se mnou popovídat na jiné lince?“

„Ne, Bucku, já jen chci, abys byl opatrný na to, co říkáš, abych si ten luxus mohl někdy dovolit.“

Buck začal cosi rychle psát do žlutého bloku. „Je to jasné,“ odpověděl, ale psát nepřestal, Carpathia nebo Stonagal, odpovědný za Erika Millera? „Chci vědět pouze tohle: Jestliže se domníváš, že bych neměl lézt na trajekt, je to kvůli tomu chlapovi za kormidlem, nebo kvůli tomu, co přikládá pod kotel?“

„Kvůli tomu druhému,“ prohlásil Steve bez zaváhání.

Buck zakroužkoval jméno Stonagal. „Takže ty si myslíš, že ten chlap u kormidla si není vůbec vědom toho, co ten v kotelně jeho jménem dělá?“

„Správně.“

„A co kdyby to zjistil?“

„Něco by s tím udělal.“

„To je to, co čekám, že brzo zjistím.“

„K tomu nemám co dodat.“

„Můžeš mi říct, pro koho ve skutečnosti vlastně pracuješ?“

„Pracuju pro toho, kdo se ti jeví, že pro něj pracuju.“

Co pro všechno na světě mělo tohle znamenat? Pro Carpathiu, nebo pro Stonagala? Jak by mohl přimět Steva, aby to řekl do telefonu v hotelu Plaza, který by mohl být odposlouchávaný?

„Ty pracuješ pro toho rumunského obchodníka?“

„Samozřejmě.“

Buck by se nejraději nakopl. Tohle byla vskutku vrcholná ukázka konspirace. Zmohl se ještě na poněkud zakřiknuté „opravdu?“ a doufal, že ze Steva ještě něco vypadne.

„Můj šéf hory přenáší, nezdá se ti?“ dodal Steve.

„To je fakt,“ odvětil Buck a zakroužkoval si tentokrát Carpathiu. „Musíš mít radost z toho, jak se to v tyhle dny všechno vyvíjí.“

„To mám,“ přiznal bez váhání Steve.

Buck nadrápal do bloku: Carpathia, konec světa, antikrist?

„A ty mi na rovinu říkáš, že to druhé téma, které jsem nastínil, je nebezpečné, ale zároveň jsou to plané žvásty?“

„Naprostá snůška kydů.“

„A já bych se s tím tématem u něj neměl vytasit. Přesto, že jsem reportér, co píše o všech špatnostech světa a dává nepříjemné otázky. Takhle si to představuješ?“

„Kdybych si myslel, že vůbec uvažuješ jen o zmínce na tohle téma, nemohl bych podporovat ani rozhovor, ani vydání článku.“

„Páni, že to ale netrvalo moc dlouho, aby se z tebe stal jejich člověk.“

Po schůzce nejužšího kroužku si Rayford s Brucem v soukromí popovídali a pastor se rozhovořil o svém setkání s Buckem. „Nemohu hovořit o soukromých záležitostech,“ přiznal Bruce, „ale už mi nehraje pouze jedna jediná věc, abych byl přesvědčen, že tenhle Carpathia je antikrist. Nemůžu to dát do shody zeměpisně. Téměř všichni pisatelé, kteří se zabývali koncem světa a kterým důvěřuji, se domnívali, že antikrist vzejde ze západní Evropy, snad z Řecka, možná z Itálie nebo z Turecka.“

Rayford nevěděl, co si o tom má myslet. „Všiml sis, že Carpathia nevypadá jako typický Rumun? Ti jsou většinou hodně tmaví, ne?“

„Vidíš, tys mě na to přivedl, zavolám Williamsovi. Dal mi na sebe telefon. Docela by mě zajímalo, jak moc toho o Carpathiovi ví.“ Bruce vytočil číslo a zmáčkl hlasitý příposlech. „Camerone, je tu se mnou Ray Steele.“

„Zdravím, kapitáne,“ vzal to na vědomí Buck.

„Zrovna tady nad něčím bádáme,“ vysvětloval Bruce, „a narazili jsme na takový oříšek k rozlousknutí.“ Pak Buckovi sdělil, co zjistili, a požádal ho o nějaké další informace.

„Pochází z Kluže – je to jednoho z větších univerzitních měst, a –“

„Opravdu? Myslel jsem, že pochází z hornaté části, víte, kvůli tomu jeho jménu. Napadlo mě, že to má co dělat s tím pohořím, s Karpaty. Nebo to pojmenování má v rumunštině nějaký jiný význam?“

Buck se posadil rovně, jak ho to přímo praštilo do očí! Steve se mu prve snažil říct, že pracuje pro Stonagala a ne pro Carpathiu. A samozřejmě všichni noví delegáti v OSN se budou cítit zavázáni Stonagalovi, protože ten je představil Carpathiovi. Možná že Stonagal byl tím antikristem! Odkud vlastně tenhle chlap pochází?

„No,“ začal Buck a snažil se soustředit, „možná, že byl pojmenován po těch horách, ale narodil se ve městě Kluž a jeho předkové, a to hodně v minulosti, jsou Římané. Tím se taky vysvětlují ty světlé vlasy a modré oči.“

Bruce mu poděkoval a zeptal se, zda Bucka uvidí následujícího dne v kostele. Rayfordovi připadalo, že Buck mluví trochu neklidně a vytáčí se. „Ještě jsem to nevyloučil,“ pronesl konečně Buck.

Ano, myslel si Buck, už když pokládal telefon. Na to vemte jed, že tam budu. Než se rozjede do New Yorku psát článek, který ho může stát kariéru a možná i život, chtěl do sebe vstřebat každý, i ten nejnepatrnější drobet informací. Neznal pravdu, ale ještě nikdy neuhnul, když ji mohl získat, a nezačne s tím ani teď. Zatelefonoval Hattii Durhamové.

„Hattie,“ upozornil ji, „někdo ti bude volat, aby tě pozval do New Yorku.“

„Už se stalo.“

„Chtěli, abych tě požádal já, ale odbyl jsem je, ať si to udělají sami.“

„To taky udělali.“

„Chtějí, aby ses ještě jednou sešla s Carpathiou a dělala mu společnost příští týden, budeš-li mít volno.“

„Já vím, volno mám a udělám to.“

„Já ti ale radím, abys to nedělala.“

Zasmála se. „Skvělý, já odmítnu rande s nejmocnějším člověkem na světě? To myslím nepřipadá v úvahu.“

„Ale já bych ti to radil.“

„A to jako proč?“

„Protože mi nepřipadáš, že bys byla tenhle typ děvčete.“

„Za prvé, nejsem žádné děvče. Stará jsem zhruba jako ty a nepotřebuji ani rodiče, ani žádného poručníka.“

„Mluvím jako tvůj kamarád.“

„Ty nejsi můj přítel, Bucku. Bylo zcela zjevné, že se ti ani nelíbím. Snažila jsem se tě přihrát té holce Rayforda Steela, ale nejsem si moc jistá, jestli jsi měl dost rozumu a sbalil alespoň ji.“

„Hattie, možná tě tolik neznám. Ale nepřipadalas mi jako typ, který by se nechal zneužívat nějakým člověkem, o kterém nic nevíš.“

„Ty jsi taky člověk, o němž pořádně nic nevím, a snažíš se mi říkat, co mám, nebo nemám dělat.“

„Takže ty jsi taková? To, že jsem ti to pozvání nepředal, považuješ za nepřiměřené bránění něčemu, co by se ti mohlo líbit?“

„Měl bys tomu radši věřit.“

„A nemůžu ti to rozmluvit?“

„Nebudeš se o to moct ani pokusit,“ odsekla a zavěsila.

