Lektoroval PhDr Vladimír Jakub Mrvík, PhD

Za vstřícnost a pomoc děkuji akreditovanému průvodci Prahou Miloslavu Čechovi, Mgr. Magdaléně Šustové, vedoucí Oddělení dějin školství Národního pedagogického muzea J. A. Komenského, profesoru MUDr. Zdeňku Broukalovi a pracovnicím Archivu hl. m. Prahy, Archivu Národní knihovny, a Ústavu dějin a Archivu Univerzity Karlovy. Děkuji také pracovnicím Městské knihovny Čelákovice a Městské knihovny Český Brod.

Slavní Češi a jejich blízcí

Stanislava Jarolímková

© PhDr. Stanislava Jarolímková, 2020

© Kresby Jiří Filípek, 2020

ISBN 978-80-242-6571-1

Tuto knihu věnuji s láskou a s díky našim synům.

Úvod

V této knize, navazující na titul Slavné Češky a jejich blízcí, se setkáte se šesti známými muži a s lidmi, kteří jim různými způsoby zasahovali do života.

KAREL HRABĚ CHOTEK se představí především jako šlechtic, který dal mimo jiné vybudovat slavnou pražskou serpentinu, zavedl péefka, založil pro drobné střadatele spořitelnu a podílel se na zřízení Klarova ústavu. Jako starostlivý otec sledoval mj. život syna BOHUSLAVA a uvítal na svět jeho dcerku ŽOFII, která po něm zdědila krásné tmavé oči. Naštěstí se nedožil její tragické předčasné smrti v Sarajevu, která ji zastihla po boku milovaného FRANTIŠKA FERDINANDA D’ESTE, jenž na balkánské tragédii nesl svůj díl viny. O FRANTIŠKU PALACKÉM si připomeneme, že při psaní stěžejního díla „živil se hojně prachem archivův a bibliothek ještě nedotknutých“, že jeho manželka TEREZIE byla nevyléčitelně nemocná a čím do jejich manželství i do výchovy dcery MARIE a syna JANA léta zasahoval despotický tchán JOHANN MIECHURA. Připomeneme také to, že „otec národa“ měl štěstí na zetě F. L. RIEGRA, ale byl bohužel terčem mnoha nepřátelských ataků. ANTONÍN DVOŘÁK neodmyslitelně patří do české a světové hudby, a i když byl okouzlen (jako řada dalších mužů) JOSEFÍNOU ČERMÁKOVOU, prožil šťastný život s její sestrou ANNOU. Díky ní se mohl věnovat své práci, neboť Anna „byla z žen, které jsou pokladem pro tvůrčího pracovníka a nejsou bez zásluhy na zdaru jeho práce“. Měl také štěstí na zetě JOSEFA SUKA, manžela milované dcery OTYLKY. I když se rovněž dožil nenávistných kritik, naštěstí převážily uznání a úcta, které mu projevil mj. císař František Josef I.

První český elektrotechnik FRANTIŠEK KŘIŽÍK byl úspěšný selfmademan, který nedokončil studia záměrně (a nikoliv kvůli školnému či poplatku za maturitu), zbavil naše předky obav z elektřiny – tehdy podezřelé síly, putující „jen tak po drátech“ –, a navíc mimo jiné pomohl elektrifikovat celou zemi. V soukromém životě mu byly oporou dvě ženy: obětavá maminka MARIE, která si na jeho narození musela počkat celé čtvrtstoletí, a manželka PAVLÍNA, kterou poznal v tanečních a s níž prožil láskyplných dvaapadesát let.

Při zmínce o EMILU HOLUBOVI se nám samozřejmě ihned vybaví Afrika, v níž mohl zčásti díky obětavému otci FRANTIŠKOVI navštívit dosud neznámé vnitrozemí včetně území obávaného kmene Mašukulumbů. Kvůli černému kontinentu opustil českou dívku BERTU a oženil se s Vídeňačkou ROSOU, která jako malá lezla po stromech, učila se střílet a zúčastnila se jeho druhé výpravy. I když v Africe Holub pracoval v nepředstavitelně těžkých podmínkách, dočkal se i on v rodných Čechách hlavně nevděku.

Rozesmátá tvář JULIA FUČÍKA provázela příslušníky starších generací málem od narození a jeho manželka GUSTA líčila při besedách v růžových barvách jeho statečný boj proti nacistům i jejich láskyplné soužití. Ve skutečnosti se Fučík stal komunistickou modlou jen proto, že byl pohledný a že „včas“ zemřel. Jeho životem prošla řada žen, z nichž si připomeneme alespoň herečku ELENU HÁLKOVOU a novinářku MILENU JESENSKOU. O té se kvůli Gustě Fučíkové nesmělo málem půlstoletí hovořit jinak než jako o zrádkyni, přestože do svého zatčení v říjnu 1939 obětavě pomáhala pronásledovaným lidem, při výsleších nikdy nikoho neudala a zemřela v koncentračním táboře.

Pohodové počtení přeje

Stanislava Jarolímková

https://stjarolimkova.portnet.cz

https://www.facebook.com/stanislava.jarolimkova

„Nevhodně“ progresivní lidumil KAREL HRABĚ CHOTEK

a syn Bohuslav i vnučka Žofie

(*1783–†1868)

Tento příslušník slavného starého českého rodu byl oddaným a tolerantním poddaným habsburských císařů a snažil se všude, kam byl poslán, prospět jejich říši – což samozřejmě platilo i o jeho sedmnáctiletém působení ve funkci nejvyššího purkrabího Království českého. Přesto si ke svému zklamání vysloužil nucený odchod z aktivní služby a stal se posledním příslušníkem svého rodu pohybujícím se ve vysoké politice.

Jeho syn Bohuslav sice rovněž nastoupil do habsburských služeb, ale pouze v roli řadového diplomata, jehož po celou aktivní část života trápily finanční problémy, neboť práce pro císaře byla považována spíše za čest–, a v jeho případě nestačila uživit velkou rodinu.

Problémy s Habsburky – byť jiného rázu – měla i Žofie, Bohuslavova dcera (a vnučka Karla Chotka), která musela léta trpělivě čekat na to, než se s ní mohl oženit císařův synovec František Ferdinand d’Este, s nímž po čtrnáctiletém manželství zemřela kvůli fatální lehkomyslnosti.

CHTĚL POMÁHAT ŘÍŠI I LIDEM

Hraběcí synek Karel vyrůstal střídavě ve Vídni a v Praze a o jeho vzdělávání pečovali nejprve domácí učitelé; do „obyčejné“ školy vstupoval pouze dvakrát ročně, aby složil povinné pololetní zkoušky. Kromě učební látky získával i dovednosti odpovídající jeho původu, k nimž patřil šerm, jízda na koni, tanec, kreslení, hudba

a cizí jazyky; k němčině, v níž doma vyrůstal, přidával francouzštinu, angličtinu, italštinu, řečtinu a latinu. Nakonec vystudoval pražská a vídeňská práva, dal se na úřednickou dráhu a první zkušenosti sbíral od roku 1802 v Praze jako tajemník českého gubernia, v jehož čele stál jeho otec Jan Rudolf* (*1748–†1824), v letech 1802–1804 nejvyšší purkrabí Českého království.

Karel hrabě Chotek.

*Otec byl pro Karla v mnohém vzorem, neboť akceptoval nové směry v ekonomice, cenil si věd a umění, najal si učitele češtiny, jímž se stal F. Palacký, a staral se o „obyčejné“ obyvatele království. Právě Jan Rudolf totiž mj. v Praze roku 1804 zpřístupnil veřejnosti bývalou Královskou oboru (dnes známý, krásný a rozlehlý park zvaný Stromovka), kterou mívali až dosud v pronájmu soukromníci a kterou dále zveleboval, aby ji mohli Pražané využívat stejně, jako Vídeňáci využívali díky Josefu II. k rekreaci Prátr.

Datace dalších Karlových „umístěnek“ v různých částech habsburské říše se v pramenech liší, ale podstatnější je, že mladý úředník se nikde neuzavíral do své pracovny, nýbrž podnikal inspekční cesty*, při nichž si všímal toho, co sice zaujalo zřejmě jen málo jeho kolegů, ale co podle něj stálo za změnu.

*Například při čtyřletém pobytu v habsburské provincii Terst, kde byl jmenován guvernérem, zakládal školy, dal vztyčit na pobřeží maják, zavedl pěstování brambor a zlepšoval kvalitu cest. V přístavu dal zřídit vodovod a založil ústav pro chudé.

Během služby v Innsbrucku, kde působil v letech 1818–1825 jako prezident zemského gubernia, dal mj. upravit a přestavět ulice, podílel se na založení peněžního ústavu či ústavu pro chudé, a během ročního vídeňského působení ve funkci dvorského kancléře a prezidenta Dvorské studijní komise se snažil alespoň částečně zmírnit cenzuru uvalenou na knihy a učebnice.

Nutno dodat, že tyto „nebezpečné“ novoty se snažil zavádět nikoliv proto, aby si získal pocty a bohatství, nýbrž – jak již bylo řečeno – aby prospěl habsburské říši, neboť vycházel z toho, že nejlepší zárukou silného prosperujícího státu jsou vzdělaní a spokojení lidé. Již ve svých šestadvaceti letech si napsal do deníku dokonce tato „pobuřující“ slova: „Je snad užitečné pro celek, že šlechta žije v přepychu, když přitom tisíce poddaných má nedostatek? Vždyť všeobecný blahobyt povznáší více národní jmění než blahobyt jednotlivce.“

Tímto svým přesvědčením se Karel hrabě Chotek řídil i poté, co ho roku 1826 jmenoval císař na dalších sedmnáct let nejvyšším purkrabím Království českého a prezidentem českého gubernia. Dostal k dispozici purkrabský dům v areálu Pražského hradu (v Jiřské uličce, která vede k východní hradní bráně) a do své pracovny si zavěsil mj. dva obrazy stejně zarámované a namalované stejnou technikou: na jednom byl zachycen on a na druhém jeho otec.

Do Prahy, kam Karel Chotek odjel rád, se s ním stěhovala i manželka Marie Sofie, hraběnka Berchtoldová z Uherčic (*1794 až †1878), pocházející ze starobylého, původem tyrolského rodu. Vzali se 9. června 1817 a měli spolu šest synů, z nichž se dospělosti dožili  ouze tři: Antonín (*1822–†1883), Emanuel (*1823–†1843) a Bohuslav (*1829–†1896). Jak plyne z jeho Memorabilií neboli zápisků týkajících se rodinného života, bylo manželství bezproblémové a zřejmě i láskyplné.

Opatření nového nejvyššího purkrabího byla i v Českém království zaměřena jednak na zvýšení hospodářské úrovně země, jednak na zlepšení života příslušníků nižších vrstev. My si na zredukovaném výčtu jeho aktivit ukážeme, že F. Palacký ho právem označil za šlechtického vlastence, před nímž je nutno smeknout. Začneme několika příklady toho, co udělal pro Prahu, která měla tehdy necelých 100 000 obyvatel.

Šlo například o vybudování strategické novinky jménem serpentina*, která umožnila, aby se do města pohodlně dostávaly především náklady uhlí z Kladenska a dřeva z Křivoklátska, přivážené lánskou koňkou, která měla od roku 1830 konečnou stanici u Písecké brány.

Díky tomu se od roku 1832 tato serpentina „kroutí“ na východním svahu hradčanského návrší, překonává více než dvacetimetrový výškový rozdíl i otočku o 180 stupňů a právem nese od roku 1870 jméno Chotkova silnice (i když podle odborníků nejde o silnici, nýbrž o místní komunikaci).

Tudy vede slavná serpentina zvaná Chotkova silnice.

*Nahradila nesnadno schůdnou stezku zvanou Myší díra, jíž se chodívalo k vltavskému brodu, kterou koncem 16. století rozšířila obec a počátkem 17. století místo ní vylámali ve skále vojáci tehdejšího velitele pražské posádky Albrechta Valdštejna cestu upravenou tak, aby po ní mohly jezdit i těžké nákladní vozy. Když roku 1910 začaly „dručet“ Chotkovou silnicí tramvaje, musely být vybavené kolejnicovou brzdou, a poté, co 24. ledna roku 1923 jedna „vyskočila“ u Jeleního příkopu z kolejí a prorazila zeď, byla 2. března téhož roku zřízena ve směru z kopce před zatáčkou zastávka. Na dodržování tohoto nařízení dohlížel zvlášť ustanovený dozorce, a navíc ministerstvo železnic zde umístilo píchací hodiny, aby každý řidič musel vystoupit a zaznamenat, v kolik hodin tudy projížděl. V letech 1935 byly zastávka i píchací hodiny nahrazeny bezpečnostním zastavovacím místem, jehož nerespektování se mělo trestat okamžitým přeřazením z provozní služby; povinné zastávky zde skončily 1. května roku 1978.

Okolí serpentiny zkrášlil díky Karlu Chotkovi přibližně v téže době veřejnosti přístupný sad zvaný Volksgarten (Lidový sad), což byla jedna z prvních veřejných zelení v Evropě. Stal se jedním z jeho filantropických projektů, protože při jeho úpravě si mohlo přivydělávat mnoho chudých lidí, což prý neopomněl zmínit v jedné ze svých zpráv zasílaných povinně do Vídně.

Zmínku si nesporně zaslouží i Chotkův podíl na záchraně letohrádku královny Anny stojícího na konci hradčanské Královské zahrady. V něm totiž Josef II. (1780–1790) ubytoval dělostřelce, kteří tam vyráběli i střelný prach, a Chotkovi se roku 1836 podařilo přesvědčit císaře Ferdinanda V.* (1835–1848), aby je dal vystěhovat, neboť případným výbuchem by byl vážně ohrožen nedaleko stojící Pražský hrad. (Chotek hodlal letohrádek zpřístupnit veřejnosti jako hvězdárnu, ale tento záměr se mu nepodařilo uskutečnit.)

*Záchrana letohrádku se Karlu Chotkovi podařila zčásti díky tomu, že byl coby nejvyšší purkrabí pověřen organizací korunovace zmíněného císaře Ferdinanda V., jež se měla odehrát 7. září 1836. Chotek se ujal příprav s vervou sobě vlastní, protože to považoval za velkou čest a těšil se, že v korunovačním průvodu ponese z titulu své funkce na podložce svatováclavskou korunu. Koncem srpna přijel do Prahy jeho bratr Ferdinand Maria, olomoucký arcibiskup, aby od nového českého krále přijal symbolicky v léno své arcibiskupské statky, ale cestou se nakazil cholerou, jíž 5. září odpoledne podlehl. Kvůli možnosti šíření nákazy se Karel ani členové jeho rodiny nesměli korunovace osobně zúčastnit, což se oficiálně omluvilo smutkem v rodině za zmíněného zemřelého bratra. Ferdinand V. vynahradil Chotkovi toto zklamání 30. listopadu téhož roku tím, že mu udělil Řád zlatého rouna.

Roku 1841 se Karel hrabě Chotek zapsal do pražské historie i novinkou, o níž uvažoval již jak jeho otec Jan Rudolf, tak Karlův předchůdce ve funkci nejvyššího purkrabího Českého království František Antonín II. hrabě Kolovrat: šlo o postavení druhého mostu* přes Vltavu na území Prahy, jehož se Chotek stal ochotně protektorem. Tento řetězový most byl největší konstrukcí svého druhu ve střední Evropě, nacházel se v místě, kde dnes stojí u Národního divadla most Legií, a spojoval Prahu s předměstím zvaným Smíchov**, rozvíjejícím se za řekou (a připojeným k metropoli roku 1922).

*Od 14. století zajišťoval spojení vltavských břehů na území metropole pouze most postavený za Karla IV., zvaný původně Kamenný či Pražský. „Řetězák“ překlenul Vltavu zhruba o pět set let později.

**Pražanům se nelíbilo, že nový most bude končit právě na zanedbaném a podle nich tudíž nebezpečném smíchovském břehu. Chotek se tím ale nedal odradit, protože správně předpokládal, že tato spojnice pomůže rozvoji Smíchova, kde se mj. usadila slavná firma Ringhofferů, která až dosud vozila například své vagony na dnešní Masarykovo nádraží přes starobylý Karlův most.

Poté co byla 19. dubna 1839 (v den oslav narozenin císaře Ferdinanda V.) stavba mostu zahájena, chodíval „náš“ Chotek se syny na staveniště pozorovat, jak práce pokračují, a když byl „řetězák“ po zatěžkávacích zkouškách* 4. listopadu 1841 zprovozněn, sledoval, jak ho Pražané využívají. Naopak když během první zimy Vltava** zamrzla, posmutněle si zapsal do deníku: „Lidé chodí přes řeku. Dnes jsem viděl na svém mostě jenom čtrnáct Pražanů.“

*První zatěžkávací zkouška se odehrála dopoledne 2. listopadu, kdy bylo přes mostovku přehnáno poklusem 150 kusů skotu, přičemž každý čtvernožec vážil kolem 400 kg. Druhá zkouška následovala o den později ve stejném čase za přítomnosti zvědavců stojících na obou vltavských březích i na Karlově mostě, jenže tehdy šlo v podstatě o „divadlo“ pro přihlížející. Přes most totiž přejelo několik kočárů významných činovníků tažených osmia šestispřeženími, ale ti všichni dokázali zatížit most pouze desetinou váhy na 1 m^2 mostové plochy, jakou k tomuto účelu požadoval zákon. Nic netušící diváci však nadšeně mávali, večer se konal na počest nejvyššího purkrabího pochodňový průvod zakončený – jak se zkomoleně říkalo – štanderlem (z německého slova „das Ständchen“ značícího „zastaveníčko“).

**Nebylo divu, že Pražané využívali zamrzlou hladinu: na pražských mostech se totiž až do 24. ledna 1925 platilo mostné. Výjimku tvořil Karlův most, na němž byl tento poplatek zrušen o 110 let dříve, 23. listopadu 1815. Podle E. E. Kische však mnozí pražští snobové přestali právě proto na počátku 20. století Karlův most využívat; obávali se prý totiž, aby se nezdálo, že na mostné nemají peníze.

Karel hrabě Chotek také zachránil před zničením starobylou Staroměstskou radnici. Ta samozřejmě měla od svého založení roku 1338 odslouženou řadu let, a navíc přestávala stačit narůstající agendě, ale on přesto rázně zamítl návrh zbourat historické radniční jádro včetně věže s orlojem a vybudovat na Staroměstském náměstí zcela nový komplex budov. A zachránil i slavný Langweilův model Prahy. Jednak přiměl Ferdinanda V. , aby poslal Langweilovi v květnu 1836 jako finanční výpomoc 150 zlatých, jednak se v roce 1840 podle PhDr. Kateřiny Bečkové přimluvil za to, aby císař model od vdovy za 500 zlatých odkoupil a věnoval ho tehdejšímu Museu království Českého. Bez této přímluvy bychom ho zřejmě v dnešním Muzeu hl. m. Prahy neměli možnost obdivovat.

Nutno dodat, že Praha se díky němu dočkala i takových „drobností“* jako budování kanalizace a paralelně probíhajícího soustavnějšího dláždění některých ulic. A aby tyto spojnice zůstávaly čisté, vydal Chotek roku 1838 Řád čištění pražských ulic, který mj. nařizoval, že za suchého či větrného počasí a před metením je nutno dlažbu kropit.

*Až dosud museli Pražané klopýtat po hrbolatých ulicích zbylých po starších pokusech o dláždění, ovšem zvelebování a čištění se týkalo pouze hlavních tras, protože postranní ulice zůstávaly prašné a blátivé. Za Chotka hradil dláždění, kanalizaci a osvětlení zčásti stát a zčásti obec, ale on se často obracel na majitele paláců, velkoobchodníky a továrníky sídlící v ulicích, jichž se tyto úpravy týkaly, aby přispívali ze své kapsy. Mnozí na jeho výzvu skutečně zareagovali. Upraveny byly ulice kolem Masarykova nádraží, ale i Vodičkova, Jindřišská, Národní apod.

To, že zvelebil dnešní Václavské a zčásti i Karlovo náměstí, dal mimo jiné zpevnit nová nábřeží a zřídit půvabné promenády, označil Palacký ve své knize Stručné dějiny Prahy z roku 1836 za „výsledky neúnavné podnikavosti, s jakou nejvyšší purkrabí rozhojňuje blahobyt země a hlavního města“. A Eduard Bass připomněl, že „teprve třicátá léta probouzejí Prahu jako kouzelným prutem. Hlavním čarodějem arci byla mocná a blahodárná tvůrčí vůle nejvyššího purkrabího Karla Chotka“.

Chotek se také zajímal o nový způsob osvětlení plynem, na které si dal udělat odborný posudek a vyjednával smlouvu mezi Prahou a Londýnem o zavedení této novinky v hlavním městě. (Dvě stovky plynových lamp však byly v metropoli instalovány teprve v září roku 1847, tedy čtyři roky poté, co musel svoji funkci opustit.) Chotkovy aktivity se ihned po jeho nástupu do funkce týkaly i mimopražských oblastí království. Začaly přibývat další řetězové mosty (roku 1826 v Žatci, roku 1835 v Lokti, roku 1841 v Jaroměři apod.) a budovaly se klasické, pokud možno rovné silnice doplněné novinkou – milníky a příkopy. Jejich celková délka se za jeho éry zvětšila šestinásobně, a například cesta z Vídně do Prahy se zkrátila na jednu třetinu původního času. Zasloužil se i o to, že roku 1827 byl zahájen zkušební provoz první evropské koněspřežné dráhy mezi Českými Budějovicemi a Lincem. On se s ní svezl až roku 1828 (kdy byl zahájen provoz pro veřejnost) v Českých Budějovicích a jízdu si prý jaksepatří vychutnal: neustále se během ní vyptával na různé technické podrobnosti a nakonec si se zájmem prohlédl konstrukci vozů. Od roku 1840 se podílel na přípravách zahájení stavby parní železnice (jež měla od roku 1845 konečnou stanici v Praze na dnešním Masarykově nádraží), rok nato zahájil paroplavbu na Vltavě a Labi a nechal zvelebit Teplice, Karlovy Vary a Mariánské i Františkovy Lázně.

Celého Českého království se týkaly i takové jím zavedené novoty jako roku 1825 v Praze založená česká spořitelna, což byl peněžní ústav s celozemským působením, který měl naučit drobné střadatele hospodařit s penězi a umožnit podnikatelům brát si úvěry na nové stroje. Podporoval také pořádání průmyslových výstav v Praze, na nichž se Češi mohli seznamovat s technickými vynálezy a předvádět své výrobky (první se konala roku 1828 a zúčastnilo se jí 220 vystavovatelů), roku 1827 prosadil vyhlášku o předkupním právu státu na památky určené k vývozu do zahraničí, roku 1831 vydal povolení založit Matici českou, jež měla pomáhat českým spisovatelům, a roku 1832 se podílel na akcích pro ty nejpotřebnější z potřebných: založení pražského Klarova ústavu pro zaopatřování a zaměstnání dospělých slepců, ústavu pro hluchoněmé a ústavu pro zaopatření vdov a sirotků. Inicioval také zakládání opatroven pro malé děti (předchůdců jeslí a mateřských školek). Roku 1832 se stal protektorem první opatrovny Na Hrádku založené v Praze Novém Městě, čímž inicioval zakládání dalších zařízení tohoto druhu: na pražském předměstí Karlíně, v roce 1834 na pražských Hradčanech, a dále v Plzni, Mladé Boleslavi, v České Lípě, Rokycanech apod. Roku 1833 inicioval založení Jednoty ku povzbuzení průmyslu, pro niž získal souhlas Františka I. (1792–1835). Nebylo divu, že takto vytížený muž občas nestíhal všechny své společenské povinnosti. Pro pořadatele různých akcí bývalo otázkou prestiže, aby se jich osobně zúčastnil právě on v roli zástupce císaře, a protože nejnáročnější bývalo období před koncem roku, začal zřejmě od roku 1827 rozesílat jakési omluvenky. Ty po čase nahradil kartičkami s přáním všeho dobrého do nastávajícího kalendářního roku, tedy dnešní PF.

A ještě na jednu věc nesmíme u Karla hraběte Chotka zapomenout: přiblíží nám to slova, která si zapsal do deníku 19. prosince 1839 a která se týkají jeho náhledu na národnostní otázku v habsburské říši. V onom zápise se praví: „Českou národnost a český jazyk (…) hledím udržeti, ovšem při tom trvalou, úzkou spojitost s Rakouskem a s celým státním svazkem nezanedbávat. Já si nepřeju žádného separatismu, každý národ rakouské monarchie má pevně zachovávat své jméno, svůj jazyk, své přednosti, prozřetelností přidělené, a má tvořit celek, který před ostatními národy vyznamenat se hledí. Takovéto závodění může všem jen prospět.“

Bohužel navzdory svým bohulibým aktivitám začal od roku 1842 „sklízet“ nevděk.

Důvodem byl fakt, že vídeňští úředníci ho považovali za zbytečně pokrokového a rázného (zatímco heslem Habsburků bývalo většinou „spěchej pomalu“) a kritizovali ho za to, že je přespříliš nakloněn Čechům. Metternich (v letech 1821–1848 státní kancléř neboli „náš“ ministerský předseda) mu pilně házel klacky pod nohy a prohlásil o něm, že je „kolem*, které se točí příliš rychle“ a že „se přežil“.

*Toto přirovnání souviselo s erbem Chotků, v němž je mj. polovina loukoťového kola. Podle legendy jeden Chotkův předek zachránil pro panovníka zlaté pruty tím, že je dal zakovat do kola vozu. Když byl dotyčný v bezpečí a potřeboval pruty vyjmout, stačilo, aby kolo rozlomil vejpůl.

K vídeňským kritikům se přidali i mnozí čeští stavové, kteří ho naopak považovali za příliš vstřícného vůči Habsburkům a vídeňské vládě, a kde mohli, tak mu škodili. Uspěli paradoxně poté, co se Chotek ujal realizace jejich návrhu postavit zemřelému Františku I. pomník ve stylu kašny s jezdeckou královou sochou uprostřed a dal v souvislosti s tím vybudovat přilehlé kamenné nábřeží mezi Karlovým mostem a dnešním mostem Legií. Po skončení prací stavové označili výdaje za nepřiměřeně vysoké, což Chotek vzal jako urážlivý projev nedůvěry.

A tak roku 1842 sice přijal v Praze (u příležitosti 40. výročí svého nástupu do státní služby) „čestné měšťanství“, ale v únoru 1843 požádal o zdravotní dovolenou s odvoláním na smrt syna Emanuela, který zemřel v nedožitých dvaceti letech. Doufal sice, že ho Vídeň povolá zpět do služby, ale ta ho v červenci 1843 oficiálně penzionovala. Šedesátiletý hrabě si do svého deníku napsal: „Sic transit gloria mundi,“ což latiníci překládají slovy: „Tak pomíjí sláva světa“.

Erb Chotků z poloviny 18. století.

Po nuceném odchodu z úřadu bydlel Karel hrabě Chotek s manželkou nejprve v Praze (v Melantrichově ulici ústící na Staroměstské náměstí), pak pobýval na rodovém zámku Veltrusy a nakonec se usadil na milovaném Velkém Březně nedaleko Ústí nad Labem. Nákup* tohoto panství, k němuž se rozhodl roku 1841, byl prý nejlepším obchodem jeho života.

Zámek Velké Březno.

*Roku 1844 přikoupil sousední Malé Březno a ves Přerov, rok nato také Zahořany u Litoměřic a roku 1865 Čivice u Pardubic. K těmto nákupům ho prý zčásti vedly výtky českých stavů, podle nichž „je mu snadno uvalovati na zemi břemena a vyzývati je k obětavosti, když nemaje žádného majetku a pozemku ničím k ničemu nepřispívá“. Možná se i v tomto řídil příkladem svého otce Jana Rudolfa, který si počátkem 19. století nechal nedaleko Kutné Hory, ve zděděném rozlehlém anglickém parku, postavit v letech 1802–1822 zámek Kačina, jenž se stal nejvýznamnější empírovou stavbou u nás.

Panství zahrnovalo deset vesnic, asi 400 hektarů půdy, zahradu, sad a zámeček a on zde vybudoval silnice a mosty, věnoval se lesnictví, zřídil pilu a cihelny a staral se o rozlehlé sady. Část zemědělské půdy pronajal nájemcům, a ještě předtím, než byla v Rakousku oficiálně zrušena roku 1848 robota za náhradu, umožnil svým poddaným, aby si od něj odkoupili půdu, přičemž jim zároveň nabízel dlouhodobé půjčky.

Protože původní velkobřezenský zámeček se mu nelíbil, dal ho v letech 1842–1845 přestavět, a to v tehdy módním empírovém stylu (takže poněkud připomínal nádraží). Ještě než přestavba skončila, nastěhoval se sem v červnu 1844 a pobýval tu od konce června do konce října a věnoval se svým koníčkům. Zřídil si na zámku i hudební salon, neboť hrál dobře na klavír, a protože byl známým milovníkem hudby, jezdíval sem za ním například F. Liszt, který mu roku 1840 věnoval svoji Husitskou píseň a roku 1853 při jedné ze svých návštěv tu koncertoval při oslavě narozenin hostitelova vnuka. Chotek také objížděl své panství na koni, chodíval na dlouhé procházky, věnoval se psaní dopisů, zmíněných Memoralií a svých spisů, procvičoval si cizí jazyky a hrával si s vnoučaty. Roku 1847 na svém zámku přivítal také budoucího císaře Františka Josefa I. (1848–1916).

Zimy trávil někdy v Praze, někdy ve Vídni, kde 28. prosince 1868 zemřel. Jeho tělo nechala manželka převézt zpět na milované panství a později bylo uloženo do nové rodinné hrobky vystavěné v nedalekém Valtířově; v 70. letech 20. století byly jeho ostatky spolu s rakvemi ostatních členů rodiny převezeny na starý litoměřický hřbitov.

CHOTEK, KTERÝ OŽENIL NÁSLEDNÍKA TRŮNU

Bohuslav hrabě Chotek (*1829 – †1896) se narodil v Praze v době, kdy tu jeho otec Karel působil jako nejvyšší purkrabí Českého království. I on byl nejprve svěřen domácím učitelům, zřejmě absolvoval obdobné vysokoškolské studium jako otec, tedy práva, a i když podle některých pramenů toužil po vojenské kariéře, nakonec zamířil do diplomatických služeb. Vzhledem k tomu, že rodina nebyla výjimečně dobře situovaná (naposledy se prý Chotkům dobře dařilo v první polovině 18. století, kdy byli povýšeni do hraběcího stavu), měl totiž co se volby povolání týče omezený výběr.

Stejně jako otec střídal i Bohuslav místa svého působení. A poté, co se oženil, stěhovala se s ním samozřejmě také jeho rodina.

Tu založil s velmi pohlednou, hudebně nadanou Vilemínou (*1838 až †1886), pocházející z rovněž slavného rodu Kinských (o nichž se první zmínky objevují ve 13. století). Poprvé se setkali zřejmě v dubnu roku 1858 ve Vídni, v červnu obdržel od její matky svolení, aby se o ni ucházel, a v srpnu následujícího roku oznamoval, že se bude ženit. Svatba se konala 30. října 1859 v Kostelci nad Orlicí, první společnou zimu novomanželé strávili v Berlíně a od léta příštího roku si mohli užívat zámek Velké Březno, který jim otec Karel dal k užívání. Bohuslav ho nechal přestavět a zvýšit o patro. Deset měsíců po svatbě se tu narodil jeho první syn Wolfgang (budoucí císařský úředník), po němž v letech 1861–1880 následovalo osm dcer. V rodině se mluvilo německy, čeština se používala jen výjimečně.

Bohuslav se po diplomatických postech ve Stuttgartu, Berlíně, Londýně, Petrohradu a Drážďanech „zastavil“ v září 1871 v Praze, kde krátce vykonával funkci místodržitele Království českého (tedy už nikoli – jako otec a dědeček – nejvyššího purkrabího). Poté co v listopadu na tuto funkci rezignoval, aby vyjádřil solidaritu s českou politickou reprezentací, byl poslán jako vyslanec do Madridu. Tam však nezvládal vysoké životní náklady nezbytné pro jeho početnou rodinu, a tak byl roku 1872 na vlastní žádost poslán do Bruselu*.

*Diplomatická služba byla v habsburské říši spíše prestižní než výdělečnou činností, protože diplomati působící na zahraničních postech museli hradit vysoké výdaje zčásti ze své kapsy. Bylo ovšem nepsaným pravidlem, že služba pro císaře je pro každého ctí, a nikdo si to netroufal kritizovat. (Navíc mezi šlechtou patřilo k bontonu o penězích nikdy nemluvit). Bohuslav byl tedy zřejmě dosti odvážný, když kvůli vysokým nákladům požádal o přeložení.

Vrcholu své kariéry dosáhl tento Chotek právě v Belgii. Nejenže se mu zde dostalo od císaře pochvaly za to, že posílá na ministerstvo zahraničí zajímavé, a hlavně velkým a čitelným písmem rukou* psané zprávy, ale navíc zorganizoval sňatek korunního prince Rudolfa (*1858–†1889) – jediného syna Františka Josefa I a jeho krásné Sisi (Alžběty) – , s belgickou princeznou Stefanií (*1864–†1945).

*František Josef I. totiž odmítal listiny psané na psacích strojích (které firma Remington vyráběla sériově od roku 1873, ale do rakousko-uherských úřadoven se dostávaly velmi nesnadno). A protože zprávy od svých diplomatů čítal císař většinou osobně, nezbývalo, než aby ten diplomat, který si pořídil psací stroj, na něm zprávu sepsal, ovšem někdo ji musel pečlivě, krasopisně a pokud možno velkými písmeny opsat. Zřejmě toto byl i případ Bohuslava hraběte Chotka.

Umožnil mu to přátelský vztah, který s ním a jeho manželkou navázal belgický královský pár, jemuž začínala dělat starost „již“ patnáctiletá dcera Stefanie. Bohuslav přislíbil, že napomůže tomu, aby se princ Rudolf uvolil vykonat v březnu 1880 u belgického královského páru návštěvu, při níž by dal najevo, zda bude ochoten se s princeznou oženit. Rudolf pozvání přijal, ale tím ještě neměl Chotek vyhráno, neboť mladý Habsburk již dříve odmítl dvě adeptky na roli manželky, a navíc Stefanie nebyla vyhlášenou krasavicí. (Zlé jazyky tvrdily, že její největší „předností“ byl královský otec Leopold II., k jehož soukromému majetku patřilo až do roku 1908 Belgické Kongo, díky němuž se stal nejbohatším evropským panovníkem.) Bohuslav hrabě Chotek si mohl oddychnout teprve po slavnostní večeři, která se na Rudolfovu počest konala v Bruselu 5. března. Korunní princ a belgická princezna totiž dostali toho večera možnost pobýt chvíli o samotě ve vedlejší místnosti – samozřejmě při pootevřených dveřích –, a když se vrátili, požádali belgické rodiče o souhlas k zasnoubení (ačkoli Rudolf nebyl svou budoucí manželkou rozhodně okouzlen). Dostali je a – jak napsala Stefanie ve svých pamětech – směli si začít tykat. Bohuslav sdělil tuto novinku ve své zprávě ministerstvu zahraničí s pocitem dobře vykonané práce a do příprav svatby se zapojil tím, že pro nevěstu vyhledal vhodného učitele maďarštiny; bylo totiž nemyslitelné, aby manželka korunního prince, jenž měl v budoucnu vládnout nejen Rakušanům, ale i Uhrům, neuměla maďarsky. (Německy mluvila dobře.)

Před svatbou navštívil Bohuslav s Vilemínou a s belgickým královským párem 7. května 1881 velký dvorní ples v Salcburku, na němž se poprvé setkali s o pět let mladším ženichovým bratrancem arcivévodou Františkem Ferdinandem d’Este (aniž tušili, že se stane jejich zetěm). Znovu ho zahlédli o pár dní později, 10. května ve Vídni, na Rudolfově svatbě, která přišla říši na více než 700 000 zlatých a slavila se i v Budapešti a Praze. Obřad se konal od 11 hodin ve slavnostně vyzdobeném augustiniánském kostele stojícím nedaleko Hofburgu, zimního sídla Habsburků (v němž začala i manželství Marie Terezie s Františkem Štěpánem Lotrinským, Napoleona I. Bonaparta s dcerou Františka I. Marií Luisou a Františka Josefa I. se Sisi). Bohuslav byl mezi svatebními hosty z titulu funkce vyslance rakousko-uherského císaře a jeho žena se pro tuto příležitost stala oficiální průvodkyní belgické královny. (Jak známo, následníkovo manželství nebylo šťastné, Rudolf se stýkal s mnoha ženami a později spáchal na loveckém zámečku Mayerling sebevraždu. Za to ovšem Bohuslav hrabě Chotek samozřejmě nemohl.) Vilemína hraběnka Chotková zemřela po sedmadvacetiletém manželství 5. března 1886 na Velkém Březně, ale Bohuslav musel nadále setrvat v úřadě, protože měl doma ještě čtyři neprovdané dcery. Svoji diplomatickou kariéru skončil v Drážďanech, což byl nevýznamný post určený buď pro začínající, nebo končící rakouské diplomaty. V březnu 1896 byl ve svých sedmašedesáti letech ze zdravotních důvodů odvolán, v září vážně onemocněl a musel být převezen na soukromou kliniku v hornolužickém Zhořelci, kde 11. října zemřel; pohřben byl ve Valtířích u Velkého Března po boku své ženy.

Žofie, vnučka Karla hraběte Chotka.

Tehdy zůstaly tři z jeho dcer prakticky bez finančních prostředků. Pro dvě musel bratr Wolfgang vyžádat císařskou výpomoc a třetí dceru, Žofii, poslal František Josef I. roku 1888 do Bratislavy, aby tam žila jako dvorní dáma u Isabelly, jedné z mnoha arcivévodkyň přivdaných k habsburskému dvoru.

VNUČKA ZŮSTALA POUZE „PANÍ NÁSLEDNÍKOVOU“

Dcerka Bohuslava a Vilemíny Chotkových, plným jménem Sofia Maria Josefína Albína, kterou my si počeštíme na Žofii (*1868 až †1914), se narodila ve Stuttgartu jako jejich páté dítko. Dědeček Karel se na ni přijel podívat měsíc po jejím příchodu na svět, ale bohužel si ji příliš dlouho neužil, protože zemřel 18. prosince téhož roku. Ona ani její sourozenci nijak netrpěli tím, že rodiče mívali společenské povinnosti, neboť se o ně vždy postaraly komorné a vychovatelky a později se jich ujímali domácí učitelé. Vyrostla z ní nádherná dívka s vysokou štíhlou postavou, vzdělaná s mnohostrannými zájmy i smyslem pro humor, která byla podobná otci, jen krásné tmavé oči zdědila po dědečkovi Karlovi.

Jak již víme, z drážďanského domova odešla na pokyn císaře roku 1888, tedy ve dvaceti letech, a byla ráda, že nemusela volit mezi dalšími dvěma možnostmi šlechtických dcer z nemajetných rodin: klášterem a ústavem šlechtičen.

Bratislavský palác, v němž žila arcivévodkyně Isabella s habsburským manželem, osmi dcerami a synkem-benjamínkem, se stal Žofiiným domovem na dalších jedenáct let. Její povinností bylo provázet zaměstnavatelku na vyjížďky i oficiální návštěvy, předčítat jí z knih, snažit se včas rozpoznat, co momentálně potřebuje, či zdvořile odmítat pozvání od lidí, s nimiž se nechtěla setkat. Dvorní dámě Chotkové nevadilo, že při jídle sedávala na dolním konci stolu až za dětmi, ani to, že plat nebyl závratný (a přesto si musela pořizovat šatník ze svého), ale těžce nesla, že arcivévodkyně byla dosti nesnášenlivá, náladová, panovačná a vyhovět jí nebylo snadné. Snažila se však nedávat na sobě nic znát.

Je sice pravda, že někdy v první polovině 90. let za sebou měla první nadějná setkání s pohledným Františkem Ferdinandem, ale tehdy ještě ani jeden z nich netušil, co bude dál, a proto začátky své známosti úzkostlivě tajili. (Kvůli tomu historici neznají detaily o vývoji jejich vztahu.)