Buck zavrtěl hlavou, opřel se o opěradlo židle, ale žlutý blok držel před sebou. Můj šéf hory přenáší, řekl přece Steve. Carpathia je tou horou. Stonagal je ten vzadu, co jím pohybuje a třese. Plank se zjevně domnívá, že je skutečně chycený do pasti. Nedělá pouze tiskového tajemníka muži, o kterém Hattie Durhamová prohlásila, že je nejmocnější na světě, ale je rovněž spřažený s chlapem, který tahá za provázky.

Buck uvažoval, jak by se Rayford a Chloe tvářili, kdyby se dozvěděli, že Hattie byla pozvána do New Yorku, aby dělala Carpathiovi na pár dní společnici. Nakonec se rozhodl, že je to věc, do které ani jemu, ani jim nic není.

Příštího rána Rayford a Chloe vyhlíželi Bucka až do poslední chvíle, ale dál už mu nemohli držet místo, když se zaplnily kostelní lavice v přízemí i na balkóně. Když Bruce zahájil své poselství, Chloe loktem dloubla do svého otce a ukázala ven z okna směrem na cestičku před hlavním vchodem. Tam mezi malým zástupem lidí naslouchajících venkovnímu ampliónu stál Buck. Rayford pozvedl vítězně ruku a zašeptal Chloe do ucha: „To bych rád věděl, za co asi tak se budeš dnes ráno modlit?“

Bruce přehrál videonahrávku předchozího pastora, znovu odvyprávěl svůj příběh, krátce se zmínil o proroctví, pozval lidi, aby přijali Krista, a pak zapnul mikrofon, aby každý mohl vyprávět svůj osobní příběh. Stejně tak, jak tomu bylo i během dvou předchozích týdnů, i dnes proudili lidé dopředu a postavili se do řady, aby se mohli i oni podělit o rozpoložení svého nitra. I na Chloe se již v závěru shromáždění dostalo, aby vyprávěla přede všemi svůj příběh.

Shromáždění skončilo a Rayford a Chloe vyšli ven, aby se podívali po Buckovi, ale už tam nebyl. Šli s Brucem na oběd, a když dorazili domů, Chloe našla na vchodových dveřích od Bucka vzkaz.

Ne, že bych se nechtěl rozloučit. Vrátím se sem kvůli záležitostem naší pobočky a možná se přijdu na tebe podívat, jestli mi to dovolíš. V tuhle chvíli toho mám strašně moc na přemýšlení, jak víš, a upřímně řečeno, nechci, aby se fakt, že mě přitahuješ, pletl do mého uvažování. A ono by se to do toho pletlo. Jsi nádherné stvoření, Chloe, a tvé vyprávění mě pohnulo k slzám. Už jsi mi to vyprávěla jednou, ale slyšet to na tom místě a za těch okolností jako dnes ráno bylo nádherné. Udělala bys pro mě něco, o co jsem ještě nikdy nikoho nepožádal? Mohla by ses za mě modlit? Brzo ti zavolám nebo přijedu. Slibuju. Buck.

V letadle na zpáteční cestě se Buck cítil tak sám, jako ještě nikdy. Byl v plně obsazené turistické třídě, ale neznal nikoho. Přečetl si několik oddílů z bible, kterou mu Bruce dal. Tím vyprovokoval ženu, sedící vedle něj, aby mu začala klást otázky. Odpověděl jí tak, že musela poznat, že není v náladě na rozhovor. Nechtěl být hrubý, ale také nechtěl, aby svými omezenými znalostmi někoho uvedl v omyl.

Tu noc k Buckovi spánek nepřicházel o nic snáz, i když sám sobě tentokrát nepovolil, aby vstal a chodil sem tam. Ráno jde na schůzku, přestože byl Brucem Barnesem výslovně zrazován, aby se jí vyhnul. Pastor mluvil přesvědčivě, a je-li Nicolae Carpathia antikrist, pak se Buck vydával v nebezpečí, že ho duševně přemůže, vymyje mu mozek, zhypnotizuje ho, a i něco horšího.

Buck se ráno znaveně vysprchoval a oblékl a došel k závěru, že už urazil pořádný kus cesty od dob, kdy si myslel, že náboženský pohled na věci je nepodstatný. Přešel od pobaveného kroucení hlavou nad lidmi, kteří si mysleli, že se jejich milovaní vznesli do nebe, až po pevné přesvědčení, že to, co se odehrávalo, bylo předpovězeno v bibli. Přiznával si, že s údivem i pochybnostmi je konec. Nakonec pro ty dva svědky v Jeruzalémě žádné jiné vysvětlení ani nebylo. Natož pro ta zmizení.

A ta nejzazší část ze všech, ta záležitost s antikristem, který oklame tolik lidí… nu, v Buckově hlavě už to nadále nebylo ve stádiu pochyb. Teď již pokročil k tomu, že se snažil určit, kdo tím antikristem je, jestli Carpathia nebo Stonagal. Stále ještě se přikláněl na stranu Stonagala.

Přehodil si tašku přes rameno a měl sto chutí si s sebou vzít i pistoli, kterou měl v nočním stolku, ale věděl, že by ji nikdy nepřenesl skrz detektory kovu. Stejně ale tušil, že to není přesně ten druh ochrany, kterou bude potřebovat. Nezbytné bylo uchránit si mozek a duši.

Celou cestu do budovy Spojených národů jej mučily otázky po smyslu a formě modlitby. Tedy oboru, v němž byl velmi nezkušený. Mám se modlit? ptal se sám sebe. Mám se pomodlit tou modlitbou, co se o ní tolik lidí včera ráno na té bohoslužbě zmínilo? Existoval pouze jediný důvod, aby prošel tím přerodem. Bůh se Buckovi proměnil v něco víc než v přírodní sílu, náhle přestal dokonce být i pouhým vykonavatelem zázraků, jakým se zdál na noční obloze nad státem Izrael. Dávalo to smysl jen tehdy, pokud Bůh stvořil lidi, se kterými si přál komunikovat, spojit se s nimi.

Buck se prodral do budovy OSN skrze hordy reportérů, kteří již zaujímali svá místa kvůli tiskové konferenci. Limuzíny chrlily vysoce postavené osobnosti a davy se tísnily za policejními kordony. Buck zahlédl Stantona Baileyho v davu lidí blízko dveří. „Co vy tady děláte?“ zeptal se Buck a uvědomil si, že za těch pět let u Global ještě nikdy nepotkal Baileyho mimo jejich budovu.

„Pouze využívám svého postavení, abych se dostal na tu tiskovku. Těší mě, že jsi se dostal na tu přípravnou schůzku, Camerone. Měj uši i oči na šťopkách. Dík, žes poslal první náčrt článku o těch teoriích. Je na tom ještě hodně práce, ale je to úžasný začátek. Budeme nejlepší.“

„Díky, pane“ odpověděl na tu chválu Buck a Bailey mu zvednutými palci naznačil svou podporu. Buck si uvědomil, že kdyby se to bylo stalo ještě tak před měsícem, asi by praskl smíchy nad tím staromódním starým páprdou, a byl by si před svými kolegy povzdechl, pro jakého idiota že to pracuje. Dnes mu byl za to povzbuzení podivuhodně vděčný. Bailey nemohl mít nejmenší tušení, čím Buck prochází.

Chloe Steelová se svěřila svému otci s tím, že má v pondělí v plánu se konečně poohlédnout po přednáškách na místní vysoké škole. „A taky jsem si myslela,“ pokračovala, „že bych se pokusila sejít se s Hattií na oběd.“

„Myslel jsem, že o její společnost nestojíš,“ divil se Rayford.

„To taky ne, ale to není žádná omluva. Vždyť ještě ani neví, co se se mnou odehrálo. A telefon nebere. Nemáš představu, jaký má rozpis služeb?“

„Ne, ale budu se muset pozeptat po tom svém. Zjistím, jestli dnes někam letí.“

Rayford se dozvěděl, že nejenže Hattie toho dne nedostala žádnou službu, ale že dokonce požádala o třicet dní neplaceného volna. „To je divné,“ svěřil se Chloe. „Možná že se vyskytly nějaké problémy s její rodinou na západě.“

„A možná taky, že si potřebuje jen odpočinout,“ usoudila Chloe. „Zavolám jí potom, až budu někde venku. A co ty máš dneska v plánu?“

„Slíbil jsem Bruceovi, že k němu zajdu a podíváme se spolu na tu Carpathiovu tiskovou konferenci dnes dopoledne.“

„V kolik to je?“

„Myslím, že v deset našeho času.“

„Jestli nepůjdu s Hattií na ten oběd, pokud nebude doma, tak se tam asi taky stavím.“

„Zavolej nám, ať už to bude tak či tak, a my na tebe rádi počkáme.“

Buckův akreditiv na něj již čekal u pultu informací ve vstupní hale budovy Spojených národů. Poslali ho nahoru do soukromé konferenční místnosti poblíž kanceláří, do kterých se už Nicolae Carpathia nastěhoval. Buck přišel nejméně o dvacet minut dřív, ale když vystoupil z výtahu, ocitl se sám v davu lidí. Neviděl nikoho, koho by znal alespoň od vidění, když se vydal na cestu dlouhou chodbou ze skla a oceli, která vedla do místnosti, kde se měl připojit k Stevovi, deseti určeným velvyslancům zastupujícím stálé členy nové Rady bezpečnosti, několika osobním tajemníkům a poradcům nového generálního tajemníka (včetně Rosenzweiga, Stonagala a různých dalších členů jeho mezinárodního bratrstva finančních černokněžníků) a samozřejmě i k samotnému Carpathiovi.

Buck býval vždycky energický a sebevědomý a byl vyhlášený svým cílevědomým způsobem chůze, kráčel-li za nějakým úkolem. Nyní byl jeho krok pomalý a nejistý a s každým dalším vykročením vzrůstaly jeho obavy. Zdálo se mu, že světla jsou stále tlumenější, stěny že se přibližují k sobě. Zrychlil se mu puls a v nitru se mu usídlilo neblahé tušení.

Ten svíravý strach mu připomněl zážitek v Izraeli, kdy věřil, že zemře. Čekala ho teď smrt? Nedokázal si žádné fyzické nebezpečí ani představit, a přece bylo jasné, že lidé, kteří stáli Carpathiovi v cestě, nebo možná v cestě Stonagalových plánů s Carpathiou, byli už teď mrtvi. Bude on prostě jen dalším v řadě, která se táhla od Carpathiova obchodního konkurenta v Rumunsku přes Dirka Burtona a Alana Tompkinse až po Erika Millera?

Ne, věděl, že to, čeho se bál, nebylo smrtelné nebezpečí. Alespoň ne teď a ne tady. Čím víc se dostával do těsnější blízkosti té místnosti, tím víc ho odrazovalo tušení zla, jako kdyby se do toho místa převtělilo. Téměř bezmyšlenkovitě se Buck začal modlit: Bože, buď se mnou. Chraň mě.

Nepocítil ale žádnou úlevu. Změnilo-li se něco, tak jeho příklon ke Stvořiteli způsobil, že tušení zla bylo ještě intenzivnější. Zastavil se na tři metry před otevřenými dveřmi, a i když zaslechl smích a žertování, atmosféra temnoty ho téměř ochromila. Chtěl v tu chvíli být kdekoli jinde, jen ne tam, a přesto věděl, že nemůže ustoupit. Toto byla místnost, ve které se shromáždily nové vůdčí osobnosti světa, a každý člověk se zdravým rozumem by dal cokoli za to, aby tam mohl být.

Buck si uvědomil, že jediné, po čem opravdu touží, je, aby už to měl za sebou. Aby už shlédl to uvítání nových lidí, aby vyslechl krátký proslov závazku, či co to vlastně mělo být, a aby už o tom mohl jen psát.

Pokusil se přimět sebe sama, aby došel ke dveřím, ale v hlavě mu bilo na poplach. Opět volal Boha o pomoc a cítil se jako zbabělec – jako každý, kdo se modlí schovaný v krytu uprostřed bitevní vřavy. Přehlížel Boha po většinu svého života a teď, když cítil nejhlubší duševní muka, byl obrazně řečeno na kolenou.

Ale nepatřil Bohu. Ještě ne.

Nedokázal se ani pohnout, dokud si ho nevšiml Steve Plank. „Bucku! Už jsme skoro připraveni začít. Tak jen pojď dál.“

Buck se cítil strašně, zachvátila ho panika. „Steve, musím si ještě odskočit. Mám ještě minutku?“

Steve se podíval na hodinky. „Máš jich ještě pět,“ oznámil mu. „A až se vrátíš, místo máš tamhle.“

Steve prstem ukázal na židli na jednom rohu do čtverce sestavených stolů. Buckově žurnalistické duši se to místo líbilo. Skvělá palebná pozice. Oči mu přejely jak šipka po jmenovkách před každým místem k sezení. Bude čelem k hlavnímu stolu, kde se Carpathia usadil hned vedle Stonagala… nebo Stonagal měl na starosti zasedací pořádek? Vedle Carpathii z druhé strany byla ve spěchu rukou napsaná jmenovka s nápisem „Osobní asistent“. Zeptal se Steva: „To jsi ty?“

„Ne, ne.“ Steve ukázal na roh proti Buckově židli.

„Je tady Todd-Cothran?“ zeptal se Buck.

„Samozřejmě, hned tamhle, ten v tom světle šedém.“

Brit vyhlížel dost bezvýznamně. Ale hned za ním stáli jak Stonagal – tmavě šedý oblek až do černa – tak Carpathia, který v černém obleku, bílé košili, s kravatou v modré barvě elektrického výboje a se zlatou jehlicí v kravatě vypadal zkrátka skvěle. Buck se při pohledu na něj otřásl, ale Carpathia k němu vyslal zářivý úsměv a mávnutím ruky ho zval k sobě. Buck naznačil, že tam za minutku bude. „Tak a teď už máš jen čtyři minuty,“ popohnal ho Steve. „Upaluj.“

Buck si postavil tašku do jednoho rohu vedle bělovlasého svalnatého příslušníka bezpečnostní služby, zamával na starého známého Chaima Rosenzweiga a rozběhl se směrem k toaletám. Přede dveře postavil prázdný kbelík a zamkl. Buck se zády opřel o dveře, ruce vrazil hluboko do kapes, bradu svěsil na prsa a vzpomněl si na Bruceovu radu, že může promlouvat s Bohem tak, jako mluví s přítelem. „Bože,“ začal, „potřebuju tě, a nejen dnes kvůli téhle schůzce.“

Pronášel slova modlitby a věřil jim. Nebyl to jen experiment či polovičatý pokus. Žádné plané doufání. Nemodlil se přesně tu modlitbu, o které slyšel mluvit lidi v chicagském sboru, ale když skončil, vyslovil všechno, co vysloveno být mělo, včetně daného slibu.

Buck zamířil do konferenční místnosti, tentokrát rychleji, ale kupodivu o moc větší sebedůvěru také necítil. Tentokrát ve své modlitbě neprosil o odvahu a vyrovnanost. Byla to modlitba za spásu vlastní duše.

Vešel do konferenčního sálu a všichni už byli u svých míst –Carpathia, Stonagal, Todd-Cothran, Rosenzweig, Steve, i finanční magnáti a velvyslanci. A také jedna osoba, kterou tu Buck nečekal ani v nejdivočejším snu – Hattie Durhamová. Zůstal na ni zírat, naprosto vyvedený z míry. Usadila se půvabně na místo osobní asistentky Nicolae Carpathii, mrkla na něj, ale on její pozdrav neopětoval. Pospíšil si pro tašku, kývl, že děkuje ozbrojené stráži, a vyndal si z tašky pouze blok, s nímž se posadil na své místo.