Arcivévoda František Ferdinand d’Este* (*1863–†1914) zvaný Franzi byl synem císařova bratra Karla Ludvíka.

*Predikát d’Este získal ve dvanácti letech po svém příbuzném, Františku V., vévodovi z Modeny (*1819–†1875), který mu odkázal kromě rodového jména i celý svůj soukromý majetek – ovšem za podmínky, že František Ferdinand připojí ke svému jménu jeho predikát a do roka se naučí „slušně italsky“. Dědictví zahrnovalo několik (snad osm) milionů zlatých, pozemky v Itálii, paláce v Modeně, Římě, Benátkách a Vídni, vilu Este v Tivoli a cenné umělecké sbírky. Závěť měla pět set stran a nikomu se ji nepodařilo zpochybnit, ačkoli Franzi z italštiny zvládl (podle svědectví jednoho jeho vnuka) zřejmě pouze základy.

Narodil se ve Štýrském Hradci, matka (Marie Annunciáta z rodu Bourbonů) zemřela roku 1871 v osmadvaceti letech na tuberkulózu, ale on a jeho sourozenci – Otto (*1865), Ferdinand Karel (*1868) a Markéta (*1870) – měli štěstí, že se otec ve svých čtyřiceti letech oženil s osmnáctiletou Marií Terezií (dcerou bývalého portugalského krále). Ta se o ně totiž láskyplně starala, přestože přivedla s jejich otcem na svět dvě dcerky, a občas podmračený Franzi se dokonce stal jejím mazlíčkem, i když většina lidí upřednostňovala veselého šibala Ottu. Marie Terezie vybrala pro Franziho také vhodného učitele, který zvládl jeho vzdorovitost tím, že ho dokázal zaujmout svým výkladem o historii a významu habsburského rodu, a – jak píše Erika Bestenreinerová – tím „ho o mnoho let později posílil v rozhodnutí raději se smířit s morganatickým manželstvím než se vzdát postavení následníka trůnu“ (zvýraznila SJ).

Chotkův habsburský zeť František Ferdinand d’Este.

Od počátku 80. let jezdíval František Ferdinand do Čech na hony a s bratránkem Rudolfem (nám již známým korunním princem) pobývali občas i u Žofiina strýce Rudolfa hraběte Chotka na jeho zámku Nové Dvory u Kačiny. Je pravděpodobné, že při některé z těchto návštěv sice poprvé zahlédl i svoji budoucí manželku, ale tehdy ho ještě nezaujala. První snímek, zachycující jeho i Žofii, pochází z roku 1892 a byl zhotoven na lovu holubů v Pardubicích, ovšem ti dva na něm stojí každý zvlášť, zamícháni mezi ostatními hosty.

Ve dvaceti letech, v prosinci 1883, ukončil František Ferdinand své vzdělávání, a tak dostal svolení odjet na první větší samostatnou cestu do zahraničí; císařský strýc mu povolil Itálii, ovšem za podmínky, že bude cestovat přísně inkognito. Po návratu se začal věnovat vojenské kariéře a postupně působil na různých místech říše: v Rakousku, v Čechách (v letech 1888–1890 byl v Praze, v letech 1894–1895 v Českých Budějovicích) i v Uhrách, všude „nasával“ vojenskou disciplinu, ale po skutečném boji nikdy nezatoužil. Postačily mu milované hony.

Změnu v jeho životě přinesla roku 1889 Rudolfova sebevražda*, po níž měl „o jeden stupeň blíž k trůnu**“.

*Aby Rudolf mohl mít křesťanský pohřeb, bylo nutno vysvětlit jeho sebevraždu lékařským nálezem, podle nějž „při pitvě byl na mozku objeven abnormální nález, který vysvětluje, že čin byl spáchán ve stavu duševního pomatení“.

**Občas se dočteme, že podle pragmatické sankce (vydané císařem Karlem VI., otcem Marie Terezie) měla či mohla být dědičkou trůnu Gisela, nejstarší dcera Františka Josefa I. a jeho ženy Sisi. Historici však upozorňují, že jde o nesprávný výklad oné listiny: pragmatická sankce totiž připouštěla nástupnictví žen pouze v případě, že by v žádné větvi habsburského rodu nežil mužský adept. Po smrti Rudolfa byl za následníka považován Karel Ludvík (císařův mladší bratr a otec Františka Ferdinanda), ovšem jelikož byl o pouhé tři roky mladší než císař, nedalo se předpokládat, že by mohl vládnout delší dobu; navíc Karel Ludvík o trůn nestál a byl ochoten přenechat ho synovi Františku Ferdinandovi.

I když nástupnictví Františka Ferdinanda bylo neoficiální, začala mu habsburská rodina připomínat, že je povinen porozhlížet se po nevěstě, neboť manželství nejen každého mladého muže zkrotí a přivede k zodpovědnosti, ale především zajistí pokračování dynastie. Jenže roku 1892 odsunula všechny plány diagnóza, která zněla: tuberkulóza*. Naštěstí šlo o lehkou formu, takže lékaři považovali za postačující téměř roční cestu kolem světa; aby však veřejnost netušila, že eventuální následník má zdravotní problémy, psal tisk o tom, že mladý Habsburk podnikne vědeckou expedici.

*Tehdy na tuto nemoc doporučovali lékaři především klid, zdravou stravu a pobyt ve zdravém prostředí. Pacienti byli posíláni buď do horských oblastí, nebo do Středomoří, a části z nich to opravdu pomohlo k uzdravení. Antibiotika se začala používat teprve za druhé světové války, a to zpočátku pouze pro americké vojáky. Za zmínku stojí, že první zkoušky s českým penicilinem Mykoinem BF-50 prováděl za 2. světové války tajně v nemocnici na Bulovce lékař Bohumil Budín z Fragnerovy továrny v Dolních Měcholupech. Nikdo si však netroufl nasadit ho R. Heydrichovi, zraněnému 27. května 1942, který v téže nemocnici zemřel 4. června právě na infekci.

Loď vyplula 15. prosince 1892 a její trasa vedla přes Egypt, Indii, Indonésii, Austrálii, Čínu, Japonsko, Kanadu, USA, Francii a Německo. „Vědecké“ aktivity následníka spočívaly v tom, že střílel málem všechno, co se pohnulo: na Cejlonu slony, v Indii tygry, v Austrálii ptakopysky a v Indickém oceánu „studoval“ s puškou v ruce z paluby lodi rejnoky. Jelikož po návratu vyslovili lékaři v říjnu 1893 s jeho zdravotním stavem plnou spokojenost, začaly se znovu ozývat zmínky o ženění a tisk spekuloval o různých adeptkách. František Ferdinand nad tím vším jen mával rukou – jenže začátkem roku 1894 potkal znovu Žofii, a tentokráte se rozhodl, že se ožení – ale jen s tou a žádnou jinou.

V dopisech, které si začali vyměňovat, se prý podepisoval zpočátku jako hrabě Hohenberg, a ona používala jméno Sophie Zamoyská. První dochovaný dopis, který jí napsal, byl z dubna 1894, kdy ji ještě nazýval „Nejctěnější hraběnko!“ (což později nahradil úvodním oslovením „Nejmilejší Žofie“), a zmiňoval v něm jejich dvě nedávná setkání ve Vídni a na Riviéře. V jednom z dalších psaníček připomínal setkání při tenisovém zápase v Isabellině bratislavském paláci, kam – jak sliboval – znovu brzy přijede.

Jenže opět udělali škrt přes jeho plány lékaři, kteří mu v červenci roku 1895 znovu diagnostikovali tuberkulózu, ale tentokráte ve stadiu, kdy již byly zasaženy dolní hroty obou plic. Recept zněl: dlouhodobý pobyt v oblasti Středomoří. Pacientovi nezbylo než poslechnout. Stěžoval si sice na nucenou nečinnost, ale – podporován dopisy Žofie a „macechy“ Marie Terezie – držel se rad lékařů, takže se jeho stav začal lepšit. Přišel den, kdy mohl odjet na Konopiště (které zakoupil roku 1887), aby tu dokončil svoji léčebnou kúru. V únoru 1898 vyslechl konečně zprávu o svém úplném uzdravení.

Samozřejmě se snažil být znovu co nejvíce ve společnosti Žofie, jenže ta se ocitla ve svízelné situaci: 23. dubna 1899 totiž měla opustit* místo dvorní dámy.

*Isabella si byla dlouho jista tím, že František Ferdinand jezdí do Bratislavy kvůli její nejstarší šestnáctileté dceři, takže už samu sebe viděla jako tchyni císaře. Jenže zjistila, že se ve skutečnosti chtěl vídat s její dvorní dámou, což se jí dotklo, a dala Žofii k onomu dubnovému datu výpověď, kterou „zamaskovala“ zdravotními důvody hraběnky Chotkové.

Znamenalo to, Žofie zůstane bez výdělku, bude muset žít nějaký čas střídavě u svých příbuzných a nezbude jí než čekat, jak se situace vyvine. Mohla jen doufat, že se bude moci těšit alespoň na občasné tajné schůzky s Franzim a vyměňovat si s ním dopisy či telegramy psané prý tajným písmem.

František Ferdinand požádal 15. března 1899 císařského strýce o audienci, aby mu vylíčil, co se stalo, a zároveň oficiálně požádal o souhlas k sňatku, ale ten to označil s ohledem na Žofiin nevyhovující původ za vyloučené. Nepomáhaly ani přímluvy „macechy“ Marie Terezie, ani odvolávky na to, že Žofie pochází dokonce ze dvou starých slavných českých rodů (Chotků a Kinských), a tak nejenže se po Vídni šířily klípky o jejím utajovaném vztahu, ale začaly se objevovat i snahy přimět ji, aby se s následníkem přestala stýkat.

Podle historiků vycházela císařova zarputilá neochota schválit synovcův sňatek z rodinného statutu (vydaného roku 1825 Františkem I.), v němž bylo vyjmenováno 15 rakouských a 30 německých rodů, jejichž členové mohli tvořit manželské svazky považované za stavovsky rovnocenné. A František Josef I. si nedokázal představit, že by připustil, aby se krev Františka Ferdinanda „zředila“ krví nerovnorodé* partnerky, se kterou by žil v morganatickém** svazku.

*Výraz „rovnorodost“, který zmínila poprvé středověká právní kniha Saské zrcadlo, vycházel z přesvědčení, že „krev některých lidí je předurčená k vládnutí, třebaže jim v žilách nekoluje modrá, nýbrž červená krev jako u obyčejných smrtelníků. (…) Těsně je s ním spojen pojem „z milosti boží“ neboli „Dei gratia“, což byl přídomek, jenž se přidával již od přelomu 8. a 9. století k panovnickému titulu a hlásal, že křesťanský panovník získal „boží pověření“.

**Výraz „morganatické“ je odvozen od staroněmeckého slova „morgan“ (z nějž vzniklo slovo „der Morgen“, tedy „ráno“) a znamenal, že žena, s níž muž uzavřel takovéto manželství, sice měla nárok na jitřní dar za první společně prožitou noc, ale nesmělo se jí dostat vdovského zaopatření. Podle historiků byl ovšem František Josef I. přísnější než právnické regule, protože ve skutečnosti měl možnost synovci ženitbu povolit už proto, že Žofiin dědeček i otec věrně sloužili habsburskému rodu. Jenže tohoto konzervativního císaře zřejmě lekal fakt, že uherské právo pojem nerovnorodé neboli morganatické manželství neznalo, takže – teoreticky vzato – by Žofie v případě nástupu Františka Ferdinanda na trůn mohla být bez problémů korunována uherskou královnou. (Zřejmě se navíc obával, že Uhrům by se tím splnilo jejich přání dosáhnout jistého oddělení od Rakouska.)

Naštěstí pro zamilovaný páreček se však blížily sedmdesátiny Františka Josefa I. (připadající na 18. srpna 1900), což byl věk považovaný tehdy za výjimečně požehnaný. Císař si v souvislosti s tím uvědomil, že v případě jeho smrti by se Žofie, s níž by se tvrdohlavý synovec jako nový císař dozajista oženil, stala císařovnou, a to ho vyděsilo natolik, že s těžkým srdcem při synovcově červnové audienci povolení k sňatku vydal – ovšem s jednou podmínkou: že František Ferdinand podepíše dodatek k rodinnému statutu, zabraňující tomu, aby se Žofie po sňatku stala členkou císařského rodu a mohla nedejbože usednout na trůn.

František Ferdinand souhlasil a poté, co 23. června 1900 podpisem onoho dodatku stvrdil, že „jeho manželka i budoucí děti se vzdávají všech hodností“, oznámil Žofii tuto novinku slovy: „Tvůj František blázní radostí. Představ si, Žofi, Jeho Veličenstvo mě dneska ve 2 hodiny přijalo a laskavě mi dalo svolení 1. července se v Zákupech oženit. Sláva! Sláva! Sláva!“ Poté už musel pouze absolvovat půlhodinový ceremoniál renunciace (vzdání se práv či nároků), který se odehrál 28. června v Hofburgu, kdy potvrdil, že si je vědom nesourodosti svazku, do nějž hodlá vstoupit, a dohodnuté podmínky stvrdil přísahou*. Litoměřické noviny se tehdy nadšeně rozepsaly o tom, že následník trůnu si bere „nevěstu z našeho půvabného labského údolí“.

*Zde stojí za připomenutí, že urputnost, s níž se František Ferdinand snažil získat svolení ke sňatku se Žofií, sice byla výjimečná, ale ve srovnání s jeho mladším bratrem Ferdinandem Karlem méně obětavá. On totiž zůstal nadále členem habsburské rodiny (a nepřipravil se o naději, že usedne na trůn), zatímco Ferdinand Karel, který se roku 1911 tajně oženil s dcerou profesora vídeňské techniky Bertou Czuberovou, přijal bez protestů vyloučení z habsburské rodiny, což potvrdil tím, že začal užívat občanské jméno Ferdinand Burg. František Ferdinand ho paradoxně tvrdě odsoudil a přestal se s ním stýkat, protože zatímco on si vzal šlechtičnu, bratr se oženil s „obyčejnou“ měšťanskou dívkou.

Ozdobný list vydaný u příležitosti svatby Žofie Chotkové s arcivévodou Františkem Ferdinandem d’Este.

Svatba se konala 1. července 1900 na habsburském zámku Zákupy v Čechách, tedy v sídle ženicha (byť bývalo zvykem, že se lidé brali tam, kde byla doma nevěsta). Ženich, jehož vedla k oltáři místní kaple nevlastní matka Marie Terezie, byl oblečen ve slavnostní generálské uniformě a nevěsta na sobě měla šaty z bílého atlasu s vlečkou přepásané jemnou krajkou. V ruce držela malou svatební kytici z myrtových a pomerančovníkových květů a účes jí zdobil briliantový diadém, který jí toho rána poslal císař spolu s oznámením, že ji povyšuje z hraběnky na kněžnu z Hohenbergu. U oltáře si nastávající manželé vyměnili prstýnky, pak v úzkém rodinném kruhu zasedli na zámku ke svatební hostině a kolem 14. hodiny odjeli na nádraží, odkud odcestovali salonním vagonem přes Prahu a Benešov do železniční zastávky k zámku Konopiště. I když Žofie zámek jistě předtím tajně několikrát navštívila, toho dne do něj vstoupila poprvé jako oficiální paní domu.

František Ferdinand tehdy poděkoval „maceše“ Marii Terezii těmito krásnými řádky: „Dobrá, milá mamá, udělala jsi dobře, žes mi pomohla, Pán Bůh (…) Ti zaplať, dobrá mamá, za všechno, cos pro nás udělala (…) Tvůj nejvděčnější, vroucně Tě milující syn Franci.“ Císař, který se pochopitelně svatby nezúčastnil, přijal novomanžele na Hofburgu teprve 6. září a poté napsal své přítelkyni Kateřině Schrattové, že Žofie „byla skromná a přirozená (…) nevypadá už mladě“. Nicméně lze říci, že přece jen tímto dnem začal odpor vůči (tehdy již dvaatřicetileté) Žofii roztávat, byť nenápadně a velmi pomalu. Například nadále platilo, že ve Dvorním divadle nesměli manželé sedět spolu a cestou do tohoto divadla musel on jet ve voze se zlatými vnitřky kol, zatímco jeho žena použila obyčejný vůz. Navzdory tomu lze věřit, že František Ferdinand a Žofie byli šťastni, a postupně se radovali z příchodu tří dětí: Žofie (*1901–†1990), Maxmiliána (*1902–†1962) a Ernsta (*1904–†1954), které vedli nejen ke slušnému chování, ale i k tomu, aby například děkovaly služebnictvu za odvedené služby. Rádi pobývali na Konopišti, které František Ferdinand již za svobodna zrestauroval (roku 1895 sem zavedl vodovod, rok nato přidal hydraulický výtah a roku 1899 z něj učinil první elektrifikovaný zámek na našem území) a dal zvelebit a rozšířit i zámecký park. Jen občas zajeli buď Vídně, do některých lázní či tam, kde se právě konal hon.

O tom, že se František Ferdinand – coby generální inspektor armády – zúčastní inspekce vojenských manévrů v Bosně a Hercegovině (které Rakousko-Uhersko anektovalo v říjnu roku 1908), rozhodla Vídeň již roku 1913. Žofie (která získala právo navštěvovat takovéto vojenské akce roku 1910) se na svoji první oficiální cestu rozhodla jet s ním, za což byl zřejmě rád, protože se těšil, jak se s ní pochlubí. Věděl, že zde se na ni bude nahlížet jako na manželku generálního inspektora, takže jí budou „dopřány všechny pocty, náležející choti generála“.

Než se vydali v úterý 23. června 1914 na cestu, odvezli děti* s jejich vychovatelem do zámku v Chlumu u Třeboně (který František Ferdinand zdědil roku 1875 a v letech 1902–1904 mu přistavěl patro a doplnil upravený park sochami).

*Zde zůstaly děti do smrti rodičů a zbytek první světové války prožily na Konopišti, kde o ně pečovala především sestra jejich matky Žofie. Po roce 1918 odešli chlapci do Rakouska, protože republika zabavila veškerý majetek Habsburků, a jelikož se v roce 1938 vyslovili proti Hitlerovu anšlusu Rakouska, skončili v koncentračním táboře Dachau, kde vykonávali záměrně ponižující práci čističů latrín. Starší byl propuštěn roku 1940 a mladší po dalším tříletém pobytu v Buchenwaldu.

Žofie zůstala v Československu, roku 1920 se provdala za Friedricha NostitzeRienecka, přihlásili se k německé národnosti a měli dceru a tři syny. Dva z nich narukovali za druhé světové války k wehrmachtu; Erwein (*1921–1949) zemřel v sovětském zajetí a Franz (*1923–?) padl na východní frontě. Manželé se s dcerou Sophií (*1929) a nejmladším Aloysem (*1925) vystěhovali roku 1946 do Rakouska, kde se usadili na štýrském zámku Geyeregg (který Žofie zdědila) a později v Salcburku.

Večer dojeli manželé do Vídně, kde se rozdělili. Následník pokračoval vlakem do Terstu, pak postupně dvěma válečnými plavidly a vlakem do Ilidže (lázeňského městečka nedaleko Sarajeva). Žofie (která pochopitelně nesměla vstoupit na palubu válečné lodi) zůstala den u sestry a do Ilidže přijela přes Uhry ve čtvrtek ráno 25. června.

V pátek 26. června začaly za deštivého počasí manévry v Tarčině (32 km jihozápadně od Sarajeva), k jejichž sledování se generální inspektor disciplinovaně dostavil, zatímco jeho žena navštěvovala v Sarajevě nemocnice, sirotčince, kostely apod. V sobotu večer 27. června se společně zúčastnili v Ilidži hostiny a na programu posledního dne jejich pobytu, tedy neděle 28. června* 1914, byla oficiální prohlídka Sarajeva včetně návštěvy radnice a nového zemského muzea.

*Tento den byl pro srbské nacionalisty „výbušný“, neboť přesně před 525 lety (tedy roku 1389) utrpěli Srbové těžkou porážku na Kosově poli od Turků, kteří si je podrobili, takže ono datum pojímali jako státní svátek. Proto považovali přítomnost zástupce Rakouska-Uherska za provokaci. Atentátníci patřili k lidem, kteří si přáli, aby se Bosna vymanila z říše Habsburků a stala se součástí Srbska, habsburského nepřítele.

Manželé přijeli z Ilidži zvláštním vlakem v 9.50 a nasedli – spolu s guvernérem Bosny a Hercegoviny, polním zbrojmistrem (jedna z tehdejších hodností generálů) Oskarem Potiorkem (*1853 až †1933) a s následníkovým pobočníkem Františkem Maria Alfredem hrabětem z Harrachu (*1870–†1937) – do třetího vozu připravené kolony šesti automobilů (z nichž ten poslední byl rezervní).

Šlo o tmavošedý polstrovaný kabriolet* se šedou plátěnou střechou, který zapůjčil i se svým osobním řidičem Leopoldem Lojkou (*1886 až †1926) zmíněný hrabě Harrach**.

Automobil, v němž zemřela Žofie a její manžel.

*Vůz s registrační značkou AIII – 118 dodaný vídeňskou továrnou Gräf und Stift dosahoval rychlosti až 80 km/hod a byl určen pro čtyři osoby; další dvě místa nabízel na pomocných sklápěcích sedátkách. Měl řízení vpravo, protože v Bosně a Hercegovině se jezdilo vlevo – stejně jako v ostatních oblastech Rakouska-Uherska, které tuto povinnost roku 1915 dokonce uzákonilo. Po roce 1918 jezdily vlevo i nástupnické státy habsburské říše, včetně Československa, kde byla jízda vpravo zavedena teprve 17. března 1939. Vůz hraběte Harracha se stal exponátem vídeňského Vojenského historického muzea.

**Za zmínku stojí, že hrabě Harrach, důstojník rakouské armády, obdržel rozkaz zúčastnit se manévrů a být následníkovi zcela k dispozici. František Ferdinand sice vlastnil vůz s řidičem Tomášem Dvouletým, vyškoleným v Londýně pro chování v nebezpečných situacích a při atentátech, ale ten měl v tu dobu dovolenou. Pokud byste se dočetli, že Harrachův vůz tehdy řídil Franz Urban, historici upozorňují, že jde o poměrně častý omyl.

Kolona vozů, které měly (s výjimkou policejního automobilu) kvůli vedru od rána stažené střechy, jela k radnici po Appelově nábřeží. Když v 10 hodin 25 minut rychlostí asi 20 km míjela most Cumurija, hodil Nedeljko Čabrinovič na následníkův vůz ruční bombu. Ta však sklouzla po stažené střeše třetího vozu díky tomu, že řidič Lojka si prý všiml, že „cosi letí“, a tak zrychlil; bomba spadla na silnici a explodovala pod čtvrtým vozem, v němž byl zraněn guvernérův pobočník. (Atentátník skočil do řeky, snažil se spolknout cyankáli, ale nakonec byl zatčen.) Zraněný byl odvezen do posádkové nemocnice, ale ostatní pojízdné vozy pokračovaly v cestě na radnici.

František Ferdinand sice během starostova projevu vyslovil nespokojenost s nedostatečnou ochranou, ale odmítl návrh, aby v tu chvíli ukončil sarajevskou návštěvu; nadále hodlal navštívit zraněného pobočníka. Padlo tedy rozhodnutí, že vozy pojedou z radnice do posádkové nemocnice, ale po změněné trase. Znamenalo to, že neměly zabočit v úrovni Latinského mostu do ulice Františka Josefa I., kde by se proplétaly úzkými uličkami Starého města, ale měly pokračovat rovně po nábřeží. Bylo to rozhodnutí nanejvýše rozumné, protože nábřeží bylo rovné a široké, a vozy tu tak mohly v případě nebezpečí zvýšit rychlost.

Hosté tedy nasedli – nutno říci, že lehkomyslně – znovu do automobilů, ale nikoho nenapadlo zatáhnout alespoň plátěnou střechu vozu nejvzácnějších hostů. Pouze hrabě Harrach se pokusil jistit bezpečnost následníka tím, že opustil své místo na sedadle vlevo vedle řidiče a obětavě se postavil na levé stupátko, aby svým tělem chránil „hlavně srdce arcivévody“ před případným útokem z pěšinky vedoucí po severním břehu říčky. Nemohl tušit, že Gavrilo Princip sice v době jízdy kolony k radnici skutečně stál na této pěšince (1), ale během pobytu vzácných hostů na radnici přešel křižovatku, prý aby si koupil něco k jídlu v lahůdkářství (2).

Na této mapce je vyznačeno i místo (1), kde stál atentátník při jízdě kolony na radnici, a místo (2), odkud nakonec střílel.

Přesto by možná návštěva Sarajeva mohla skončit v poklidu, kdyby se ovšem informace o změně trasy dostala k řidičům kolony – což se bohužel z nepochopitelných důvodů nestalo (podle některých pramenů se tohoto fatálního opomenutí dopustil náčelník policie). Vozy tedy začaly postupně v úrovni Latinského mostu zatáčet doprava do ulice Františka Josefa I., ale teprve když stočil volant i Leopold Lojka, kdosi vydal povel, aby jel rovně po nábřeží. Lojka tedy začal couvat, jenže tím se dostal prakticky před překvapeného Gavrila Principa, který v tu chvíli stál necelé dva metry od lahůdkářství a nemohl manželský pár minout. Jedna střela přerušila břišní aortu Žofie a na místě ji usmrtila a druhá zasáhla krční tepnu Františka Ferdinanda, který zemřel asi o čtvrt hodiny později. Oba byli převezeni přes Latinský most do sídla guvernéra, kde však přivolaní lékaři konstatovali smrt.

Střelec po zatčení přiznal, že nestačil ani zamířit, a nevěděl, zda vystřelil dvakrát či třikrát. Každopádně v žádném případě nebylo vypáleno sedm ran, jak se stále traduje; sedm bylo původně atentátníků, z nichž však byli nakonec schopni zaútočit pouze dva. Rakve manželů, jejichž pohřeb proběhl co nejrychleji a bez nákladných slavnostních obřadů, byly uloženy na rakouském zámku Artstetten, který určil František Ferdinand jako místo posledního odpočinku a který je dodnes v rukou jeho potomků.

Samozřejmě se v některých pramenech vedou debaty o tom, zda manželé měli či neměli předtuchu o neblahém konci cesty. Ve skutečnosti museli vědět, že míří do neklidné země a neklidného města, a věděla to i Vídeň. Vždyť když roku 1910 navštívil Sarajevo v kočáře taženém koňmi František Josef I., bylo celé město uzavřeno, podezřelí jedinci dostali domácí vězení a po trase, kudy císař projížděl, stály dvě řady vojáků.

Naproti tomu roku 1914 při návštěvě „tvrdohlavého“ následníka se prakticky žádná bezpečnostní opatření nekonala, i když bylo známo, že v několika tiskovinách dokonce vyšly výzvy k pomstě Habsburkům. Generál Potiorek vše zlehčoval slovy o tom, že jde o nezodpovědné výrostky, které není třeba brát vážně, a sám vyslal do sarajevských ulic jen málo policistů (podle některých pramenů bylo na nábřeží pouze asi 150 vojáků a detektivů), i když mohl povolat část z dvaceti tisíc vojáků účastnících se manévrů, které probíhaly ještě v den atentátu. To však odmítl údajně kvůli tomu, že by jejich zablácené uniformy pokazily dojem z nazdobeného města. Svůj díl viny nesl i František Ferdinand, který se na informace o pohrůžkách tvářil lhostejně a z míry ho kupodivu nevyvedly ani urážky mířící na jeho manželku. (Již v den příjezdu do Ilidže manželé bezstarostně odjeli do Sarajeva k jednomu židovskému obchodníkovi s uměleckými předměty bez jakéhokoliv jištění vozem hraběte Harracha řízeným řidičem Lojkou.)

Jak napsal v roce 1964 vídeňský list Presse – následník si výslovně nepřál, aby ve městě došlo kvůli jeho návštěvě k uzavírkám; navíc se prý nechal slyšet, že „člověk je v božích rukou“ a „bázeň je vždycky nebezpečná věc“.

FRANTIŠEK PALACKÝ

a jeho milovaná Terezie

(*1798–†1876)

Ačkoli se může zdát, že tento historik žil a pracoval za uctivé pozornosti celého českého národa, nebyla to pravda. Musel vyslechnout mnoho kritiky i osočování, ať už za to, že v prvním období psal své rukopisy německy, nebo že se oženil s dcerou zámožného pražského poněmčeného zlatníka (údajně) jen proto, aby mohl bezstarostně bádat. Ve skutečnosti to, že psal německy, bylo nezbytné, chtěl-li, aby se jeho knihy (zejména slavné Dějiny národu českého) dostaly do povědomí co nejširšího okruhu čtenářů. A co se údajně výhodného sňatku týče, zde je nutno zdůraznit, že manželé měli důsledně oddělené „kasičky“, on se o paní Terezii staral s ohledem na její onemocnění po celé manželství a posloužil jí až do jejích posledních chvil.

Ocenění si František Palacký zaslouží i za to, že v době Bachova absolutismu si jako jeden z mála dopisoval s internovaným Karlem Havlíčkem Borovským, jemuž tím dodával sílu a optimismus. A to, že změnil názor na Rakousko, bylo nikoli důkazem jeho bezzásadovosti, nýbrž logickou reakcí na vývoj situace a zároveň důkazem, že byl ochoten uznat svůj původní omyl.

„OBJEVENÁ“ ČEŠTINA A ÚTĚK OD KAZATELNY

František Palacký získával první školní znalosti v moravských Hodslavicích, a to v „domácí“ učebně rodného domku, v níž otec Jiří (*1768–†1836) vedl na žádost evangelické obce výuku. Protože matka Anna (*1769–†1822) přivedla na svět dvanáct dětí (z nichž se dospělosti dožilo sedm), musel si otec přibrat i další profese, aby rodinu uživil; stal se proto obecním písařem a nakonec obchodníkem se dřevem, obilím a ovocem.

Jiří Palacký nepřehlédl, že František je kloučkem zvídavým, a tak se rozhodl, že ho nechá vystudovat na kněze. Odvedl ho proto v zimě roku 1807 do nedalekého německého Kunvaldu (dnešního Kunína) na jazykový handl k sládkovi, jemuž dodával dřevo, aby se tu zdokonaloval v němčině, v níž tehdy probíhala výuka na všech vyšších stupních škol. Domů ho přivedl v květnu roku 1809 a v srpnu ho na radu evangelického faráře, s nímž se seznámil při svých obchodních cestách po Uhrách, zapsal na tříleté nižší evangelické gymnázium v Trenčíně, i když tu studentík musel zápolit s latinou.

Na ony tři trenčínské roky František nevzpomínal rád – s výjimkou dopisů z domova, do nichž matka občas potajmu vkládala pár krejcarů na přilepšenou. Škola se krčila za skromnou modlitebnou v přízemním domku s malými zamřížovanými okénky, kde se v místnosti s asi čtyřiceti místy tísnilo možná dvakrát tolik dětí. Se zdejším pobytem ho smiřovalo jen to, že mu nevadil tehdy panující systém memorování učební látky. Měl totiž fenomenální fotografickou paměť, díky níž zvládal vše rychle a snadno, takže mu zbylo dost času učit se i francouzštinu a řečtinu, číst, co mu přišlo pod ruku, a pokračovat ve hře na klavír, k němuž si přibral ještě harfu a varhany.

Po prázdninách roku 1812 nastoupil ve svých čtrnácti letech v Prešpurku (od roku 1844 zvaném neoficiálně a od roku 1920 oficiálně Bratislava) na pětileté evangelické lyceum opět s latinským vyučovacím jazykem, které zajišťovalo nejen výchovu duchovních, ale nabízelo také předměty od dějepisu či zeměpisu přes matematiku a fyziku až po psychologii a filozofii. I zde mu pomáhala jeho fotografická paměť; když se spolužáci dozvěděli, že po jednom či dvou přečteních si dokáže zapamatovat text slovo od slova, začali mu říkat „pan Vševěd“. Navíc v Prešpurku učinil „objev“, který ovlivnil jeho budoucnost: jelikož měl možnost vstoupit do soukromé knihovny jednoho profesora, ke svému údivu zjistil, že kromě německé a latinské existuje i literatura česká.

Za jeho druhé setkání s touto „novinkou“, k němuž došlo o rok později v Trenčíně, mohla výjimečně silná bouřka, která ho v tomto městě zastihla v létě roku 1813, kdy se po prvních „lycejních“ letních prázdninách vracel pěšky z rodných Hodslavic do Prešpurku. Řeka Váh se vylila z břehů, strhala mosty a poničila cesty, takže zde musel týden čekat, až voda opadne. Tento čas využil díky laskavosti J. Bakosse (otce jeho bývalého trenčínského, tehdy již zemřelého spolužáka) k tomu, aby navštívil jeho knihovnu obsahující snad všechny tehdy vydané významnější české knihy, byť byly tištěné na hrubém papíře. Zvídavě do nich nahlížel – a ke svému nemilému překvapení zjistil, že některým českým slovům nerozumí.

František se kvůli tomu sám na sebe zlobil a umanul si, že to musí stůj co stůj napravit. Proto po návratu do Prešpurku přijal nabídku Juraje Palkoviče, tamního profesora české řeči a literatury, aby pro jeho list Týdenník překládal za byt a stravu do češtiny zprávy z cizojazyčných novin. A i když počátkem roku 1814 více než půlroční spolupráci s Palkovičem kvůli neshodám ukončil, češtinu už neopustil (i když ve společnosti dával až do konce života přednost němčině, kterou měl přece jen vybroušenější než mluvenou češtinu). O prázdninách roku 1814 se dokonce pokusil napsat první báseň v češtině (byla to elegie na smrt zmíněného trenčínského spolužáka), spřátelil se například s J. Kollárem či P. J. Šafaříkem a založil si vlastní knihovničku česky psaných knih, kterou postupně doplňoval. Převládaly v ní ty, které pojednávaly o české historii, k níž začal stále více inklinovat; měl tu například cestopis Kryštofa Haranta z Polžic a Bezdružic o jeho cestě do Svaté země a Egypta, Kralickou bibli, Dalimilovu kroniku i kroniku Hájkovu (byť netušil, že Hájkovu nespolehlivost neboli tzv. hájkování již odhalil Gelasius Dobner).

Tehdy také stále častěji myslel na to, že vlastně nechce strávit celý život na kazatelně (i když mu otec roku 1817 bez jeho vědomí vyjednal místo kazatele v Bielsku). Proto v říjnu 1818 předčasně opustil bratislavské evangelické lyceum a v listopadu 1818 nastoupil jako vychovatel u Niny Zerdahelyiové. Začal si vést každodeníček, do nějž zapisoval mimo jiné výtahy a kritiky přečtených knih, a pod vlivem skotského historika a historiografa Williama Robertsona (autora Dějin Skotska) snil o tom, že se přestěhuje do Prahy a bude se tam věnovat na plný úvazek historii. Přesto přijal roku 1819 na Slovensku ještě na nějaký čas místo vychovatele dvou synů Nininy přítelkyně Jozefiny Csúzyové, aniž mohl tušit, že právě díky tomu vstoupí poprvé „do ráje“.

RÁJ MĚL PODOBU ARCHIVŮ A STARÝCH RUKOPISŮ

Poté co Palackého svěřenci začali studovat ve Vídni, mohl během jejich přednášek navštěvovat vídeňské archivy a knihovny plné starých tisků a rukopisů, a navíc tehdy poznal o pětačtyřicet let staršího Josefa Dobrovského (*1753–†1829), jenž ve Vídni pobýval. Tyto dva zážitky podpořily jeho rozhodnutí „vstoupit do služeb“ české historie a zpracovat ji nově, a to především na základě studia dosud nezpracovaných a neprobádaných pramenů*.

*V jeho korespondenci se nachází dopis, podle nějž byl přesvědčen, že mnohé rukopisy nebyly zveřejněny záměrně, „protože po dobu dvou set let odporovaly oficiální ideologii“. Tvrdil také, že až doposud zpracovávali české dějiny pouze „mniši, jezuité a jejich chovanci“, kteří „nesvedli ani zachytit, ani zhodnotit ducha našich předků“, a proto „o to víc musím usilovat, abych (…) předložil (…) skutečnou, nezastřenou pravdu“.

Když se vrátil v létě roku 1821 z Vídně na Slovensko, přestal definitivně psát básně (v září onoho roku napsal Jungmannovi: „Kdyby to v mé moci bylo, zahubil bych vše, co jsem se kdy v poetické zimnici nabásnil.“) a v srpnu 1822 sděloval Kollárovi: „Já ostatně nyní cele v historiích ležím, nelze mi žíti, nebudu-li moci do vlasteneckého dějepisu se dáti. Aspoň husitstvo, budu-li živ, jistě popíši.“ Nejdůležitější dopis však adresoval počátkem března následujícího roku Dobrovskému, který se mezitím přestěhoval do Prahy, a požádal ho, aby mu v metropoli zprostředkoval nějaké kondice. A přidal i své výše zmíněné rozhodnutí o službě české historii.

Do metropole přijel pětadvacetiletý František Palacký 11. dubna 1823, ubytoval se v hotelu U Zlatého anděla v Celetné ulici u Prašné brány a začal navazovat kontakty s předními vlastenci. Ještě týž den poobědval s Josefem Jungmannem (profesorem Akademického gymnázia) a pak se postupně pozdravil s Václavem Hankou (správcem knihovny a archivu Národního muzea), Josefem Svatoplukem Preslem (profesorem přírodních věd na Lékařské fakultě Univerzity Karlovy) a Janem Nejedlým (profesorem českého jazyka na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy). Dobrovský ho přivítal na Kampě v Nosticově zahradě 12. dubna a zachoval se k němu velmi vstřícně*.

*Tato vstřícnost modrého abbé (jak se Dobrovskému, vysvěcenému roku 1787 na kněze, říkalo kvůli jeho oblíbenému modrému plášti) stojí za ocenění. On totiž tehdy považoval jakoukoliv snahu pomoci českému jazyku i národu za zbytečnou, neboť si byl jist, že Češi se již nikdy nedokážou povznést ze současného marasmu na evropskou kulturní úroveň.

Jednak mu umožnil, aby u něj denně „bral hodiny věd historických pomocných“ tím, že pod Dobrovského dohledem bude „luštit“ a opisovat staré rukopisy (což není snadná práce). A navíc mu s nevšední ochotou pomohl jak ke vstupu do světa české šlechty*, tak do světa profesionální historie.

*Palacký dozajista nečekal, že právě kontakty s příslušníky šlechty, které navíc navazoval kvůli hlubšímu poznání české historie, budou prvním důvodem toho, proč nezapadl zcela do pražské společnosti lidí, kteří si ať právem či neprávem říkali vlastenci. Nechápal nejen to, že mnozí Češi snažící se pomoci národu vedli mezi sebou zbytečné a většinou malicherné rozepře, ale i to, že často šmahem odmítali snahy šlechticů pomáhat českému národu, a ty z nich, kteří hovo řili německy, označovali dokonce za nepřátele Čechů.

Dobrovský začal tím, že v květnu 1823 přivedl zvídavého Moravana do paláce na Malostranském náměstí čp. 19/7 Františka Josefa hraběte Šternberka (spoluzakladatele budoucího Národního muzea), jemuž ho doporučil jako vychovatele jeho pěti dcer, a navíc jako člověka schopného vypracovat genealogii rodu (kterou po Šternbercích chtěl jistý vídeňský vydavatel připravující almanach o předních šlechtických rodinách).

Hrabě Šternberk si Palackého rychle oblíbil, protože měli – navzdory pětatřicetiletému věkovému rozdílu a odlišnému společenskému postavení – stejné názory na českou historii, a navíc se mu líbily hostovy další plány. Proto si u něj pro začátek objednal genealogii svého rodu, takže nanejvýše spokojený Palacký mohl od podzimu roku 1823 snad denně vysedávat v bohatě zásobeném šternberském archivu. Spokojený byl i Šternberk, protože genealogie, kterou od onoho mladíka převzal 2. března 1824, vzbudila mezi odborníky velký ohlas. (Palacký si večer po předání díla zašel na oslavu do reduty neboli tehdejšího zábavního podniku, kde poprvé spatřil jistou Terezii Miechurovou, aniž tušil, že se stane jeho manželkou.) V dalších dnech se začínající historik těšil ze štědrého honoráře i z toho, že Šternberk ho jmenoval svým knihovníkem a archivářem se stálým ročním (byť „počátečnickým“) platem ve výši 200 zlatých. Navíc se na Palackého obrátili se žádostí o vypracování genealogie i Černínové, Martinicové a Kinští a majitel zámku v Troji ho požádal o sepsání historie svého sídla. Bylo samozřejmé, že se tím mladému muži otevíraly další neprobádané a běžně nepřístupné archivy a přibývaly nově navazované kontakty s významnými úředníky.

Kromě toho ho ještě čekala Šternberkova třešinka na dortu: šlo o to, že mu hrabě zprostředkoval přístup do nejdůležitějšího zdroje informací o českých dějinách 15. a 16. století v Čechách – archivu schwarzenberského v Třeboni. Palacký se tam vydal celý nedočkavý poprvé 11. srpna 1824, za 75 dní pořídil 382 kopií (míněno ručních opisů!) a téměř tisíc výtahů, ale byl si vědom toho, že prozatím se dotkl pouze nepatrné části tamních listin. Napsal tehdy:

„Nabyl jsem najednou takové známosti dějin husitských*, jaké přede mnou neměl nikdo.“ Do Prahy se vrátil 23. listopadu 1824, v dalších letech měl možnost pracovat v Třeboni ještě sedmkrát a sám přiznával, že ani poté rozhodně „nevyčerpal všechno jeho bohatství“.

*Zde stojí podle historika V. J. Mrvíka za zmínku to, že Palacký viděl Husa a husitství svojí optikou, typickou pro národní obrození a jeho evangelictví. Husitství adoroval a díky popularitě svého díla zůstala tato adorace pod kůží běžné české populace ještě v první polovině 20. století. Dnešní čeští historici hodnotí husitství v mnoha bodech zcela jinak než on a nepovažují je za vrchol českých dějin, nýbrž je pojímají jako občanskou válku se všemi jejími negativy.

Palacký, jenž si na Slovensku osvojil uhlazené chování, se v Praze brzy pohyboval ve vyšší společnosti bez problémů a býval vítaným, a navíc pohledným společníkem.

tišek Palacký byl v Praze znám jako elegán.

Měl urostlou štíhlou postavu, mírně zvlněné vlasy a licousy, chodil oblečen podle poslední módy (šil u pražské Veldílny na oděvy M. Motta a synů, c. k. dvorních dodavatelů), což znamenalo, že nosíval tehdy oblíbené šátky a vysoké límce. (Jen málokdo tušil, že tím zakrýval zduření štítné žlázy, jímž trpěl již od mládí a které si – jak věřil – přivodil znečistěnou vodou z jedné lesní studánky.)

Mluvil příjemným hlasem, udivoval i zde svou fenomenální fotografickou pamětí a znalostmi jazyků, vědomostmi i duchaplností, a samozřejmě hostitele těšilo, že vyzýval jejich dcery k tanci a provázel je na klavír a s pány hrál taroky, šachy, kulečník nebo kuželky. Díky tomu byl v Praze brzy natolik známý, že když mu dva roky po jeho příchodu jistá hraběnka poslala dopis nadepsaný pouze „à Monsieur François de Palacky à Prague“, pošta ho bez problémů doručila.

Zásadní význam v kariéře Palackého coby historika měla nabídka, kterou obdržel začátkem října 1827. Tehdy ho vyzval zemský sněm Království českého, aby dokončil německy psané dílo o českých dějinách, na němž pracoval až do své smrti bývalý jezuita a historiograf Království českého Franz Pubitschka (*1722– †1807) a které vycházelo v letech 1768–1801 pod názvem Chronologische Geschichte Böhmens (Chronologické dějiny české). Hrabě Šternberk doporučil jako vhodného pokračovatele Palackého, ale tomu bylo brzy jasné, že dílo míchá pravdu i báje, je nekritické, rozvláčné a nezáživné, a proto navrhl, že připraví zcela nový rukopis, který bude vycházet nikoli pouze z kronik (jak bylo tehdy zvykem), ale z dosud neprobádaných archivů.

Jeho návrh byl pochopitelně přijat, a Palacký tak mohl začít pracovat na slavném a obdivuhodném díle vydávaném od roku 1836 pod německým názvem Geschichte von Böhmen a od roku 1848 s českým názvem Dějiny národu českého v Čechách a na Moravě. (Tento název je zajímavý tím, že teprve v něm je zmíněna Morava.)

Palackému tehdy velmi pomohlo, že díky hraběti Šternberkovi se roku 1829 nejvyšší purkrabí Karel hrabě Chotek přičinil o to, aby ho zemský sněm jmenoval historiografem* Království českého s ročním platem 1 000 zlatých. O výši této částky se sice nějaký čas vedly debaty, ale nakonec byla zakulacená suma odsouhlasena a sněm k ní přiklepl i 200 zlatých jako příspěvek na studijní cesty.

*Funkce historiografa Českého království přispěla k tomu, že Palacký byl také vyzván k tomu, aby napsal málo připomínané dílko nazvané Stručné dějiny Prahy. Jde o knížku malého formátu o 83 stranách a Palackému – „učenci prvního řádu, zcela oddanému dějinám Čech, a proto i dějinám jejich hlavního města“ – zadalo její text nakladatelství Kronberger & Weber v rámci příprav na chystanou korunovaci Ferdinanda V., jež se měla konat v katedrále sv. Víta 7. září 1836 a po níž měla o pět dní později následovat korunovace jeho manželky Marie Anny Karoliny. Počítalo se s tím, že obě události přilákají do Prahy mnoho zahraničních návštěvníků, a tak jim nakladatelství chtělo nabídnout v předstihu průvodce po pražských památkách ve francouzštině. Palackého německy psané Skizze einer Geschichte von Prag byly v překladu zařazeny do francouzského Guide des étrangers à Prague (Průvodce cizinců v Praze).

Palacký dostál svému rozhodnutí, že bude o české historii psát na základě pramenů dosud neprobádaných a nezveřejněných, takže mu můžeme věřit, že „živil se hojně prachem archivů a bibliothek ještě nedotknutých“ a že „navštívil mnohé archivy a knihovny, v nichž se mohl nějaký příspěvek nacházet“.

V Českém království navštívil kromě výše zmíněných „rájů“ i archivy roudnický*, litoměřický, městský archiv Českých Budějovic a archiv domažlický.

*Zde nalezl do té doby zcela neznámou listinu. Šlo o reverz českých stavů z 13. listopadu 1620 s 201 podpisy a pečetěmi „rebelů“ (včetně Václava Budovce), kteří v něm litovali svého odboje a Ferdinandu II. přísahali věrnost. Dokument na něj silně zapůsobil, ale došel k závěru, že by toto svědectví „mělo být utajeno, aby nebyla tato česká hanba světu vyjevena“.

A díky svému titulu historiografa Království českého mohl vstupovat i do archivů v zahraničí, jichž navštívil celkem asi sedmdesát především v Německu, Rakousku, Švýcarsku, Polsku a Francii. Nicméně to mu nestačilo a od roku 1828 hledal přímluvce, jenž by mu pomohl navštívit také vatikánský archiv. Díky šikovnému tahu Kašpara Maria Šternberka se 20. března 1837 mohl – ač protestant – do Vatikánu skutečně rozjet (samozřejmě vybaven mnoha doporučujícími dopisy), a to jako první Čech. Do vlastního archivu ho papež sice nepustil, ale mohl pracovat v bytě jistého monsignora s některými vybranými archivními materiály souvisejícími s českými dějinami a měl k dispozici vatikánskou knihovnu. Prostudoval tu tehdy 45 000 listin a snad 500 jich vlastnoručně opsal, i když ho bolely oči a trápil žaludek; byl si totiž vědom toho, že až dosud viděl mnohé texty pouze ten, kdo je před staletími napsal. Domů do Čech se vrátil v červenci 1837.

Jak jsme si v úvodu této kapitoly řekli, Palackého za jeho převratné a dodnes známé dílo nečekala pouze slova díků a uznání. Když vyšly v letech 1836–1845 první tři díly Geschichte von Böhmen psané v originále německy, vrhla se na ně jak kritika, tak cenzura. Z kritik byla zřejmě nejostřejší ta, kterou otiskl 24. a 25. dubna 1843 Augsburger Allgemeine Zeitung, celoněmecký politický list s tehdy nevídaným devítitisícovým nákladem, který se četl i v Rakousku. Autorem kritiky byl docent historie heidelberské univerzity Ludwig Häusser, který sice pochválil Palackého píli, ale jinak z jeho článku čišela zloba a nenávist. Nejenže například Karla IV. označil za nejméně činorodého, a přesto Čechy zbožňovaného panovníka, ale navíc prohlásil, že dílo sice stojí za přečtení – ovšem hlavně proto, aby čtenář poznal, „jaké výčitky nám (míněno Němcům – pozn. aut.) může dělat taková národnost, která to nedotáhla ani tak daleko, aby mohla ve své vědecké činnosti používat svého vlastního jazyka“.

Samozřejmě si přisadili i čeští vlastenci, kteří Palackému neoprávněně vyčítali, že psal tyto první díly německy – byť jim muselo být nad slunce jasné, že dílo v němčině mohlo v té době oslovit mnohem větší okruh vzdělaných čtenářů, než kdyby bylo v češtině*.

*Historik Jiří Kořalka k tomu napsal: „Moravský lékař-archeolog Jindřich Wankel (*1821–†1897) po mnoha letech vzpomínal, že v jeho německy vzdělané pražské rodině byla četba prvního dílu Palackého Dějin Čech významnou událostí, protože česky číst neuměli, i když milovali svou vlast, a Palackého německý text v nich roznítil české národní vědomí. Takových rodin bylo podle Wankela v tehdejší Praze mnohem více.“ Samozřejmě největší poprask způsobila první část třetího dílu, zahrnující dobu vlády Václava IV. a působení Jana Husa; právě kvůli Husovi požadoval roku 1844 vídeňský cenzor, aby této postavě Palacký připsal přívlastky „zatvrzelý“, „svéhlavý“ a „hašteřivý“. Dokonce údajně padl návrh, aby onen díl byl zakázán, takže celá kauza skončila až u Metternicha, který nařídil, že – jak si zaznamenal Palacký – je sice nutno údajně nepřípustné úvahy škrtnout, ale že nikdo nemá autorovi bránit líčit skutečná fakta.

Není divu, že roku 1848 se Palacký pod vlivem celonárodního optimismu rozhodl pro zásadní změnu spočívající v tom, že bude nadále psát originály pouze česky a do němčiny budou překládány. (Připomeňme si, že na česky psaném originále pracoval sice již v letech 1838 a 1839 za pobytu v Římě, ale zbývalo mu na něj málo času, neboť ho stavové naléhavě vyzývali, aby pokračoval na verzi německé.)

Palacký v předmluvě k tomuto dílu 8. března 1848 mj. napsal, že všechny jeho dosavadní spisy byly prakticky přípravou především pro česky psané Dějiny národu českého v Čechách a na Moravě.

Mnozí němečtí kritici Palackému také vytýkali, že své dílo ukončil rokem 1526 (kdy na český trůn nastoupili Habsburci), a naznačovali, že to byl z jeho strany záměr. Je však jasné, že nešlo o žádnou protihabsburskou manifestaci, nýbrž pouze o důsledek toho, že více toho prostě nedokázal stihnout: práci dokončil 21. (28.) ledna 1876, dne 24. dubna se zúčastnil oslavy vydání díla konané na dnešním pražském Slovanském ostrově a 26. května téhož roku zemřel.

Za připomenutí stojí, že Dějiny vznikaly nejen v pražském paláci, ale i na venkovských sídlech. Nejprve v obci Otín* u Klatov, kde psával nejraději v barokní stavbě zvané Gloriet (jíž se počátkem 20. století říkalo „zátiší Palackého“), nacházející se na okraji rozlehlého zámeckého parku.

Barokní Gloriet v obci Otín.

Po revolučním roce 1848, kdy se vzdal do roku 1859 politických aktivit, pracoval v Lobkovicích** (dnes součást Neratovic), které paní Terezie zdědila roku 1840 po otci.

*Obec Otín patřila i se zámkem v letech 1809–1873 rodině jeho manželky. Palacký sem byl poprvé pozván v červenci 1826 poté, co ho otec Miechura vzal na milost a uznal za oficiálního nápadníka Terezie.

**O Lobkovicích napsal: „Klidně kolem Lobkovic Labe valí průzračné své proudy, tiše nad dědinou klenou košaté stromy svoje koruny, bohaté kolem ní rozprostírají se pláně dobře zdělané, bujnou zelení pokryté. Zdá se, že mír a klid nemohou si najíti sídla milejšího, pevnějšího.“ Není divu, že právě zde, na starém hřbitově u kostela Nanebevzetí Panny Marie, si přál být pohřben v rodinné hrobce se sochou Spasitele (k níž po jeho smrti přibyly dva reliéfy poprsí obou manželů).

Od roku 1862 psával na zámku Maleč u Chotěboře, který tehdy koupil i s panstvím jeho zeť František Ladislav Rieger a kde ovdovělý Palacký rád trávil letní měsíce.

Měl tu svoji pracovnu (v níž se muselo topit ještě koncem června, protože měl rád teploučko), všichni kolem ní chodili po

špičkách a dovnitř mohli vstoupit jen výjimečně, což platilo i pro jeho milovaná vnoučata Marii, Bohuslava a Libuši. Tyto děti Palackého dcery Marie a zetě Riegra věděly, že „dědeček píše dějiny“.

Když je František Palacký onoho lednového dne 1876 dokončil, prohlásil prý, že nyní bude už jen lenošit. Splnilo se mu totiž přání, aby byl „jen tak dlouho (…) živ, abych dokončil své dílo“. Na „lenošení“ mu zbyly čtyři měsíce.

Zámek Maleč u Chotěboře.

Pro zvídavé čtenáře přidávám ještě tabulky, z nichž je patrné, jak složitě vycházelo Palackého stěžejní dílo.

Geschichte von Böhmen psané v originále německy

Další díly Dějin již obsahují texty, které jsou přepracovanými – tedy nikoliv pouze do češtiny přeloženými – texty německých Geschichte a naopak se překládaly do němčiny.

Dějiny českého národa v Čechách a v Moravě přepracované

A k obdobím českých dějin, na nichž Palackému nejvíce záleželo, se znovu vrátil v 70. letech 19. století.

Německé překlady česky psaných Dějin zachycuje následující tabulka: Geschichte von Böhmen coby překlad česky psaných Dějin národu českého v Čechách a na Moravě

DOSTAL KOŠEM A VZAL SI TEREZII

Palackého každodeníčky dokazují, že rozhodně nebyl lhostejný k ženským půvabům.

První vzpomínky na lásku sahaly až do Kunvaldu, kde se od roku 1807 „poněmčoval“ a kde potkal svoji první „známost“: šlo o stejně starou, tedy devítiletou Nanny Urbanovou, která jako jediná z celé vsi uměla česky. Nebylo divu, že spolu chodívali na procházky i na hodiny klavíru, jenže otec Jiří ho v květnu roku 1809 odvedl domů, protože Nanny byla (jako ostatní Kunvalďané) katolického vyznání a on měl dojem, že na synovi „pozoroval vliv katolicismu“.

Když mu bylo devatenáct let, zaujala ho roku 1817 za pobytu v dnešní Bratislavě o osmnáct let starší, již zmíněná Anna Zerdahelyiová (*1780–†1844), která se později pod dopisy, které mu psala, podepisovala Nina. Protože se po smrti dcerek a poté, co opustila marnotratného a požitkářského manžela, starala (kromě svého syna) i o tři děti příbuzných a známých, zaměstnala Palackého, který je od 1. prosince 1817 vyučoval. Výuce bývala přítomna, vyplácela mu velmi slušný plat, denně ho zvala k obědu i k večeři, debatovala s ním o knížkách, a i když se v souvislosti s jejím jménem objevují lechtivé narážky, je téměř jisté, že šlo o platonický vztah dvou lidí, kteří si měli co říci. Palacký prohlásil, že se Nina snad nejvíce přiblížila jeho představě ideální ženy, „takže matkou mou nejen se jmenovat, ale i skutkem se prokázati ochotna byla, naučila mne ve světě žíti“. Rozloučili se 8. ledna 1823 a už se nikdy nesetkali.

V Praze se sblížil snad na jaře 1825 s jistou Lidmilou Brožovou a pak s Marií Obiteckou, ale 29. června 1825 ho pozval na domácí koncert do pražského MacNevenovského paláce v dnešní Palackého ulici čp. 719/7 jedenadvacetiletý hudebník Leopold Miechura, jeden ze dvou synů právníka a statkáře Johanna Miechury (*1774–†1852), který zbohatl jako právní zástupce českých velkostatkářů. Salon Miechurů byl ryze pánský a měly do něj přístup pouze dvě příslušnice krásného pohlaví – hostitelovy dcery Antonie (*1809–†1836) a Terezie (*1807–†1860; tu Palacký viděl poprvé 2. března předloňského roku v redutě, kam šel oslavit úspěch své šternberské genealogie). Hrály tu hostům na harfu tklivé romance a Palackému tehdy připadalo, že obě jsou „podobné andělům“. Bezhlavě se zamiloval do mladší Antonie, a když ho po jistém období váhání v lednu 1826 odmítla (provdala se v létě roku 1832 za lesmistra Jana Heyrovského z Hluboké nad Vltavou a roku 1836 zemřela krátce po narození třetího dítěte), začala prý klíčit jeho láska k osmnáctileté křehké Terezii s kaštanovými vlasy a hnědýma očima.

Rodinný lékař Jan Theobald Held považoval za správné, aby mu řekl o její nevyléčitelné srdeční chorobě, neurózách i častém kašli, leč Palacký se tím nedal odradit, a dokonce údajně prohlásil, že má o důvod víc, aby si ji vzal a pečoval o ni. Lásku jí vyznal 15. října 1826, v den jejích jmenin, a protože nedostal jednoznačnou odpověď, zapsal si do každodeníčku: „Byl jsem náramně pomatený city hořkými nenadějnosti, a předce musel jsem téměř celou noc pracovat.“

Když se Terezie 20. října svěřila doma se svou náklonností k Františkovi, otce tím zaskočila, neboť si jako zetě rozhodně nepředstavoval nemajetného evangelíka. Naštěstí Palackého rozhodnutí podporovala nejen řada přátel a příbuzných Miechurovy rodiny, ale především Held, který otci Miechurovi vysvětlil, že Palacký může posloužit jako „lék“ na Terezčino nedávné zklamání z nešťastné lásky, kterou prožila s jistým Bauerem, a navíc že jí svou péčí prodlouží život. Teprve pak Johann Miechura souhlasil, ale s podmínkou, že děti, které se narodí z tohoto manželství, budou vychovávány jako katolíci, a nikoli jako evangelíci.

Paní Terezie Palacká.

Terezie a o devět let starší František se zasnoubili koncem října téhož roku a on si o dva měsíce později zapsal, že dostal od své vyvolené první polibek; tykat si začali 13. ledna 1827. Svatba se mohla konat teprve poté, co si devětadvacetiletý ženich-nekakolík opatřil úřední povolení ke vstupu do stavu manželského. Oddáni byli 16. září roku 1827 v kostele v Předslaví, odkud svatebčané prošli krásnou lipovou alejí do Otína, kde se konaly pod širým nebem dožínky. Večer následovala na otínském zámku hostina a taneční zábava, během níž prý vypadala přilehlá zahrada díky iluminaci jako z pohádky. Venkovanům byly tehdy rozdávány koláče, které mohli zapíjet pivem a kořalkou.

V Praze přenechal Johann Miechura (jenž se podruhé oženil poté, co roku 1813 ovdověl) v paláci mladému páru třípokojový byt v prvním patře s okny orientovanými do ulice (byty s takto orientovanými okny se tehdy považovaly za komfortnější než ty, z nichž byl výhled na vnitřní dvůr) a přestěhoval se s novou rodinou do prvního poschodí zadního traktu. Palacký tu měl svoji asi dva metry širokou pracovnu, v níž stál u okna stůl (umístěný tak, aby světlo dopadalo z levé strany), před ním se nacházela malá skříňka s členěnými poličkami, vpravo od stolu lenoška, pak knihovna a lůžko; na zdi visely kyvadlové hodiny a na stole stála olejová lampa. Jistý čas prý kvůli pocitu stísněnosti pracoval ve velkém přijímacím salonu a pracovnu používal jako ložnici, ale brzy se vše vrátilo do starých kolejí. (V roce 1960 získalo Palackého byt Národní muzeum, a to i s klavírem, na němž hrával B. Smetana a A. Dvořák.)

Palačtí měli dvě děti – syna Jana Křtitele Kašpara (*1830 až †1908) a dceru Marii (*1833–†1891). Jejich výchova byla téměř výhradně starostí matky, která manžela respektovala jako hlavu rodiny a zbavila ho téměř „všech prozaických otázek všedního života“, včetně péče o potomky. Výuku obstarávali domácí učitelé, k nimž patřil B. Smetana, budoucí historik a univerzitní profesor V. V. Tomek a páter F. Schneider.

Jan byl nezbeda rozmazlovaný dědečkem Miechurou. Jako dítě býval slabý a často nemocný, ale „bedlivou péčí rodičů a hlavně léčením studenou vodou a tělocvikem“ zesílil. Brzy ovládal francouzštinu, italštinu a angličtinu, V. V. Tomek „pěstil neobyčejnou jeho paměť vyučováním dle volného přednesu, bez pomoci knih“ a do školy nastoupil teprve ve svých šestnácti letech, a to do sexty Akademického gymnázia (kde ho učil V. K. Klicpera). Pak studoval na pražské univerzitě, ale i na univerzitách v Drážďanech, Paříži a Mnichově, roku 1854 se stal na pražské alma mater doktorem práv a roku 1856 habilitoval v oboru geografie, kterou zavedl jako předmět; roku 1885 se stal mimořádným a roku 1891 řádným profesorem. Jistou dobu se věnoval i politice a zasloužil se mj. o „zlepšení zemských ústavů zdravotních“. Roku 1859 se oženil s Adelinou rozenou Hämplovou, ale z jejich čtyř dětí zůstala na živu pouze dcera Ada. Traduje se, že právě on stál za rčením „má řečí jako Palacký“, což si prý vysloužil tím, že i na ulici zastavoval náhodné kolemjdoucí a začal jim vysvětlovat nějaký obvykle geografický problém.

Marie Palacká (jíž otec roku 1866 daroval šicí stroj, což byl na tehdejší dobu dárek jaksepatří nevídaný a pokrokový) se roku 1853 provdala za F. L. Riegra, věnovala se charitě, ale zřejmě následkem nadměrné činorodosti trpěla řadu let neurastenií (nervovou slabostí), způsobující silné bolesti hlavy a křečovité stahy tváře. Roku 1865 vstoupila do Spolku sv. Ludmily, založeného roku 1851 a určeného na hmotnou podporu chudých vdov a nemajetných dívek, a s dalšími členkami spolku, které se scházely v domě vedle Týnského chrámu na Staroměstském náměstí, navštěvovala zámožné pražské rodiny a žádala je o příspěvky. Protože to však nepovažovala za nejlepší řešení, iniciovala zřízení tzv. průmyslové školy, v níž se dívky mohly vyučit řemeslu; první taková škola začala fungovat v květnu roku 1865. Částečně pod vlivem Vojty Náprstka, který ji informoval o amerických předškolních zařízeních, stála také u vzniku první pražské opatrovny (dnes bychom řekli mateřské školky) pro děti od tří let, která zahájila činnost 1. ledna roku 1869 při kostele sv. Jakuba kousek od Staroměstského náměstí. (Toto a další obdobná, postupně vznikající zařízení byla tehdy určena především pro sociálně potřebné matky, proto byla bezplatná a děti zde dostávaly nejen jídlo, ale i oblečení.) Marie Riegrová se také stala předsedkyní Výboru paní pro městské školy a opatrovny, který se staral o finanční zajištění svatojakubské opatrovny.

Palackého dlouho mrzely výtky některých vlastenců tvrdících, že se z prospěchářských důvodů přiženil do rodiny, která byla poněmčelá, a navíc zámožná. (Například J. Jungmann napsal v dubnu 1828 Kollárovi, že Palacký „neudělal štěstí jako Čech či Slovan, ale jako dobrý Němec“.) Jenže ono to nebylo až tak jednoduché, jak by se mohlo zdát.

Co se němčení rodiny Miechurů týče, je fakt, že otec Johann sice pocházel ze strakonického měšťanského českého rodu, ale v dospělosti došel k názoru, že pro Čechy je německá kultura nezbytná, a v tomto přesvědčení vychovával i své děti. V rodině se vedla komunikace v němčině a česky se hovořilo pouze se služebnictvem a s řemeslníky, přicházejícími do domu vykonat nějakou práci. Přesto nelze říci, že by Johann Miechura byl nepřítel Čechů.

Terezie hovořila a psala německy, od mládí však rozuměla jednoduchým českým větám, a navíc zřejmě poté, co roku 1852 zemřel její autoritářský otec, se začala český jazyk učit. A jak prý Palacký vyprávěl vnoučatům, babička Terezie „vlastenčila po německu“.

Palacký ovládající pochopitelně oba tehdejší zemské jazyky se svou manželkou mluvil a korespondoval v němčině, ale po narození dětí naléhal, aby byly vychovávány a vzdělávány i v češtině a francouzštině. Jistě ho těšilo, že dcera Marie od svých osmnácti let psala matce pobývající na ozdravných pobytech dopisy výhradně česky. Po smrti paní Terezie přestala v paláci v dnešní Palackého ulici znít němčina a na češtinu přešla i Palackého snacha Adelina a obě její dcery, Palackého vnučky Olga i Adéla, které mu psaly dopisy bezchybnou češtinou.

Co se zámožnosti Miechurů týče, je třeba zdůraznit, že tchán finančně zajišťoval všechny své děti, a to i po jejich sňatku, což platilo pochopitelně také pro paní Terezii, za kterou platil všechny její osobní výdaje. Manželé Palačtí však měli důsledně oddělené „kasičky”, takže Palacký musel vystačit se svými vlastními příjmy*.

*Znamenalo to, že míval velmi málo hotových peněz. Pravidelné podpory od mecenášů Františka Josefa hraběte Šternberka a barona Jana Stentzsche skončily roku 1826 a plat redaktora muzejníků (viz níže) byl půldruhého roku možno říci svérázný: měl sice dostávat podíl na zisku z jejich prodeje, ale z toho musel platit autory, písaře i kancelářské potřeby, takže i když první ročník přinesl zisk téměř 1 200 zlatých, do Palackého kapsy šla jen nevelká částka; druhý ročník byl dokonce ztrátový. Pevný plat dostával teprve od roku 1829, kdy byl jmenován historiografem Království českého. Přesto dlouho podporoval mladšího bratra Ondřeje (*1807–†1871), pomohl i otci Jiřímu, a když se po roce 1860 jeho finanční poměry zlepšily díky honorářům za Dějiny, začal vypomáhat i bratru Janovi (*1812–†1874), sestře Rozině (*1814–†1890) a dokonce i synovcům.

To, že Johann Miechura hradil všechny účty paní Terezie, bylo sice pro domácnost mladého páru výhodné, ale tchán si za to osoboval právo zasahovat dceři do soukromého života. Palacký například těžce nesl, že když pobývala každý rok od května na letním bytě* v Otíně a od roku 1831 v Lobkovicích, směla se z rozhodnutí otce vracet do Prahy teprve počátkem října.

*V souvislosti s těmito každoročními pobyty míval Palacký, který zůstával většinou v Praze a pracoval, řadu povinností. Od května do října totiž zajišťoval podle manželčiných přání z Prahy na letní byt dopravu všeho potřebného: léků, časopisů, knih, potravin, oblečení, hraček pro děti, a dokonce i oleje do lamp, mýdla či žehliček. Část vozili na miechurovská panství vozkové a část přinášeli pěší poslové. A protože paní Terezie obvykle před odjezdem z Prahy propouštěla většinu služebných, neboť na obou panstvích byl vždy dostatek pracovních sil, musel Palacký na podzim najímat nové služebnictvo.

Palacký jí kvůli tomu dokonce v jednom dopise napsal: „Je přece skutečně nespravedlivé, že jsme tak dlouho a tak často od sebe oddělováni; mohu to jen stěží snášet a budu se napříště bránit tomu, abych k něčemu takovému znovu svolil. (...) A koneckonců jsem opakovaně zažil, že v Tvé nepřítomnosti nemám opravdovou chuť a náladu k duševní práci, a že především potřebuji, abych Tě viděl ve své blízkosti zdravou a spokojenou, mám-li pracovat klidně a s dobrým úspěchem. (...) Ty jsi velice hodné dítě, ale skoro bych si přál, aby Tvé city byly samostatnější, aby nebyly pokaždé závislé na okamžité náladě otcově; myslím si, že bys pak byla šťastnější.“ A šťastnější by byl beze sporu i Palacký, jenže dobrá dvě desetiletí nedokázal na tomto návratovém režimu své manželky nic změnit. O něco spokojenější byl teprve kolem roku 1840, kdy paní Terezie mohla s dětmi pobývat koncem léta na usedlosti Červený (Malovaný) Lis čp. 87 v dnešní Libni, tehdejším pražském předměstí. Na tuto usedlost, kterou koupil i s vinohradem otec Johann Miechura, to měl Palacký blíže než do Lobkovic.

Přesto 15. září 1841 napsal: „Lituji (…) toho, že nebudu moci naše zítřejší výročí svatby strávit s Tebou. Opravdu mi není vhod, že Tvůj otec tak pánovitě rozhoduje o mé rodině a vůbec nepřihlíží k mým přáním; často se sám podivuji, jakou mám trpělivost.“

Nakonec ale rezignoval a v jednom z dalších dopisů manželce psal:

„Jsem už přece zvyklý na to, že se na vrchním domácím velitelství nebere na moje přání ohled. Pokud to všechno trpělivě snáším, máš právě v tom vidět nejsilnější důkaz mé lásky k Tobě. Jen protože vím, že každý můj svobodnější projev bys musela Ty odpykat, a protože pro mne není nic tak důležité jako udržet a chránit podle možnosti Tvé zdraví, oddal jsem se trpělivosti a snáším svůj osud, sice ne bez pocitu křivdy, ale přece bez nářku. Koneckonců to všechno ani otci nezazlívám; je to důsledek starých poměrů v domácnostech.“

Pochopitelně nejzávažnějším problémem manželů Palackých byl stále se zhoršující zdravotní stav Terezie, který ji nutil, aby trávila kratší či delší období na lůžku. Poté co od října 1837 až do dubna následujícího roku nevstala, odvážel ji Palacký na doporučení lékařů na zimní měsíce na teplý jih. Tehdy jistě ocenil, že tchán hradil tentokráte i zeťův pobyt v Itálii od října 1838 do května 1839 i pobyt ve francouzské přímořské Nice, který trval od října 1844 do dubna 1845. Bohužel v roce 1853 se zdravotní stav paní Terezie znovu zkomplikoval a od října 1858 musela zůstat na lůžku dalšího více než půl roku, do konce května 1859. Palacký tehdy psal jednomu příteli, že jeho žena „strádá tak těžce, že jsem jí z pouhého milosrdenství a slitování nejednou přál vysvobození skrze smrt. Bývám dnem i nocí předním hlídačem u lůžka jejího, aniž vím, brzy-li strastný stav ten skončí se.“ Lékaři tehdy doporučili, aby pacientka odjela do Nice již v polovině září 1859, ovšem i zde ji často trápily horečky, bolesti a únava. Jen když se občas cítila lépe, chodívala s manželem na procházky. Protože však ani prodloužený francouzský pobyt již nepomáhal, rozhodli se manželé v dubnu 1860 pro cestu domů, která se však kvůli několika delším nezbytným přestávkám protáhla na téměř tři měsíce. Jeli přes Marseille, Ženevu a Heidelberg, ale odtud Palacký musel manželku vézt do Čech ve zvláštním nemocničním vagonu. Bohužel dojeli pouze do Děčína, kde paní Terezie zemřela v hostinci U Pošty ráno 18. srpna na zápal plic; bylo jí pouhých třiapadesát let. Vdovec doprovodil její ostatky v cínové rakvi přes Veltrusy do Lobkovic, kde byla uložena k poslednímu odpočinku.

Jelikož tehdy už byl tchán Miechura osm let po smrti, platil vše Palacký, a protože náklady překročily původní představy a byly hrazeny pomocí několika úvěrových listů a směnek, dlužil tehdy přes 2 400 zlatých.

K manželčině hrobu a na zádušní mši přijížděl do Lobkovic každoročně v den výročí její smrti, a teprve rok před svým odchodem zajistil „pouze“ smuteční vzpomínku v kapli malečského zámku.

Ovdovělý Palacký měl štěstí hlavně v tom, že našel velkou oporu ve své dceři Marii, jíž v dubnu 1873 napsal k jejím čtyřicátým narozeninám: „Po úmrtí Tvé maminky Terezie jsem neměl již nikoho, kdo mi byl bližší srdci než právě Ty.“

Štěstí měl však i na zetě F. L. Riegra (*1818–†1903), jehož si oblíbil ještě předtím, než tušil, že se přižení do rodiny. Těšilo ho, že přicházel do paláce i v době, kdy Palacký byl za Bachova absolutismu (1849–1859) pod policejním dohledem, i to, že mívali mnoho společných názorů. Dlouho netušil, že Riegra do MacNevenovského paláce lákal nejen zájem pohovořit si s ním, ale i snaha vidět Marii, kterou znal od jejích šestnácti let a do níž se po návratu ze svého dvouletého pobytu v cizině zamiloval. Jelikož rozhodně nebyl protřelým lvem salonů a v přítomnosti žen se prý cítil jako nemotora, a navíc přísně vedená Márinka byla ostýchavá, dovolili si ti dva projevovat první vzájemné sympatie pouze občasnými kradmými stisky rukou při tanci. Palacký si proto dlouho ničeho nevšiml (ačkoli by se to nesnažil dceři rozmluvit), ovšem paní Terezie začala něco tušit dříve, a to prý díky tomu, že Rieger jí přinášel pro kuchyni občas zajíce či bažanta, které mu posílala jeho matka. Oficiálně se mohl Rieger o slečnu Palackou ucházet až po roce 1852, kdy zemřel dědeček Miechura. Pětatřicetiletý ženich a dvacetiletá nevěsta byli oddáni 15. srpna 1853 v pražském kostele Panny Marie Sněžné a jednu z gratulací jim poslal z Brixenu Karel Havlíček Borovský.

Ačkoli manželství Palackých bylo spořádané a láskyplné, nelze vdovci vyčítat, že se po manželčině odchodu neuzavřel doma, ale navštěvoval několik pražských salonů, kde byl i v tomto věku vítán nejen jako učenec, ale i jako okouzlující společník. Úsměvné je, že ke skladateli V. J. Tomáškovi chodíval do malostranské Karmelitské ulice na vynikající švestkové koláče, které pekla mistrova bývalá žačka a později manželka Vilemína.

Čas běžel, až přišel den, kdy Palacký pronesl jako jeden z řečníků projev, který byl jeho posledním. Vystoupil s ním dne 24. dubna roku 1876 na oslavě uspořádané asi pro stovku jeho příznivců na Žofíně u příležitosti dokončení Dějin a mimo jiné v něm řekl: „Teď jest potřebí, abychom se vzdělávali a dle vzdělaného rozumu jednali. To jest jediná závěť, kterou bych národu svému (…) odkázal.“ Tehdy zároveň naposledy opustil MacNevenovský palác. Již delší dobu ho trápilo astma*, při návratu z oné oslavy se za sychravého dubnového večera nachladil, a 7. května tak musel ulehnout.

*Astma (tehdy zvané záducha) Palackého trápilo již delší dobu, a proto v posledních letech života obvykle nevycházel z domu po šestnácté hodině. Navíc míval i potíže s očima, takže se dcera snažila trávit s ním večery „v šeru a polotmě“, neboť za umělého osvětlení nemohl číst. Na jaře roku 1875 se úporného kašle zbavil teprve poté, co odjel na venkov, kde mohl opět pracovat, ale na podzim – jak vzpomínala Marie Riegrová – „záduchový křečovitý kašel zachvátil jej tak prudce a zeslabil tak velice, že (…) několik dní podobné churavosti dovedlo by jej ku propasti životní“. Naštěstí se mu znovu vrátily síly, takže pilně dopisoval Dějiny.

Přes všechnu péči profesora Josefa Hamerníka zemřel František Palacký odpoledne 26. května 1876 buď na zápal plic, nebo na „selhání srdce v důsledku nahromadění tekutin v plicích“. Přitom ještě půl hodiny před smrtí si nechal od zetě Riegra předčítat noviny. Některé prameny uvádějí, že zemřel „i na sešlost věkem“; tehdy totiž bylo jeho osmasedmdesát let považováno za málem neuvěřitelně vysoké stáří.

Dne 28. května roku 1876 byla rakev s jeho ostatky umístěna na katafalk v malé zasedací síni druhého patra Staroměstské radnice, kde u ní drželi čestnou stráž sokolové s tasenými rapíry (šermířskou zbraní s tupým koncem) a studenti oblečení do historických krojů. Během tří dnů se mu sem přišlo poklonit několik tisíc lidí. Okázalý pohřeb se konal 31. května a stal se národní manifestací, neboť se ho zúčastnilo až 50 000 lidí. (Praha měla v té době asi 160 000 obyvatel.) Smuteční průvod ho doprovodil do Karlína (tehdejšího pražského předměstí), odkud se asi tři sta povozů vydalo do Lobkovic, kde byl uložen na hřbitově do rodinné hrobky, v níž již šestnáct let odpočívala paní Terezie. Není příliš známo, že jeho mozek byl vyjmut, uložen do lihu a umístěn do zvláštního výklenku v budově Národního muzea.

OD BAROMETRU PŘES POLITIKU K POKLONĚ

František Palacký měl řadu nepříliš obvyklých libůstek. Téměř denně si zapisoval meteorologické údaje (barometr považoval za zcela nezbytné vybavení bytu), dohlížel, aby všechny hodiny šly přesně, takže je neustále seřizoval a natahoval, a schovával si účtenky, jízdenky, pasy i korespondenci. Dbal ve všem na pořádek, ať se týkal jeho pracovního stolu či rozvrhu dne, míval krásné a snadno čitelné písmo, i ve vyšším věku chodil rychle a svižně, býval spíše vážný a jen málokdy se lehce pousmál*.

*Na jeho úsměv vzpomínala Eliška Krásnohorská, která v lednu 1863 přišla do paláce k Riegrům, kam ji pozvaly jejich neteře na domácí ples. Omylem vstoupila do místnosti, kde „seděl obstarožní pán a četl“. Když ji uviděl, usmál se, vyprovodil ji na chodbu a ukázal jí, kudy se dostane k bytu Riegrových. A malá Renátka Fügnerová Palackého viděla, jak se smál v salonu jejích rodičů při loutkovém představení Oldřicha a Boženy a připadalo jí divné, že to „starý pan profesor“ vůbec umí.

Nosíval obvykle paruku a tmavý frak doplněný i ve stáří hedvábným šátkem, v jídle býval střídmý a nejedl nic, po čem by přibral; podle vzpomínek jeho hospodyně upřednostňoval houbové pokrmy a lehká moučná jídla. Nepatřil k lidem, stěžujícím si na zdravotní potíže (v tomto ohledu se snažil spíše ty druhé uklidnit a optimisticky naladit); reptal snad jen na problémy se zrakem.

Ve svých pětačtyřiceti letech si 19. května 1843 poprvé v životě užil jízdu parní železnicí na první části moravské trasy z Vídně do Břeclavi (slavnostně zprovozněné v červnu 1839). A protože se mu takovéto cestování zalíbilo, použil vlak 10. května 1846 poprvé i na cestu z Prahy do Vídně*; vyjel v pět hodin ráno a ve Vídni vystupoval téhož dne ve 21.30 h.

*Do Vídně jezdil často do archivů, knihoven či na různá jednání, ale dlouho používal výhradně poštovní rychlík, což byl v podstatě kočár tažený spřežením, které se měnilo na přepřahacích stanicích. S tímto dopravním prostředkem mu ale cesta trvala bez přestávky dvě noci a den.