Zatímco po Buckově obtížném rozhodnutí učiněném před chvílí se nijak zvláštní pocit nedostavil, měl nyní rozjitřené smysly a jasně cítil, že se tu cosi odehrává. V duchu neměl nejmenších pochyb, že antikrist přebývá v této místnosti. A navzdory všemu, co věděl o Stonagalovi a co ten muž způsobil v Anglii, a navzdory nepřátelskému pocitu, který ho zaplavil, když sledoval, jaká nabubřelost z něj čiší, Buck vycítil přítomnost mnohem skutečnějšího, hlubšího a temnějšího ducha zla, když sledoval, jak Carpathia usedá na své místo. Nicolae počkal, až se všichni posadili, a pak se zjevně nacvičenou důstojností povstal.

„Pánové… a dámo,“ začal, „toto je důležitý okamžik. Za několik minut přivítáme tisk a představíme jim ty z vás, kterým bude svěřeno do rukou dovést nově uspořádaný svět do jeho zlaté éry. Celosvětová obec se sjednotila a před námi stojí ten největší úkol a nejskvělejší příležitost, která kdy byla lidskému rodu dána.“

(25)

Nicolae Carpathia odstoupil ze svého místa u stolu a začal s rituálem, kdy postupně přistupoval ke každému z přítomných, pozdravil ho jménem, požádal ho, aby povstal, podal mu ruku a políbil ho na obě tváře. Hattii vynechal a začal s novým velvyslancem Británie.

„Pane Todd-Cothrane,“ oslovil ho, „budete představen jako velvyslanec Velkých států britských, které teď zahrnují větší část západní i východní Evropy. Vítám vás v týmu a propůjčuji vám všechna práva a privilegia, která vyplývají z vaší nové funkce. Kéž i nadále budete projevovat mně i těm, kteří spadají pod vaši pravomoc, tu zásadovost a moudrost, které vás dovedly až do tohoto postavení.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Todd-Cothran a posadil se, když Carpathia postoupil dál. V Todd-Cothranově výrazu ve tváři bylo možno vyčíst otřes, stejně tak jako u několika dalších přítomných, když Nicolae opakoval přesně týž text, přičemž zařadil i tentýž titul – velvyslanec Velkých států britských – britskému finančníku vedle něj. Todd-Cothran se tolerantně usmál. Zjevně se Carpathia pouze spletl a měl k tomu muži promluvit, jako k jednomu z jeho finančních poradců. Avšak Buck ještě nikdy nezažil, že by Rumun udělal takový přehmat.

Carpathia obcházel okolo celého do čtverce uspořádaného stolu, a ty, co u něj seděli – jednoho velvyslance po druhém –oslovoval týmž způsobem, jen přizpůsobil celou svou řeč tím, že zařadil patřičné jméno a titul. Celá ta řeč doznala jen nepatrné změny, když oslovoval své osobní pobočníky a poradce.

Carpathia došel až k Buckovi, a zdálo se, že zaváhal. Žurnalista se svou reakcí nijak nespěchal, jako kdyby si nebyl jist, jestli právě on má být do toho zatahován. Carpathiův srdečný úsměv ho vyzval, aby povstal. Bucka to trochu vyvedlo z míry, když se snažil držet pero a blok a zároveň si potřásat rukou s teatrálním Carpathiou. Nicolaeův stisk byl pevný a silný a držel ho za ruku po celou dobu svého proslovu k němu. Díval se mu zpříma do očí a promlouval s tichou převahou.

„Pane Williamsi,“ prohlásil, „vítám vás do našeho týmu a propůjčuji vám všechna práva a privilegia, která náleží vašemu postavení…“

Co to mělo být? Buck něco takového rozhodně neočekával, ale bylo to tak vemlouvavé, tak lichotivé. Nebyl součástí žádného týmu a žádná práva ani privilegia mu neměla být propůjčována! Lehce zavrtěl hlavou, aby upozornil Carpathiu, že se opět spletl, že zjevně považuje Bucka za někoho jiného. Ale Nicolae pokývl lehce hlavou a ještě zářivěji se na něj usmál a zadíval se mu ještě hlouběji do očí. Rozhodně věděl, co dělá.

„Kéž i nadále budete projevovat mně i těm, kteří spadají pod vaši pravomoc, tu zásadovost a moudrost, které vás dovedly až do tohoto postavení.“

Buck měl v tu chvíli neodolatelnou touhu postavit se do pozoru, poděkovat svému učiteli a vůdci, propůjčovateli této nesmírné pocty… Ale ne! Tak to přece není! On pro Carpathiu nepracuje. Je nezávislý novinář, není podporovatel, není stoupenec, a ze všeho nejmíň je jeho zaměstnancem. Jeho duch odolal pokušení vyslovit ono: „Děkuji pane,“ tak, jako to pronesl každý jiný před ním. Smysly tušil a odhalil zlo, sídlící v tom člověku. Neměl jinou možnost než ovládnout se. Nemohl na něj ukázat prstem a označit ho za antikrista. Skoro už se slyšel, jak to obvinění křičí Carpathiovi do tváře.

Nicolae z něj stále ještě nespouštěl oči, nepřestával se usmívat, stále ještě držel Bucka za ruku. Po chvíli trapného ticha zaslechl Buck sem tam nějaké uchechtnutí a Carpathiův hlas: „Jsi víc než vítán, můj poněkud z míry vyvedený příteli se svázaným jazykem.“ Ostatní se zasmáli a zatleskali, když ho Carpathia políbil, ale Buck se neusmál. Ani generálnímu tajemníkovi nepoděkoval. Cítil, jak mu do hrdla stoupá žluč.

Když Carpathia postoupil dál, Buck si uvědomil, že vydržel. Kdyby nepatřil v tu chvíli Bohu, byl by ho ten muž zachytil do sítě svého klamu. Viděl to ve tvářích ostatních. Byli poctěni na nejvyšší míru, že je povznesl do této sféry moci a důvěry; platilo to dokonce i o Chaimu Rosenzweigovi. A Hattie? Ta se v Carpathiově přítomnosti doslova rozplývala.

Pastor Bucka důrazně varoval, aby se této schůzky nezúčastňoval, a on teď už věděl proč. Kdyby byl vešel nepřipraven, kdyby se byl za něj Bruce a Chloe a pravděpodobně i kapitán Steele nemodlili, kdo ví, zda-li by se dokázal včas rozhodnout a zaslíbit se Kristu. Jen stěží by pak odolával vábničce uznání a moci.

Carpathia samozřejmě neopomněl zahrnout do uvítacího obřadu i Steva, který přetékal pýchou. Nicolae nakonec obešel každého v místnosti, kromě hlídky bezpečnostní služby, Hattie a Jonathana Stonagala. Vrátil se na své místo a nejprve se obrátil k Hattii.

„Slečno Durhamová,“ začal a vzal obě její ruce do svých, „vy budete představena jako má osobní asistentka, když jste se obrátila zády ke své hvězdné kariéře v letectví. Vítám vás v týmu a propůjčuji vám všechna práva a privilegia, jež náleží k vašemu novému postavení. Kéž i nadále budete projevovat mně i těm, kteří spadají pod vaši pravomoc, tu zásadovost a moudrost, které vás dovedly až do tohoto postavení.“

Buck se snažil zachytit Hattiin pohled a zavrtět hlavou, ale ona očima visela na svém novém pánu. Byla to snad Buckova vina? Bezesporu ji Carpathiovi představil právě on. Bylo možné se k ní ještě dostat? A bude k ní mít přístup Buck? Rozhlédl se po místnosti. Všichni na ni upírali oči a na tvářích měli blažené úsměvy, když Hattie špitla své ze srdce vycházející díky a znovu se posadila.