Ačkoli historie byla pro Palackého – kromě rodiny – alfou a omegou jeho života, v optimistické atmosféře roku 1848 vstoupil do politiky (stal se členem Národní strany), čímž zareagoval na uvolnění poměrů, neboť 13. března byl odvolán Metternich, byla zrušena cenzura a slíbena konstituce neboli ústava. Byl si vědom toho, že nebylo možno očekávat změny ze dne na den, a počítal s jistou nezbytnou trpělivostí, nicméně věřil, že se Rakousko stane pro České království garantem ochrany proti Rusku a Německu* a zajistí rovnoprávnost všech národností, které v něm žijí. Právě to bylo důvodem jeho dodnes citovaného výroku: „Kdyby Rakouska nebylo, museli bychom je v zájmu svém vlastním, ba v zájmu humanity (lidskosti) vytvořit.“

*Proto Palacký odmítal, aby se Češi zúčastnili Frankfurtského sněmu, který zasedal od 18. května 1848 do 18. června 1849 ve Frankfurtu nad Mohanem. Byl to totiž sněm zástupců členských států Německého spolku (vzniklého jako náhrada za Svatou říši římskou), jenž v letech 1815–1866 zahrnoval především Rakousko včetně Českých zemí, Prusko, Bavorsko, Württembersko, Hannoversko a Sasko a jehož cílem bylo celoněmecké sjednocení. Palacký však nechtěl, aby se na tomto německém sjednocení Češi podíleli (proto se na jeho doporučení čeští zástupci Frankfurtského sněmu nezúčastnili; do lavic usedlo jen asi 40 německých poslanců z českých zemí).

Zřejmě za onen svůj prorakouský postoj obdržel ve Vídni 6. května 1848 císařem Ferdinandem V. podepsané jmenování ministrem vyučování, které však odmítl (což se opakovalo se stejným výsledkem i v září téhož roku). Naopak 28. května přijal jmenování (spolu s Riegrem a dalšími) českým zástupcem v česko-německé osmičlenné prozatímní vládní radě, jež měla v případě nutnosti neprodleně hasit revoluční „ohýnky“. Toto jmenování přijal s chutí, protože nesouhlasil se zbrklými radikály a varoval před nimi (v čemž mu události daly zapravdu). Ovšem politika* se mu nakonec znechutila.

*Spoléhal totiž na ústavodárný říšský sněm, svolaný na 22. července 1848 do Vídně (který se pod vlivem revolučního vídeňského dění přesunul v listopadu do Kroměříže, kde byl 7. března 1849 rozehnán), jehož se zúčastnil jako poslanec Nového Města pražského. Zklamalo ho však, že návrh ústavy, který pro tento říšský sněm vypracoval a v němž hájil co nejširší samosprávu jednotlivých zemí, se ani nedostal na pořad jednání. Navíc v květnu 1849 byl (po prozrazení nekoncepčního pražského spiknutí v čele s ruským „divochem“ Bakuninem) vyhlášen nad Prahou a okolím výjimečný stav (trvající až do září roku 1853).

Fakt, že nula od nuly pošla, ho přiměl k tomu, aby se stáhl zpět ke své milované historii, a nedal si pokazit krásné chvíle s ní strávené ani tím, že byl za Bachovy vlády pod policejním dohledem. Zaskočilo ho však, že se s ním tehdy někteří z jeho dosavadních přátel přestali z obavy z policie stýkat; o to více si cenil těch, kteří se k němu i nyní hlásili a k nimž patřil kromě F. L. Riegera i P. J. Šafařík.

O to více je nutno ocenit Palackého statečnost, kterou projevil tím, že si i za těchto okolností dopisoval – jak jsme si řekli – s Karlem Havlíčkem Borovským. Do Brixenu mu posílal listy, aniž dbal na to, že jsou cenzurovány, a možná ani netušil, jakou obrovskou vzpruhou a oporou byla pro Havlíčka jeho přátelská slova. Navíc spolu s F. Riegrem, V. Hankou a K. J. Erbenem doprovodil 18. dubna 1855 na poslední cestě Julii Havlíčkovou a 1. srpna 1856 kráčel se synem Janem za rakví Karla Havlíčka.

Do politiky se Palacký načas vrátil až poté, co byl 2. srpna 1859 propuštěn Bach, ale znovu se dočkal zklamání. A jelikož roku 1865 došel k závěru, že Rakousko má nárok na svoji existenci jen tehdy, bude-li spravedlivé ke všem svým národům, postavil se veřejně proti chystanému dualismu (který vešel v platnost koncem roku 1867). Tento svůj postoj zdůvodnil takto: dualismus spravedlnost nezajistí, protože bude očividně „nadržovat“ odbojným Uhrům, a pokud by v habsburské říši vládly dva privilegované národy, tedy Němci a Uhři, práva ostatních národů (včetně českého) by byla popřena. A proto vyslovil ona rovněž často citovaná slova: „Byli jsme před Rakouskem, budeme i po něm.“

Po ztroskotání snah o uznání státního celku zemí Koruny české se v roce 1872 (poté co byl rozpuštěn český zemský sněm) František Palacký vzdal aktivní politiky definitivně.

Nutno dodat, že k tomu přispělo i domácí politikaření. Sice dostal již počátkem 60. let čestné přízvisko „otec národa“, ale když se například zúčastnil – byť zůstal evangelíkem – v neděli 28. září 1873 u příležitosti 900. výročí založení pražského arcibiskupství slavnostního položení základního kamene k dostavbě katedrály sv. Víta na Pražském hradě a následných slavnostních bohoslužeb, mladočeské Národní listy ho za to zkritizovaly. Napsaly, že se účastí na této slavnosti „zpronevěřil své víře“, a vůbec nebraly v úvahu, že on považoval svatostánek sv. Víta za významnou součást českých dějin. Mrzelo ho to a odpověděl spiskem Několik slov o náboženské víře, v němž se zabýval náboženskou snášenlivostí a tím, co je skutečná svobodomyslnost.

Na závěr se ještě zmíníme ve stručnosti i o „drobné“ Palackého práci ve prospěch národa.

Samozřejmě vítal založení dnešního Národního muzea, ale kritizoval nejen to, že se jeho prvním sídlem stal Šternberský palác na Hradčanském náměstí, vzdálený od centra města, ale i to, že mezi exponáty převažovaly přírodniny (které preferoval Kašpar Maria hrabě Šternberk, prezident Společnosti vlasteneckého muzea v Čechách a zakladatel paleobotaniky). Proto inicioval zakoupení nového paláce pro muzeum v ulici Na Příkopě (která vede od Prašné brány k dolní části Václavského náměstí). Kromě toho byl ochoten v letech 1827–1838 redigovat dva muzejníky* neboli časopisy onoho muzea – český čtvrtletník a německý měsíčník.

*Německý muzejník, obsahující kvalitní odborné články, přestal vycházet již roku 1832, zatímco český, preferující srozumitelnější texty pro „obyčejné“ čtenáře, se po počátečních potížích stal úspěšným a vychází dodnes pod názvem Časopis Národního muzea. Redakce se nacházela v areálu Anežského kláštera (u Karlova mostu), kde měl Palacký do svatby pronajatý byt.

František Palacký také hledal způsob, jak pomoci českým spisovatelům, kteří měli velké problémy při vydávání českých knih. Ty totiž tehdy bylo možno vydat pouze za podmínky, že autor zaplatil ze svého tiskárnu, neboli vydal dílo vlastním nákladem (jako to udělal třeba Mácha se svým Májem). Palacký vyzýval k peněžní sbírce, na níž se však přihlásilo pouze 32 dárců, což prý posmutněle okomentoval konstatováním, že o českou literaturu se nikdo nezajímá více než o literaturu mongolskou. Proto roku 1831 inicioval spolu s dalšími vlastenci založení Matice české, což byl peněžní fond Sboru pro vzdělávání české řeči a literatury české zřízený při Národním muzeu, který vznikal z dobrovolných příspěvků, jejichž dárci dostávali jako výraz díků zdarma Maticí vydávané knihy.

Významným Palackého počinkem bylo i to, že inicioval založení spolku Svatobor, jenž především podporoval spisovatele, jejich ovdovělé manželky a osiřelé děti, a 17. května 1862 byl zvolen jeho prvním starostou, což byl čestný, tedy nehonorovaný úřad, který zastával až do své smrti. Když se dne 16. května 1868 konalo slavnostní položení základního kamene Národního divadla, Palacký měl čest poklepat ho jménem národa (a J. E. Purkyně jménem vědy).

Na závěr této kapitoly přidám ještě zaslouženou poklonu historika V. J. Mrvíka. Podle něj „je sice pravda, že František Palacký se někdy mýlil, neboť pochopitelně neznal mnohé prameny, ale je nutno si uvědomit, že všechny zdroje, z nichž čerpal, vyhledával sám, zatímco dnes mohou historici čerpat z objevů řady svých předchůdců i kolegů“.

ANTONÍN DVOŘÁK

a ta jediná pravá Anna

(*1841–†1904)

Nositel tohoto jména je dnes uctíván doma i ve světě, ovšem jeho cesta za uznáním nebyla snadná. Musel se vyrovnávat s vlastními pochybnostmi o svém talentu, po ukončení studií ho trápily především finanční problémy a v dalších letech ho zaskočily ztráty tří dětí a intriky, které bohužel nebývají v uměleckém světě výjimkou. Nakonec však prokázal, že mu skutečně „přelil Pán Bůh mírku nadání“, takže se dočkal slávy i ocenění – ale nikdy nezpychl; tvrdil, že je prostý český muzikant, kterého jen napadají krásné melodie. Hudba sice naplňovala celý jeho život, ale kromě ní – jak si ukážeme – miloval svoji rodinu, své letní sídlo a – vlaky.

Z NELAHOZEVSI DO PROZATÍMNÍHO DIVADLA

Když se řezníkovi Františku Dvořákovi (*1814–†1894) a jeho manželce Anně (*1820–†1882) narodil 8. září 1841 v Nelahozevsi* syn Antonín, nikdo netušil, že právě tento první z devíti jejich potomků** se dostane do čítanek i odborných publikací.

*Pro zvídavé čtenáře upřesním nelahozevské bydlení Dvořákových. Novomanželé se v dubnu 1841, půl roku po svatbě, nastěhovali nejprve do prvního patra domku čp. 24 dědečka Jana a František tu vedl rodinnou řeznickou živnost. Po čase se přestěhovali do domu čp. 12, v jehož přední části si najali šenkovnu neboli hostinec, a v zadní části bydleli. Občas se uvádí, že Antonín přišel na svět v čp. 24, ale jde o omyl zaviněný nehodou: když mu totiž bylo deset měsíců, způsobili v noci na 6. července 1842 opilí hosté v hostinci požár, a proto ho otec přenesl v kolébce do domku dědečka Jana čp. 24.

**Prvních pět Antonínových mladších sourozenců přišlo na svět v Nelahozevsi; byli to František (*1843–1888), Aloisie (*1845–†1914), Josef (*1848–†1920), Adolf (*1850–†1922) a Jana (*1851–†1938). Ve Zlonicích u Slaného, kam se rodina přestěhovala roku 1855, se narodil Karel (*1855–†?), Marie (*1857; žila 13 dní) a další Marie (*1858–†1931). Chlapci se až na Antonína hudbě nevěnovali: František se stal hostinským v Libčicích nad Vltavou, Josef ke stáru pracoval jako pivovarský kočí v Miřejovicích u Veltrus, Adolf byl řezníkem a později obecním strážníkem ve Veltrusích a Karel pracoval jako dělník v Chebu a později se odstěhoval do Bavor.

Jemný, plachý, citlivý a nedětsky vážný Anton, jak mu doma říkali, se stal mazlíčkem především babičky Dvořákové, která mu kvůli jeho pěkným zoubkům něžně říkávala „ty můj zubáčku“. Z krásného dětství v Nelahozevsi si chlapec odnesl dvě lásky. Tou první byla železnice, protože v letech 1845–1850 se budovala trať vedoucí přes Nelahozeves a spojující Prahu s Roudnicí nad Labem, a tou druhou se stala samozřejmě hudba. Do jejího světa ho provázel otec František (který hrával velmi dobře na citeru), dva otcovi bratři Jan a Josef a „polínko“ si přiložil i nelahozeveský učitel Josef Špic (Spitz), vynikající hudebník hrající snad na všechny hudební nástroje. Právě on začal Antona učit hrát na housle snad ještě dříve, než 1. října 1847 nastoupil do obecné školy v Nelahozevsi, která sídlila ve skromném přízemním domku s jednou „světnicí vyučovací“ a s malým bytem pro pana učitele a jeho rodinu.

Anton byl „muzikantským“ žákem evidentně nadaným a pilným, takže ho pan učitel brzy nechával hrát na kostelním kůru*, a postupně vystupoval i v sousedních Veltrusích a ve Vepřku. Otce překvapivé pokroky malého houslisty velmi těšily a byl rád, že synek bral kurážně do ruky housličky i tehdy, když měl hrát „lidovky“ před hosty v jeho šenkovně**.

*Na tato vystoupení později A. Dvořák vzpomínal takto: „Tam jsem hrál první své sólo na housle. A jak jsem byl tehdá rozechvěn, s jakým strachem jsem ladil housličky, jak se mi třásl smyčec při prvních tónech! Ale dopadlo to dobře. Jakmile jsem skončil, nastal šum a ruch po celém kůru, vše se ke mně tlačilo, známí se na mne blaženě usmívali, poklepávali mi dobromyslně na rameno.“

**Hudební historici s potěšením zdůrazňují, že tomu, aby chlapec sklouzl k hospodskému muzicírování, zabránil zejména zmíněný pan učitel Špic. Citlivě formoval jeho hudební vkus a zasloužil se o to, že Anton odposlouchanou lidovou hudbu „dovedl později ve vlastní umělecké tvorbě dobře zužitkovat“.

Přesto rodiče dlouho snad ani ve snu neuvažovali o tom, že by se prvorozený syn mohl stát profesionálním hudebníkem: počítali s tím, že převezme rodinnou řeznickou živnost a hudba mu bude jen zpestřovat volný čas a stane se zdrojem vítaného přivýdělku. Obvykle se dočítáme, že proto nastoupil v nedalekých Zlonicích 1. listopadu 1853 do učení k mistru řeznickému a že výuční list obdržel na den přesně o tři roky později. Ovšem podle řady současných historiků strávil v učení jen krátkou dobu (výuční list neobdržel; ten, který se zachoval, je prý padělkem z počátku 20. století), a když se do Zlonic roku 1855 přistěhovala jeho rodina, otci v řeznickém řemesle jen vypomáhal. Za to, že nemusel trávit celý život s řeznickou sekyrou v ruce, vděčil Antonínu Liehmannovi*, zlonickému soukromému učiteli hudby a skladateli, který ho vyučoval hře na housle, klavír a varhany i hudební teorii. Právě on totiž rozpoznal, že v tom vážném až podmračeném chlapci dřímá talent, jakých není mnoho, a proto přemluvil jeho rodiče, aby mu umožnili studovat hudbu.

*Dcerku svého učitele – Terinku – poznal mladý Dvořák v tzv. Varhaníkovně, kde s rodiči bydlela a kam chodíval na hodiny hudby. Hrával s ní duety i to, co jim její otec pro radost občas zkomponoval, rád se s ní vídal a daroval jí růžový hedvábný vyšívaný šátek, který ona prý po celý život uchovávala jako milou vzpomínku. Liehmann však tomuto vztahu nepřál; velmi dobře znal nejisté příjmy hudebníků, a protože chtěl, aby dcera byla v budoucnu dostatečně finančně zajištěna, provdal ji za zámožného ženicha.

František Dvořák tedy syna poslal na podzim 1856 na rok do poněmčelé České Kamenice, aby se na tamní měšťanské škole „obrušoval“ v němčině a pod dohledem dalšího skvělého učitele – ředitele kůru a varhaníka Františka Hantschkeho – se zdokonaloval v hudební teorii a hře na varhany.

Takto připraven nasedl šestnáctiletý Antonín v září 1857 do pronajatého vozu, v němž ho otec odvezl do Prahy, kde nastoupil na dvouletou varhanickou školu oficiálně zvanou Ústav pro vzdělání varhaníků a ředitelů kůrů a sídlící v Konviktu*. Během studia bydlel postupně u pražských příbuzných, kteří vzpomínali, že tehdy dokázal spořádat na posezení až třicet švestkových knedlíků.

*Konvikt, nacházející se v průchodu mezi Konviktskou a Bartolomějskou, původně patřil jezuitům, sloužil studentům ze šlechtických rodin a měl jednu z nejkvalitnějších pražských koncertních síní. Když byl roku 1773 jezuitský řád zrušen, byl areál využíván jako skladiště, usadila se v něm tiskárna školních učebnic a v roce roku 1851 tu zahájila činnost varhanická škola. Založil ji roku 1830 Spolek přátel umění pro církevní hudbu v Čechách (Verein der Kunstfreunde für Kirchenmusik in Böhmen), který zabezpečoval i její provoz. V době Dvořákových studií většinu z asi tří set žáků tvořili zaměstnanci učitelských ústavů, kteří museli podle nařízení z počátku 50. let složit zkoušku ze hry na varhany; Dvořákových vrstevníků tu studovalo pouze asi padesát. V roce 1890 se varhanická škola spojila s pražskou konzervatoří.

Dvořák vzpomínal, že v Konviktu byly k dispozici tři neútulné třídy a nekvalitní varhany, vše „tu páchlo plesnivinou. I varhany“, ale on byl přesto štěstím bez sebe. Nevadilo mu ani to, že škola byla pouze dvouletá (zatímco konzervatoř byla šestiletá) a nezahrnovala nauku o nástrojích, instrumentaci apod., takže musel tyto znalosti získat samostudiem. Ale potrápilo ho, že výuka se vedla téměř ve všech předmětech v němčině, kterou on (navzdory handlu v České Kamenici) stále ještě dostatečně neovládal, takže musel v druhém ročníku paralelně navštěvovat německou pokračovací školu při klášteře františkánů u kostela Panny Marie Sněžné na dnešním Jungmannově náměstí.

Dvořák – podle pamětníka tehdy mladík „s hlavou geniálně rozcuchanou, bohatým černým vlasem pokrytou“ – vynikal zejména ve hře na varhany, hrával spolu s několika spolužáky na violu a housle při koncertech konzervatoře a od listopadu 1857 vystupoval jako violista v orchestru Cecilského spolku*.

*Cecilský spolek (Cecilská jednota, Caecilien Verein apod.) byl v letech 1840 až 1865 významným pražským tělesem. Sdružoval amatérské (většinou české) hudebníky, nabízel vážnou hudbu vysoké úrovně a měl zdatné interprety. V době největší slávy v něm usedalo například čtrnáct prvních a stejný počet druhých houslí a deset viol a zpívalo až 120 zpěváků, mezi nimiž se občas objevily i ženy.

Protože do Prahy přijížděli zahraniční hudebníci, dostal student Dvořák možnost zahrát si například v březnu 1858 na violu pod taktovkou F. Liszta, a v únoru 1863 účinkoval při koncertě R. Wagnera. Důležité bylo i to, že se tehdy spřátelil s Karlem Bendlem (který absolvoval varhanickou školu o rok dříve), jenž pocházel ze zámožné rodiny a Dvořákovi umožňoval jednak studovat obsáhlý rodinný hudební archiv a jednak cvičit na svém klavíru (který Antonínovi žijícímu v podnájmech chyběl). K zahození nebylo ani občasné pohoštění, které u Bendlů nikdy neodmítl.

Varhanickou školu ukončil Dvořák dopoledne 30. července roku 1859 veřejným koncertem v Konviktu, ale radost z absolutoria mu kazilo pomyšlení, že netuší, kde najde obživu; jasno měl pouze v tom, že nechce opustit Prahu. Naštěstí pravděpodobně v září 1859 nastoupil jako violista do nepočetné, leč tehdy velmi oblíbené kapely hrávající zpočátku na tanečních zábavách a promenádních koncertech, kterou založil Karel Komzák St. (*1823–†1893). Dvořák si zřejmě sice právě takto své první angažmá nepředstavoval (proto také v listopadu téhož roku žádal o místo varhaníka u sv. Jindřicha, ale v březnu 1860 byl odmítnut pro nedostatek praxe v městských kostelích), ovšem nakonec byl rád, že získal zdroj pravidelného příjmu. Navíc ho kapelmajstr přijal s otevřenou náručí jako hudebníka, jemuž prý „přelil Pán Bůh mírku nadání“, a na důkaz svého obdivu mu nejen jako jedinému z členů kapely vykal (zatímco ostatním onikal), ale zval ho často do rodiny, a dokonce mu svěřil výuku dcerky ve hře na klavír. Dvořák Komzákovi prý poděkoval mimo jiné tím, že pro něj napsal několik tanečních skladeb*.

*I když se traduje, že mezi nimi byla polka s názvem Rekrutská, jíž prý Antonín roku 1860 oslavil to, že nebyl odveden, jde o omyl. Jednak podle některých hudebních historiků složil tuto polku výše zmíněný pedagog A. Liehman, jednak se Dvořák dostavil k prvnímu odvodu ve Slaném až v roce 1862; zúčastnil se ho znovu roku 1863 a 1864, ale při žádném nebyl odveden. Jelikož jako důvod můžeme vyloučit protekci či pošramocené zdraví, přichází podle historiků v úvahu jedině to, že mladí muži byli (od roku 1845) při povinných každoročních vojenských odvodech přijímáni jen do chvíle, než se zaplnily aktuální kvóty; ostatní se mohli vrátit domů. Dvořákovi se tedy s velkou pravděpodobností podařilo díky šťastné náhodě vyklouznout z vojny, a to po třetím „pokusu“ už definitivně. (Kdyby se však musel dostavit k odvodu roku 1866, skončil by dozajista v uniformě, protože před očekávanou prusko-rakouskou válkou brala armáda – vzhledem k předpokládaným ztrátám na životech – rekruty bez ohledu na kvóty.)

Největším přínosem Dvořákova členství v Komzákově kapele byl fakt, že v listopadu 1862 byli všichni její hudebníci angažováni do nově otevřeného Prozatímního divadla*.

*Nejprve zde hráli jako hosté a později coby členové stálého divadelního hudebního tělesa. Komzák opustil místo kapelníka roku 1865 a Dvořák, který odešel roku 1871, se zde se setkával s Bedřichem Smetanou (jehož obdivoval a občas hrál při premiérách jeho oper), jenž zde působil v letech 1866–1874.

Protože však Dvořák v Prozatímním divadle pobíral jako violista „mizernou gáži 18 zlatých“, musel si přivydělávat. Pro jeho soukromý život byl důležitý rok 1864, kdy nastoupil jako učitel hudby pěti dcer zámožného zlatníka Jiřího Čermáka (*1820–†1873) a jeho ženy Klotildy (*1823–†1903), zatímco jeho životu profesnímu významně pomohlo docházení do rodiny Jana Neffa (*1832–†1905).

Tento mecenáš a pražský velkoobchodník (který měl dva obchody v ulici Na Příkopě: první se nacházel v dn. čp. 969/33 u Prašné brány a další si zřídil na protější straně ulice v dn. čp. 860/24) miloval zpěv stejně jako jeho druhá manželka Marie (rozená Hálová). Oba byli členy pražského zpěváckého spolku Hlahol a i doma rádi zpívali písně a dvojzpěvy, při nichž se Neffův „tenor spojoval se sopránem domácí paní“.

Jedenadvacetiletý Antonín Dvořák.

Od ledna 1873 Dvořák vyučoval většinou jednou týdně navečer dvě Neffovy děti, pak s rodinou povečeřel a večer hrál na klavír nebo doprovázel dospělé zpěváky. Tuto nabídku přijal rád nejen pro velmi slušný honorář (který vítal, neboť tehdy začal pomýšlet na ženění), ale i proto, že se mu líbilo zaujetí manželů Neffových pro hudbu a zpěv a že rád pobýval ve společnosti jejich hudbymilovných hostů. Důležité bylo také to, že – aniž to zpočátku tušil – právě díky těmto koncertům vznikly jeho slavné Moravské dvojzpěvy*.

*Došlo k tomu, neboť Jan Neff chtěl zpívat především domácí národní písně, a proto mu Vojta Náprstek půjčil Sušilovu sbírku Moravské národní písně s nápěvy do textu vřazenými, Dvořák měl některé z nich upravit, ale nakonec „se rozhodl, že místo úpravy melodií lidových napíše na lidové texty dvojzpěvy s hudbou novou, vlastní“. Vzniklo dílo nazvané Duetta, které věnoval manželům Neffovým, Jan Neff je nechal vytisknout a pomohl jim, aby se pod názvem Moravské dvojzpěvy dostaly do světa; nejprve byly jen tři, ale pak jich přibývalo a „důležitě přispěly k Dvořákovu rychlému úspěchu nejen u nás, ale i v ostatním světě“. Na těchto „drobnostech“ pracoval rád a se zodpovědností jemu vlastní a ochotně vyhověl Neffovu přání, aby to byly dvojzpěvy pro hlasy ženské, tedy pro hlas manželky Marie Neffové a domácí učitelky Marie Blažkové.

O tom, že se chce věnovat pouze skladatelské činnosti, začal Dvořák mluvit snad již na přelomu roku 1870/1871, ale není známo, kdy s tím skutečně začal, neboť to tajil a navíc většinu svých prvních skladeb prý spálil. Doloženo je pouze to, že v roce 1870 napsal první operu Alfred a že v prosinci 1871 se konalo první známé veřejné provedení jeho samostatné skladby – písně Vzpomínání. Možná na konec právě této partitury připsal poprvé slova „deo gratia“ („Bohu díky“), jak to měl podle vzpomínek svých dětí ve zvyku.

V únoru 1874 se Dvořák stal (už jako ženatý muž) varhaníkem v kostele sv. Vojtěcha* (ve Vojtěšské ulici nedaleko Národního divadla), kde ročně dostával plat 126 zlatých a kde působil do února roku 1877.

*Mladý Josef Bohuslav Foerster, který tehdy zpíval ve svatovojtěšském kostelním sboru, později vzpomínal, že když prý Dvořák „přišel, nevšiml si nikoho, nepozdravil a usedl ihned k varhanám. Hrací stůl starého nástroje byl umístěn stranou, varhaník musel sledovati pohyby ředitelovy taktovky v zrcadle nad klávesnicí zavěšeném, a tak obrácen byl sedě u varhan ke sboru, řediteli i všem účinkujícím zády. Proto vídal jsem tvář Dvořákovu jen zřídka, ale vzpomínám, že mně, dítěti, ten přísně pohlížející, stále vážný a divnými myšlenkami zabraný muž naháněl strach.“ Dvořákovu hru sem chodíval poslouchat o třináct let mladší Moravák Leoš Janáček, který byl ve školním roce 1874/1875 posluchačem pražské varhanické školy. Dvořáka znal od Neffů, nechával si od něj posuzovat své práce, a nakonec v něm nalezl jednoho z mála přátel, jehož díla propagoval. V jednom dopise o něm napsal: „Znáte to, když někdo vám z úst slovo bere, dřív než jste je vyslovil? Tak mi bylo vždy ve společnosti Dvořákově.“

JOSEFÍNA ZVANÁ PEPIČKA

O děvčata se nemluvný mladík nezajímal – ovšem jen do chvíle, než ve svých třiadvaceti letech poznal roku 1864 patnáctiletou tmavovlasou černookou Josefínu Čermákovou (*1849 až †1895), jednu z pěti dcer nám již známé pražské zlatnické rodiny, které vyučoval hře na klavír.

Slečna Josefína Čermáková.

V této souvislosti bylo napsáno mnoho slov o tom, že Pepička – jak jí prý Dvořák říkal – byla a po celý život zůstala jeho největší láskou, a že se oženil s její sestrou* Annou (viz níže) zřejmě jen proto, aby jí mohl být – byť v roli švagra – stále nablízku. (V tomto duchu byl natočen i hraný film Americké dopisy.) Nechybí ani opakované tvrzení, že svoje životní zklamání vepsal do hudby a chodíval vzpomínat na Josefínu k „Rusalčinu“ jezírku u svého letního bytu na Vysoké na Příbramsku (viz níže).

*Totéž se tradovalo o F. Palackém, W. A. Mozartovi a J. Haydnovi. Mozart se zamiloval do Aloysie Weberové, a když ho odmítla, vzal si její sestru Constanz, s níž prožil devět let. Haydn hodlal požádat o ruku Terezu Kellerovou, dceru vídeňského parukáře, jenže ta odešla do kláštera, takže se oženil s její sestrou Annou Marií, s níž prý prožil čtyřicet nešťastných let.

Abychom mohli tuto domněnku posoudit, musíme si slečnu Josefínu trochu blíže představit.

Byla to dívka nejen půvabná a inteligentní, ale i cílevědomá a rozhodná, která věřila, že povede vzrušující umělecký a společenský život. Měla štěstí v tom, že rodiče nepovažovali za nezbytné, aby se jejich dcery věnovaly výhradně péči o domácnost, manžela a děti, a že akceptovali výzvy tehdejších obrozenců, aby se dívky a ženy podílely na vlasteneckých aktivitách, k nimž patřilo i divadlo. Proto když se Josefína v pouhých patnácti letech rozhodla, že vstoupí na scénu pražského Prozatímního divadla, nebránili jí. Poprvé se objevila před diváky 14. dubna 1864 v chlapecké úloze Hynka v Tylově úpravě hry Nalezenec a Neruda tehdy v Národních listech s nadšením psal o tom, že „jedním rázem si získala obecenstvo pro sebe“. V dalších kusech hrála vzhledem ke svému věku naivní a sentimentální milovnice jak v komediích (zejména Moliérových), tak ve vážných hrách Klicpery, Štěpánka a Shakespeara. Kromě toho si v jedné z tak zvaných arén (sezonních dřevěných divadlech vyrůstajících kolem Prahy) vyzkoušela i operetu, což J. B. Foerster okomentoval po letech takto: „Mám ji velmi dobře v paměti, ji i její vynikající výkony v oboru operetní subrety. Josefína Čermáková náležela k nejoblíbenějším členům divadla. Vedle Mošny, Šamberka a Seiferta (důvěrného přítele Vrchlického manželky – pozn. aut.) přímo okouzlovala půvabem. Rozkošná žena jemná, krásná (…), přelíbezný zjev.“ V srpnu 1873 přijala slečna Čermáková angažmá do činohry dvorního divadla ve Výmaru a zvolila si umělecké jméno Fina Zermak, ale zůstala tam pouze jednu sezonu. Za to, že se vrátila do Prahy již 27. června 1874, prý zřejmě mohl „rudý hrabě“ – její budoucí manžel Václav Robert hrabě z Kounic*, doktor práv, který ji tehdy doprovázel.

*Václav hrabě z Kounic (*1848–†1913), poslední potomek české větve tohoto rodu, byl vzdělaný muž, který sympatizoval s českým národem, což dokazoval tím, že se zasadil o zrovnoprávnění češtiny na pražské univerzitě, podporoval Sokol i česká divadla, přispěl na Hlávkovu kolej určenou pro nemajetné nadané studenty techniky apod. Přívlastek „rudý hrabě“ si vysloužil od ostatních šlechticů tím, že se jako poslanec zasazoval o osmihodinovou pracovní dobu pro dělníky a zlepšení pracovních podmínek žen. Není divu, že když zemřel, doprovázeli jeho rakev přes Prahu na Malvazinky dělníci, vysokoškolští studenti, profesoři i prostí lidé různých profesí.

Kounic znal Josefínu již dříve z podia Prozatímního divadla, v němž měla předplacenou lóži jeho matka Eleonora hraběnka Kounicová (která se přátelila např. s J. Dobrovským či F. Palackým, a jíž B. Němcová dedikovala Babičku). Hraběti se dívka líbila, ale tehdy měl ještě oči jen pro stejně starou Zdenku Havlíčkovou* (*1848–†1872).

*Hrabě Kounic uvažoval o tom, že se s Havlíčkovou dcerou ožení. Neodradilo ho od toho ani to, že soukromý život tzv. dcery národa byl pod drobnohledem veřejnosti, že se on právě v té době zapsal v Praze na právnickou fakultu a na matčino přání i na Vyšší hospodářskou školu v Táboře a že se ona zamilovala do polského důstojníka. Zdenka se však tzv. v „zájmu národa“ v dubnu 1871 odmítla za Kounice provdat a uvolila se říci „ano“ statkáři Antonínu Svobodovi, s nímž se však svatby nedožila, neboť 20. září 1872 zemřela.

Se svou budoucí manželkou se blíže poznal teprve necelý rok poté, co dostal od Havlíčkovy dcery košem. Setkal se s ní 8. února roku 1872 na divadelním plese, ale ona nebyla typem dívky, která by kvůli zamilovanému ctiteli ihned opustila divadlo. Naopak ještě od počátku roku 1875 hostovala půl roku v Plzni v divadelní společnosti bývalého šéfa činohry Prozatímního divadla Pavla Švandy ze Semčic a po návratu jistou dobu pohostinsky vystupovala v Prozatímním divadle.

Když se pražská „smetánka“ dozvěděla o vztahu Kounice a Josefíny, nedávala mu příliš mnoho šancí na happyend, ale ti dva se navzdory tomu vzali – byť teprve 26. listopadu roku 1877, a to v kostelíku Nanebevzetí Panny Marie ve vísce Třebsko (nedaleko Kounicova panství Vysoká na Příbramsku). Za svědky jim šli prý Václavovi nastávající švagři: Antonín Dvořák (od roku 1873 manžel Josefíniny sestry Anny) a František Koutecký (manžel Josefíniny sestry Terezie). Po svatební cestě (což je zvyk, který se k nám začal šířit po roce 1830 z Velké Británie) bydlívali manželé přes zimu v Kounicově bytě ve smíchovské části dnešní Zborovské ulice (Smíchov byl tehdy předměstím a k Praze se připojil až roku 1922) a v teplých částech roku pobývali na letním sídle v obci Vysoká, kde se zalíbilo i Antonínu Dvořákovi.

Toto vysocké panství koupil Kounic s dvorem, přilehlými lesy a sousedním modřovickým panstvím roku 1873 a před svatbou dal v části lesa přiléhající k obci Vysoká upravit krásný lesní sad, v jehož středu nechal postavit letní zámeček, který manželce věnoval jako svatební dar. (Přestavby a úpravy interiérů skončily roku 1878.) Močálovitou lesní půdu využil „k vytvoření několika umělých lesních jezírek, jejichž černé lesklé hladiny, bohatě zarostlé kvetoucími lekníny, staly se romantickou ozdobou sadu, právě jako stádo plachých, bíle skvrnitých daňků, pro něž byl les kolkolem ohražen jako obora“. Dětí se manželé nedočkali; mohla za to (kromě snížené imunity) zejména Josefínina srdeční choroba, kvůli níž by zřejmě porod nepřežila. Bohužel již o pět let později, v roce 1882, se její stav zhoršil, a od té doby ji zdravotní problémy provázely zbývajících třináct let života. Dlouhé týdny musela trávit na lůžku a jen v obdobích, kdy jí bylo lépe, jezdívala s manželem do Vídně, kde se on od roku 1885 zúčastňoval parlamentních zasedání říšské rady (do níž byl zvolen) a kde si ona ráda zpestřovala procházky občasnými nákupy. Dne 14. listopadu roku 1894, poté co ošetřující lékaři označili její stav za velmi vážný a téměř beznadějný, sepsala závěť, v níž svým univerzálním dědicem označila manžela Václava; z ostatních příbuzných odkázala matce Klotildě Čermákové pět tisíc zlatých a každému ze čtyř dosud žijících sourozenců po necelých čtyřech tisících. Josefína Kounicová-Čermáková zemřela v šestačtyřiceti letech ve smíchovském bytě hodinu po poledni dne 27. května 1895 (na den měsíc poté, co se Dvořák definitivně vrátil z Ameriky) na blíže nespecifikovanou srdeční chorobu a hrabě si zapsal do deníku: „Odešla má dušička.“

Oznámení o jejím odchodu přinesly mimo jiné Národní listy, a soustrast vyjádřilo mnoho osobností, mezi nimi A. Jirásek, E. Krásnohorská i budoucí prezident T. G. Masaryk. Pohřbu, který se konal 29. května odpoledne v bazilice sv. Václava na Smíchově, se zúčastnilo mnoho příbuzných včetně Antonína Dvořáka a jeho rodiny; rakev byla uložena na hřbitově v Malvazinkách, kde nechal Václav z Kounic* pro svoji ženu postavit hrobku.

*Podruhé se hrabě oženil 12. května 1908 ve svých šedesáti letech s Josefínou Horovou (*asi 1881–†1961), s níž léta žil jako s družkou. Novomanželé při hostině oznámili, že Kounicův brněnský palác na dnešním Žerotínově náměstí (sloužící nyní jako rektorát Masarykovy univerzity) věnují „Sdružení studentské kolleje vysokých škol českých v Brně“ (po vzoru přítele Josefa Hlávky, který založil v Praze studentskou nadaci). Václav pro druhou manželku postavil již roku 1905 západně od Uherského Brodu zámeček Pepčín, kam jezdívali na návštěvy spisovatelé a kam údajně přijel krátce před svou smrtí i Antonín Dvořák. Ani v tomto svazku neměl hrabě děti, a když roku 1913 zemřel, žila ovdovělá Josefína většinou v Brně a o zámeček se staral hajný s nepočetným personálem. Zchátralý Pepčín byl zbořen roku 1981.

Když se nyní podíváme na Dvořákovo vzplanutí k Josefíně, je jasné, že šlo o reakci mladého hudebníka, který si teprve ve svých třiadvaceti letech všiml, že na světě nejsou pouze noty a stupnice. Podle novějších pramenů šiřitelé onoho romantizujícího tvrzení značně přeháněli, a navíc není ani jisté, zda Dvořák Josefíně vůbec vyznal lásku. Jisté je naopak to, že ona by rozhodně nebyla – s ohledem na své představy o životě – manželkou, jakou Dvořák potřeboval a jakou našel v její sestře Anně (které bylo v době jeho vzplanutí k Josefíně pouhých deset let). Takže vlastně bylo dobře, že se ta obletovaná slečna do tohoto trochu rozježeného, většinou vážného, veřejnosti ještě neznámého a nemluvného muže nezamilovala. Ona potřebovala – aniž bychom ji podezírali z vypočítavého čekání na bohatého „prince na bílém koni“ – muže zcela jiného ražení.

Podle Dvořákova syna Otakara „tatínek nepokládal toto citové zklamání za nějakou osobní pohanu, ale plně respektoval Josefínino rozhodnutí a dále docházel do domu Čermákových.“ A vyjádřil se k tomu i Otakarův syn Antonín (viz níže). Podle něj nebyl důvod věřit tomu, že dědeček svoji celoživotně utajovanou lásku k Josefíně vložil do hudby, neboli „že v nějaké skladbě se objevuje motiv písně, kterou měla Josefína ráda“. Tento Dvořákův vnuk prý pročetl celou desetisvazkovou Korespondenci Antonína Dvořáka, obsahující i dědečkovy dopisy, které si vyměňoval s hrabětem Kounicem a Josefínou, ale „ani slůvko tam nenajdete o tom, že by se mezi nimi mohl vyvíjet nějaký jiný vztah než příbuzenský. Pokud měl Dvořák Josefínu rád, tak ji měl rád jako švagrovou, jako sestru své manželky. (…) Když si vezmete Dvořákovu víru v Boha* a jeho morální lidský charakter, on by rozhodně nemohl žít s tím, aby jednu ženu miloval a s druhou měl devět dětí.“ Dvořák si s Josefínou psal téměř po celou dobu svého pobytu v Americe a ona ho ve svých dopisech oslovovala „Milý Antone“.