Carpathia se poté teatrálně obrátil k Jonathanu Stonagalovi. Ten se významně usmál a s královskou důstojností se vztyčil. „Kde mám začít, Jonathane, můj příteli?“ pronesl procítěně Carpathia. Stonagal sklonil vděčně hlavu a ostatní mručeli svůj souhlas, že nyní se skutečně dostává pocty člověku z nejvýznačnějších. Nicolae uchopil Stonagalovu ruku a obřadně začal: „Pane Stonagale, vy pro mě znamenáte víc než kdokoli na světě.“ Stonagal zvedl hlavu, usmál se a podíval se Carpathiovi pevně do očí.

„Vítám vás do týmu,“ pokračoval Carpathia, „a propůjčuji vám všechna práva a privilegia, jež náleží k vašemu novému postavení.“

Stonagal sebou cukl. Zjevně neměl zájem být považován za prostého člena týmu. Netoužil po tom, aby jej vítal stejný muž, kterého vynesl do funkce rumunského prezidenta a nyní do postavení generálního tajemníka Spojených národů. Úsměv mu zmrzl na rtech a pak úplně vymizel, když Carpathia pokračoval: „Kéž i nadále budete projevovat mně i těm, kteří spadají pod vaši pravomoc, tu zásadovost a moudrost, které vás dovedly až do tohoto postavení.“

Než aby Stonagal poděkoval, vykroutil Carpathiovi ruku a zlostně se na něj podíval. Generální tajemník se mu však díval přímo do očí a promluvil tišším, srdečnějším tónem: „Pane Stonagale, smíte se posadit.“

„Neposadím!“ opáčil Stonagal.

„Pane, udělal jsem si trochu legraci na váš účet, protože jsem věděl, že pro to budete mít porozumění.“

Stonagal zrudl, byl zjevně ponížen tím, že reagoval nepřiměřeně. „Co jsi říkal, Nicolae,“ zeptal se Stonagal a nutil se do úsměvu, ale byl zcela jasně uražen, že ho dohnal k tomuto otřesnému výlevu.

„Prosím, příteli můj,“ požádal ho Carpathia, „buď tak laskav a posaď se. Pánové, a dámo, máme již jen několik minut, než se zde objeví média.“

Buck zrakem stále spočíval na Stonagalovi, který překypoval zlostí.

„Rád bych vám všem předvedl jen nepatrnou část názorné lekce z vůdčího postavení a postavení stoupenců a, smím-li to tak nazvat, demonstraci vztahu podřízenosti a nadřízenosti. Pane Scotte M. Otternessi, přistoupil byste ke mně, prosím?“ Strážný v koutě sebou překvapeně trhl a přispěchal ke Carpathiovi. „Jedna z mých vůdcovských technik je v mojí síle pozorování, skloubené se zázračnou pamětí,“ prohlásil Carpathia.

Buck nemohl odtrhnout oči ze Stonagala, na kterém bylo vidět, že osnuje odplatu za to, že byl tak ztrapněn. Zdálo se, že je každou chvíli schopen povstat a vykázat Carpathiu tam, kde je jeho místo.

„Pan Otterness tady je překvapen, protože jsme si nebyli představeni, že ne, pane?“

„Ne, pane Carpathio, nebyli.“

„A přesto jsem věděl, jak se jmenujete.“

Stárnoucí strážný se usmál a přikývl na souhlas.

„Mohu vám rovněž říci, jakou značku, model a kalibr má vaše zbraň, kterou nosíte na boku. Nebudu se dívat, až ji budete odepínat a ukážete ji ostatním.“

Buck v hrůze sledoval, jak Otterness rozepnul kožený pás, na kterém byla zavěšena obrovitá zbraň v pouzdru. Zašátral pro ni a podržel ji oběma rukama tak, aby ji všichni viděli, až na Carpathiu, který odvrátil oči. Zdálo se, že Stonagal, který byl stále ještě rudý v obličeji, dýchá jako za dva.

„Vypozoroval jsem, pane, že vám byla vydána speciální policejní zbraň kalibru 38 mm se čtyřpalcovou hlavní, nabitá vysokorychlostními náboji s dutými konci.“

„Máte pravdu,“ přiznal radostně Otterness.

„Mohu ji vzít do rukou, prosím?“

„Zajisté, pane.“

„Děkuji vám. Můžete se zatím vrátit na své stanoviště, abyste hlídal tašku pana Williamse, ve které je magnetofon, mobilní telefon a počítač. Že mám pravdu, Camerone?“

Buck na něj zůstat upřeně hledět, ale odpovědět odmítl. Zaslechl, jak Stonagal zavrčel, že to je „nějaký salónní trik“. Carpathia se dál díval na Bucka, a ani jeden z nich nepromluvil. „Tak, co to je?“ zašeptal Stonagal. „Chováš se jako malý kluk.“

„Rád bych vám popsal všechno, co za chvilku uvidíte,“ oznámil Carpathia a Buck nanovo vycítil, jak se místností rozlila atmosféra zla. Ze všeho nejvíc se chtěl zbavit třením husí kůže, která mu naskákala na pažích, a vzít nohy na ramena, aby si zachránil život. Ale dál seděl na židli jako přimrazen. Vypadalo to, že ostatní také prošli změnou nálady, ale nic je netrápilo tak, jako jeho a Stonagala.

„Teď požádám pana Stonagala, aby ještě jednou povstal,“ prohlásil Carpathia a zbraň měl vedle sebe, v bezpečí. „Jonathane, kdybys byl tak laskav.“

Jonathan seděl a zíral na něj. Carpathia se usmál. „Jonathane, ty víš, že mi můžeš důvěřovat. Miluju tě za všechno, co jsi pro mě znamenal, a se vší skromností tě žádám, abys mi pomohl v tom, co se chystám předvést. Vidím svou roli i jako roli učitele. Ty sám jsi to řekl a tys byl mým učitelem celá léta.“

Stonagal povstal, ostražitý a zjevně ztuhlý.

„A nyní tě požádám, aby sis se mnou vyměnil místo.“

Stonagal zaklel. „Co je zas tohle?“ dožadoval se odpovědi.

„Hned to bude jasné, a pak už nebudu tvou pomoc znovu potřebovat.“

Buck si uvědomoval, že ostatním to zní, jako kdyby Carpathia měl na mysli, že už nebude potřebovat Stonagalovu pomoc při předvedení něčeho, ať už to mělo být cokoli. Stejně tak, jako poslal hlídku zpátky na své místo do rohu neozbrojenou, museli usoudit, že poděkuje Stonagalovi a nechá ho, aby se vrátil na své místo.

Finančník se znechuceným zamračeným výrazem v obličeji odstoupil od stolu a vyměnil si s Carpathiou místo. Tím se Carpathia dostal na jeho pravici. Po Stonagalově levici seděla Hattie a hned za ní pan Todd-Cothran.

„A teď tě požádám, Jonathane, abys poklekl,“ a jeho úsměv a lehký tón zmizel. Buckovi se zdálo, jako kdyby všichni v místnosti se nadechli a zadrželi dech.

„To neudělám,“ odmítl Stonagal.

„Ale ano, uděláš,“ pronesl Carpathia tiše. „A udělej to hned.“

„Ne, pane, neudělám,“ stál na svém Stonagal. „Přišel jste o rozum? Nenechám se ponižovat. Jestli se domníváte, že jste vystoupal do postavení nade mnou, pak se mýlíte.“

Carpathia zvedl osmatřicítku, natáhl kohoutek a vstrčil hlaveň do Stonagalova pravého ucha. Starší muž nejprve ucukl, ale Carpathia pronesl s jasnou výhrůžkou: „Ucukni ještě jednou, a jsi mrtvý.“

Několik dalších lidí povstalo, mezi nimi Rosenzweig, jenž naříkavým hlasem zvolal: „Nicolae!“

„Všichni sednout, prosím,“ přikázal nyní už klidně Carpathia. „Jonathane, na kolena.“

Starý muž se bolestivě přikrčil a použil Hattiinu židli, aby se o ni opřel. Nepostavil se ke Carpathiovi čelem, ani se na něj nepodíval. Hlaveň pistole měl neustále v uchu. Hattie seděla bledá a ztuhlá.