*Dvořákova víra byla podle jistého pamětníka něčím, „s čím musil počítati každý, kdo se Dvořákovi přiblížil; nehonosil se jí, ani nevtíral, ale bolelo ho, dotklli se jí někdo nešetrně či dokonce o ní vtipkoval“. Podle zmíněného vnuka Antonína byl dědeček „zbožný, silně věřící člověk, ale ne dogmaticky“ a „viděl pánaboha ve všem živém kolem sebe – ve zvířatech i v rostlinách“. A podle Dvořákova životopisce O. Šourka to byla „zbožnost prostého, byť i povahově značně složitého a hloubavě založeného člověka, jenž ve svém neomezeném obdivu pro veškeré uspořádání přírody a jejího života věřil, že nade vším spočívá vůle a moc nadpřirozená, ruka Nejvyššího. (…) Moci té se kořil s tklivě upřímnou oddaností, ji miloval celým svým dobrým, měkkým srdcem, ji velebil a oslavoval tóny jak mohl nejslavnějšími a nejvznešenějšími.“

Mnozí historici zpochybňují i tvrzení, že Dvořák svůj bol z odmítnutí zakomponoval do písňového cyklu Cypřiše z července 1865, v němž záměrně zhudebnil verše osmnácti básní Gustava Pflegra-Moravského, které prý „jako by byly pro něho psané“ a v nichž „nalezl pro tyto své duševní stavy ozvučné verše v lyrické části básnické sbírky Cypřiše (pododdíl Písně)“. Ve skutečnosti nebyli autoři textu a hudby ovlivněni stejným prožitkem: zatímco sbírka Pflegra-Moravského vznikala roku 1862 pod vlivem autorovy zhoršující se nevyléčitelné plicní choroby, četby romantizující sladkobolné literatury a vzpomínek na první pubertální milostné zklamání z nenaplněné lásky, Dvořák po ní sáhl hlavně proto, že jeho citlivé hudebnické ucho zaujala na některých Pflegrových básních jejich melodičnost. A podle publicisty a spisovatele Jiřího Berkovce: „Dvořákovy písně příliš zoufalým zvukem nebouří. Leckterá toužebně vzepjatá melodie se sice náhle lomí, ale spíše do smutných či melancholických tónů než do hlubin temné beznaděje.“.Dvořák si zřejmě byl vědom toho, že u Josefíny nemá šanci, což by mohly dokazovat jeho verše, v nichž nacházíme smíření se situací: „Ó bylo to krásný zlatý sen // Já vím, že v sladké naději // Ó zlatá růže spanilá // Ó naší lásce nekvete.“ Jinak řečeno dobře věděl, že šlo pouze o okouzlení.

Obdobně racionálně komentují historici spojování Dvořáka s Rusalkou. Zde by prý mohl hrát roli fakt, že si byl plně vědom rozdílnosti představ o životě, které měla Josefína a podle jakých chtěl žít on, neboli mu bylo jasné, že ona žije a chce žít v jiném, jemu cizím světě.

Ještě zajímavější je upozornění muzikologů, kteří s pousmáním dodávají, že dvě třetiny Rusalky (konkrétně podstatná část prvního dějství a celé třetí dějství), odehrávající se u jezírka, vznikly trochu paradoxně ve Dvořákově pražském bytě v Žitné ulici, zatímco na Vysoké (tedy poblíž onoho „Rusalčina“ jezírka) napsal druhé dějství, v němž děj přesunul do princova zámku. Navíc na opeře pracoval od dubna do listopadu roku 1900, tedy ve svých 59 letech a sedmadvacet let po svatbě s Annou. Není tedy důvod věřit tomu, že Dvořák chodíval při pobytech na Vysoké k tamnímu lesnímu jezírku vzpomínat na Josefínu a že mu právě proto zde zazněly v hlavě první tóny opery.

NENÍ ANNA JAKO ANNA, A JEN JEDNA BYLA TA PRAVÁ

Josefínin nezájem Dvořáka sice zamrzel, ale rozhodně se ihned nezačal točit kolem její mladší sestry Anny. Zaujala ho jiná Anna s příjmením Matějková – dcera jeho kolegy, kontrabasisty z divadelního orchestru, jíž říkal Aninka. Její matka měla v pražské Nekázance (ulici nedaleko Prašné brány) obchod s potravinami, do nějž občas přicházeli Matějkovi kolegové z orchestru (včetně B. Smetany) na sklenku likéru. Aby si ho dívka všímala více než ostatních, snažil se ji Dvořák „uplácet“ nabídkou, že bude pomáhat jejím dvěma bratrům s německými úlohami, koncem července 1870 jí věnoval svoji podobenku s věnováním „spanilé slečně Anně Matějkové k milé upomínce“ a její matce daroval sošku svatohorské panenky Marie. Ovšem málo platné, ani Aninku málomluvný, většinou podmračený hudebník nezaujal.

Její nezájem však Dvořák nesl nesrovnatelně snáze, a to hlavně díky další slečně Anně – tentokráte opět Čermákové (*1854 až †1931). Tato o pět let mladší sestra Josefíny ho vyslyšela, ovšem známosti nepřál otec Čermák, který byl přesvědčen, že si dcera měla vybrat lepší partii. Jenže pět měsíců po jeho smrti (zemřel 27. února 1873) Anna otěhotněla, takže musela být jako devatenáctiletá zplnoletněna, aby se mohla 17. listopadu 1873 provdat za dvaatřicetiletého Antonína. Své „ano“ si řekli v kostele sv. Petra na Poříčí v Petrské ulici. (V letech 1812–1919 byla zletilost stanovena na čtyřiadvacet let.)

Manželství těch dvou patřilo k tomu nejlepšímu, co Dvořáka v životě potkalo. Anna nejenže měla vztah k hudbě, ale v počátcích dokázala rozptylovat jeho pochybnosti o vlastní práci, snášela s ním bez reptání dobré i zlé a starala se láskyplně jak o něj, tak o děti. Otakar Šourek k tomu napsal: „Dvořák sotva by byl jinak našel manželku, která by měla stejné porozumění pro potřeby jeho umělecké činnosti a dovedla mu vždy tak prozíravě odklízet z cesty všecko, co jej v ní mohlo zneklidňovat nebo zdržovat. Byla z žen, které jsou pokladem pro tvůrčího pracovníka a nejsou bez zásluhy na zdaru jeho práce.“ Syn Otakar vzpomínal, že maminka řešila mnohé přestupky jeho i sourozenců sama, protože nerada viděla, byl-li tatínek vyrušován z práce, a domlouvala dětem, aby se snažily „tatínka nermoutit špatným prospěchem ve škole“. A skladatelova vnučka Anna (*1925–†?; provdaná Bajerová) si byla jista, že manželství prarodičů bylo šťastné, což podle ní dokazují například dopisy, které dědeček psal babičce a z nichž jeden končil slovy: „A přece je mi zde smutno bez Tebe. Tvůj, Tvůj, na věky Tvůj Antonín.“ (Tato vnučka chodila do třídy příbramského gymnázia, v níž se odehrála tragická událost, o které natočil roku 1960 slavný film Jiří Krejčík. Jde o Vyšší princip, jehož scénář vycházel z povídky Jana Drdy.)

Paní Anna Dvořáková.

Pevnost a spolehlivost svého vztahu museli manželé Dvořákovi prokázat mnohokrát.

Když se vzali, s bydlením jim na první čas pomohla ovdovělá matka (a tchyně) Klotilda Čermáková, která jim vyčlenila prostor v ulici Na Florenci v bytě domu čp. 1413/27 (jenž byl později stržen a na jehož místě stojí nový dům 1413/33). Zde se 4. dubna 1874 narodil první syn jménem Otakar (*1874 až †1877), s nímž se v polovině května přestěhovali do vlastního bytu v domě čp. 1364/14 (již rovněž zbořeném; dnes č. 12) v ulici Na Rybníčku.

Horší byly finanční potíže. Ještě před synkovým narozením Dvořák požádal v únoru o uvolněné místo varhaníka v kostele sv. Vojtěcha, byl přijat s podmínkou, že je bude „osobně a řádně zastávat“, ale plat nebyl příliš vysoký, takže když se přestěhovali do vlastního – byť malého – bytu, mnohdy neměli ani na topení. Naštěstí maminka mladé paní zřejmě občas přispěla nějakou zlatkou a jejich přátelé mezi sebou vybrali asi 250 zlatých, které paní Anně předal Antonínův přítel Karel Bendl.

V červnu 1874 si Dvořák podal na rakouské ministerstvo kultu a vyučování žádost o státní stipendium (udělované každoročně mladým nemajetným a výrazně talentovaným umělcům) spolu s nezbytným vysvědčením nemajetnosti vydaným magistrátem. Výnosem z 8. ledna 1875 mu bylo ve Vídni skutečně přiděleno 400 zlatých za rok (což byl dvojnásobek jeho dosavadních ročních příjmů) určených „k dalšímu zdokonalování se v hudbě“. Udělení štědrého stipendia se opakovalo ještě čtyřikrát nebo pětkrát, naposledy v březnu 1879. Roli tu sehrála prý i přímluva Johannese Brahmse*, který byl jistý čas členem „stipendijní“ poroty, Dvořáka si vážil, a navíc ho doporučil svému berlínskému nakladateli Fritzi Simrockovi.

*A. Dvořák se s ním osobně setkal poprvé koncem roku 1877. Brahms ho lákal na vídeňskou konzervatoř a sliboval, že pokud tam nastoupí, odkáže mu všechen svůj majetek, protože nemá dědice (což Dvořák odmítl), a když se dozvěděl, že nakladatel Simrock chystá roku 1893 vydání Dvořákovy Novosvětské, nabídl, že provede vlastnoručně korektury. Dvořák si toho velmi cenil, stejně jako vzkazu, který mu Brahms poslal přes Simrocka, v němž stálo: „Vyřiďte Dvořákovi, že se stále těším z jeho spontánní tvořivé činnosti.“ Než Brahms 3. dubna 1897 zemřel, stihl ho Dvořák v lednu navštívit ve Vídni.

Do domácí pokladničky přispívala i paní Anna disponující kontraaltem, díky němuž byla vítána na kůrech kostelů i na koncertních pódiích; zpívala v Týnském kostele na Staroměstském náměstí, v kostele sv. Vojtěcha, při ruských bohoslužbách v kostele sv. Mikuláše na Starém Městě pražském i při mimopražských vystoupeních a později zvládala altový part například v manželových Moravských dvojzpěvech.

Již od roku 1888 dostával Antonín Dvořák opakovaně nabídku, aby nastoupil na pražskou konzervatoř jako učitel skladby, instrumentace a nauky o formách. Celé tři roky ji odmítal s poukazem na to, že se chce věnovat komponování, a výuka by mu proto připadala jako zbytečná ztráta času, že by nebyl dobrým pedagogem, a navíc by nemohl trávit každoročně jako dosud půl roku na milované Vysoké, kam odjížděl pokud možno v polovině května. Ovšem když konzervatoř projevila ochotu zapracovat do smlouvy, že bude učit od října do května a bude dostávat ročně 1 200 zlatých, počátkem roku 1891 místo přijal. (Roli tu tehdy možná sehrál i fakt, že roku 1890 se konzervatoř spojila s „jeho“ varhanickou školou.) Žáci si brzy zvykli na to, že dokázal být sice přísný „a někdy příkrý“, ale kdykoli si uvědomil, že někoho se mohla jeho výtka dotknout, „okamžitě zjihl a neváhal ho laskavými slovy zase uklidňovat“.

Dvořák při nástupu na konzervatoř netušil, že si tím otevřel cestu do Ameriky.

Po prvorozeném synkovi Otakarovi přišly na svět dvě dcerky – Josefka (*1875) a Růženka (*1876–†1877). První žila pouze dva dny (19.–21. září), ale protože tehdy byla kojenecká úmrtnost velká, vyrovnali se rodiče s jejím odchodem snáze, než když je o dva roky později zasáhla nesrovnatelně bolestnější tragédie*: přišli totiž o obě starší děti. Dne 13. srpna 1877 zemřela na otravu Růženka poté, co se nedopatřením napila mléka, do nějž prý spadly – aniž si toho někdo všiml – zápalky s hlavičkami namočenými do jedovatého bílého fosforu. A 8. září téhož roku (v den šestatřicátých narozenin otce Antonína) podlehl neštovicím Otakar. Dvořák vyjádřil bolest ze ztráty dvou starších dětí svou proslulou kantátou Stabat mater** (v překladu Stála matka), dokončenou v listopadu 1877.

*Přitom ve Švédsku se zápalky obsahující nejedovatý červený fosfor vyráběly již od roku 1855. A zavedení očkování proti neštovicím sice přišlo na pořad jednání rakouské říšské rady již v listopadu roku 1848, ale poslanci je bohužel zamítli. Tato forma prevence byla nařízena teprve roku 1919.

**Zmíněná kantáta je variací na skladbu starého církevního hymnu Stabat mater, líčícího smutek Ježíšovy matky stojící u kříže, na němž umírá její syn. I když je to téma tragické, podle odborníků Dvořákova variace končí (díky jeho víře) vyrovnáním a nadějí.

Manželé se z bytu, v němž přišli o své tři děti, odstěhovali a od září roku 1877 bydleli dalších sedmadvacet let v Žitné ulici (ústící na Karlovo náměstí), a to postupně ve třech bytech*.

*Pro zvídané čtenáře uvádím, že nejprve žili v zadním průjezdním traktu čp. 565/10, kam však doléhalo od rána do večera povykování dětí nájemníků. V květnu roku 1880 se přestěhovali do druhého patra přední části domu čp. 564/14 Bílý lev (býv. U Pilátů; dům byl osazen pamětní deskou) a v říjnu roku 1885 si vyměnili na stejném patře svůj menší byt za větší s paní Klotildou Čermákovou.

Dvořák tu ve své pracovně pod obrazem Beethovena skládal vrcholná díla, ale pro jeho ženu bylo mnohem důležitější, že se jim v Žitné postupně narodilo dalších šest dětí*: Otýlie (*1878 až †1905), Anna (*1880–†1923), Magdalena (*1881–†1952), Antonín (*1883–†1956), další syn jménem Otakar (*1885 až †1961) a Aloisie (*1888–†1967).

*Dodám ještě, že v literatuře se občas setkáme u Dvořákových potomků s pořadovými „panovnickými“ číslicemi. Zde uvedený Antonín, který dostal křestní jméno po otci, bývá uváděn jako Antonín II. a jeho mladší bratr Otakar je označován jako II., protože – jak bývalo zvykem – dostal křestní po zmíněném prvorozeném bratrovi, který podlehl v září 1877 neštovicím. Dvořákova rodina pokračovala Antonínem III. (*1929–†2017; synem Otakara II.), Antonínem IV. (*1956; synem Antonína III.), Antonínem V. (*1985; vnukem Antonína III.) a přes vnučku pravnukem Antonínem VI.

Všechny Dvořákovy děti hrály na hudební nástroje; převládal klavír, jen Antonín II. dal přednost houslím. Magdalena se stala sopranistkou a na koncertech propagovala především otcovy skladby.

Od roku 1879 Dvořák pobýval od jara do podzimu na letním sídle na Vysoké, kde měli zmíněný zámeček manželé Václav a Josefína Kounicovi. Dvořák, který zůstal – jak sám říkal – po celý život duší vesničanem, sem přijel poprvé na návštěvu roku 1879, byl tímto místem okouzlen a rád přijal švagrovu nabídku, aby tu trávil letní měsíce s rodinou v propůjčeném Dvorku, což byl malý dvorec o třech přízemních staveních u lesní cesty poblíž vchodu do přilehlé obory. O pět let později, tedy roku 1884, kdy už měl Dvo řák peníze na pořízení vlastního sídla, si na druhém, severovýchodním okraji obce odkoupil od švagra za dva tisíce zlatých pozemek s bývalým jednopatrovým zděným špýcharem, který nechal ještě téhož roku zrekonstruovat na pohodlnou vilku*, a roku 1885 dal mimo jiné postavit u hlavní budovy přístavek s kuchyňkou a toaletou, jehož horní část tvořil velký holubník.

*V 50. letech 20. století mělo být toto Dvořákovo letní sídlo, nazvané po jeho smrti Rusalka, zabráno, ale na nátlak rodiny a pražského Muzea A. Dvořáka se je podařilo zachránit – ovšem s podmínkou, že z něj vznikne jakési muzeum. Česká televize natočila v roce 2015 dokument, v němž Antonín (III.) vypráví o dědečkovi – jemuž byl velmi podobný – a provádí diváky po jeho milovaném letním bytě.

Milované letní sídlo Antonína Dvořáka, které vlastnil a z nějž se těšil od roku 1884 až do konce života.

Dvořák měl v přízemí ložnici, sloužící přes den jako rodinná jídelna, z níž vedlo strmé schodiště do patra, kde si zřídil pracovnu; v ní umístil pianino a malý psací stolek a liboval si, že odtud vidí z oken daleko do kraje. Ložnice ostatních členů rodiny se nacházely v podkroví a bývaly úzké, takže se do každé vešlo pouze lůžko a skříň. Dvořák rád pobýval v přilehlé velké zahradě, kde byly cestičky vysypané drobným štěrkem a jejíž menší část byla osázena lesními a cizokrajnými stromy, zatímco větší patřila ovocným stromům. Sám do ní nakupoval okrasné keře a ovocné stromky, občas tu i zahradničil (například pěstoval brambory) a nechal si postavit altánek, ve kterém míval řadu klecí se zpěvnými ptáčky*, protože ptačí zpěv měl rád. Říkával: „Slyšíte – to jsou praví mistři!“, od těch by se měli lidé učit; on sám si od nich „vypůjčoval“ některé melodie. Na desce stolu altánku prý byly dlouho čitelné vyřezané monogramy hostů, mimo jiné Oskara Nedbala, jemuž Dvořák říkal Nedbálku, či Josefa Suka.

*Podle vnuka Antonína (III.) byl dědeček ochoten odměnit každé vysocké dítě, které mu přineslo zabitého ťuhýka, což byl pták podezíraný z toho, že se živí kromě jiného strnady a sýkorkami. Ve skutečnosti se ťuhýci živí opeřenci spíše výjimečně.

Choval také holuby, králíky, kozu a krávu, a splnil si tím – jak říkal zmíněný vnuk – svůj dávný sen o vlastním hospodářství. Letní sídlo neopustil ani 8. září 1891, kdy se v Praze konaly oficiální oslavy jeho padesátých narozenin.

Když pobýval v Americe (viz níže), domluvil se s bývalým havířem Janem Hodíkem, aby se mu o dům a zahradu staral, a nechal pro něj poblíž vily postavit malý domek. Z Ameriky mu pak posílal zvídavé dopisy; například koncem března 1893 psal: „Těšilo by mne, kdybyste mně všecko popsal, co a jak jste vykonali. Přesázeli jste některé křoviny a kam? Což ty mladé ovocné stromky, nebude třeba, aby se zbytečné větve uřezaly, aby lépe stromy rostly?“ A 1. listopadu téhož roku vyzvídal: „Když tedy bylo u Vás takové sucho, tož mi řekněte, jak asi naše malé stromečky povyrostly, zvláště vzadu smrčky a ovocné stromy jak asi stojí a vůbec jak to v naší zahradě vypadá. A což pak holubi? Dáváte jim hodně? A pak jsou-li pěkná holoubátka, nechte je vylítat.“

NEJMILOVANĚJŠÍ DCERA OTYLKA A ZEŤ, KTERÝ NEPOZNAL TENDR

Otylka studovala hudbu (i když mnohému se přiučila u otce, s nímž měla výjimečně pevný vztah) a začala zkoušet kompozici; její tři skladby pro klavír (Pepča na koníčku, Ukolébavka a Humoreska) vyšly roku 1898 v příloze hudebního časopisu Zlaté Prahy.

Když jí bylo třináct let, představil ji otec (rok před odjezdem za oceán) ve foyeru Národního divadla sedmnáctiletému Josefu Sukovi* (*1874–†1935), který ji však tehdy zaujal jen tím, že byl tatínkovým oblíbeným žákem na pražské konzervatoři.

Dcera Otylka Dvořáková.

*Suk přišel do Prahy na podzim roku 1885 ve svých jedenácti letech, kdy se konzervatoř přestěhovala do nově dokončeného Rudolfina na dnešním Palachově náměstí. Byl přijat jako houslista a nejprve ho čekalo tříleté studium na nižším oddělení, kde Josef Foerster (přednášející na konzervatoři jako první nejen v němčině, ale i v češtině) položil základy jeho skladatelské dráhy uvedením do harmonie. V červenci 1892 – tehdy již ozdoben úzkým knírkem nad horním rtem – ukončil šestileté studium a uvítal, že dostal (spolu s několika spolužáky) od ředitelství ústavu svolení k prodloužení studia o další rok. Dvořáka jako učitele měl rád. Je sice pravda, že si jednou jako konzervatorista povzdechl, že jeho budoucí tchán říkal naplno své výhrady ke hře, ale byl si – stejně jako spolužáci – vědom toho, že není nespravedlivý a že má pravdu. Napsal proto: „Někdy je mi z toho do breku, ale moc se přitom naučíme.“

Ovšem v květnu 1894 si Otylka po návratu z Ameriky napsala do deníčku (který nazvala Memory book datet from 1st August to… a vedla ho zpočátku v angličtině a pak v češtině) přiznání: „Teprve pobyt v New Yorku a další odloučení vykrystalizovalo v hlubší citový zájem.“

Dvořák o tomto jejím tajemství neměl ani tušení, a tak když v dubnu roku 1895 definitivně ukončil výuku na newyorské univerzitě, pozval Suka na své letní sídlo ve Vysoké, což jedenadvacetiletý konzervatorista považoval za velké vyznamenání. Vyrazil tam v dohodnutý den a nemohl se dočkat, až se znovu setká s Otylkou, jenže Dvořák mu s chloubou předváděl své hospodářství a zejména holuby a pak s ním vyrazil na procházku lesem a samozřejmě vedl řeč o hudbě.

Důležitým mezníkem v životě Dvořákovy rodiny i Josefa Suka se stal podzim 1898, kdy už Suk jaksi neoficiálně patřil delší čas do Dvořákovy rodiny, neboť v Praze bydlel v Žitné ulici, v témže domě a na stejném patře jako oni – ovšem v podnájmu u babičky Čermákové. Těžko říci, zda si otec Dvořák ani tehdy vzájemných sympatií Otylky a Suka opravdu nevšiml, nicméně když ti dva začali hovořit o svatbě, tvářil se překvapeně a rozmlouval Otylce vdavky s hudebníkem. Bylo to však míněno spíše žertem, respektive aby zakryl smutek nad tím, že se bude muset o nejmilovanější dcerku dělit se zetěm.

Otylka se v říjnu 1898 s Josefem zasnoubila a ve čtvrtek 17. listopadu téhož roku stála po jeho boku v pražském kostele sv. Štěpána, kde si přesně na den – jen o pětadvacet let dříve – řekli své „ano“ její rodiče (kteří tak s dceřinou svatbou oslavili i svoji stříbrnou svatbu). Tehdy také vepsala na poslední stránku deníku svoji básničku o tom, že se jí splnil její dívčí sen a mohla se za tatínkova žáka provdat.

Paní Dvořáková si tehdy „dala opravdu záležet, aby svatební hostina byla úměrná důstojnosti oslavy“. Mezi hosty, které pozval J. Suk, byli další tři členové Českého kvarteta, a třináctiletý Otakar (II.) prý tehdy předvedl „jednu ze svých produkcí“: parodoval s krátkou rákoskou v ruce několik dirigentů, jejichž práci měl možnost sledovat. Nezapomněl zdařile napodobit i tatínka, který na závěr produkce požádal: „Oto, prosím tě, ukaž mi to ještě jednou, ať vím, jak to vlastně dělám!“

Mladá paní musela brzy připustit, že manželství s hudebníkem má opravdu i své stinné stránky. Suk totiž jako houslista Českého kvarteta koncertoval od podzimu do jara po světě od Ruska přes Nizozemí a Itálii až po Francii či Británii. Ovšem když byl doma, rád naslouchal, jak jeho žena zpívá, a byl štěstím bez sebe, když přišel na svět synek Josef neboli Pepa (*1901–†1951). Kromě štěstí cítil i obrovskou úlevu, že Otylka porod přežila, neboť měla nebezpečnou srdeční vadu, a navíc u ní lékaři tehdy diagnostikovali trombózu.

Dvořák si zetě Suka oblíbil jako člověka i umělce, a snad proto právě on stojí v pozadí na jednom z posledních Dvořákových snímků pořízeném na pavlači u bytu Dvořákových v Žitné ulici. Suk mu vše oplácel a po jeho smrti se roku 1934 veřejně v rozhlase přiznal, že jako Dvořákův žák se jeho kritiky dopustil jen proto, že dílo svého budoucího tchána tehdy vlastně ještě neznal. Když se však s jeho skladbami seznámil, svůj postoj zásadně změnil a prohlásil: „Příklad mravnosti a umělecké skromnosti jest můj učitel Antonín Dvořák.“

Již koncem 19. století zasáhl do života Dvořákovy rodiny Zdeněk Nejedlý, který nadbíhal Otylce. Dvořák k tomu napsal: „A ten Nejedlej, když se zas jednou pozval, já ho chyt za flígr a povídám: Pane Nejedlej, tady nejsou vítanej. Otilka jich nemá ráda. A i kdyby měla, než ji dát takovému rošťákovi, (…) kterej tupí Smetanu*, to ji radši zahrabu po ramena do hnoje! Má úcta.“ (Otilie je starší způsob psaní tohoto jména.)

*Proti Smetanovi vystupovali jednak lidé z divadelního světa (zejména J. N. Maýr, jenž byl roku 1866 sesazen z funkce prvního kapelníka opery Prozatímního divadla ve prospěch Smetany a toužil se na onen post vrátit), jednak lidé z politické scény, jíž hýbala rivalita staročechů a mladočechů, soupeřících mj. o vliv v Prozatímním divadle jakožto jedné z nejvýznamnějších národních institucí. K mladočechům se hlásící Smetana býval často zmiňován v Národních listech, na což staročeši reagovali stupňujícími se protismetanovskými výstupy a v prosinci 1872 i otevřeným dopisem otištěným ve staročeském Politikovi, jehož autoři žádali nahrazení Smetany Maýrem. Na obranu proti tomu však vznikla petice, díky níž naopak Smetana získal výhodnější smlouvu a jmenování uměleckým („artistickým“) ředitelem opery.

Traduje se, že právě kvůli zmíněné ostré reakci nazlobeného Otylčina otce se Nejedlý mstil Dvořákovi znevažováním jeho děl. Známá je zejména Nejedlého věta (otištěná 4. ledna 1913 – i s kritickými připomínkami – v hudebním listě Dalibor), která zněla: „Portrét Dvořákův v naší hudbě patří minulosti a zmizí přirozenou smrtí, je to odumírající individualita (…) je to balvan, jejž si musí mladý český hudebník odvalit z cesty, aby mohl dále!“

Podle psychologů by však tento jeden incident nemohl s velkou pravděpodobností odstartovat ze strany Nejedlého takovouto masivní odezvu, takže roli tu musely sehrát zásadnější důvody, což potvrzuje ve své vzpomínkové knize i syn Otakar (II.). Ten k tomu napsal: „Nikdo z naší rodiny nemůže potvrdit známou historku o odmítnutí ruky dcery Otylky – nejspíš se jedná o pokus nalézt nějaké logické vysvětlení Nejedlého negativního vztahu k tatínkově osobě i dílu.“

Podle literárních historiků tu hrál hlavní roli Nejedlého zjednodušený pohled na hudbu. On se pod vlivem svého otce Romana Nejedlého, vzdělance a talentovaného hudebníka, zařadil mezi Smetanovy ctitele, v čemž ho utvrdil další Smetanovec – Zdeněk Fibich, u nějž studoval na pražské univerzitě v letech 1896–1900 historii a estetiku a soukromě hru na klavír a hudební teorii. Ovšem Nejedlý neměl hudební talent, nebyl prý schopen zvládnout ani nauku o harmonii a jeho rozbory hudebních děl naznačovaly, že hudbě příliš nerozumí. Když roku 1911 otiskl rádoby odbornou analýzu Prodané nevěsty, hudební skladatel Ladislav Vycpálek ji v Hudební revui zesměšnil a ve stejném duchu analyzoval i jeho další kritiky. Nejedlého se toto veřejné „propírání“ těžce dotklo, což se projevilo tím, že o to úporněji protěžoval Smetanu, a zároveň neméně úporně zatracoval díla autorů, jejichž hudbě nerozuměl – tedy A. Dvořáka, J. Suka, L. Janáčka a B. Martinů. Například otiskl zdrcující kritiku Rusalky, což prý ovšem Dvořák okomentoval slovy: „Ale vždyť je to ťululum a jednou uvidí, jak moc se mýlil!“ Doma se o Nejedlém nesmělo mluvit a Dvořák nečetl ani jeho Dějiny české hudby, kde autor samozřejmě opět snižoval význam jeho tvorby. Bohužel Nejedlý nepřestal se svými ataky ani po Dvořákově smrti (podle syna Otakara II. ovdovělé Anně Dvořákové „znepříjemnil celý zbytek života“) a pouštěl se i do J. Suka*.

*Dvořákova zetě se Nejedlý pokusil zničit roku 1918 po vzniku republiky dokonce tím, že ho – jak vzpomínal Otakar (II.) – „obvinil z vlastizrady“. Jako důvod uvedl, že Suk „ve chvílích největšího utrpení národa“ přijímal „od rakouské vlády spolu s klerikálními a německými zrádci české věci rakouské řády“, a dokonce naznačoval, že ví o dalších Sukových obdobných těžkých prohřešcích. Proti tomu se tehdy ozval protest podepsaný více než padesáti zástupci „nově vznikajícího kulturního života mladé republiky“, takže autor protisukovských ataků „musel zmlknout“.

Bohužel Nejedlému nahrál fakt, že mu byla roku 1919 svěřena nově založená katedra hudební vědy na filozofické fakultě pražské univerzity, kde získal volné pole působnosti, takže rozhodoval i o umístění pražské sochy* Antonína Dvořáka.

*Podle prvního návrhu z roku 1949 měla být umístěna na dnešním Palachově náměstí do budovy Rudolfina (v němž řídil Dvořák v lednu 1896 první koncerty České filharmonie, kde se konaly premiéry jeho skladeb a kde učil na konzervatoři). Vláda tehdy uvolnila pro Společnost Antonína Dvořáka 1 400 000 korun, ovšem při měnové reformě v roce 1953 byla tato částka z velké části znehodnocena. Navíc již roku 1951 prosadil Nejedlý z pozice ministra školství a osvěty, aby na přilehlém nábřeží byla vztyčena socha Josefa Mánesa. Roku 2000 vznikl návrh postavit Dvořákovu sochu na schodiště Rudolfina, což neprošlo, takže dnes ji najdeme (zřejmě prozatímně) v miniparčíku proti schodům Rudolfïna.

Otylka zemřela 5. července roku 1905 v pouhých sedmadvaceti letech na srdeční chorobu a pohřbena byla na Vyšehradě do společného hrobu s otcem (14-36), který dodnes vyhledávají zejména američtí návštěvníci Prahy.

Sukovi bylo v době jejího odchodu devětadvacet let a žal „stavěl kolem něho (…) kamennou zeď odloučení“. Ovšem pomohla mu hudba a on vepsal svoji bolest do symfonie nazvané jménem anděla smrti – Asrael; na partituru přidal 4. října 1906 věnování: „Vznešené památce Dvořákově a Otilčině.“

Podruhé se neoženil a o domácnost se mu starala hospodyně a chůva Anna Němcová, která přešla do domácnosti manželů Sukových od Dvořáků ihned po jejich svatbě a zůstala zde přes padesát let. S malým Pepou mu vzhledem k jeho velkému pracovnímu vytížení pomáhala především pražská babička Anna Dvořáková, jíž Suk říkal matičko a s níž si během své nepřítomnosti vyměňoval telegramy, aby byl o synkovi neustále informován. Za svoji úzkostlivost se jí později omluvil takto: „Nehněvejte se na mě, prosím, že jsem Vás s těmi telegramy soužil. Vy to máte tak nejhorší – matičko. Z jedné strany Pepu a z druhé ještě horší dítě – mě.“

Když Pepa vyrostl, oženil se 23. října 1928 se svou vyvolenou Marií a roku 1929 se jim narodil chlapec Josef (*1929–†2011), který odmala vykazoval nesporný hudební talent. Tento Josef Suk se stal důstojným reprezentantem dvořákovsko-sukovské rodiny a veřejnost ho zná zřejmě především jako zakladatele a člena Sukova tria, které založil roku 1951 a které si získalo světové renomé.

DO AMERIKY? ANO, ALE S RODINOU

Někdy na jaře 1891 se na A. Dvořáka obrátila prostřednictvím jistého známého manželka amerického milionáře Jeannette Thurberová (*1850–†1946) s dotazem, zda nechce nastoupit na její hudební ústav, který před šesti roky v New Yorku založila a pro nějž nyní hledá významnou evropskou osobnost hudebního světa, která by zvýšila jeho prestiž.

Toto vzdělávací zařízení se lišilo od ostatních amerických hudebních ústavů* tím, že J. Thurberové „šlo jedině o prospěch hudebního umění amerického a jež školné brala proto jen od žáků z vrstev zámožných, kdežto od chudých, mě-li-li talent, peněz nežádala“. Americký kongres ocenil zmíněnou paní ředitelku tím, že udělil výhradně její hudební škole právo používat titul National Conservatory of Music of America.

*V té době bylo možno v USA studovat hudbu výlučně na soukromých ústavech, které se musely obejít bez podpory státu. Proto přijímaly mnoho žáků bez ohledu na jejich studijní předpoklady a pořádaly krátkodobé kurzy, do nichž se posluchači přihlašovali a z nichž se odhlašovali dle libosti, čemuž odpovídala jak úroveň výuky, tak získaného vzdělání. Z tohoto důvodu Američané, snažící se získat skutečně hluboké znalosti, odcházeli studovat do Evropy.

Dvořák na první dotaz J. Thurberové nereagoval, ale poté, co obdržel konkrétní velmi lákavou nabídku, začal o ní uvažovat. A protože manželka Anna, která „měla větší smysl pro zlepšení hmotných poměrů rodiny“, se přimlouvala za její přijetí a při hlasování u společného oběda převážily hlasy „pro“, souhlasil.

V New Yorku měl učit od října 1892 s tím, že by vedl „skladatelskou“ třídu a dirigoval i své skladby, které by hrál žákovský orchestr. Jeho plat měl činit ročně 15 000 dolarů. (To byl plat o třetinu vyšší, než jaký pobíral v té době newyorský starosta. V přepočtu na rakouské zlaté to bylo přes 30 000, což se prý rovnalo pětadvacetinásobku ročního platu, který bral Dvořák na pražské konzervatoři.) Dvořák si tedy vymínil některé další změny i doplňky americké smlouvy – a podepsal.

V Americe pobýval ve dvou obdobích: od 27. září 1892 do 19. května 1894 a od 26. října 1894 do 16. dubna 1895.

Poprvé měl v plánu vrátit se domů po skončení prvního osmiměsíčního školního roku, tedy v květnu 1893. Za oceán s ním jela manželka, Otylka a Antonín (II.), zatímco čtyři mladší děti zůstaly doma s babičkou Klotyldou Čermákovou, jíž s nimi měly pomáhat i sestry paní Anny Dvořákové – Terezie a Josefína. Jako vítaný průvodce a společník se k Dvořákovým přidal dvaadvacetiletý houslista Josef Jan Kovařík (*1870–†1951).

Z Prahy je odvážel vlak ve čtvrtek odpoledne 15. září 1892, v sobotu 17. září vypluli z Bremenhavenu na palubě čtyřstěžňového dvoukomínového parníku Saale, který v neděli nakrátko zakotvil v Southamptonu, kde začala devítidenní cesta přes oceán. Zpočátku byla plavba klidná, ale 21. září se oceán rozbouřil, takže „všecko na lodi stonalo“, jen Dvořák mořské nemoci odolal a téměř sám s velkou chutí debužíroval v lodní jídelně. Dne 26. září zakotvil parník u ostrova Staten Island na čtyřiadvacetihodinovou karanténu (vyhlášenou kvůli epidemii cholery řádící v některých evropských zemích) a na americký břeh vystoupili Dvořákovi druhý den, 27. září 1892 odpoledne. Přivítali se s krajany, kteří přišli českého skladatele pozdravit, vozem odjeli do newyorského luxusního hotelu*, kde měli zamluvené třípokojové apartmá, a Dvořák telegrafoval do Čech dětem, že cesta do nového působiště šťastně skončila.

*Bydlení v hotelu však bylo drahé a Dvořák tu navíc neměl dostatek klidu pro práci. Proto se 15. října přestěhovali do skromnějšího pronajatého pětipokojového mezonetového bytu, nacházejícího se asi pět minut chůze od konzervatoře. Dvořák měl pracovnu v prvním patře, ve vedlejším pokoji se ubytoval Kovařík (jehož přijala paní Thurberová jako učitele) a vzadu do dvora byly dvě ložnice – jedna rodičů a druhá dětí. O snídaně a večeře se starala paní Anna s Otylkou a na obědy chodili všichni společně s Kovaříkem do nedaleké jídelny, kde Dvořákovi náramně chutnalo. Byt, k němuž roku 1893 pronajali ve druhém patře i kuchyň a jídelnu, se nacházel v domě ve Východní 17. ulici č. 327, na němž byla roku 1941 za přítomnosti Jana Masaryka odhalena Dvořákovi pamětní deska.

Příjezd českého skladatele vzbudil v New Yorku velkou pozornost, takže když si během prvních tří dní prohlížel s manželkou a dětmi město, sledovali ho novináři, kteří fotili a psali jako o závod. V říjnu téhož roku psal do Čech, že americké noviny dělají kvůli němu „náramný rámus; vítají mne jako nějakého spasitele. Kdybych Vám všecko pověděl, co noviny první dva dny psaly, bylo by toho příliš mnoho, až k omrzení, a já sám jsem byl první den intervijuvován, že to bylo hrozné. Ti lidé o mně všecko vědí, každou maličkost ze života mého mládí v Čechách a ještě nemají dost, pořád chtějí víc!“ Za zmínku stojí, že zájem a sympatie Američanů si Dvořák získal ze dvou důvodů. Zaprvé tím, že (jak stálo v jednom sborníku) pocházel ze skromných poměrů a „jen silou vlastního nadání a vlastní prací a pílí dopracoval se tak vynikajícího postavení v hudbě světové, a toto jeho selfmademanství právě Američanům nesmírně ovšem imponovalo“. A zadruhé proto, že Američané věřili, že právě on (Smetanu tehdy neznali) podpoří „zrození národní hudby americké“*.

*Argumentovali tím, že když „doma“ vycházel z hudby německé, a přesto dokázal vytvořit hudbu ryze českou, tak proč by nedokázal vytvořit i hudbu ryze americkou. Američané dokonce po celou dobu Dvořákova pobytu v jejich zemi doufali, že tu napíše operu „na americký námět“, a některé listy vyzývaly americké dramatiky, aby připravili vhodné libreto.

Do funkce uměleckého ředitele své školy ho paní J. Thurberová oficiálně uvedla 1. října 1892 za přítomnosti asi padesátičlenného profesorského sboru, ale vlastní výuka začala toho roku teprve po skončení dvanáctidenních oslav na počest objevitele Ameriky Kryštofa Kolumba. Dvořák, jenž se zúčastnil přijímacího řízení nových studentů* pro svoji třídu, jich přijal pouze osm, ve věku od 17 do 30 let; byla mezi nimi pouze jediná dívka – Laura Sedwick Collinsová.

*O Dvořákovi v roli pedagoga napsaly New York Herald 14. ledna 1894: „Je ke svým žákům přívětivý i sarkastický, trpělivý i přísný, kritický i povzbuzující. Sám jest velice vážný, takže nesnese sebemenší nepozornost u žáka. Je neúnavným pracovníkem, takže velmi mnoho požaduje od těch, kteří studují pod jeho vedením. Jeho osobnost je tak mocná, že mu je nepochopitelné, nemají-li jeho žáci vlastní originality.“

Tak jako Dvořák v Americe nezměnil způsob své výuky, nehodlal měnit ani svůj styl života. Ráno brzy vstával a večer brzy uléhal a odmítal pozvání na večerní akce; jen výjimečně navštívil pár koncertů. Raději hrával večer hru zvanou darda, k níž zpočátku usedal s manželkou, ale protože tu to očividně příliš nebavilo, zvával Kovaříka. Ten vzpomínal, že jako učitel byl Dvořák velmi trpělivý, ale při hře tomu bylo jinak. „Mistr hrál klidně, pokud vyhrával, ale jakmile dvakráte po sobě prohrál – bylo zle! Nebylo jediného večera, by se mistr při dardě nerozčilil, ba nerozházel karet po celém pokoji a nepoctil mne všemožnými tituly. Nejraději mne tituloval indiánem.“ (Tuto poslední citovanou větu použily Kateřina Nová a Veronika Vejvodová jako název své knihy o Dvořákovi, vydané Národním muzeem.)

Ze svého denního programu nevynechával ani procházky. Město ho zaujalo svou čistotou, snad jen „kluci na ulicích, policajti a opilé ajrišky (Irčanky)“ ho zlobili a velmi se mu líbil především Central Park, kam chodil s manželkou a dětmi, které zde mohly pobíhat po rozlehlých trávnících. Ke své radosti tam objevil hejno holubů a chodil si k nim připomínat své opeřené miláčky čekající na něj na letním bytě na Příbramsku.

Když se blížil v květnu 1893 konec Dvořákova prvního školního roku na konzervatoři, „vyhrožoval“ rodině: v Čechách „budu sedět na Vysoké a ani se odtud nehnu“. Jenže dostal pozvání, které nedokázal odmítnout. Jeho mladý přítel Kovařík mu totiž nabídl, aby navštívil s rodinou jeho rodnou iowskou vísku Spillville, rozloženou kolem kostelíka sv. Václava a obydlenou přistěhovalci (mezi nimiž byl i jeden skladatelův jmenovec – řezník Dvořák). Ovšem milující otec rozhodl, že tak skvělého výletu se musí zúčastnit i čtyři mladší děti, které zůstaly v Čechách, tedy Otakar, Anna, Magdalena a Aloisie. A tak všechny čtyři přijely do New Yorku v doprovodu tety Terezie ve středu 31. května 1893; přijela i Baruška Klierová (dcera akademického malíře Kliera, jenž jezdíval na Vysokou), aby paní Anně pomohla postarat se o celou rodinu. Na cestu do Spillville se všichni vydali v sobotu 3. června, na místě si pronajali pohodlný šestipokojový byt a Dvořák hned druhý den všechny překvapil tím, že vstal ve čtyři hodiny ráno a vyrazil na procházku, při níž celý šťastný konečně opět po osmi „velkoměstských“ měsících mohl poslouchat v přírodě ptačí zpěv. Rád i přes den chodíval na dlouhé výšlapy do lesů, podnikal výlety v kočáře taženém poníky do obcí v okolí, jejichž názvy dokazovaly, že i jejich obyvatelé mají české kořeny, se zájmem naslouchal vyprávění o tom, jak přistěhovalci v Americe začínali, a rád chodíval do domu Kovaříkova otce (učitele a regenschoriho původem z Protivína), který vlastnil jediný klavír v celé vísce. Dvořák přijal i pozvání chicagských Čechů a přijel na Český den Světové výstavy, který se konal 12. srpna (a na němž vystoupily pěvecké spolky Čechů žijících v Chicagu a asi stočlenný symfonický orchestr hrál i skladby Dvořáka, Smetany a Fibicha). Zajel také do nebraské Omahy, kde se mimo jiné setkal se dvěma Čechoameričany pocházejícími z jeho milované Vysoké, na něž vzpomínal v jednom dopise takto: „Měli ukrutánskou radost a já také, byli jsme velice veselí.“

Při tomto výletě zamířili Dvořákovi ještě na pozvání faráře, Moravana z Kojetína, do města St. Paul v Minnesotě, kde byla také silná česká menšina a kde se mohli projet podél Mississippi k vodopádům Minnehaha. Dvořák psal v červnu 1893 přátelům o tom, jak divné mu připadalo, že „farmáři (sedláci) jsou roztroušeni po celé krajině, nejvíce mají zde usedlosti v lese, jeden od druhého až na hodinu cesty vzdálen“. Při zpáteční cestě do New Yorku se ještě zastavili v září 1893 u Niagarských vodopádů, kde Kovařík ve zmíněné knize Nejraději mne tituloval indiánem vzpomínal: „Když mistr spatřil tento div světa, postál dobrých pět minut, aniž by pronesl slova. Upřeně pohlížel na ty ohromné spousty vody, vrhající se s výše 165 stop – konečně promluvil a řekl: Kakra, to bude symfonie v h moll! (…) Proč Niagara v h moll? Přece voda jako voda, vždy mokrá! Ale pak jsem tomu porozuměl takto: Niagara – měkká, sladká voda, vyžadovala měkčí toniny.“ Jak mi však potvrdila jedna z autorek knihy, vedoucí Muzea Antonína Dvořáka a muzikoložka Mgr. Veronika Vejvodová, Ph. D., Dvořák si tehdy „načrtl několik motivů k plánované symfonii h moll. Tu však nikdy nenapsal.“

Do New Yorku se vrátili 20. září 1893, Dvořák zahájil vyučování, Magda, Antonín (II.) a Otakar (II.) nastoupili do anglické školy, zatímco Otylka a Anna měly doma soukromou učitelku angličtiny. Do Čech odpluli po osmi měsících 19. května 1894. Nejprve se zastavili v Praze, a když 4. června Dvořák konečně dorazil na Vysokou, „procházel se zahradou, pozoroval holuby, obzíral z okna pracovny ten klidný, mírně zvlněný kraj, po němž se mu tolik stýskalo“. První večer, který zde opět strávil, se konal lampionový průvod s muzikou a pak následovalo posezení v hospůdce, při němž musel vyprávět, co všechno v Americe zažil.

V dalších dnech vstával, jak byl zvyklý, brzy ráno, vyrážel na procházky, pracoval, vyřizoval korespondenci, setkával se s přáteli, se švagrovou Josefínou či s J. V. Sládkem, který pobýval jako Kounicův host s rodinou ve vysocké myslivně. Rád si zahrál v Třebsku na varhany, ale protože už dosluhovaly, pořídil za 800 zlatých nové; na ty si zahrál v den, kdy slavil 53. narozeniny.

Do Ameriky se Dvořák vrátil po prázdninách 26. října 1894 už pouze s manželkou, její společnicí devatenáctiletou Baruškou Klierovou a s Otakarem (II.). Synka prý vzali rodiče s sebou proto, aby ulehčili babičce Čermákové hlídání ostatních dětí. Jak vzpomínal Otakarův syn Antonín (III.), „táta byl asi dost velké číslo, což byl asi i důvod, proč ho ten poslední rok vzali jako jediné dítě do Ameriky s sebou – aby byl pod dohledem a nedivočil“.

Na newyorskou konzervatoř nastoupil Mistr toho roku 1. listopadu 1894, ale stýskalo se mu po domově a hlavně po dětech, psal jim téměř denně a očekával jejich psaníčka. Chtěl vědět, jak se vede Otylce a Aničce v tanečních, na něž chodily do Národního domu na Vinohradech, které koncerty a která představení navštívily v divadle, jaké budou mít vysvědčení, a dceři Otylce kladl na srdce, aby cvičila: „Otylko, jakou bys mi udělala radost, až bych tak dával někde v Čechách koncert a Ty to hrála se mnou.“ Při tom netrpělivě sledoval, jak se krátí jeho pobyt v Americe. Nabídky a přemlouvání paní Thurberové, aby se po prázdninách vrátil, definitivně odmítl a již roku 1893 psal v dopise do Čech: „Už jsem zde hezkej kus světa viděl, ale to nejhezčí bude, až opět uvidím Vás v tom našem světě.“

Domů Dvořákovi odpluli 16. dubna 1895, o jedenáct dní později, 27. dubna 1895, vystoupili z vlaku v Praze a Dvořák v druhé polovině května odjel na Vysokou. Bohužel 29. května ho čekala smutná povinnost zúčastnit se na hřbitově v Malvazinkách pohřbu švagrové Josefíny.

Na podzim roku 1895 nastoupil znovu na pražskou konzervatoř, čímž navázal na své působení z let 1891–1892; vyučoval zde dalších devět let, do roku 1904.

Na závěr této „americké“ pasáže si řekneme pár slov o světoznámé Novosvětské či Deváté, původně zvané symfonie č. 9 e moll. (Symfonie byly těžištěm Dvořákovy tvorby, tato byla poslední a je dodnes nejznámější.)

Dvořák ono první dílo vzniklé celé za amerického pobytu komponoval ve dnech 10. 1.–24. 5. 1893 a název Z Nového světa připsal na partituru až v polovině listopadu. Symfonie zazněla nejprve na veřejně přístupné generální zkoušce (Public rehearsal) za jeho nepřítomnosti 15. prosince 1893, a i když toho dne lilo jako z konve, přišlo do newyorské koncertní síně Carnegie Hall (kterou postavil milionář, průmyslník, obchodník a filantrop Andrew Carnegie) velké množství posluchačů; protože mezi nimi převládly ženy, hovořilo se o „dámském dnu“. Premiérový koncert následoval v téže síni v sobotu 16. prosince a noviny otiskovaly nadšené referáty: prý již po první větě se ozval bouřlivý potlesk, „po následujícím, zvlášť hluboce působivém Largu byl skladatel vyvolán na pódium“ a po skončení – psal Dvořák nakladateli Simrockovi – „musel jsem se děkovat z lóže jako král. (…) Bude-li se mluvit o symfonii v Evropě tak jako v Americe, můžete být rád.“ V Evropě byla Novosvětská provedena poprvé roku 1894, a to v Londýně (21. 6.), v Karlových Varech (20. 7.) a v Praze (13. 10.).

Co se týče tvrzení, že do této symfonie autor zapracoval hudbu amerických indiánů, je jisté, že se o jejich hudbu po příjezdu do Ameriky zajímal (zaujal ho zejména indiánský epos The Song of Hiawatha básníka H. W. Longfellowa z roku 1855, který znal z českého Sládkova překladu) a vážně se zabýval myšlenkou zkomponovat operu Hiawatha. Tu sice nenapsal, ale některé části zmíněného eposu ho zřejmě skutečně inspirovaly při psaní Novosvětské.

MILOVANÝ A SLAVNÝ CTITEL VLAKŮ, JEHOŽ SLÁVA NEZMĚNILA

Není sporu o tom, že Antonín Dvořák nepatřil mezi smíšky bavící lidi kolem sebe veselými průpovídkami, ale býval po celý život spíše vážný, málomluvný a co se vzhledu týče stále trochu rozježený. Když 8. září 1881 slavil čtyřicáté narozeniny, popsal ho očitý svědek (zaměstnanec Urbánkova hudebního závodu) takto: „Silnější, neklidný, nedovedl chvíli postát (…) Obličej nepříliš sličný, ale výrazný tak, že si ho každý musel pamatovat. V tváři brunátný, s krátkým plnovousem, jejž nepěstoval a který se mu někdy ježil; zamračených rysů, s dvěma kolmými vráskami nad nosem. Jeho hnědé oči bloudily roztržitě kolem.“

Jeho hlas, gesta a chůze nebyly zaznamenány žádnými technickými nosiči, ovšem neuvěřitelně podobný mu byl nám již známý Antonín (III.), který se po Dvořákově smrti a po smrti otce Otakara (II.) staral o milované letní sídlo.

Důležitější než vzhled bylo, že Dvořák měl něžnou povahu, „zabouřil“ jen ve chvíli, kdy ho cosi vyprovokovalo, a – jak jsme viděli – velmi miloval svoji rodinu. Na své děti používal fyzické tresty jen zřídkakdy*.

Vnuk Antonína Dvořáka – Antonín (III.), který byl svému dědečkovi podobný nejen ve tváři, ale i svou postavou a chůzí.

*Neposedný Otakar (II.) vzpomínal, že dostal od tatínka výprask čtyřikrát v životě; jednou to bylo v Praze v Žitné za to, že zavřel na toaletě babičku, která ho za cosi vytahala bolestivě za vlasy, a třikrát na Vysoké. První vysocké potrestání následovalo poté, co vybral z otcova holubníku hnízdícím ptákům vejce, schoval je na zahradě do smrčí a ke všemu je nechtěně rozmačkal. Podruhé ho čekal trest, když se strkali s bratrem Antonínem (II.) u volského spřežení zapřaženého do válce na urovnávání půdy tak dlouho, až válec bratrovi přejel a zranil nohu. A třetí bolestivá „výtka“ následovala poté, co střílel prakem po ptáčcích a zasáhl nechtěně ruku muže stavějícího na zahradě kuželky, který musel vyhledat lékařské ošetření. To, že šlo o Dvořákův výjimečný zásah do výchovy, potvrdil i vnuk Antonín (III.) v jednom rozhovoru, když řekl: „Já vím od táty, že výchovu měla na starosti babička, dědeček málokdy trestal.“

Syn Otakar (II.) psal i o tom, že „dobré srdce a prostý smysl pro sociální spravedlnost“ v otci vzbuzovaly „při pohledu na lidskou bídu okamžitou vlnu soucitu. Sám neutrácel peníze skoro za nic, ale vždycky měl u sebe dost, aby mohl dát štědrou almužnu každému žebrákovi, kterého při svých procházkách potkal. Nikdy nezapomínal na vlastní chudobu z počátků tvůrčí kariéry – bylo mu zkrátka líto každého, kdo musel žít z milosrdenství druhých.“ Specifický vztah měl ale k flašinetářům: když některého při procházce potkal, dal mu sice almužnu, ale „okamžitě se vydal opačným směrem, aby byl co nejrychleji z doslechu“, protože „zvuk jejich kolovrátku prostě nesnášel“. A pokud se některý přiblížil k letnímu sídlu ve chvíli, kdy Dvořák komponoval, volal: „Dejte mu někdo honem šesták, ale ať toho hned nechá!“

Za zmínku stojí, že Mistr při svých dlouhých procházkách skládal*, a to tak, že prsty pravé ruky si přehrával melodie na hrudi jako na pomyslné klávesnici, ukládal si to v paměti a po návratu doma vše „jen“ přepsal na notový papír. (Někdy prý napsal až 60 stran notové partitury za den.)

*To potvrzovala i Anna Dušková (dcera jeho tety, u níž bydlel v mládí na pražském Karlově náměstí), která napsala: „Často komponoval hned jak se vzbudil – v posteli a hned při vzniku myšlenky si zahrál – na svrchnici (šlo o jednu ze dvou peřin, které lidé v 19. století používali: jednou – svrchnicí – se přikrývali a na druhé leželi – pozn. aut.) Psával-li u stolu, držel brko mezi zuby a prsty hrály klavír na kabátě – neb na nohách. Až za chvilku se obrátil k pianu, přehrál a i při tom tichým hlasem zpíval.“ A Otakar (II.) vzpomínal, že když chodíval s otcem z domu v Žitné po procházkách, stávalo se, že otec „zůstával stát a teprve po nějaké chvilce pokračoval v naší procházce“; v tu chvíli bylo jasné, že ho zastavila hudba honící se mu v hlavě.

Antonín Dvořák byl silný kuřák, ale doma směl kouřit jen cigarety (které neměl příliš rád) a viržinka, protože podle paní Anny tyto „trubičky“ páchly méně než dýmky, které si vychutnával buď na zahradě na Vysoké, nebo při občasné návštěvě tamní hospůdky U Fenclů. Otakar (II.) přidal ke kouření ještě následující vzpomínku: „Tatínkovo kouření jsem si vzal na starost sám už od dětství a nikdo nikdy nevyčistil jeho faječku tak, jako já. Staral jsem se o to poctivě, a tak měla fajfka vždy dokonalý tah. Za každé vyčištění jsem dostával šesták a to mě, samozřejmě, jen motivovalo, abych čistil nejen dobře, ale i často. S jídlem roste chuť a zanedlouho jsem čistil každý den.“ Otec říkal, že každodenní čištění není nutné, leč synek čistil dál „pravidelně, ale šestáky jsem neutrácel, šetřil jsem je tak dlouho, až se mi podařilo koupit krásnou novou fajfku s bílým troubelem (…) a daroval jsem mu ji k narozeninám“.

Dvořák prý denně cvičil fyzičku (nejprve se židlí, kterou držel za nohu a předpažoval s ní, později s činkami) a v jídle byl skromný; měl rád polévky a z nich zejména bramboračku, rád si pochutnával také na švestkových knedlících, čočce s uzeným či celerovém salátu, ale snad nejvíce miloval šafránovou omáčku s hovězím masem. Obědvat se muselo úderem dvanácté a večeřet přesně v devatenáct hodin.

Jak jsme si již řekli, Dvořák byl věřící, ale pohoršoval se nad bohatstvím církve. Otakar (II.) vzpomínal, že když sledovali ve Vídni slavnost Božího těla, kde byl vidět nádherný baldachýn a mnoho skvělých hávů církevních hodnostářů, otec si povzdechl a řekl: „Bylo by na světě mnohem líp, kdyby celá ta nádhera odpovídala jejich skutkům, kdyby v nich bylo více lásky a méně vypočítavosti a malichernosti. Boží pravda je jen jedna, ale každá církev tvrdí, že je to ta její.“ Při té příležitosti začal vyprávět, že když hrál v mládí na varhany u sv. Vojtěcha, bolela ho v chladném kamenném kostele hlava, a proto začal nosit na hlavě malou čepici. Farář mu ale nařídil, aby ji sundal, že je to „neúcta k Bohu a k církvi“, nicméně on ji nosil dál, a farář mu za to nechal „při nejbližší gáži vyplatit 27 zlatých a 35 krejcarů v samých krejcarech“. To Dvořák okomentoval slovy: „Tak tady to máš. Že dělám všechno pro to, abych v jeho kostele oslavoval Boha co nejlepší muzikou, to ho nezajímá. Hlavně nesmím mít na hlavě čepici.“

Samozřejmě nemůžeme opomenout Dvořákovu zálibu ve vlacích.

V Praze se na ně chodíval dívat především na dnešní Hlavní nádraží (postavené u horního konce Václavského náměstí), kde rád poseděl za budkou vrátného Antonína Tokana, která stála u zadního nádražního vchodu. Fascinovalo ho, že lokomotivy jsou složeny „z tolika částí, z tolika rozličných dílů, a každý má svou důležitost, každý je na svém místě. I ten nejmenší šroubek je na svém místě a něco drží! Všechno má svůj účel a úlohu a výsledek je ohromný (…) jeden člověk pohne malou pákou (…) a třebaže vagony mají váhu pár desítek metrických centů, lokomotiva s nimi utíká jako zajíc. Všechny svoje symfonie bych za to dal, kdybych byl vynašel lokomotivu.“

Při pobytu v Americe litoval, že v New Yorku bylo méně snadné sledovat vlaky než v Praze. Chodíval tehdy na manhattanské nádraží Central Station (ostatní nádraží byla za řekou), kam však byl vstup povolen pouze s platnou vstupenkou, kterou by si musel pokaždé kupovat), a marně škemral u vrátného, aby si mohl prohlédnout americkou lokomotivu. Proto alespoň občas odjel „zvýšenou drahou dobrou hodinu cesty až do 155. ulice“, odkud mohl sledovat kolem jedoucí chicagský či bostonský rychlík. (Jako náhradu železničního ruchu obdivoval tamní přístavní ruch; podle Kovaříka prolezli snad každou loď, která tam tehdy kotvila, a Dvořák si prý pamatoval nejen jména všech lodí, ale i jejich kapitánů a důstojníků.)

Mistr obdivoval vlaky natolik, že po jednom návratu z Ameriky hovořil s novináři nikoli o svých tamních úspěších, ale o elektrifikaci amerických železnic. A na slova novináře, podle nějž rok „vašeho narození byl přece rokem, který hudební dějiny už navždy zaznamenají“, odpověděl, že onen rok byl důležitý hlavně proto, že v něm „vyjel první náš parní vlak na trati Vídeň-Olomouc!“ (Pro upřesnění dodám, že roku 1841 byly zprovozněny dva úseky trati: Břeclav–Přerov a odbočka Přerov–Olomouc.) A na závěr tiše dodal: „Ach, kdybych se lépe učil a byl šikovnější, nemusel jsem být skladatelem, ale mohl jsem se stát strojvedoucím. Nebo aspoň koloťukem (tedy kontrolorem kol vagonů – pozn. aut.).“ Svým uchem hudebníka naslouchal také s požitkem typickému rachocení, což potvrzovala i Baruška Klierová. Vyprávěla, že poté, co vyjeli 16. října 1894 z pražského nádraží, „Mistr se často zaposlouchal do rytmu kol jedoucího vlaku a říkal, jak pěknou hudbu v tom hluku slyší“.

Nutno dodat, že Dvořák se nejen na vlaky rád díval a naslouchal jim, ale měl o nich podle Otakara (II.) znalosti „skutečně na profesionální úrovni“. V Praze znal osobně všechny strojvůdce na Hlavním nádraží, vedl s nimi odborné debaty (nebo si s nimi dopisoval) a snažil se, „aby mu, nedejbůh, neunikla žádná novinka z jejich oboru“. O rychlících si vedl přesnou evidenci, a když si nemohl zapsat číslo lokomotivy sám, nutil někoho z rodiny, „abychom si přivstali, zapsali mu číslo lokomotivy při výjezdu vídeňského rychlíku z tunelu nad nádražím“. Jak známo, jednou o tuto službičku požádal Suka: ten si chtěl vysloužit Dvořákovu pochvalu, tak si na ráno nařídil budíka, s sebou si vzal divadelní kukátko a – aniž to tušil – omylem si zapsal číslo tendru (tedy přívěsu lokomotivy využívaného k dopravě uhlí a vody). Dvořák toho využil a Otylce chystající se na svatbu v žertu řekl: Vidíš, a toho si chceš vzít?

Jedna z Dvořákových posledních procházek vedla na (dnes již zrušené) Vinohradské nádraží.

Za zmínku dozajista stojí i to, že Antonína Dvořáka sláva nezměnila, a že se mu právem dostalo řady poct.

Říkal o sobě, že je pouze prostý český muzikant, kterého zkrátka jen napadají krásné melodie, což potvrzují i slova, která si roku 1884 zapsal J. B. Foerster do svého Poutníku: podle něj Dvořák sice „dobyl si uznání světového, ale zůstal skromný a nenáročný“. František Josef I. mu udělil 17. června 1889 za jeho přínos české hudbě jedno z nejvýznamnějších habsburských vyznamenání – Řád železné koruny III. třídy (který byl udělován v letech 1816–1918 a na jehož základě mohl dotyčný požádat o povýšení do šlechtického stavu). Dvořák za toto ocenění – jak bylo jeho povinností – císaři osobně poděkoval při audienci, která se uskutečnila ve Vídni 9. prosince téhož roku a při níž s ním panovník hovořil o českých hudebních poměrech i o Dvořákově vlastní tvorbě.

Roku 1890 (kromě toho, že byl v dubnu zvolen jedním z prvních členů tehdy nově založené České akademie věd a umění) se akademický senát pražské univerzity rozhodl udělit mu čestný doktorát hudby. Protože však Karlo-Ferdinandova univerzita* tehdy takovýto titul neudělovala, hledalo se s typickou pomalostí rakouských úřadů jiné řešení; jeho nalezení urychlila teprve informace, že Dvořáka hodlá poctít doktorátem univerzita Cambridge.

*Název Karlo-Ferdinandova univerzita se používal pro slavnou pražskou vysokou školu v letech 1654–1920, poté, co Ferdinand III. spojil starobylou Karlovu univerzitu s jezuitskou kolejí (povýšenou na vysokou školu). Práva a medicína zůstala v Karolinu (hlavním sídle Univerzity Karlovy), zatímco fakulty filozofická a teologická sídlily v jezuitském komplexu zvaném Klementinum.

A tak mu pražská univerzita udělil nahonem „již“ 17. března 1891 titul čestný doktor – jenže filozofie. Podle hudebního časopisu Dalibor se navíc předání odehrálo bez obvyklého obřadu a bez účasti veřejnosti, neboli „ve vší tichosti, že tišeji se tak ani státi nemohlo“. Od Akademického senátu univerzity Cambridge obdržel Dvořák čestný doktorát hudby o čtvrt roku později – 16. června 1891, ovšem toto předání mělo důstojný průběh. Josef Michl, Dvořákův žák a skladatel, vzpomínal na to, že si Mistr na tu slávu stěžoval: „Já ty slavnosti nemám rád! A když se to stane, že na nějaké musím být, jsem jako na jehlách. Nikdy nezapomenu, jak mi bylo, když mne v Anglii povýšili na doktora: samá ceremonie a samý doktor! Všechny obličeje byly vážné a zdálo se, že žádný nezná mluviti jinak než latinsky! Poslouchal jsem napravo i nalevo a nevěděl jsem, koho mám poslouchat. A když jsem poznal, že mluví ke mně, byl jsem jako opařen a styděl jsem se, že neumím latinsky. Ale když si na to dneska vzpomenu, musím se smát a myslím si, že zkomponovat Stabat mater je přec jenom víc než umět latinsky.“

Ještě přidám málo známou zmínku o tom, že v dubnu 1901 byl Dvořák (v rámci národních oslav svých šedesátin, kdy k jeho domu v Žitné ulici zamířil lampionový průvod) jmenován doživotním členem panské sněmovny ve Vídni. (Zatímco toto jmenování získávali příslušníci šlechty dědičně, „obyčejným“ rakouským obyvatelům bylo přiznáváno jako ocenění jejich výjimečných osobních zásluh.) Otakar (II.) napsal, že tatínek tím byl zaskočen a že když se „dověděl, že tato funkce je spojena buď s dědičným baronským titulem, nebo s doživotním mandátem, byl úplně bezradný. Bál se obojího: baronem nechtěl být za žádnou cenu, vždyť se považoval za obyčejného člověka s ryze českou averzí vůči vrchnosti, a členství ve sněmovně, nota bene panské, mu nahánělo hrůzu.“ Přiznal, že by ve sněmovně promluvil, ale jen za podmínky, že by mu bylo dovoleno říci „jim, co bychom opravdu chtěli a potřebovali (…) ale tam se vedou jiné řeči, které obstarávají jiní, a ti už v tom umějí chodit“. Dvořák se zasedání zúčastnil pouze jednou, 14. května 1901, kdy byl představen řadě osobností, a po skončení zasedání vyšel prý ze sálu se svazkem tužek, které byly na stolech k dispozici. Doma je manželce pyšně ukázal a dodal: „Podívej, s těmi se to bude komponovat!“

Vážnější zdravotní problémy se u A. Dvořáka objevily snad v březnu 1904, prameny je líčí různě, ale shodují se na tom, že se jeho stav začal brzy lepšit. Prvního května si sice ráno trochu poležel, ale pak začal přecházet po pokoji, usedl s rodinou k obědu a s chutí snědl polévku, jenže najednou prý řekl: „To se mi nějak točí hlava.“ Přitom zrudl „v obličeji, potom se jeho hlava sklonila ke straně a tvář pomalu nabývala bledé barvy. Uchopili jsme ho a položili na postel, přivolaný profesor Hnátek (lékař, který bydlel v Žitné v protějším domě – pozn. aut.) přiběhl během několika minut, ale k našemu i vlastnímu zděšení už pouze mohl konstatovat smrt a její příčinou určit mozkovou mrtvici.“

Sochař Josef Mařatka sejmul odlitek jeho tváře a pravé ruky a rakev s ostatky byla přenesena do klementinského kostela sv. Salvátora, odkud vyšel 5. května pohřební průvod, mířící po Smetanově nábřeží k Národnímu divadlu, na němž vlály černé prapory a z jehož lodžie zaznělo slavné Rekviem. Pak smuteční hosté pokračovali Národní a Jungmannovou ulicí nejprve po východní straně Karlova náměstí kolem kostela sv. Ignáce a dále Vyšehradskou a ulicí Na Slupi na Vyšehradský hřbitov, kde mu na rozloučenou zazpívali členové Hlaholu. Nejprve byla rakev uložena do prozatímního hrobu, odkud byla po dvou letech přenesena do rodinné hrobky v severních arkádách. Tím skončila životní pouť autora, který kromě slavných děl složil i takové „drobnosti“, jako je písnička „Dobrú noc, má milá, dobrú noc“ či „Spi, děťátko, spi“.

FRANTIŠEK KŘIŽÍK –

úspěšný samouk, jemuž maminka vymodlila štěstí

(*1847–†1941)

Tento rodák z malé zapadlé vesničky se vyšvihl mezi přední osobnosti elektrotechniky, a odstartoval rozvoj její české „odnože“. Nejenže naše předky zbavil strachu z tajemné síly zvané elektřina, ale přivedl ji do jejich života a ukázal, jak jim ho může zpříjemnit a usnadnit. Není divu, že stál i T. A. Edisonovi za to, aby ho během svého pražského pobytu v roce 1911 přišel pozdravit do jeho továrny v tehdejším pražském předměstí Karlín, a že na pražském Vyšehradském hřbitově byly jeho ostatky uloženy do tamní „elitní“ a krásně nazdobené katakomby zvané Slavín.

ZKLAMÁNÍ, KTERÉ ZAJISTILO ÚSPĚCH

Na příchod synka Františka si museli rodiče Václav (*1803–†1879) a Marie (*1803–†1895) Křižíkovi počkat dlouhých pětadvacet let, ovšem život se jim za to dlouhé čekání bohatě odměnil, protože byl milujícím synem. Za jejich lásku a podporu jim poděkoval mj. těmito slovy: „Díky pracovitosti mých rodičů (...) bylo moje dětství šťastné a spokojené.“ Možná mu bylo líto, že otec se nedožil doby, kdy se stal slavným vynálezcem a úspěšným podnikatelem, a o to více ho těšilo, že maminka si jeho slávu užívala až do konce svého života.

Ve svých šesti letech, tedy roku 1853, nastoupil František na tehdy tříletou vesnickou takzvanou triviální školu v Plánici s českým vyučovacím jazykem, kde bylo základem čtení, psaní, počítání a náboženství*.

*My s ním samozřejmě jeho cestu za vzděláním projdeme, ale některé údaje poopravím podle spolehlivých archivních pramenů. Většina textů totiž čerpá z knížky Paměti Františka Křižíka, která však obsahuje nepřesnosti, a to ze dvou důvodů. Zaprvé Křižík tuto knihu nenapsal, nýbrž o svém životě „pouze“ vyprávěl Ing. Jaroslavu Veselému, jenž vše sepsal do knižní podoby. Zadruhé k onomu vyprávění vynálezce usedl teprve kolem roku 1930, tedy asi ve svých třiaosmdesáti letech, kdy již měl nárok nepamatovat si vše zcela přesně. Veselý sice mnohá fakta dodatečně ověřoval a doplňoval z odborných pramenů, ale některé údaje v oné knize přesto neodpovídají skutečnosti.

Vyzkoušel zde jak tzv. olůvko*, jímž psal na břidlicové tabulky, tak husí či krůtí brky; těmi psával na papír, který však představoval pro rodiče výdaje navíc.

*Slovem „olůvko“ se obvykle nesprávně označuje tuhá křída z kaolínu. Ve skutečnosti šlo o olověnou tyčinku, která se používala například ke značení dřeva, ale protože za sebou zanechávala tmavou čáru, nebyla by na školní tmavé břidlicové tabulky pochopitelně vhodná.

Plánické školní lavice opustil roku 1856, čímž pro něj skončila krásná bezstarostná léta v rodné vesničce, na která s láskou vzpomínal. Čekala ho tříletá docházka do hlavní (městské) školy* v nedalekých Klatovech, kde ovšem byla od druhého ročníku vyučovacím jazykem němčina a kde roku 1859 ukončil ve svých dvanácti letech povinnou školní docházku.

Díky maminčině poradě (viz níže) s jejím vídeňským bratrem nemusel František tehdy do učení, ale mohl pokračovat ve studiích, a to v letech 1859–1861 na klatovské nižší reálce** neboli podreálce.

*Hlavní (městské) školy vznikaly v krajských a větších městech a k předmětům triviálních škol v nich přibyly základy latiny a geometrie, kreslení, dějepis a zeměpis.

**Nižší reálky neboli podreálky (samozřejmě s němčinou jako vyučovacím jazykem) vznikaly od roku 1848 rozšířením čtvrtého ročníku hlavní školy. Organizačně spadaly pod vedení „své“ hlavní školy (neboli nešlo o školy zvané střední), byly obvykle tříleté a připravovaly chlapce pro živnosti, obchod a hospodářské povolání. Jinak řečeno nabízely (podle M. Šustové z Národního pedagogického muzea J. A. Komenského) především praktickou výuku, takže se na nich učilo i účetnictví, mechanika, rýsování apod.

K maminčině nelibosti se František v Klatovech naučil kouřit, neboť se zhlédl v dragounech „ležících v Klatovech posádkou“, kteří „se neobešli bez viržinka v ústech“. Podle autorek předválečné knihy Dvě ženy ze života českého Edisona obdivoval František dragouny nejen kvůli jejich červeným kalhotám, ale i kvůli tomu, že jejich „viržinko za čepicí zdálo se mu vrcholem mužnosti“. Zakoupil si proto kdesi dvě „a za městem, v samotě polí, je po prvé vychutnal i odpykal. Byl to strastiplný den.“ (V dospělosti nahradil viržinka doutníky.)

Důležitější však bylo, že se tu prvně setkal nejen s ocelovým perkem (které vystrnadilo husí a krůtí brky), ale hlavně s tím, co předurčilo jeho profesní cestu: objevil totiž kouzlo podivné síly zvané elektřina. Jednak poprvé uviděl Morseův telegraf, jednak nadšeně sledoval experimenty profesora Rázka, který používal moderní vyučovací metody zahrnující i názorné pokusy s elektrickým osvětlením. František byl novým světlem nadšen – zvláště když vzpomínal na petrolejku, jíž si otec svítil při svém ševcování.

Protože v Klatovech prý nebyl otevřen třetí ročník nižší reálky, musel František zamířit po prázdninách roku 1861 dále od domova – až do Prahy. Jak potvrzují dokumenty Archivu hl. m. Prahy, docházel do nižší reálky na Malé Straně v Karmelitské ulici čp. 528/7, ovšem kvůli němčině si musel onen třetí ročník zopakovat. Ukončil ho v létě 1863 a po prázdninách téhož roku přestoupil do prvního ročníku tříleté vyšší reálky v Panské ulici čp. 892/3, která jako první a jediná v Českém království vedla výuku v českém jazyce.

Aby se František v Praze uživil, sehnal si kondice. Obědy měl díky matce zajištěné u dobrodinců (například v klášteře sv. Tomáše či v rodině otce budoucího šéfa opery Národního divadla Karla Kovařovice, jehož starší bratry učil) a večeříval především to, co mu přinášela do Prahy jednou či dvakrát měsíčně. Protože se snažil šetřit i na ubytování, bydlel nejprve u jistého krejčího, pod jehož postřihačským stolem míval na noc připravený slamník, za což musel učit tři dcerky pana mistra, a když se nastěhoval do bytu jednoho zedníka, platil činži formou výuky jeho syna. Skutečnou vlastní postel (tedy už nikoli pouze slamník) získal teprve poté, co si pronajal od sestřenky, provdané v Praze, jeden pokojík jejího bytu.

Ovšem 13. prosince 1865 student František Křižík v předstihu oznámil, že vyšší reálku po novém roce opustí, aniž by ukončil třetí ročník.

Není tedy pravda to, co se opakuje ve zmínkách o jeho vzdělávání, že neměl na školné či že maturitu nesložil jen proto, že neměl na zaplacení příslušné taxy.

Co se školného týče, to se sice (až do roku 1869, kdy byla povinná školní docházka prodloužena o dva roky, tedy do čtrnácti let věku dítěte) skutečně platilo, ale nebylo příliš vysoké: ročně přišlo na 2 zlaté a 10 krejcarů (a tuto částku by obětavá maminka jistě uhradila; pro srovnání: za necelé dva zlaté bylo tehdy možno koupit dobře vykrmenou husu.) A maturitu by František v roce 1866 na vyšší reálce složit nemohl, i kdyby regulérně dokončil všechny tři ročníky, neboť zkouška dospělosti byla na těchto vzdělávacích zařízeních zavedena teprve od roku 1869.

Ve skutečnosti byla důvodem Křižíkova „zběhnutí“ jeho nespokojenost s učebními osnovami, které mu nenabízely žádné informace o oné síle, která ho čím dál víc zajímala – o elektřině.

Protože si tohoto jeho zájmu všiml profesor Václav Karel Zenger (*1830–†1908), zajistil, aby mladík byl (navzdory předčasnému odchodu z reálky) přijat po prázdninách roku 1866 na pražskou polytechniku (předchůdce Českého vysokého učení technického).

František Křižík byl muž nejen podnikavý, ale i pohledný.

Byl zapsán pochopitelně pouze jako mimořádný student, takže měl možnost dva roky docházet na české přednášky z matematiky, fyziky a chemie, ale neskládal zkoušky a neměl šanci na regulérní ukončení studia. (Dodám ještě, že i kdyby studia dokončil, titul inženýra by nezískal, neboť ten byl na této škole zaveden až roku 1901, a navíc zněl nikoli Ing., nýbrž doktor věd technických.)

Ovšem i na polytechnice Křižíka výuka zklamala. Stěžoval si zejména na zmíněného profesora, do nějž zřejmě vkládal velké naděje – V. K. Zengera, jenž tu od roku 1862 přednášel fyziku. Slyšel sice od kolegů, že jeho přednášky jsou zajímavé a doplňované experimenty (které tehdy ještě nebyly ve školách samozřejmostí), ale nemile ho překvapilo, že elektrotechniku odbyl pouze dvěma hodinami na konci semestru*. A tak dvaadvacetiletý František ukončil po dvou letech, tedy roku 1868, i své hostování na polytechnice.

*Po pravdě řečeno však více od tehdejšího technického školství očekávat nemohl. V oné době totiž byla u nás elektřina přijímána s obavami a nedůvěrou a jen málokdo věřil, že bude mít – kromě telegrafu a telefonu – širší využití. Ještě kolem roku 1900 spoléhala veřejnost spíše na plyn a plynové osvětlení a tehdejší „odborníci“ prohlašovali, že elektromotory nebudou nikdy schopné nahradit starý dobrý parní stroj a že kdyby elektromobily rozvážely potraviny, ty by se mohly stát zdraví nebezpečné. Elektrotechnika se začala přednášet na pražské technice jako samostatný obor teprve od školního roku 1884/1885 a katedra elektrotechniky vznikla až ve školním roce 1891/1892, kdy byly zahájeny nepovinné přednášky o elektrotechnice s jednohodinovým cvičením.

Křižík však navzdory všemu věřil, že této síle putující „jen tak po drátech“ patří budoucnost – a samozřejmě se nemýlil.

Bez nadsázky řečeno se zde ukázala pravdivost slov, že vše zlé bývá k něčemu dobré, což v Křižíkově případě znamenalo, že zklamání ze škol odstartovalo jeho životní úspěch. Uvědomil si totiž, že do oboru, který mu učaroval, pronikne jedině tak, že bude spoléhat sám na sebe a začne důležité informace, poznatky i zkušenosti získávat „samosběrem“.

Zpočátku však nebylo mnoho zdrojů, z nichž mohl čerpat informace, a navíc tehdy ještě neexistovala ani česká elektrotechnická terminologie*.

*Tu se snažil vytvořit Filip Stanislav Kodym (který roku 1849 vydal svoje Naučení o žiwlech, jejich moci a wlastnostech), ale občas byly jeho výrazy čtenářům nesrozumitelné. Odborná elektrotechnická terminologie vycházela (stejně jako u ostatních technických oborů) z němčiny, takže v první fázi byly využívány zkomoleniny německých slov (např. od slova „schalten“ vzniklo „šaltovat“ ve smyslu „spínat“). Ovšem již od poloviny 19. století se v druhé fázi objevovaly pokusy vytvářet novou, českou (eventuálně slovanskou) terminologii, která se však nevžila; díky tomu se například „elektřina“ dnes nenazývá výrazem „mluno“ a „magnetické střelce“ se neříká „dralka“. Třetí česká fáze vývoje elektrotechnické terminologie spadala do konce 19. století, kdy někteří nadšenci navrhovali opravy tehdy již celkem ustálených českých výrazů: místo „stejnosměrný proud“ navrhovali říkat „sousmyslený proud“, místo „izolovati“ prosazovali „osamovati“, „napětí“ mělo ustoupit „náponu“ a „spotřebič“ se měl nazývat „spotřebovadlo“. Jak je vidět, puristé řádili i zde, ale naštěstí neuspěli.