„Má milá,“ promluvil na ni Carpathia a naklonil se k ní přes Stonagalovu hlavu, „budeš si muset posunout židli asi o metr dozadu, aby sis nezamazala šaty.“

Ani se nepohnula.

Stonagal začal skučet. „Nicolae, proč to děláš? Jsem tvůj přítel! Neznamenám pro tebe hrozbu!“

„Žebrání ti nesluší, Jonathane. Buď, prosím tě, zticha. A teď Hattie,“ pokračoval a tentokrát se jí podíval přímo do očí, „vstaň a odsuň svou židli zpátky a posaď se. Vlasy, kůže, lebeční tříšť a mozková hmota se většinou zachytí na panu Todd-Cothranovi a ostatních vedle něj. Nechci, aby se cokoli z toho dostalo na tebe.“

Hattie posunula židli, na níž seděla, a prsty se jí třásly.

Stonagal kňučel: „Ne, Nicolae, ne!“

Carpathia nijak nespěchal. „Zabiju pana Stonagala bezbolestným dutým koncem náboje přímo do mozku, výstřel ani neuvidí, ani neuslyší. Vám ostatním bude trochu zvonit v uších. Bude to pro vás poučné. Porozumíte praktické ukázce, že já tady velím, že se nebojím žádného člověka a že nikdo se mi nesmí postavit na odpor.“

Pan Otterness si sáhl na čelo, jako kdyby se mu zatočila hlava, a svezl se na jedno koleno. Buck zvažoval sebevražedný skok přes stůl po zbrani, ale věděl, že by mohli zemřít i jiní. Podíval se na Steva, který seděl bez hnutí stejně jako ostatní. Pan Todd-Cothran zavřel oči, na tváři škleb, jako kdyby tu ránu očekával každou vteřinou.

„Až bude pan Stonagal mrtev, řeknu vám, co si budete pamatovat. A pakliže by si někdo myslel, že jsem se nezachoval spravedlivě, dovolte, abych neopomenul dodat, že na obleku pana Todd-Cothrana neskončí pouze uschlá krev. Vysokorychlostní kulka ho z této vzdálenosti rovněž zabije, což, jak víte, pane Williamsi, je něco, co jsem vám slíbil, že zařídím, až k tomu dozraje čas.“

Todd-Cothran při této zprávě otevřel oči a Buck zaslechl, jak on sám vykřikl: „Ne!“ v okamžiku, kdy Carpathia zmáčkl kohoutek. Výstřel zatřásl okny a dokonce i dveřmi. Stonagalova hlava dopadla na kácejícího se Todd-Cothrana a oba byli zcela jasně mrtvi, ještě než jejich do sebe zkroucená těla dopadla na podlahu.

Několik židlí se odsunulo od stolu dozadu, jak si jejich osazenstvo v děsu schovalo hlavu. Buck zůstal zírat s otevřenými ústy na to, jak Carpathia klidně umístil zbraň do Stonagalovy bezvládné pravé ruky a obtočil mu okolo kohoutku prst.

Hattie se na své židli roztřásla a vypadalo to, že se pokouší vykřiknout, avšak bezúspěšně. Carpathia se opět ujal slova.

„To, čeho jste právě byli svědky,“ pronesl laskavě, jako kdyby mluvil s dětmi, „byl hrozný, tragický konec dvou jinak neuvěřitelně produktivních životů. Těchto dvou mužů jsem si vážil a obdivoval je více než kohokoli jiného na světě. Co přimělo pana Stonagala vrhnout se na stráž, vzít zbraň a zastřelit sebe i svého britského kolegu, to opravdu nevím a pravděpodobně nikdy plně nepochopím.“

Buck bojoval sám se sebou, aby si podržel zdravý rozum, zachoval jasnou hlavu, aby – jak mu nařídil jeho šéf – „měl oči na šťopkách“.

Carpathia pokračoval ve svém nekrologu a oči se mu zalily slzami. „Vše, co vám mohu říci, je, že Stonagal se mi teprve dnes ráno u snídaně svěřil, že se cítí osobně zodpovědný za dvě nedávná násilná úmrtí v Londýně a že už nadále s vědomím té viny nemůže žít. Upřímně řečeno, domníval jsem se, že má v úmyslu vydat se pod jurisdikci mezinárodních úřadů někdy dnes odpoledne. A kdyby to byl neudělal, byl bych to musel udělat sám. Jak to zosnoval s panem Todd-Cothranem, že to vyústilo smrtí dvou lidí v Anglii, to nevím. Ale jestliže za ně byl zodpovědný, potom se svým smutným způsobem snad právě tímto dnes dosáhlo spravedlnosti.

Všichni jsme bezpochyby zděšeni a otřeseni tím, čeho jsme tu teď byli svědky. A kdo by také nebyl? Můj první čin ve funkci generálního tajemníka bude, že uzavřu OSN na paměť tohoto dne a pronesu smuteční řeč za životy dvou starých přátel. Věřím pevně, že se budete všichni s touto nešťastnou událostí schopni vyrovnat a že vám to nebude překážet ve vaší schopnosti sloužit ve svých strategických rolích.

Děkuji vám, pánové. Zatímco slečna Durhamová uvědomí bezpečnostní službu, já si vás vyzkouším z vaší verze toho, co se tu právě přihodilo.“

Hattie se rozběhla k telefonu a ve stavu hysterie byla téměř neschopna se vyjádřit srozumitelně. „Rychle sem přijďte. Došlo tu k sebevraždě a dva muži jsou mrtvi! Bylo to příšerné. Rychle!“

„Pane Planku?“ vyzval Steva Carpathia.

„Bylo to neuvěřitelné,“ prohlásil tiskový mluvčí a Buck si v téže chvíli uvědomil, že mluví smrtelně vážně. „Když pan Stonagal popadl tu zbraň, myslel jsem, že nás chce všechny zabít!“

Carpathia pak vyzval velvyslance Spojených států.

„Vždyť já znal Jonathana dlouhá léta,“ začal. „Kdo by si byl pomyslel, že by byl schopen něčeho takového?“

„Jsem rád, že vy jste v pořádku, pane generální tajemníku,“ poznamenal Chaim Rosenzweig.

„Nu, v pořádku nejsem,“ opáčil Carpathia. „A nebudu ještě dlouho. Byli to mí přátelé.“

A tak to šlo dál okolo celé místnosti. Buck měl tělo jako z olova, protože věděl, že nakonec se Carpathia dostane až k němu a že byl jediný v celé místnosti, který nebyl pod Nicolaeovou hypnotickou mocí. Ale co se stane, jestliže to Buck pronese nahlas. Bude zabit on jako další v řadě? Samozřejmě, že ano! Musel být. Bude schopen lhát? Měl by?

Zoufale se modlil, když Carpathia postupoval od jednoho muže k druhému, aby se ujistil, že všichni viděli to, co chtěl, aby viděli, a byli o tom upřímně přesvědčeni.

Mlč, zdálo se mu, že mu Bůh vkládá do srdce. Ani slovo!

Bucka zaplavila vděčnost za pocit boží přítomnosti uprostřed zla a krveprolití, až ho to dohnalo k slzám. Když se Carpathia dostal až k němu, měl uslzené tváře a nemohl mluvit. Zavrtěl hlavou a zvedl ruku.

„Hrozné, co, Camerone? A ještě při té sebevraždě zabít i pana Todd-Cothrana?“

Buck ze sebe nebyl schopen vypravit ani hlásku a neudělal by to, i kdyby mohl.

„Tys je měl rád a oba jsi choval v úctě, Camerone, protože jsi nevěděl, že se tě v Londýně pokusili zabít.“ A Carpathia postoupil dál ke strážnému.