V roce 1868 zasáhla do Křižíkova života náhoda v podobě setkání v jednom pražském hostinci. Tehdy se s ním dal do řeči u džbánku piva hodinář pan Holub, který chtěl odejít z firmy dodávající železnicím telegrafní* přístroje a chystající se vyrábět signální zařízení, ale její majitel Marcus Kaufmann byl ochoten ho uvolnit jen tehdy, najde-li za sebe náhradu. Jedenadvacetiletý Křižík se nerozmýšlel, místo přijal, získal post technického ředitele, brzy se zapracoval a předvedl, že je opravdu hlava otevřená**.

*Nutno dodat, že i začátky telegrafu a telefonu byly „opatrné“. První telegraf byl v Praze sice uveden do provozu roku 1847, ale sloužil výhradně železnici, zatímco soukromníci mohli poslat první telegrafickou zprávu až roku 1850. A první pokusy o telefonické spojení se odehrály v Praze roku 1877, ovšem první linky byly zprovozněny až v roce 1881 a vedly mezi policejním ředitelstvím, místodržitelstvím a státním zastupitelstvím. Když byla zpřístupněna první telefonní centrála (sídlící na Malém náměstí sousedícím se Staroměstským náměstím v Richtrově domě čp. 459), lidé se sem chodívali zvědavě dívat, protože nechápali, jak se může lidský hlas dostat do drátů a doputovat k uchu jiného člověka.

**Odborníky bude možná zajímat, že Křižík se zde uvedl mj. tím, že zjistil, proč nefungovaly telegrafní bateriové přístroje dodané touto firmou do uherského Sedmihradska. Vysvětlení bylo prosté: galvanické články plněné tehdy roztokem modré skalice byly vyschlé.

Bohužel firma se roku 1870 přestěhovala do Vídně, a tak Křižík – považující rozvíjející se české železnice za perspektivního zaměstnavatele – nastoupil na dalších třináct let do jejích služeb. Zabýval se signalizací, jež měla zajišťovat bezpečnost přepravy, a i zde zabodoval řadou významných vylepšení*.

*Například když dostal za úkol sestrojit nový typ vzdálenostního návěstidla, zkonstruoval zařízení s návěstním terčem poháněným závažím (na principu kukačkových hodin), které – a to bylo velkou a vítanou novinkou – ve chvíli, kdy závaží bylo v dolní poloze, rozeznělo zvonek, jenž drnčel do chvíle, než obsluha závaží znovu natáhla. Navíc návěstidlo se přestavělo do polohy: „Stůj!“

Sloužil nejprve v Olomouci, v Brně a pak v Krnově,kde se usadil po svatbě s Pavlínou Štulíkovou (*1853–†1923).

PAVLÍNKA A STĚHOVÁNÍ

Vynálezcova manželka se narodila ve vesničce Doly u Luže (dnes část města Luže v okrese Chrudim), ale krásné dětství jí skončilo o dva roky později. Roku 1855 totiž rodina Štulíkova pochovala pětadvacetiletou mlynářku, která po sobě zanechala čtyři děti: šestiletou Annu, čtyřletého Theodora, „naši“ dvouletou Pavlínku a „v peřince bědujícího“ Pepíčka. Naštěstí dědeček dětí, bývalý mlynář, přinesl načas do mlýna své vyprávění, úsměvy i lásku; nejraději se mazlíval s Pavlínkou, která mu sedala na kolenou. Když zemřel, otec se o rok později oženil, protože mlýn, dům a děti byly nad jeho síly. Nová mlynářka, „zámožná vdova ze Skutče, nádherně vystrojená a tak široká, že museli otevřít obě půlky vstupních dveří, protože jednou neprošla“, však byla hašteřivá a dávala mlynářským dětem málo lásky, takže „nikdo nevěděl, jak pod pěknými šaty bylo dětským srdcím úzko a bolestno“.

Když bylo Pavlínce osm let, prokázala, že bude dobrou hospodyní (a manželkou). Vymyslela totiž podnikatelský projekt spočívající v tom, že nakupovala balíky svíček, které s malým ziskem rozprodávala. Našetřila si tak pěknou sumičku, k níž občas něco přidal tatínek – a „po dvou letech odnášelo si desetileté děvčátko sto zlatých do Skutečské spořitelny. Tímto vkladem stala se Pavlína zakládajícím členem a po celý život dostávala z něho“ dvacetiprocentní zisk.

Tatínek Štulík, který si po vzoru svého otce-písmáka uvědomoval význam vzdělání i pro dívky, nechtěl, aby jeho děti chodily do školy v Bílém* (což byla nejbližší obec), takže je posílal do Luže, kde se naučily německy, a pro dcerky později zvolil klášterní školu v Moravské Třebové, kde se učily ručním pracím, „vyšívaly zlatem na hedvábí a osvojily si jemné způsoby“.

*V této vesnické škole se toho prý žáčci mnoho nenaučili. Pan učitel tehdy žil především z toho, co mu děti přinášely z domova – šlo o „jakési dobrovolné školné, krejcary, mouka, brambory, vejce, máslo a dříví“, jenže občas se stalo, že „vzal (…) topůrko a žactvo prostě rozehnal“.

V červenci 1866 přijela Pavlínka z klášterní školy domů na prázdniny, ale čekal ji šokující zážitek. Jednoho dne totiž vtrhli do mlýna Prušáci (kteří pobývali v Čechách v souvislosti s prusko-rakouskou válkou), aby zrekvírovali vše, nač přišli. Macecha uprchla do sousedního mlýna, vojáci snědli, na co přišli, zejména čerstvě napečené buchty, které chvíli před tím vytáhla z trouby nejstarší mlynářská dcerka Anna, a zabavili nejen stlučené máslo, ale i slepice, krávy a prasnici. Bohužel ani to jim nestačilo, a začali ohrožovat bajonety mlynáře, aby jim prozradil, kde má tajné zásoby. Ten se ve vhodnou chvíli zachránil útěkem, ale po odchodu vojáků se vrátila z nedalekého „exilu“ macecha, a protože doma nebylo co jíst, zorganizovala záchrannou akci: poslala nastrojenou sedmnáctiletou Annu a třináctiletou Pavlínku do Luže, kde měli pruští vojáci hlavní stan, aby vyprosily pro mlýn „pardon“. Naštěstí dívky uměly německy, takže prošly strážemi s bajonety a dostaly se „až do hlavního stanu, kde (…) přednesly svou žádost. Byly vlídně vyslechnuty a odnášely si domů prohlášení, které doma přibily na vrata. Od tohoto dne měli ve mlýně svatý pokoj.“

Zásadní změnu života Pavlínky „zavinil“ otec, který se jednoho dne zúčastnil ve Skutči s celou rodinou věnečku (taneční zábavy), a když pozoroval mladší dcerku, rozhodl: „Pavlínka musí do Prahy. Tam se naučí tančit. Vždyť hopkuje jako kůzle.“

Šestnáctiletá dívka se nevzpírala ani odjezdu, ani tomu, že se bude v metropoli učit kromě tancování také v jednom salonu šít. Bydlela v podnájmu v domě stojícím na břehu Vltavy u Šítkovských mlýnů (nedaleko dnešního Jiráskova náměstí), ale brzy jí bylo jasné, že taneční hodiny u známého a renomovaného mistra Karla Linka* (*1832–†1911) ji budou bavit více než dny strávené s jehlou v ruce.

*V Linkově taneční škole přišel na svět tanec zvaný beseda, u jehož zrodu stáli kromě něj i Jan Neruda a Ferdinand Heller, hudební pedagog, skladatel a spolumajitel hudební školy Bedřicha Smetany. Beseda se poprvé tančila 11. listopadu 1863 v Konviktě, kde se jako tanečníci představili i Neruda a Smetana, a o dva měsíce později ji předvedlo na Žofíně 140 párů. Pro milovníky tance dodám, že první část besedy je ve tříčtvrtečním a druhá ve dvoučtvrtečním taktu.

V tanečních totiž poznala štíhlého studenta techniky Františka (který si hodiny hradil z kondic). Pravda – než mezi nimi přeskočila jiskra, mladík provázel z tanečních do pronajatého bytu nejen ji, ale i její přítelkyni, která s ní bydlela, ovšem naštěstí zasáhla povídavá bytná obou dívek. Jednou totiž Františkovi prozradila, že přítelkyně mladičké slečny ze mlýna ho pomlouvá, jaké že nosí obleky, že „boty vám čvachtají a ondy jste je měl roztrhané“, zatímco slečna Pavlína se ho prý zastávala. František si ta slova velmi dobře zapamatoval a jednoho dne si najal loďku, projížděl se v blízkosti onoho domu a s pohledem upřeným k pavlači doufal, že Pavlínku zahlédne. Po chvíli se na něj skutečně začala z pavlače mile usmívat, on se na ni zadíval, vestoje postrkoval lodičku tyčí, zapomněl, jak nejistou půdu má pod nohama, takže se dostal do proudu, „jímž voda vyráží zpět od mlýna“. Loďka se otočila, narazila přídí do piloty zaražené do dna náhonu, zamilovaný nešika spadl střemhlav do vody a zmizel pod hladinou. Po letech na to vzpomínal takto: „Pamatuji se, že jsem měl ve vodě otevřené oči. Zůstal jsem klidný, neměl jsem strachu. Bylo to hluboké, plovat jsem neuměl, ale vrtěl jsem sebou. Viděl jsem světlo, voda byla žlutá, stále světlejší (…). No, teď už lezu ven! to jsem se blížil k povrchu.“ Když se vynořil z vody, Pavlína dosud ztuhlá leknutím se s úlevou pohnula a za chvíli ochotně asistovala paní bytné, která zahájila Františkovo „velké sušení“.

Po tříměsíčním pražském pobytu odjela Pavlína zpět domů, kde však musela na šití a tancování rychle zapomenout při vaření pro chasu, protože macecha se k plotně neměla a starší sestra Anna, která dosud vykonávala roli rodinné kuchařky, se mezitím provdala.

Čas běžel, Křižík pracoval stále coby zaměstnanec železnic v Brně, občas ho sice na pár dní navštívila maminka, ale ta se brzy vracela k otci do Plánice, takže mu bylo „v těchto čtyřech stěnách teskno“. K tomu, že to změní, se rozhodl mrazivého rána prvního dne roku 1871. Usoudil, že ve čtyřiadvaceti letech s ročním platem devět set zlatých se může ženit, a tak napsal té štíhlé dívce, na kterou stále myslel, aby zjistil, zda už není vdaná. Odpověď přišla brzy, stálo v ní, že je svobodná a často vzpomíná na pražské taneční hodiny, takže nelenil, napsal další dopis, pak se rozjel za adresátkou, byl přivítán, podruhé přijel i s maminkou – a „Pavlínka se stala nevěstou“. Čekalo ji věno v podobě čtyř tisíc zlatých plus nábytek, z nějž vynikala krásná komoda, kredenc a skleník.

Obětavá paní Pavlína Křižíková.

Když osmnáctiletá nevěsta v bílém svatebním atlasu stála 7. října 1871 po boku čtyřiadvacetiletého ženicha v lužském kostele Panny Marie pomocné na Chlumku, velmi jí to slušelo. Novomanželé se odstěhovali do slezského Krnova, kde se mladé paní uprostřed krásných lesů líbilo, ale přece jen zatoužila vrátit se do Čech. Dočkala se roku 1873, kdy zamířili do Plzně, která se tehdy měnila ve významné průmyslové centrum, v němž vyrůstaly továrny jako houby po dešti a jemuž velmi pomohlo, že bylo roku 1862 spojeno s Prahou železnicí. Bydleli zde nejprve v budově plzeňského nádraží, kde se jim narodil první synek Bernard, ale po čase se přestěhovali do města, kde přibyly do rodiny další tři děti*.

*Měli jich spolu celkem osm, z nichž se staršího věku dožily tři: Růžena (*1875 až †1925; provdala se za zámožného Viktora Troltsche z Kroměříže, který se stal v tchánově firmě obchodním ředitelem a po požáru továrny mu vypomohl kapitálem; měla tři dcery), Anna (*1876–†1960; provdaná Schmausová) a Jan (*1889–?; budoucí inženýr).

Snažila se vést je k tomu, aby byly ohleduplné a příliš nerámusily, zejména když tatínek pracoval; jednou prý jim řekla: „Tatínek přemýšlí o vynálezech. Budou to zvonečky a světélka pro vlaky, aby jezdily pěkně za sebou a nesrazily se.“

Pro Křižíkův profesní vývoj bylo důležité, že ho železnice tehdy vyslala na jeho první služební cestu za hranice rakousko-uherské říše. Zamířil do Paříže na světovou výstavu, která se konala od května do října 1878, a uviděl zde poprvé obloukovku* ruského elektrotechnika Jabločkova (*1847–†1894). Ta ho zaujala, a tak po návratu domů začal pracovat na jejím vylepšení, protože se na něj obrátil majitel plzeňské papírny Ludvík Piette** (*1851 až †1918), jemuž dosavadní plynové světlo znemožňovalo správně rozeznávat barevné odstíny vyráběného papíru.

*V těchto elektrických svítidlech nebylo zdrojem světla rozžhavené vlákno (jaké má žárovka), ale svítil tu elektrický oblouk hořící mezi dvěma tyčinkami (obvykle uhlíkovými elektrodami). Tyčinky bylo nutno při svícení pravidelně posunovat, aby se zachovala velikost oblouku, a navíc v interiérech svítily obloukovky zbytečně silně, takže lidé mívali pocit, jakoby se dívali bez slunečních brýlí přímo do slunce. Nebylo divu, že nakonec zvítězilo nad obloukem na celé čáře vlákno žárovky.

**Křižík v papírně použil svoji zdokonalenou obloukovku, která byla patentována pod označením „Křižík-Piette“, neboť díky Piettovým kontaktům mohl být patent prodán i do Anglie. Plzeňanům se nové osvětlení představilo 9. listopadu 1879 ve zmíněné papírně, 31. ledna 1880 v Měšťanské besedě na plese sboru profesorů plzeňského vyššího reálného gymnázia a 18. srpna 1881 v plzeňském divadle u příležitosti oslavy narozenin Františka Josefa I.

Křižík si svou obloukovkou získal v Plzni takovou popularitu, že – jak vzpomínal – ho znaly i všechny plzeňské děti. Ovšem největší úspěch a mezinárodní ohlas získala jeho „plzeňská lampa“ na mezinárodní elektrotechnické výstavě konané ve dnech 15. 8. – 15. 11. 1881 v Paříži, kde tyto lampy osvětlovaly mj. spolu s Edisonovými žárovkami hlavní schodiště výstavního paláce. Tento nový typ byl oceněn zlatou medailí.

Paní Pavlína Křižíkova jela na tuto výstavu s manželem a poprvé tam slyšela zvonit telefon. Jako choť vynálezce mohla totiž vstoupit do místnosti, kde bylo pro hosty připraveno třicet dvojic telefonních aparátů, spojených s místnostmi a jevištěm Velké francouzské opery vzdálené asi 1 500 metrů. „Podlahy i stěny byly vystlány tlustými koberci, aby kroků a hlasů z venku nebylo slyšeti. Prostor byl slabě osvětlen, ticho a hlucho všude, ale pak jemně zazvonil zvoneček,“ – a jak napsal roku 1881 časopis Světozor – „zdá se nám, že ve vedlejší místnosti zpívá mohutný tenor, rozeznáváme dobře modulaci hlasů, rozumíme textu, slyšíme každý jednotlivý nástroj v orchestru.“

Když Křižík obdržel za patent na obloukovku peníze, založil si roku 1881 elektrotechnickou firmu, o dva roky později opustil železnici, začal se věnovat pouze postu pana šéfa a odstěhoval se z Plzně, i když na ni vždy vzpomínal v dobrém. (Vzpomínali na něj i obyvatelé města a plným právem: Křižík totiž vypracoval plány na zavedení plzeňské elektrické tramvajové dopravy, jejíž první úsek byl zprovozněn v létě 1899, a se Škodovými závody se podílel na výstavbě dalších plzeňských tramvajových tratí.)

Křižíkovi se usadili (po krátkém pobytu v Praze) na pražském předměstí Karlín (připojeném k metropoli roku 1922), kde si pronajali od ledna 1884 domek s krásnou zahradou zvaný Stará Daňkovka. Stál pod železničním náspem na jižní straně dnešní Pernerovy ulice čp. 9/40 (roku 2002 zbořený) a v jeho levé části se nacházel byt, zatímco pravá část sloužila jako dílna. Druhým objektem rozrůstající se firmy se stalo v listopadu 1890 přízemí nedaleké tzv. Fišlovky v dnešní Šaldově ulici čp. 219/1, kde Křižík zaměstnával již téměř dvě stě lidí.

Jelikož se mu podnikání dařilo, zakoupil roku 1892 na dnešní Sokolovské za 130 000 zlatých nemovitost s pozemkem o rozloze 2 730 m 2. Ve zrekonstruovaném skladišti s fasádou do Sokolovské zřídil v přízemí kanceláře, v prvním patře připravil byt pro maminku a její služebnou a on s rodinou bydlel v druhém patře. Za obytnou budovou postavil 35 m dlouhou, 15 m širokou a 20 m vysokou hlavní tovární budovu spojenou se slévárnou, lustrovnou, kabelovnou, niklovnou a velkým skladem. V tomto továrním areálu s čp. 131/86 a čp. 366/84 zahájil roku 1894 výrobu zařízení pro elektrárny*.

*Křižík vycházel z logické úvahy, že by byl hřích neproměňovat vodní energii v energii elektrickou. První veřejnou vodní elektrárnu zřídil roku 1887 přestavbou vodního mlýna v Písku, který se tak stal prvním městem v českých zemích s trvalým veřejným elektrickým osvětlením. První tzv. městskou elektrárnu zřídil v letech 1888–1889 na tehdejším dalším pražském předměstí – Žižkově. Jednání o vybudování první pražské elektrárny (stojící v Holešovicích a zvané „ústřední elektrická stanice“) začala roku 1890, kdy podala jako první svoji nabídku Křižíkova firma. Neuspěla však, neboť počítala s využíváním stejnosměrného proudu, zatímco v té době již zvítězil proud střídavý, který lze přenášet i na velké vzdálenosti; pražskou zakázku proto získala firma o patnáct let mladšího Emila Kolbena, zastánce střídavého proudu.

Když Křižík vzpomínal na svůj život, nezapomněl zdůraznit, že manželka mu byla po celý život oporou, nesmírně obětavou a skromnou, která vše dělala pro něj a jejich děti, a nejenže ze šetrnosti přešívala celé rodině oblečení, ale dokonce například nově potáhla dětem jejich ošuntělého, leč milovaného houpacího koníka. Měla sice k ruce služebnou, ale i tak se musela otáčet, a přitom si nikdy nestěžovala, a to ani když přišly přetěžké chvíle. Dne 31. března 1890 zemřela dvanáctiletá dcerka Pavlínka a 12. dubna téhož roku nejstarší Bernard; „tehdy zbělely Pavlíně Křižíkové vlasy. Mlčela a od hrobu se vrátila do dětského pokoje k svým nejmladším. S ní truchlila i babička Křižíková, protože všechna vnoučata byla jejími miláčky.“ Navzdory tomu zůstávala paní Pavlína stále aktivní, ale poté, co roku 1906 zemřel sedmnáctiletý František, se už nikdy zcela nezotavila. Stihla si sice užít i vnoučátka, ale vážná srdeční choroba, kterou prý „mistrně skrývala“, ukončila její život 7. května 1923.

MILUJÍCÍ, OBĚTAVÁ A ZA SYNKA SE MODLÍCÍ MAMINKA

Křižíkova maminka Marie (*1803–†1895) se narodila v Plánici, kde její otec Josef Bohůněk – mistr bednářský – zdědil domek. Na jedné pouti se ve svých dvaceti letech seznámila s obuvnickým tovaryšem Václavem Křižíkem (*1803–†1879), nicovským rodákem. Byl prý sice po jakémsi úrazu tělesně postižený (proto si zvolil ševcovinu, neboť při ní mohl pracovat vsedě), ale ona v něm přesto našla zalíbení. A tak poté, co budoucí novomanžel vyslechl roku 1822 pochvalu za svůj majstrštyk (zkomolenina německého výrazu pro „mistrovské dílo“), který předložil při mistrovské zkoušce a jímž byly „velebné“ vysoké boty pro pana děkana, chystala se veselka.

Marie sice pocházela z poměrně zámožné rodiny, jíž patřil jednopatrový dům se zahradou, malým hospodářstvím a vlastními polnostmi, ale protože rodiče poslali její bratry Františka a Viléma do Klatov na gymnázium (a později na pražský seminář, z nějž však vystoupili), mohla přinést do manželství jen nevelké věno. Z něj Václav Křižík – podle syna Františka „dobrák a poctivec a také pilný řemeslník“ – zakoupil v Plánici malý dřevěný domek a zřejmě i políčko a sám pilně ševcoval. Jelikož řemeslo vynášelo stále méně, stal se navíc šafářem na děkanství, takže dohlížel na lidi, pracující na děkanských polích i ve farním lese; cítil se při té práci jako ryba ve vodě, neboť díky otci znal polní práce a rozuměl i dobytku, což pan děkan vítal.

Když Mařenka a František čekali první děťátko, nastávající maminka nešťastnou náhodou spadla do tůně, a i když ji kolemjdoucí zachránili před utonutím, o nenarozené miminko přišla. „Náš“ František je nahradil teprve o více než dvacet let později – v roce 1847. A snad za ono dlouhé čekání a za víru, že se ho dočkají, jim dělal po celý život radost.

Maminka věřila na přísloví „Člověče, přičiň se a Pán Bůh ti pomůže“, za synka se modlila snad až do posledního dne svého života a jeho štěstí ještě jistila svou výjimečnou obětavostí.

František si pamatoval, že když byl malý, vzala ho s sebou z Plánice do Nepomuku na svatojánskou pouť a řekla mu: „Půjdeme ke kolébce sv. Jána, budu se tam modlit za tvé štěstí, Františku.“ A když prý docházeli k městu, rozhlaholil se zvon tamního kostela, na který ho upozornila slovy: „Slyšíš ten krásný, velebný zvon, který zve k modlitbě, k radovánkám i k truchlení a který tu vítal i mnoho vzácných návštěv, téměř všechny české biskupy i hlavy korunované? Ten zvon dal Nepomuckým můj strýc Václav Voráček, který byl v Nepomuku dlouhá léta děkanem. Byl to moudrý a úctyhodný pán. Až, Františku, dorosteš, uč se, abys byl jednou také takovým pánem a mohl za ušlechtilé dary zanechati po sobě tak krásnou památku, jako tvůj učený prastrýc, děkan Václav Karel Voráček.“

V duchu výše zmíněného přísloví o boží pomoci podmíněné lidskou pílí vymyslela Marie Křižíková skvělý – dnes bychom řekli – podnikatelský záměr. Jelikož tehdy nebyl v Plánici pekař, který by pekl pečivo z bílé mouky (lidé pekli doma, a to z tmavé, nevymílané mouky), domluvila se s klatovským majitelem pekárny, že od něj bude denně odebírat nůši bílého pečiva, aby si na nich mohli pochutnávat vznešení obyvatelé Plánice „jako třeba pan sudí a berní, kontrolor a listovní, kteří sem přišli z lepších poměrů, kde si zvykli jíst k ranní kávě bílé, chutné rohlíčky“. Vstávala denně po druhé hodině ranní a za každého počasí absolvovala více než dvouhodinovou cestu z Plánice do Klatov – buď po silnici, nebo zkratkou přes Obici – a samozřejmě zpět. Syn ani ve stáří nezapomněl, že obvykle několik těchto „pamlsků“ zbylo i pro něj.

Než nastoupil v říjnu 1856 (prázdniny tehdy připadaly na srpen a září) na klatovskou školu, doprovodila ho maminka na zkoušku, která měla prověřit, zda má dostatečnou znalost němčiny. Byla ještě tma, na nebi se prý „chvěla veliká kometa se zářivým ohonem, která jim svítila na cestu a Františkovi na cestu do života“ a ona mu tehdy řekla: „Je to hvězda tvého životního štěstí, tvá šťastná hvězda!“ Co se jazykové zkoušky týče, ta dopadla dobře, takže František se koncem září stěhoval do Klatov – a s ním i rodiče, neboť díky tomu vyšel jeho „školní“ pobyt mimo domov laciněji. (Plánický domek pronajali.) Bydleli v jedné místnosti domu v klatovské Václavské ulici čp. 77/I., kde otec ševcoval. Protože neměl mnoho stálých zákazníků, musela paní Marie přispívat do rodinné pokladničky penězi získanými za posluhu u místního varhaníka, který ubytovával přespolní studenty*.

*Mezi nimi byl i Karel Klostermann, který na paní Marii Křižíkovou vzpomínal ve své knize Červánky mého mládí. Napsal: „Prostá byla, pravda, ale bystrá, energická a uměla pěkně povídati.“ Nezapomněl na její slova o tom, že to, co se hoši učí ve školách o Husovi a Žižkovi, není pravda a že Žižka se nemohl dívat na to, jak se u nás Němci roztahují, takže na ně vyrazil s cepy, aby je vyhnal. A – jak prý dodala – udělal dobře. Křižík ještě ve stáru vzpomínal, že matka byla „horlivá ctitelka Husa i Žižky a také všech velikánů našich dějin, o nich mi již v útlém dětství vyprávěla tolik krásných zkazek a pohádek. Ano, pohádek i pověstí. Ta jich uměla!“

O tom, zda je moudré poslat Františka na další studia do Prahy, se maminka šla roku 1861 poradit do Vídně se svým bratrem Františkem Bohuňkem, který byl hejtmanem v tamním arzenálu. Čekala ji čtrnáctidenní pěší cesta s nůší na zádech, ale to jí neubralo elánu, takže si vynutila vstup jak u stráže při bráně, tak u vojenského sluhy, chránícího bratrův byt. Jak vzpomínal Křižík, „matka se do milého burše dala nehledanými slovy a hlasivky přitom nešetřila, takže ji bylo daleko slyšet. Bohůněk vylákán ze svého pokoje a se slovy: Vždyť jsem to říkal, že to bude naše Mařka!“ ji pozval dál – a dal jí radu nad jiné cennou: „Když je hoch nadaný, tak jen ať studuje. To, co bude mít v hlavě, bude majetkem, který mu nikdo a nikdy nemůže vzíti nebo ho o něj nějak připraviti.“ A do nůše jí vložil pro synovce velký zeměpisný atlas a Komenského Orbis pictus; Křižík po letech vzpomínal a říkal, že matka „chudák, musela se s tím nadřít“.

Marie Křižíková synovi zajistila v Praze ubytování i obědy, s manželem se přestěhovala z Klatov zpět do plánického domku a po prázdninách roku 1861 se s ním – a s jeho peřinou na zádech – vydala na pěší cestu (během níž první noc přespali v Plzni a druhou v Rokycanech) do jeho nového působiště.

Křižík vzpomínal, jak nedaleko Staroměstského náměstí (na dnešním Malém náměstí) potkali maminčinu známou a malou chvíli prý hrozilo, že František stráví život mezi těstem. Ona známá se totiž v Praze provdala za pekaře a nabídla, že by se u jejího muže mohl vyučit, jenže mladík o tom nechtěl ani slyšet, a proto se dal na bezhlavý útěk. Když ho maminka konečně dohonila, nebylo po vstřícné pekařově manželce ani stopy – a František věděl, že má v tomto ohledu vyhráno.

Během pražských studií na reálce mu obětavá maminka přinášela* spolu s čistým prádlem a jedním zlatým, co mohla. Pokaždé šla pěšky a ani jednou prý nevyužila železnici, i když – jak jsme si řekli – již od roku 1862 fungoval na trati Praha–Plzeň (mířící do bavorského Furth im Wald) pravidelný provoz. (Znamenalo to, že ušla při takovémto putování se svými šesti křížky a s nůší celkem asi 200 kilometrů, neboli absolvovala každým směrem minimálně třídenní „maraton“.)

*Podle útlé knížky M. Procházkové-Preissové a E. Soukenkové z roku 1938 Křižík vzpomínal, „jak vybaloval prádlo, velký bochník domácího chleba, hrudku másla, nějaké to vajíčko, tvaroh“, které mu v nůši přinášela někdy i dvakrát do měsíce téměř šedesátiletá maminka „v těžkých sukních, bez nepromokavého pláště a v tvrdých botách. Když ta šlapala po silnici, musela na ni zvláště v soumraku a za tmy doléhati únava a osamocenost. Kdež by byla tušila, že její oběti přine sou tisícinásobný užitek! Že nebude dlouho trvat“ a její František se stane vynálezcem.

Roku 1866 pospíchala do Prahy, celá vystrašená představou, že by Prušáci (kteří jak známo v Čechách pobývali v rámci prusko-rakouské války) vtrhli do Prahy a odvedli jejího synka, a rozhodla se, že ho vezme domů do Plánice. František však odmítal odejít, takže se vrátila sama, ale zakrátko si vše rozmyslel a vydal se „pěšky přes Příbram a rožmitálské lesy domů. Já nešel, já jsem běžel trapem. V poledne ve 12 hodin jsem byl ještě na Smíchově, v 8 hodin večer jsem doběhl do Příbramě, kde jsem zůstal na noc v první hospodě u silnice. (…) Druhého dne jsem vyrazil až v 7 hodin, už jsem tak nepospíchal, cítil jsem se nablízku domova, a tak se mně už nic nemohlo stát. V 10 hodin večer jsem dorazil domů.“

Poté co František začal pracovat u železnice, zajížděla za ním maminka občas z Plánice, a to jak v době, kdy byl ještě svobodný, tak v době, kdy žil v Plzni, kde se „batolila vnoučata. Pobývala v Plzni a ráda chodila s vnoučaty nakupovat. Kdekdo znal panímámu Křižíkovou, statně si vykračující, pořád v šátečku. Docházela také pro kuřivo do trafiky paní Štarkové, která se stala svědkyní její pyšné radosti, když syn František pracoval na vynálezu obloukové lampy.“ Poté co roku 1879 zemřel její manžel Václav, „byla vlídně a nadobro přijata v synově mladé domácnosti“ a roku 1892 se stěhovala se synovou rodinou i na karlínskou Sokolovskou. Zde pro ni František připravil v prvním patře obytné budovy vlastní byt, kam za ní chodíval chvíli posedět a kde žila se svou služebnou, kterou jí najal a která se starala o její malou domácnost a předčítala jí denně noviny. Babička Křižíková nedokázala ani s osmi křížky na zádech zahálet, vnoučátkům pletla punčošky nebo jim vyprávěla o Babinském a o Žižkovi a často jim opakovala: „Co se naučíš, to ti zloději neukradnou a moli nesežerou.“ A denně chodívala pěšky z Karlína k hrobu sv. Jana Nepomuckého v katedrále sv. Víta v areálu Pražského hradu děkovat za to, že modlitby jejího „srdce a pevně spjatých mozolnatých rukou byly víc než vyslyšeny“.

Bohužel při jednom pohřbu, který se konal v březnu 1888 v karlínském kostele sv. Cyrila a Metoděje, utrpěla na jeho strmých schodech zranění kyčle. Protože lékaři vzhledem k jejímu věku ji chtěli uchránit dlouhého, bolestivého a málo nadějného léčení, doporučili jí, aby si dávala na kyčel každou hodinu studený obklad. Paní Křižíkové, která těžce nesla, že nemůže chodit ven, požádala služebnou, aby léčení urychlila tím, že jí bude přikládat obklady každých pět minut, jenže tím si prý „nohu zachladila a její choroba se zhoršila“. Tři roky se pohybovala pouze pomocí „kolečkové židle“; zemřela 8. února 1895 ve věku 92 a byla pochována na Olšanech.

Syn František při jakési příležitosti poděkoval rodičům těmito krásnými slovy: „Jsem opravdu hrdý na svoje chudobné, prosté, ale pracovité rodiče. Vzpomínám na ně s nekonečnou láskou a vděčností a blahořečím jejich svaté památce.“

KŘIŽÍKOVY „DARY“ PRAZE

První ukázky svých dovedností a schopností nabídl Křižík metropoli ještě před tím, než se přestěhoval před její městské hradby – do Karlína. Nejenže roku 1882 instaloval v jednom knihkupectví na Václavském náměstí a v krámku hodináře na Staroměstském náměstí první zdejší trvalé osvětlení obloukovkami, ale v letech 1882–1883 osvětloval staveniště Národního divadla*, aby práce na obnově budovy poničené požárem mohly pokračovat i v noci.

*Doufal, že bude pověřen osvětlením celé obnovené budovy, ale k jeho zklamání získala zakázku jedna německá firma. Jistého zadostiučinění (byť rozhodně nebyl mstivý) se dočkal teprve po zahájení provozu Národního divadla, neboť přibývalo poruch osvětlení, které vyvrcholily tím, že během představení selhala dynama vyrábějící stejnosměrný proud. Teprve pak dostal možnost provádět dalších třicet let údržbu elektrických instalací a později dokonce celé zařízení rekonstruoval. Za zmínku stojí, že pro nové Národní divadlo dodal i lustry (které vyráběl) a že jím zrekonstruované osvětlení sloužilo od roku 1915 až do roku 1977.

Další Křižíkova pražská akce souvisela se Staroměstskou radnicí: tu totiž roku 1883 čtyři týdny zkušebně osvětloval svými obloukovkami (kvůli tomu zavedl ve firmě výrobu instalačního materiálu, slévárnu mosazi a vlastní výrobu „opředeného drátu“, dováženého dosud z Vídně). Vypůjčil si tehdy mobilní lokomobilu (pohonnou jednotku tvořenou parním strojem s kotlem), která poháněla dynamo umístěné v dřevěné boudě stojící na radničním dvoře a vyrábějící elektrický proud, jenž byl veden kabely zavěšenými na dřevěných sloupech do sedmi obloukových lamp. Ovšem výrok komise českých a německých „odborníků“, která měla rozhodnout o tom, zda se bude elektrické světlo zaváděno i jinde, zněl odmítavě. „Nové světlo je drahé a složité“, pravili páni vážně.

Nečekané překvapení připravil vynálezce pro návštěvníky slavné Všeobecné jubilejní zemské výstavy, konané od 15. května do 18. října roku 1891 na výstavišti u okraje pražského parku Stromovka na oslavu stého výročí první průmyslové výstavy. Přilákala 2,5 milionů zvědavců, miliontým návštěvníkem se málem stal Jindřich Mošna (ale ke svému zklamání prošel turnikety jako 999 997.) a oním Křižíkovým překvapením se stala „fontaine lumineuse“, neboli fontána. Tyto „vodní zázraky“ sice tehdy fungovaly již v řadě evropských měst, ale on pro tu svoji pražskou využil vlastní řešení*.

*Pro zvídavé čtenáře nabízím alespoň základní údaje. Fontána se skládala ze dvou částí: podzemní a nadzemní. Práce na první z nich začaly v říjnu roku 1890 a vznikly při nich pod dny bazénů prostory pro obsluhu včetně 150 metrů dlouhého průchodu k nedaleké strojovně, kde bylo kromě jiného umístěno čerpadlo. Stavba nadzemní části fontány byla zahájena v únoru následujícího roku a skončila o tři měsíce později. Dna dolního a horního bazénu tvořila silná skla, pod nimiž byly umístěny regulovatelné obloukovky s parabolickými reflektory z hliníkového plechu, které osvětlovaly proudy vody stříkající z trysek. V dolním bazénu bylo šest „střiků“ osvětlováno šesti lampami, v bazénu horním osvětlovalo 16 lamp 14 trysek rozmístěných ve dvou soustředných kruzích kolem jedné střední trysky. Vlastní osvětlení měly i tři vodopády tvořené vodou stékající z horního bazénu do bazénu dolního; každý z těchto vodopádů byl osvětlen dvěma lampami. Voda stříkala do výše několika desítek metrů a záři světelných zdrojů bylo vidět až ze Starého Města. Měnící se zabarvení tryskající vody bylo dosahováno různobarevnými skly umístěnými nad obloukovkami a vyměňovanými obsluhou v pravidelných intervalech. Veškeré osvětlovací zařízení – lampami a skly počínaje přes aluminiové reflektory až po vybavení strojovny – pocházelo z dílen Křižíkovy firmy. (Nová fontána nazvaná na jeho počest „Křižíkova“ vznikla v rámci přípravy Výstaviště pro Jubilejní výstavu konanou v roce 1991.)

Jeden z očitých svědků na onu podívanou vzpomínal takto: „Náhle ztichl jako kouzlem všechen ruch a večerním vzduchem zašuměl přitlumený údiv. (…) To první mohutný paprsek zářivé vody se vznesl bleskem do výše. A již tryskají jeden za druhým, bělavé jako stříbro, krvavě rudé, smaragdové, blankytně modré a zase růžové, žluté, fialové, proplétají se v podivné tvary (…) spojují se ve výši v skvělé poháry, v chocholy pestrých per, v kalichy obrovitých květů, v ledovcové hory – a to vše stoupá a klesá, dme se a bouří a řítí se do hlubin spodní nádrže, odkud tryskají nové proudy planoucích, zářících barev.“ V popisu nechyběl ani dodatek o tom, že na závěr vždy „rozhlaholila se vlastenecká píseň, pak druhá, třetí, další a další, až tisícihlavý sbor skončil dojatým Kde domov můj? a burácivým, bojovým Hej Slované“.

V souvislosti s touto výstavou překvapil Křižík obyvatele i návštěvníky Prahy ještě jednou novinkou – první elektrickou tramvají*, neboť i českou metropolí se tehdy dosud ploužily rychlostí 8 km/h pouze koňky, tedy vozy na kolejích tažené koni.

*Rodina Křižíkova prý uchovávala koncesní listinu této dráhy, přičemž ona listina byla sama o sobě nádherným dílem. Autorky knihy Dvě ženy ze života českého Edisona o ní napsaly: „Stanovy jsou ručně psané s umělecky malovanými iniciálkami a zakončuje je podpis císaře Františka Josef I. V rakouské říši nebylo jiné elektrické dráhy, jejíž zrození bylo zpečetěno tak závažnou listinou, jíž se dostalo jen velkým drahám, jako ku příkladu Vídeň–Terst” (což byla horská dráha z Vídně do Terstu zprovozněná roku 1857 – pozn. aut.).

Lanovka na svahu Letné, na kterou navázala Křižíkova první elektrická tramvaj.

Křižíkova tramvaj navazovala na lanovku* provozovanou městem Prahou a jezdící od 31. května 1891 po svahu kopce zvaného Letná.

*Dolní stanice byla u dnešního Štefánikova mostu (u vjezdu do Letenského tunelu), trať dlouhá 109 metrů vedla (při pohledu od řeky) vzhůru mírně šikmo vlevo, překonávala výškový rozdíl 38,3 m a končila u Letenského zámečku. Pracovala na vodní pohon (elektrifikace se dočkala roku 1903), jízda trvala necelé 2 minuty, zrušena byla roku 1922 a o čtyři roky později ji nahradily dřevěné kryté schody, jezdící do roku 1937, které si „zahrály“ ve slavném pamětnickém filmu Muži v offsidu. Zbytky technického zařízení lanovky a pohyblivých schodů zanikly při stavbě Letenského tunelu v letech 1949–1951.

Křižík tramvaj provozoval od července 1891 nejen po celou dobu konání výstavy, ale pokračoval v tom až do roku 1900.

Tudy jezdívala Křižíkova první pražská tramvaj.

Nástupní stanice byla zřízena u horního konce lanovky, respektive u Letenského zámečku, kde stála dřevěná budova strojovny s lokomobilou dodávající proud a první tramvajová vozovna tvořená dřevěnou prostou stavbou bez dveří sloužící jako krytá čekárna. Trasa dlouhá 770 m vedla Oveneckou ulicí nejprve k hornímu vchodu Královské obory (dnešní Stromovky) a cesta trvala dvě minuty. (Odtud pak cestující museli na Výstaviště absolvovat pěšky přibližně stejnou vzdálenost, ale podle dobových pramenů jim to nevadilo.) Roku 1893 prodloužil Křižík trať o druhý, 600 m dlouhý úsek vedoucí od horního vchodu do Stromovky ulicí Nad Královskou oborou a končící u Místodržitelského letohrádku.