„Proč jste mu jen nedokázal zabránit, aby vám vytrhl tu zbraň, Scotte?“

Starý muž povstal. „Odehrálo se to tak hrozně rychle! Věděl jsem, kdo to je, velmi významný bohatý muž, a když ke mně tak rychle došel, nevěděl jsem, co chce. Vytrhl mi tu zbraň přímo z pouzdra, a než jsem byl schopen něco udělat, zastřelil se.“

„Tak, tak,“ přitakal Carpathia a v tu chvíli vtrhla do místnosti bezpečnostní služba. Všichni začali mluvit najednou, zatímco Carpathia odstoupil do rohu a vzlykal tam nad ztrátou svých přátel.

Vyšetřovatel oblečený v tmavém obleku se vyptával. Buck ho mávnutím ruky od sebe poslal pryč. „Máte tu dostatek očitých svědků. Dovolte, abych vám nechal svou navštívenku, a vy mi můžete zavolat, jestliže mě budete ještě potřebovat, souhlasíte?“ Policista mu na oplátku podal svou vizitku a nechal Bucka odejít.

Buck sebral svoji reportérskou tašku a pádil, aby si chytil taxík a co nejrychleji byl zpátky ve své kanceláři. Zavřel a zamkl za sebou dveře a zuřivě začal vyťukávat všechno, každou podrobnost z toho, co právě zažil. Už měl několik stran, když mu zatelefonoval Stanton Bailey. Starý pán sotva dechu popadal mezi svými naléhavými otázkami, ale Buckovi nedal ani možnost na jedinou odpovědět.

„Kdes byl? Proč jsi nebyl na té tiskovce. Byls tam, když se Stonagal odstřelil a vzal s sebou i toho Brita? Měls tam být. Byla to pro nás pocta, že jsme tě tam měli. Jak hodláš kohokoli přesvědčit, žes tam byl, když ses na té tiskové konferenci ani neobjevil? Camerone, co to má znamenat?“

„Pospíchal jsem sem, abych tu událost ihned uložil do počítače.“

„Copak ty teď nemáš exkluzivní rozhovor s Carpathiou?“

Na to Buck úplně zapomněl a Plank mu to prve nepotvrdil. Co měl dělat? Modlil se, ale nepocítil žádný náznak řešení. Tolik si potřeboval promluvit s Brucem nebo s Chloe nebo i kapitánem Steelem! „Zavolám Stevovi a uvidí se,“ odpověděl.

Nemohl s telefonováním dlouho otálet, ale zoufale potřeboval vědět, co má dělat. Měl by si troufnout zůstat v jedné místnosti sám s Carpathiou? A když to udělá, má předstírat, že je ovládán silou jeho mysli, jako se zdálo, že tomu je u všech ostatních? Dokáže s boží pomocí nepodlehnout tomu vlivu? Nevěděl.

Navolil číslo Stevova pageru a o několik minut později telefon zazvonil. „Máme tu opravdu hromadu práce, Bucku. Co je?“

„Chtěl jsem jen vědět, jestli mám stále ještě ten exkluzivní rozhovor s Carpathiou.“

„Ty si snad ze mě děláš srandu? Slyšel jsi snad, co se tu stalo, a ještě chceš exkluzivní rozhovor?“

„Slyšel? Byl jsem tam, Steve.“

„Takže když jsi tady byl, tak pravděpodobně víš, co se před tou tiskovou konferencí stalo.“

„Steve! Vždyť jsem to viděl na vlastní oči.“

„Ty mě neposloucháš, Bucku. Já říkám, že jestliže jsi tady byl na té tiskové konferenci, tak jsi slyšel o Stonagalově sebevraždě během předcházející schůzky, na kterou jsi se také měl dostavit.“

Buck nevěděl, co na to má říct.

„Viděl jsi mě tam, Steve.“

„Neviděl jsem tě dokonce ani na té tiskovce.“

„Nebyl jsem na tiskovce, Steve, ale byl jsem v té místnosti, když Stonagal a Todd-Cothran zemřeli.“

„Hele, Bucku, já na tohle teď nemám čas. A není to moc legrační. Měl jsi tady být, ale nebyls. Mám na tebe vztek a Carpathiu to urazilo. Ne, ne, žádný nějaký exkluzivní rozhovor.“

„Mám svou akreditaci! Vyzvedl jsem si ji dole!“

„Tak proč jsi ji tedy nepoužil?“

„Ale já ji použil!“

Steve mu položil telefon. Marge ho přes vnitřní telefon upozornila, že má další hovor se šéfem. „Co to má znamenat, žes nešel ani na tu schůzku?“ zeptal se ho Bailey.

„Vždyť já tam byl! Viděl jste mě přece jít dovnitř!“

„Jo, to jsem viděl. Byls takhle blízko. A cos dělal pak? Našel sis něco důležitějšího na práci? Tak teď mi to ale hodně rychle vysvětli, Camerone!“

„Říkám vám, že jsem tam byl! Ukážu vám svou akreditaci.“

„Zrovna jsem si ověřoval seznam akreditací, a ty na něm nejsi.“

„Samozřejmě že na něm jsem. Ukážu vám ji.“

„Jméno tam je, ale není zatržené.“

„Pane Bailey, zrovna teď mám tu akreditaci v ruce a dívám se na ni.“

„Tvoje akreditace je obyčejným kusem papíru, když jsi ji nepoužil. Takže kde jsi byl?“

„Přečtěte si můj zápis,“ navrhl mu Buck. „Pak uvidíte, kde přesně jsem byl.“

„Mluvil jsem právě se třemi nebo čtyřmi lidmi, kteří tam byli, včetně strážného v OSN a osobní asistentkou Carpathii, a to už se nezmiňuju o Plankovi. Ani jeden z nich tě tam neviděl. Nebyl jsi tam.“

„Nějaký policista mě viděl! Navzájem jsme si vyměnili navštívenky!“

„Jedu zpátky do kanceláře, Williamsi. Jestli tam nebudeš, až přijedu, máš padáka.“

„Budu tady.“

Buck vytáhl navštívenku policisty a vytočil jeho číslo.

„Policejní okrsek,“ ohlásil nějaký hlas.

Buck přečetl jméno na navštívence: „Detektiva seržanta Billyho Cenniho, prosím.“

„Mohl byste ještě jednou zopakovat to jméno?“

„Cenni, nebo možná se to C čte jako K, jako Kenny?“

„Nic mi to neříká, máte správný okrsek, pane?“

Buck zopakoval číslo na navštívence.

„Naše číslo to je, ale ten muž u nás nepracuje.“

„Jak bych ho mohl najít?“

„Máme tu práce až nad hlavu, pane. Zavolejte si na ústředí ve městě.“

„Je to důležité. Nemáte tam seznam oddělení?“

„Hele, my tu máme tisíce policajtů.“

„Stačí, když se mi podíváte na C-E-N-N-I, ano?“

„Tak počkejte moment.“ Za chvíli už byl zase zpátky. „Nic, je to jasný?“

„Nemohl by být nový?“

„Mohla by to být klidně vaše sestra, co já vím.“

„Kam si mám zavolat?“

Dal Buckovi číslo na hlavní policejní velitelství. Buck prodělal celý rozhovor znovu, ale tentokrát mluvil s příjemnou mladou ženou.

„Vteřinku, já se vám podívám ještě jednou,“ nabídla se. „Spojím se s personálním, protože ti vám stejně žádnou informaci nedají, když nejste sám policista.“

Poslouchal, jak hláskovala personálnímu to jméno. „Jo, jasně,“ odpověděla pak. „Děkuju. Řeknu mu to.“ A zase se ozvala do telefonu Buckovi. „Pane, na personálním mi řekli, že v celém policejním oddělení v New Yorku není nikdo, kdo by se jmenoval Cenni, a nikdy tu ani nebyl. Jestli má někdo vyrobenou falešnou policejní navštívenku, rádi by ji viděli.“

Buckovi nezbývalo nic jiného, než se pokusit přesvědčit Stantona Baileyho.

Rayford Steele, Chloe a Bruce Barnes sledovali tiskovou konferenci v OSN a usilovně se na ní snažili zahlédnout Bucka. „Kde jen je?“ divila se Chloe. „Přece tam musí někde být. Všichni z té schůzky tam jsou. Kdo je ta dívka?“

Rayford se postavil, když ji zahlédl, a mlčky ukázal na obrazovku. „Tati!“ vyděsila se Chloe. „Nečteš mi myšlenky, že ne?“

„Jsem si naprosto jistý, že to je ona,“ potvrdil Rayford.

„Pššš,“ okřikl je Bruce, „všechny teď představuje.“

„A má nová osobní asistentka, která se vzdala své kariéry v letectví…“

Rayford dopadl z výšky na židli. „Jen doufám, že za tím není Buck.“

„To já taky,“ souhlasil Bruce. „To by mohlo znamenat, že by mohl být do toho zatažen i on.“

Zpráva o sebevraždě Stonagala a tragické smrti Todd-Cothrana je omráčila. „Možná nakonec, že si Buck vzal mou radu k srdci a nikam nešel,“ poznamenal Bruce. „Pevně v to doufám.“

„To na něj nevypadá,“ nesouhlasila Chloe.

„Ne, to opravdu ne,“ připojil se k ní Rayford.

„Já vím,“ přiznal Bruce. „Ale doufat můžu. Nechci zjistit, že se stal obětí špinavé hry. Kdo ví, co se tam stalo, a on vstoupil dovnitř, ochraňován jen našimi modlitbami.“

„Ráda bych si myslela, že to stačilo.“

„Ne,“ zarazil ji Bruce. „Na to by potřeboval nad sebou ochrannou ruku Nejvyššího.“

Ve chvíli, kdy Stanton Bailey o hodinu později vletěl jako saň do šéfredaktorské kanceláře, bylo Buckovi jasné, že má co dělat se silou, které nemohl vzdorovat. Záznam toho, že na schůzce byl, vymazali, a to i z myslí všech přítomných. Věděl, že Steve to nezfalšoval. Poctivě věřil, že tam Bucka neviděl. Moc, jíž Carpathia lidi ovládal, byla bezmezná. Kdyby Buck potřeboval jakýkoli důkaz, že jeho víra je opravdová, že Bůh skutečně vstoupil do jeho života, měl ji. Kdyby nepřijal Krista před vstupem do té místnosti, věděl jistě, že by nyní představoval další loutku v Carpathiových rukou.

Bailey nebyl v náladě s ním cokoli probírat, takže Buck nechal starého pána, nechť se vymluví, a o obranu se ani nepokusil. „Už nechci slyšet ani slovo z toho tvého výmyslu, žes tam byl. Vím, žes v budově byl, viděl jsem tvoji akreditaci, ale ty víš stejně tak dobře jako já a všichni ostatní, kteří přítomni byli, žes tam nedorazil. Nevím, co sis myslel, že může mít větší přednost, ale v každém případě ses netrefil. To nehodlám trpět ani odpustit, Camerone. Jako šéfredaktora tě tu nechci.“

„Rád se vrátím ke své práci reportéra,“ navrhl Buck.

„Nemůžu připustit ani to, hochu. Chci tě z New Yorku pryč. Přeložím tě do chicagské pobočky.“

„Rád ji tam budu řídit.“

Bailey zavrtěl hlavou. „Tobě to ještě nedošlo, viď, Camerone? Nedůvěřuju ti už. Měl bych s tebou vyrazit dveře. Vím ale, že bys skončil u konkurence.“

„Nechci přejít k někomu jinému.“

„To je dobře, protože kdyby ses pokusil přejít ke konkurenci, musel bych jim říct o téhle vylomenině. V Chicagu budeš dělat obyčejného reportéra a budeš pracovat pod tou ženskou, která dělala Lucindě zástupkyni. Ještě dnes jí zavolám, abych jí tu novinu sdělil. Bude to spojeno s obrovským snížením platu, zvlášť ve srovnání s tím, cos měl dostávat po tom povýšení. Vezmi si pár dní volna, urovnej si tady všechny své záležitosti, pronajmi někomu svůj byt a najdi si bydlení v Chicagu. Někdy v budoucnu tě chci vidět, abys mi nalil čistého vína, hochu. To byla ta nejubožejší výmluva, proč někdo nezískal zprávy, jakou jsem kdy slyšel, a to od jednoho z nejlepších v branži.“

Bailey za sebou práskl dveřmi.

Buck se nemohl dočkat, až si popovídá se svými přáteli v Illinois. Nechtěl však volat ani z kanceláře ani z bytu a ani nevěděl jistě, jestli je jeho mobilní telefon dost bezpečný. Zabalil si věci a taxíkem odjel na letiště, kde taxíkáře požádal, aby mu zastavil u telefonního automatu na mince ještě asi dva kilometry před letištní budovou.

Když se mu u Steelů nikdo neozval, zkusil číslo do kostela. Bruce zvedl telefon a sdělil mu, že Chloe a Rayford tam jsou s ním. „Tak zapněte reproduktor, ať mě taky slyší,“ požádal ho. „Odlétám odtud ve tři hodiny s Pan-American na letiště O’Hare. Ale už teď vám něco řeknu. Carpathia je váš člověk, o tom není pochyb. Splňuje popis do poslední podrobnosti. Cítil jsem během té schůzky vaše modlitby. Bůh mě ochránil. Stěhuju se do Chicaga a chci být členem – jak jste to nazval, Bruci?“

„Bojovníci trýzně?“

„Přesně!“

„Znamená to tedy, že –?“ začala Chloe

„Víte přesně, co to znamená,“ skočil jí do řeči Buck. „Počítejte se mnou.“

„Co se přihodilo, Bucku?“ zeptala se Chloe.

„Radši bych vám to vyprávěl osobně,“ vyhnul se odpovědi. „Ale mám opravdu co povídat! A vy jste jediní lidé, co znám, kteří tomu budou věřit.“

Letadlo společnosti Pan-American konečně přistálo a Buck pospíchal po přistávací ploše a skrz letištní kontrolu tam, kde ho radostně přivítali Chloe, Bruce a Rayford Steele. Všichni ho objali, včetně rezervovaného kapitána. Jak tak v jednom rohu stáli těsně u sebe, Bruce se modlil a děkoval Bohu za jejich dalšího bratra a za to, že ho ochránil.

Pak se vydali přes letištní halu do parkovacích garáží. Kráčeli všichni čtyři vedle sebe, paže obtočené navzájem okolo ramen, svázaní společným cílem. Rayford Steele, Chloe Steelová, Buck Williams a Bruce Barnes se postavili proti největšímu nebezpečí, které může člověka potkat, a věděli přesně, jaké je jejich poslání.

Úkol, který stál před Bojovníky trýzně, byl jasný, a cílem nebylo nic menšího, než se během sedmi nejchaotičtějších let, které tato planeta kdy zažije, postavit a bojovat proti nepřátelům božím.

Tim LaHaye

Jerry B. Jenkins

PONECHÁNI NAPOSPAS

Z anglického originálu Left Behind,

vydaného roku 1995 nakladatelstvím Tyndale House Publishers, Inc.,

přeložili Pavla a Matouš Iblovi.

Obálku navrhla Jana Šťastná.

Vydaly Euromedia Group a Knižní klub v Praze roku 2001

jako svou 1457. publikaci.

Odpovědná redaktorka Jana Jasová.

Technický redaktor David Dvořák.

Počet stran 352.

Sazba SF SOFT, Praha.

Tisk Finidr, spol. s r. o., Český Těšín.

Vydání první.

Table of Contents

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

(18)

(19)

(20)

(21)

(22)

(23)

(24)

(25)