Letenská elektrická tramvaj byla v provozu zpravidla od dubna do října (v posledních letech jen do září či do konce srpna), první ranní spoj vyjížděl v letních měsících v 6 hodin ráno a poslední ve 21 hodin a v zimním období se jezdilo od 7 do 20 hodin. Jízdné stálo osm krejcarů (přibližně v téže době stál litr mléka 14 krejcarů, a nádeník pobíral denně 22–40 krejcarů), děti do čtyř let jezdily zdarma a k dispozici byly i zvýhodněné „výstavní“ bloky s patnácti lístky za 1 zlatý. Rychlost Křižíkovy tramvaje dosahovala maximálně 10 km/hod., tedy jen o málo vyšší než koňka.

I když většina sezon byla ztrátová (nejvíce cestujících – téměř 100 000 – přepravila tramvaj v roce 1895), Křižíka, který tuto tramvajovou premiéru financoval ze svého, to neodradilo. Sbíral tu cenné zkušenosti, a navíc právem říkal, že „chycen drápkem – lapen je ptáček celý“, neboli že Pražané se už elektrické tramvaje bát nebudou a přijmou ji.

Naposledy jeho letenská tramvaj vyjela na „letní“ trať 17. června 1900, ale toho roku jezdila pouze do 15. srpna.

Na závěr si ještě řekneme, že Křižíkova tramvaj je spojována s první tramvajovou kolizí v Praze. Došlo k ní při zkušební jízdě, kdy se kůň zapřažený do pekařského vozu lekl, strhl vůz na koleje a ten narazil do tramvaje. František Křižík nabídl pekaři, jemuž kůň i povoz zřejmě patřil, odškodné ve výši 20 zlatých – a tím vše skončilo. Ke zranění osob ani koně nedošlo.

Již roku 1896 se uskutečnilo první zúročení deficitního letenského provozu. Tentokrát však Křižík zvolil trasu Praha–Libeň– Vysočany, po níž se přepravily ročně téměř dva miliony cestujících (tedy dvacetkrát více než na trase „výstavní“ tramvaje v jejím nejúspěšnějším roce). Bohužel zajišťování provozu už však bylo pro něj coby soukromníka příliš náročné, a proto roku 1900 převedl trať na specializovanou společnost.

Křižík se věnoval i dalším formám dopravy: elektrickým automobilům a elektrifikované železnici.

V tomto období vyvinul postupně tři typy elektromobilů. První dokončil v roce 1895, dal mu do vínku výkon 3,7 kW neboli 5 HP, jeho elektromotor se uváděl do chodu pedálem a směr jízdy bylo možno měnit ruční pákou. Absolvoval s ním ověřovací jízdy v pražských ulicích, mj. i ve strmé Nerudově ulici, a na základě takto získaných poznatků se pustil do práce na druhém typu. V jeho případě zajišťovaly pohon zadních kol řetězy a k řízení byl k dispozici volant. Třetí Křižíkův elektromobil měl dokonce dva elektromotory o výkonu 2,2 kW (3 HP), z nichž každý poháněl jedno zadní kolo; navíc dostal ještě benzinový motor pohánějící dynamo, které dobíjelo akumulátory. Díky tomu byl jeho akční rádius 70 km; po jejich ujetí bylo nutno akumulátory buď nabít, nebo vyměnit. Vůz měl v Praze evidenční číslo 3: jedničku vlastnil zdejší místodržící a s dvojkou se proháněl automobil majitele firmy Ringhoffer.

Co se železnice týče, má Křižík svém kontě roku 1903 dokončenou první rakousko-uherskou elektrifikovanou železniční trať, která měřila 24 km a vedla z Tábora do Bechyně. (Křižík byl tímto krajem okouzlen natolik, že si v Bechyni postavil vilu.)

U Křižíka však musíme připomenout ještě něco nesmírně důležitého, na co se bohužel často zapomíná: jelikož si byl jist tím, že elektrická energie zvítězí nad párou, stal se průkopníkem akce zvané soustavná elektrizace*. Neobvyklý přívlastek „soustavná“ znamenal, že dosavadní možno říci živelné, nekoordinované zavádění elektrického proudu vystřídala elektrizace centrálně neboli státem řízená.

*Dnes si již málokdy uvědomujeme, že až do roku 1919 nemohli využívat elektřinu všichni obyvatelé nové republiky, protože v řadě oblastí země nebyla zavedena. Proto dne 22. července roku 1919 vyšel důležitý Zákon číslo 438 Sb. zákonů a nařízení o státní podpoře při zahájení soustavné elektrisace, jehož cílem bylo zpřístupnit elektřinu všem obyvatelům země. Je obsažen v Předpisech a normáliích ESČ na straně 99–119, a i když jde o nenápadnou knížečku o formátu 177 krát 118 mm, její obsah převrátil našim předkům bez nadsázky řečeno celý život. Zajistil, že elektřina se bude získávat ze všech přírodních zdrojů a že této grandiózní akce se zúčastní všechny větší (a především vodní, protože již tehdy upozorňovali odborníci, že zásoby uhlí nejsou nevyčerpatelné) elektrárny, které se spojí ve větší celky nazvané elektrárenské svazy a budou přeměňovány na tzv. elektrárenské podniky všeužitečné (EPV). Ty měl financovat stát, země, okresy, obce, družstva a soukromníci a jejich povinností bylo zásobovat elektrickou energií přidělené území a využívat k tomu jak stávající, tak nově budované elektrárny. Díky tomu začaly namísto malých elektráren hrajících prim v letech 1918 až 1922 (tedy před tím, než elektrizační zákon vstoupil do praxe) vznikat elektrárny s vyšším instalovaným výkonem.

Bohužel František Křižík nedokázal přijmout vývojový trend mířící ke střídavému proudu, což se projevilo na poklesu zakázek, ztrátách bankovních úvěrů a následnými finančními problémy, které nedokázal vyřešit. Během první světové války byl nucen přeměnit zadluženou firmu na akciovou společnost, a protože v roce 1917 nesplácel úvěry, převzala společnost Pražská úvěrní banka. Nesl to velmi těžce, jistý čas ještě pracoval ve firemní zkušebně, ale nakonec přestal do firmy docházet a zřídil si ve svém bytě vlastní malou zkušebnu.

Poslední léta života pobýval částečně v Praze v Korunovační ulici, částečně v Bechyni u dcery Anny Schmausové a ve Stádlci u Tábora u syna Jana. V tomto období už sice neřídil automobil, ale na řidiči prý požadoval, aby s ním uháněl rychlostí 150 km/hod. Roku 1930 mu lékaři operovali na jednom oku šedý zákal, byl nadále aktivní, a ještě tři dny před svou smrtí prý diktoval ve Stádlci opravy v textu o jednom ze svých patentů. Bohužel ve středu 22. ledna roku 1941 upadl při vstávání kvůli druhému, šedým zákalem rovněž postiženému oku, které si nedal operovat, a to tak nešťastně, že si způsobil těžké vnitřní zranění, jemuž téhož dne podlehl.

František Křižík získal právem výsadu být uložen na Slavín.

Jako první český technik byl uložen 27. ledna ve tři hodiny odpoledne k poslednímu odpočinku na Vyšehradském hřbitově do slavné, krásně vyzdobené katakomby zbudované pro významné české osobnosti a nazvané Slavín.

Křižíkovi se za života dostalo plným právem řady poct.

K nim patřil i zážitek z výstavy ve Lvově v roce 1896, kde měl svůj vlastní pavilon, který budil u návštěvníků značnou pozornost. Výstavu navštívil i císař František Josef I., který vstoupil do hlavní výstavní místnosti, kde čekali čeští průmyslníci, rozhlédl se a „namířil rovnou ke Křižíkovi. Podal mu ruku a řekl vlídně: Sie sind auch da? („Vy jste tu také?“pozn. aut.) Toto oslovení bylo považováno za velké vyznamenání českého člověka a vyvolávalo závist.“ (Křižík to zřejmě věděl, a proto při jisté příležitosti prohlásil: „Já jsem se nikdy netlačil.“)

Roku 1897 mu při oslavách 50. narozenin mj. napsal režisér Národního divadla Jaroslav Kvapil (*1868–†1950) báseň, v níž poněkud pateticky hřímal: „Zdar Tobě, silný Promethee dneška! // Je překonáno božstev příkoří // a stará mračna, hrozivá a těžká, // se ze Tvé vůle slavně rozhoří. // Hřmí rytmus kladiv, nová světla planou, // noc jasní se a hoří zářivá, // v zem obrozenou, prací požehnanou, // se Tvoje dílo sluncem usmívá!“ Roku 1906 získal Křižík čestný doktorát technických věd a roku 1911 ho v objektech na dnešní karlínské Sokolovské navštívil T. A. Edison. Dne 24. prosince 1937 promluvil spolu s indologem profesorem Vincencem Lesným, geologem profesorem Otakarem Matouškem a Karlem Čapkem do rozhlasu, aby předali jménem celého národa A. Einsteinovi známý „Pozdrav všem lidem dobré vůle“

Před dvěma lety jsem se snažila iniciovat osazení pamětní desky, která by připomínala Křižíkovo karlínské podnikání a Edisonovu návštěvu. Bohužel navzdory vstřícnosti Úřadu městské části Praha 8 se záměr prozatím nepodařilo uskutečnit.

EMIL HOLUB –

cestovatel, který měl tři velké lásky

(*1847–†1902)

Patřil k odvážlivcům, kteří se vydávali do neprobádaných částí světa, aby je za nepředstavitelně těžkých podmínek přiblížili veřejnosti, aniž by v tom hrály sebemenší roli zištné důvody či touha po slávě. Jeho motivaci a ochotě vše snášet dokáže plně porozumět snad jen ten, kdo zažil onen záviděníhodný pocit plynoucí z nalézání, které se stává důležitějším než vlastní život. V Holubově případě platilo, že i když mu africké přírodní podmínky, mentalita domorodců a fyzické i psychické vyčerpání podlomily zdraví, na onen kontinent nezanevřel a navzdory všemu by se do něj rád vrátil i potřetí.

Mnohem více než cestovatelské útrapy ho deptala lidská závist, neopodstatněné výčitky a obavy o osud jeho exponátů. A co se jeho tří lásek týče, šlo (bráno podle abecedy) o Afriku, Bertu a Rosu neboli Růženku.

JAK „VZNIKÁ“ CESTOVATEL

Narodil se v Holicích čp. 442 (asi 14 km východně od Pardubic) v druhém manželství lékaře Františka Holuba (*1809–†1879) a Anny Rosalie Ebertové (*1809–??), kteří se vytouženého synáčka pokřtěného Emilian Karel Jan dočkali až po dlouhých osmi letech. (O dva roky dříve, 27. září 1845, přišla na svět jejich dcerka Terezie Johanna Carolina, ale ta zemřela 25. července 1846.)

S rodiči bydlel nejprve ve služebním bytě na holické radnici, ale roku 1848 se všichni přestěhovali do domu se zahradou. V obecné holické škole s českým vyučovacím jazykem, kterou navštěvoval v letech 1853–1857, byl hodnocen jako žáček bezproblémový, pilný a hloubavý, na kterém bylo znát, že vyrůstal v kultivovaném rodinném prostředí. Podle fyzika a spisovatele F. Běhounka si Emil již tehdy pečlivě opsal český cestopis Putování do Afriky aneb Oběť lásky dětinské, který mu kdosi půjčil a v němž „temná Afrika, probádaná sotva na svých okrajích (…) s ještě tajemnějšími říšemi černých králů vzněcovala obraznost malého hocha“.

Roku 1857 se rodina přestěhovala do Pátku nad Ohří (dnešní část městyse Peruc nedaleko Loun), kam otec nastoupil jako lékař a kde chlapec dokončil povinnou školní docházku. Ve volných chvílích chodíval s otcem po okolí sbírat hmyz, rostliny, zkameněliny i nerosty, a matka proto musela doma neustále obcházet jeho „poklady“. Po prázdninách roku 1858 nastoupil na renomované pražské Malostranské gymnázium, ale protože zde byla vyučovacím jazykem němčina, musel – byť se u Holubů mluvilo česky i německy – nejprve složit jazykovou zkoušku. Zvládl ji, jenže jak se ukázalo, na výuku jeho německá slovní zásoba nestačila, takže – ačkoli byl studentem pilným – měl školní výsledky nevalné, a v prvním ročníku dokonce ze dvou předmětů propadl. Moudří rodiče mu však špatný prospěch nevyčítali a přihlásili ho znovu do prvního ročníku gymnázia, ovšem v Žatci, kde se paralelně zdokonaloval v němčině a kde se jeho celkový prospěch zlepšil.

Asi ve třinácti letech se mu při čtení oblíbených cestopisů dostaly do rukou deníky skotského lékaře a misionáře Davida Livingstona (*1813–†1873), „dobývajícího“ Afriku od roku 1851, a o prázdninách roku 1865 se seznámil v Pátku se synovci Benedikta Roezla – Eduardem (*1852–†1915) a Františkem (*1856–†1879) Klabochovými, kteří si plánovali, že až vyrostou, pojedou za strýcem do Ameriky, kde budou sbírat orchideje. (Skutečně se stali nejmladšími sběrateli orchidejí v Latinské Americe.) Možná je Emil chtěl již tehdy trumfnout „svojí“ méně probádanou Afrikou, ale první prokazatelná zmínka o jeho rozhodnutí vydat se právě na tento kontinent pochází teprve z jednoho jeho dopisu napsaného v druhé polovině roku 1871.

Emil měl štěstí, že se mu otec odmala věnoval a stal se pro něj vzorem i spolehlivou, obětavou celoživotní oporou a moudrým rádcem. Takže když se ho ještě před maturitou zeptal, zda by mu povolil cestu do Afriky, otec mu doporučil, aby nejprve vystudoval obor, který mu zajistí vždy a všude uplatnění, tedy medicínu. A nezapomněl dodat, že i Livingstone byl lékařem a na „černém“ kontinentu se mu to vyplatilo. (Nelze vyloučit, že František Holub tehdy ještě doufal, že synka časem cestovatelské touhy přejdou a bude pokračovat v rodinné profesní tradici.)

Mladý Holub skutečně poté, co roku 1866 v Žatci úspěšně odmaturoval, zamířil do Prahy na Lékařskou fakultu Karlo-Ferdinandovy univerzity. Studium bylo velmi nákladné a od otce bylo nesporně projevem láskyplné obětavosti, že mu během něj pomáhal, jak mohl. Měsíčně mu posílal 25–30 zlatých (což byla částka vysoká, neboť jeho tehdejší soukromá lékařská praxe příliš nevynášela) a po nocích pro něj opisoval studijní texty, aby je syn nemusel kupovat. Nebylo divu, že ho zároveň nabádal k píli a zodpovědnosti, a byl šťasten, že syn to respektoval. Přesto se oběma ulevilo, když c. k. místodržitelství vyhovělo jeho žádosti o stipendium z listopadu 1869 (k níž musel přiložit doklady o otcových zásluhách o císařství, o matčině vážné nevyléčitelné nemoci apod.). Stipendium pobíral až do konce studia.

Na promoční oznámení si nechal natisknout své původní křestní jméno Emilian – ovšem v latinské podobě, tedy Emilianus, ale zřejmě již v té době (a zcela jistě roku 1875) začal užívat jméno Emil. Promoce se konala 24. února 1872, avšak „náš“ novopečený medicinae doctor* (neboli doktor lékařství) nepatřil k těm, kteří sáhli po stetoskopu a rozhodli se trávit život v ordinaci.

*Podle docenta Karla Černého, přednosty Ústavu dějin lékařství a cizích jazyků 1. LF UK, mohli absolventi lékařské fakulty původně získávat titul bakalář medicíny, který však byl roku 1690 zrušen jako přežitek. V dalším období tituly se zkratkami automaticky psanými před jménem v dnešním slova smyslu neexistovaly; absolvent fakulty byl po promoci medicinae doctor (od konce 18. století ev. chirurgiae doctor) a toto označení se zkracovalo různě, neboť žádná norma neexistovala. (Nejznámější jsou zkratky Med. Dr. a Chir. Dr.) V dubnu roku 1872 (tedy dva měsíce po Holubově promoci) došlo ke změně na variantu MUDr., medicinae universae doctor neboli doktor veškerého lékařství. Za zmínku stojí, že tento titul se používal pouze do roku 1953, kdy ministr školství, věd a umění Z. Nejedlý zru šil pro nové absolventy všech vysokých škol tituly a stavovská označení, a místo toho jim byla udílena pouze profesní označení (v tomto případě promovaný lékař). Roku 1966 však byl lékařům titul MUDr. zpětně přiznán.

Tehdy už otec Holub znal synovy představy o tom, jak a kde prožije následující léta, a proto odmítl jeho jménem nabídku holického starosty, který by rád viděl Emila na postu městského lékaře. Prohlásil tehdy, že syn by nejprve chtěl „ještě na nějaký čas po některých cizích zemích pro všeobecné zdokonalení ve veškerých přírodopisných a lékařských odvětvích cestovati“. Nenapadlo ho, že ono cestování se řádně protáhne a stane se hlavní náplní synova života, zatímco medicína zůstane jen pomocným oborem zajišťujícím mu obživu.

Pro Emila bylo důležité, že během vysokoškolských studií poznal osobně (kromě M. Alše, J. Vrchlického či A. Jiráska) svého budoucího mecenáše a „světoběžníka“ Vojtu Náprstka (jenž žil jak známo deset let v Americe). Ten mu vysvětlil, že chce-li prozkoumávat cizí země, musí si všímat i životního stylu etnik včetně všedního života jejich obyvatel, tedy bydlení, oblékání, účesů, jídelníčku apod., a podle některých historiků ho pravděpodobně přivedl na myšlenku prozkoumat Afriku i z hlediska podmínek, které by tam čekaly na evropské přistěhovalce mířící dosud především do Ameriky. Protože Náprstek věděl, že Holub neumí ani anglicky, ani holandsky (což byly nejčastější jazyky Evropanů usazujících se v Africe), daroval mu „poklad“ – holandsko-německý slovník, do nějž mu vepsal věnování: „Na památku! – Vojta Náprstek.“ Poté co Holub absolvoval v Africe soukromé hodiny holandštiny, daroval slovník jedné přistěhovalecké rodině.

DO AFRIKY S TEPLOMĚREM

Emil se na tehdy ještě „tajuplný“* kontinent vydal v květnu roku 1872, čímž zahájil svůj první, tentokráte sedmiletý pobyt, trvající do roku 1879.

*Zde stojí za to si připomenout, že zájem Evropanů o Afriku začal již v 15. století v souvislosti se španělskými a portugalskými objevy, a teprve později sem stáčeli pozornost Britové, Francouzi či Nizozemci. Ti všichni si však zpočátku všímali pouze pobřeží, kde obchodovali s otroky. Teprve v 19. století, kdy se obchodníci přeorientovali na vývoz slonoviny, kaučuku, zlata a vzácného dřeva, se začali zajímat i o vnitrozemí. A právě do tohoto „vnitrozemského“ období spadal začátek Holubova pobytu.

Vyrazil ho objevovat s teploměrem, třemi kompasy a pěti sty zlatými, které mu poskytl Vojta Náprstek. Při plavbě na parníku Briton, který plul podél západní Evropy a Afriky, trpěl – jak napsal – v důsledku zkažené pitné vody „prudkou úplavicí, která mě tak zeslabila, že jsem již doufati si netroufal, že bych živ pobřeží jihoafrického dosáhl“. (Podle českého cestovatele Jiřího Bauma prý dokonce „byl vlnou přehozen přes palubu a jen včasný zásah kormidelníka mu zachránil život“.) Usadil se v jihoafrickém Port Elizabethu, kam dorazil 6. července a kde žilo – jak mu prozradil rakouský konzul – mnoho rodin evropských přistěhovalců, jejichž léčením si hodlal vydělávat nejen na živobytí, ale i na tři „výlety“ po jižní Africe. Jenže pacienti se do jeho malé ordinace nehrnuli, a tak využil čísi rady a odjel do oblasti diamantových polí ležících asi 500 km severně a usadil se v tamním Dutoitspanu*. Ten ho přivítal přílivem německých pacientů, z nichž jeden se mu místo platby nabídl jako průvodce při jeho prvním „výletě”.

Dvaatřicetiletý Emil Holub.

*Příjezd do této oblasti diamantových polí popsal takto: „Čím více jsme se blížili, tím více klesal jsem na mysli; takovým tísnivým dojmem působila na mne zasmušilá krajina. (…) Písek ten mísil se s volnými částicemi vápenité hlíny, nakupené všude mezi primitivními bydlišti a diamantovými doly.“

Zde již měl vyšší výdělky, a tak se vydal na první ze svých „výletů“. A protože tehdy ještě neměl potřebné zkušenosti, ani zeměpisné, přírodovědné a etnografické znalosti, hodlal si při něm na vlastní kůži vyzkoušet africké vnitrozemské podnebí a počasí a poznat, jak se tu vlastně cestuje a co je nezbytné mít s sebou.

První Holubova africká cesta zahrnovala v letech 1872–1879 tři „výlety“, které se – jak je vidět z mapky – postupně prodlužovaly.

Na cestu se vydal 18. února 1873 z Dutoitspanu s malým doprovodem, dřevěným vozem taženým pěti koni a s pěticí psů do transvaalské Christiany a skončil v Potschefstroomu. Lovil a sbíral, co se dalo, zaznamenával i způsob života a zvyky domorodců a ke svým pacientům se vrátil 7. dubna, tedy již za dva měsíce. Tehdy poslal do Prahy první várku toho, co nasbíral.

Svůj druhý, tentokráte již půlroční „výlet“ zahájil 3. listopadu 1873. Tehdy už zvládal jízdu na koni, pořídil mohutnější, velkými koly opatřený povoz tažený osmi voly a měl s sebou kromě několika psů i opičku Monkey. Uvítalo ho suché jihoafrické léto, do cíle, jímž byl asi 1 500 km vzdálený Šošong, dorazil počátkem ledna 1874 a do Dutoitspanu se vracel v polovině února zčásti po trase ležící východněji od cesty, po níž jel do Šošongu. Ordinaci znovu odemkl 7. dubna 1874, a i když mu kvůli epidemii spalniček výrazně přibylo pacientů, vyšetřil si čas, aby připravil a odeslal do Prahy Vojtu Náprstkovi dalších dvacet beden.

Zatímco až dosud se Holub pohyboval v podstatě po stezkách většinou používaných obchodníky či lovci, při třetím, nejdelším „výletě“ svého prvního afrického pobytu se rozhodl vstoupit i do dosud neprobádaných oblastí. Po pečlivé přípravě vyrazil s výpravou, k níž patřilo i deset tahounů, 2. března roku 1875 a mířil přes Šošong a obchodní stanici Panda Ma Tenku k řece Zambezi (široké zde asi jeden kilometr) a poté do Šešeke, sídla maruckého náčelníka Sepopa.

Odtud si „zaskočil“ 17. září 1875 prozkoumat část středního toku Zambezi a Viktoriiny vodopády*, široké přes 1 800 m a padající do hloubky přes sto metrů.

*Vodopády zvané Mosi-oa-Tunay (Hřmící dým) či anglicky Victoria Falls na počest britské královny Viktorie, sice objevil v 50. letech 19. století Livingstone, ale Holub vytvořil v roce 1875 jejich první mapu, kterou zařadil do knihy Sedm let v jižní Africe. Napsal také první samostatnou publikaci o tomto přírodním úkazu, šestnáctistránkovou The Victoria Falls – a few pages from a diary of Emil Holub, M. D. z roku 1879, vydanou poprvé ve východokapském Grahamstownu. Dne 17. září 2005, při oslavách 130. výročí Holubovy první návštěvy této přírodní podívané, byla před budovou Národního muzea Zambie ve městě Livingstone odhalena Holubova kamenná busta od zimbabwského sochaře.

Ze Šešeke vyplul v listopadu proti proudu Zambezi, neboť její horní tok se stáčí – jak je vidět z mapky – k severu, kam se tehdy chtěl dostat. Bohužel členy výpravy oslabila malárie a peřeje ho připravily o čluny naplněné sbírkami, střelivem a léky. Vydal se proto na zpáteční cestu, při níž ho provázeli dva lvi zakoupení od domorodců, a do diamantových polí (tentokráte do Bultfonteinu, ležícího kousek od Dutoitspanu) dorazil po jedenadvaceti měsících asi 25. listopadu 1876. Přemýšlel ještě o čtvrtém „výletě“, ale nakonec začal vydělávat peníze na cestu do Port Elizabethu a do Čech*.

*Podle Františka Běhounka je nutno ocenit to, že Holub si na své první tři „výlety“ musel sám vydělat v Africe, neboť peníze z domova mu umožnily především příjezd na kontinent. Naštěstí návrat do vlasti mu z větší části uhradily příspěvky od Náprstka (200 zlatých), spolku Svatobor (200 zl.), českého zemského výboru (600 zl.), císaře Františka Josefa I. (1 000 zl.) apod. Běhounek byl toho názoru, že i když měl Holub tehdy jen skromné vybavení, doplnil „znamenitým způsobem místopis jižní Afriky. A kořist národopisná, kterou přivezl do Evropy, byla jedinečná; sbírky Livingstonovy a Stanleyho se s ní naprosto nemohly měřit.“

Svůj první pobyt v Africe ukončil Holub počátkem srpna 1879, ale do Prahy přijel kvůli různým zdržením teprve 17. října. Čekalo ho zde skvělé uvítání, a jen co se trochu zotavil z útrap, zahájil třídění více než třiceti tisíc exponátů dovezených v padesáti bednách. Než o čtyři roky později vyrazil na druhou africkou výpravu, uspořádal dvě výstavy (viz níže), přednášel, psal články pro tisk – a při tom počítal dny, kdy bude moci znovu začít balit.

Druhá Holubova výprava na černý kontinent nesoucí přídomek „rakousko-uherská“ se uskutečnila v letech 1883–1887. Finančně byla připravena nesrovnatelně lépe než ta první, ovšem především díky Vídni*.

*Rakouská geografická společnost vydala v říjnu 1880 výzvu ke sbírce, díky níž se podařilo vybrat přes pět tisíc zlatých, z vlastní kapsy přispěl císař František Josef I. třemi tisíci zlatých a přidalo se i rakouské ministerstvo kultury a vyučování s tisícem zlatých. Ministerstvo války věnovalo astronomické přístroje a střelné zbraně a díky rakousko-uherskému vývoznímu spolku nabídla řada výrobců Holubovi své výrobky zdarma či se slevou, což se týkalo nejen výstroje a výzbroje, ale i produktů určených k výměnnému obchodu. Český příspěvek byl skromnější: město Praha poukázalo tisíc zlatých, Národní muzeum tři sta zlatých a další – samozřejmě menší – částky přicházely ze škol či od soukromých dárců. K předpokládané výši nákladů v hodnotě sedmdesáti tisíc zlatých však stále ještě mnoho chybělo, takže Holub musel přednášet a publikovat. Rozprodávat své sbírky odmítal.

V listopadu 1883 se s ním vydalo na cestu – kromě manželky – šest bělochů a pět černochů a všichni byli odhodláni zvládnout cestu měřící úctyhodných 10 000 kilometrů. Holub totiž počítal s tím, že tentokrát procestuje kontinent od jihoafrického Kapského Města až k severoafrické Káhiře*.

*Pokud by se mu to podařilo, zvládl by vzdálenost třikrát delší, než byly trasy napříč jižní částí Afriky, po nichž šel Livingstone a Stanley. První z nich mířil od západu k východu a druhý šel opačným směrem. Kromě toho měli tito a další cestovatelé ve srovnání s Holubem spolehlivé nosiče a nesrovnatelně lepší vybavení, Livingstonovi financovala část jeho expedic v letech 1858–1864 vláda a neměl s sebou zavazadla, která – jak napsal J. Baum – „by vzbuzovala sklon k hrabivosti“. Stanleye zase provázelo několik set vojáků.

Kapské Město opustila výprava na přelomu dubna a května 1884 po železnici*, která je dovezla do Colesbergu, kde koleje končily.

*Dva roky po Holubově smrti, tedy roku 1904, byla dokončena část železniční trati vedoucí až k řece Zambezi, která byla zanedlouho prodloužena až k jižní části Belgického Konga. Jak napsal J. Baum: „Turistický ruch rozvíjel se v místech, kam doktor Holub dospěl po sterých námahách a nebezpečích.“

Druhá Holubova africká cesta začala roku 1883 a skončila roku 1887 u Mašukulumbů.

Odtud vyrazil 23. června 1885 přes Christianu do Šošongu se třemi těžkými nákladními vozy, z nichž každý táhlo šestnáct volů, a s jedním menším vozem železným, do kterého bylo zapřaženo osmispřeží. Dne 30. července se vydal na cestu do Panda Ma Tenky, kde se však 26. září dozvěděl, že marucký náčelník Sepopo zemřel a v jeho říši nastal boj o nástupnictví; pro Holuba to znamenalo, že neměl koho požádat o povolení projít maruckým územím, což bylo nepříjemné hlavně proto, že se blížilo období dešťů a malárie. Čekání na zklidnění situace v marucké říši využil k tomu, že 9. října zamířil podruhé – tentokráte s manželkou – k Viktoriiným vodopádům, v jejichž okolí prováděl průzkumy a měření; do Panda Ma Tenky se vrátil 7. listopadu.

S povolením od nového náčelníka mohl projít maruckým územím teprve v květnu 1886, dne 2. června překročil Zambezi a těšil se, že konečně bude moci začít zkoumat území, na která se během své první africké výpravy nedostal.

V žádném případě si nechtěl nechat ujít návštěvu území Mašukulumbů*, které se rozkládalo asi mezi 16. a 13. stupněm jižní šířky na území dnešní Zambie: v podstatě pomyslná jižní hranice vedla kdesi severně od řeky Zambezi a hranice severní se táhla přibližně v linii pohoří, které Holub nazval na počest „svého“ císaře Pohoří Františka Josefa I. (Za to se mu dostalo od Čechů mnoha výčitek; dnes se toto pohoří nazývá Bulala Hills.)

*Podle afrikanistky Marie Imbrové „Mašukulumbové je původní název, který Emil Holub převzal od etnik, která s tímto kmenem sousedila. Je to název hanlivý. Dnes je to kmen Ila-Tonga, který žije podél řeky Kafue (dříve Luenge – pozn. aut.), tekoucí na území dnešní Zambie.“ Cestovatel Jiří Baum popsal příslušníky tohoto kmene takto: „Obývají dosti vlhkou náhorní rovinu ve výši přes 1 000 m nad mořem (…), která je pokryta skupinami palmových lesů. Mašukulumbové jsou pěkně rostlí, mají lehce zakřivený orlí nos. (…) Muži nosí bílé nebo modré šátky, ovinuté jako tóga kolem těla, ženy chodí zcela nahé (jen se zvonečky kolem pasu – pozn. aut.). Hlavním zdrojem obživy Mašukulumbů jsou (…) stáda dobytka (…) o dvou až třech tisících kusů.“ (Pastevectví jim umožnil nižší výskyt pro zvířata nebezpečné mouchy tse-tse, než byl v jižněji položených oblastech – pozn. aut.) „Jejich chatrče mají podobu kuželovitou, jsou kryty travinami a listím a tvoří obce, v nichž vládne náčelník.“ Holuba překvapila i jejich četná políčka, která byla „pouze malá, ale velmi pečlivě vzdělaná se svědomitostí, s jakou jsem se dotud u žádného černošského kmene neshledal. Kolem polí a přímo na nich se táhly strouhy, do nichž odtékala přebytečná vláha.“ Všiml si i toho, že ženy chránily políčka před zvěří chomáči připomínajícími povřísla, která stáčely z trávy, i když jednodušší by byl plot z trnitých, všude kolem rostoucích větví. Ten by však museli zhotovit muži, kteří na to ale byli podle Holuba příliš líní.

Mezi sousedními etniky měli příslušníci tohoto kmene velmi špatnou pověst, neboť byli nejen líní, ale zároveň proradní, a proto se na jejich území až do Holubova příchodu neodvážil vstoupit nikdo, ani – jak napsal Jiří Baum – „u černochů pro svou lidumilnost oblíbený veliký Livingstone“. Jenže Holub přesto zůstal u svého záměru „seznati poměry Mašukulumbů, vědecky je pozorovati a vyplniti opět bílý prostor na mapě Afriky, toť bylo úkolem podniku mého“. Nebudeme líčit dopodrobna průběh pobytu na mašukulumbském území (i ve zkráceném Holubově cestopisu je mu věnováno asi padesát hustě tištěných stran velkého formátu), ale alespoň ve zkratce si ukážeme, že zde Evropany čekalo po celou dobu pobytu psychicky náročné handrkování s nosiči, provázené obavami z nespolehlivosti domorodců i z krádeží přenášených balíků, a dokonce oprávněným strachem o holý život. Zachránily je pouze jejich střelné zbraně, které sice používali výhradně v nejvyšší nouzi, ale domorodci z nich přesto měli po celou dobu strach; jinak by zřejmě nikdo z výpravy nepřežil.

Holub vstoupil na území Mašukulumbů 17. července 1886 s dvaceti maruckými nosiči, které si musel najmout brzy po překročení Zambezi, neboť na území ležícím severně od ní už nebyly uježděné cesty vhodné pro jejich těžké vozy. Měl ovšem smůlu v tom, že přišel v nevhodnou dobu, neboť od smrti Sepopa považovali Mašukulumbové marucké sousedy za své největší nepřátele* a byli si jisti, že Evropané jsou maruckými vyzvědači nalíčenými nabílo.

*Proto si od Holuba nevzali léky, i když jim je nabízel zdarma – což bylo zlé znamení. Přitom Holub až dosud věřil, že jeho povolání „bude mít na černochy kouzelný účinek. (…) Strach před evropským lékařem, jenž vždy platí za mocnějšího čaroděje než domorodci, ochraňoval mne a několik evropských členů mé výpravy na osamělých lesních stezkách, když některý z nich v pustině buď onemocněl, nebo s úskočnými nosiči někde zabloudil.“

Zpočátku se sice nikdo z „hostitelů“ neodvážil zabránit cizincům a maruckým nosičům vstoupit na své území, ale již tehdy přemýšleli, kde a kdy by nezvané hosty pobili a následně okradli. Věřili totiž, že jejich zavazadla obsahovala impande a „rozmanité tajemné prostředky, jež nosiče činí nezranitelnými i proti (…) kulkám.“ (Impande však není nic jiného než zbytek vápnité schránky v podobě sépiové kosti, která se dnes podává opeřencům chovaným v kleci, aby měli dostatek vápníku.)

Když 20. července došla výprava do údolí řeky Luenge (dnešní Kafue), maručtí nosiči vystrašení mašukulumbskými výhrůžkami oznámili, že se vracejí domů, což znamenalo, že si Holub musel místo nich najmout (ač s opodstatněnými obavami) Mašukulumby. Ti se však vrhli k připraveným balíkům, část látek rozkradli, paní Růžena byla podle Bauma „obklopena divochy, kteří jí nadávali a hrozili a jeden se již chystal strhnout jí šaty s těla, aby s nimi utekl“, ale ona ho „statečně udeřila pěstí mezi oči, až zavrávoral. Pak se již objevil Holub s puškou v ruce a pažbou udělal pořádek.“

Další incident následoval ve chvíli, kdy mašukulumbští nosiči měli přepravit evropskou výpravu přes Luenge. Po setmění se sice zdálo, že náklad i lidé jsou v pořádku na druhém břehu, jenže Holub si naštěstí všiml, že je domorodci vysadili na bažinatý ostrov uprostřed řeky, plné hladových krokodýlů. Kdyby byl méně pozorný, byli by členové výpravy po odjezdu člunů odsouzeni k pomalému umírání hlady a Mašukulumbové by si po jejich smrti přijeli spokojeně a bez obav pro jejich majetek. Nezbylo tedy než opět pohrozit zbraněmi, a teprve pak se výprava dostala na severní (levý) břeh Luenge, jak bylo domluveno. Dokonce se podařilo přepravit sem i milovaného paviána Pita, i když kvůli tomu bylo nutno pomocí výstřelů z karabin odhánět od plavajícího mazlíčka krokodýly.

Evropané se tehdy ocitli na území o rozloze asi 1 500 km2 ovládaném nejmocnějším mašukulumbským náčelníkem Ňambou. Náčelník se k Holubovi žádajícímu o nové nosiče choval povýšeně, ale kupodivu jemu a jeho lidem nabídl na osvěžení chladné mléko. To však mělo nejen nazelenalou barvu, ale ženy je nalily do prasklého džbánu, což Holub správně vyhodnotil jako varovné znamení. Věděl totiž, že žádný Mašukulumb by se z poškozené nádoby nikdy nenapil; to, že mléko bylo skutečně otrávené, potvrdil druhý den úhyn psa, který odkapávající nápoj slízal.

Ňamba to však nevzdal a na 30. července zorganizoval noční útok na tábor cizinců. Ti by tehdy nepřežili, kdyby nevypukl silný požár, způsobený zřejmě nedostatečně uhašeným ohníčkem některého pastevce, před nímž se mašukulumbští bojovníci stáhli do své vesnice.

Dalším lstivým kouskem Mašukulumbů bylo lživé tvrzení, že nedaleko žije jistý portugalský obchodník a lovec slonů, který by mohl Evropanům půjčit několik svých lidí jako nosiče. Holub, vylekaný oním nočním mašukulumbským útokem, se vydal – provázen manželkou, psy, kozami, osly a jedním domorodcem – onoho Portugalce vyhledat, ale brzy se dostali do bažin, které byly stále hlubší. Navíc se u něj projevil typickým mrazením a horečkou záchvat malárie, takže nebyl schopen v cestě pokračovat. Manželka tedy nejprve odnesla jejich pušky k nejbližšímu termitišti (která jejich šestinozí obyvatelé budují vždy na nejvýše položeném a zaručeně suchém místě) a pak se vrátila pro manžela. Tehdy věřil, že brzy zemře, a prosil ji za odpuštění, že ji navzdory varování zavlekl do této nebezpečné země. Ona však oslovila tři Mašukulumby pasoucí nedaleko své stádo, darovala jim tři kapesníčky, aby naznačila, že nemá nepřátelské úmysly, a oni byli ochotni jí pomoci: jeden vzal na ramena ji a druzí dva nesli v nosítkách Holuba. A dokonce se vrátili pro kozy a věci, které měla malá výprava s sebou.

Holub teprve při druhém pokusu nalézt onoho portugalského obchodníka pochopil, že údajná informace o něm byla pouze účelovou lží, kterou domorodci vymysleli, aby Evropany rozdělili, a pak je snáze pobili. Do tábora se proto vrátil s paní Růženou předčasně 2. srpna, a to krátce poté, co Mašukulumbové v noci napadli tábor zřízený nedaleko Galulongy, aby ho za jejich nepřítomnosti vydrancovali.

Holub s hrůzou zjistil, že přišli o většinu věcí, a později vzpomínal, jak tehdy na svoji manželku volal: „Jen denníky, jen když své denníky zachovám! Mně o můj život nejde!“ Nakonec se mu podařilo zachránit osmnáct z třiadvaceti svazků, které „obsahovaly dva tisíce hustě popsaných stránek a na sedm set výkresů“. Protože se ho mašukulumbští muži pokusili zabít, paní Růžena dva z nich zastřelila.

Za těchto okolností nezbylo než tábor opustit a na domorodce snažící se je pronásledovat použít střelné zbraně.

Respekt (byť pozdní) vzbudila v Mašukulumbech i nemoc, která se krátce po vydrancování tábora Evropanů začala šířit v Galulonze a na niž černoši umírali. Věřili, že ji způsobila Holubova kletba, ale ve skutečnosti si ji způsobili sami tím, že spolykali léky, které považovali za mocné kouzelné prostředky zajišťující štěstí a zdraví.

„Nalezli tinkturu belladonnae, dávivý ořech, opiové kapky, digitalis, morfium, opium, santonin, a o to vše se rvali jako o vzácný poklad. Největší poptávka byla po obsahu velké cínové láhve, obsahující arsenik (…) Bylo ho šest kilogramů, a v několika minutách bylo snědeno: považovali arsenik za vzácný elixír. Ale následky byly strašné.“

Evropané se dostali v noci z 2. na 3. srpna ze severního břehu řeky Luenge na břeh jižní, ale protože byli stále na území Mašukulumbů, nechtěli na sebe upozornit, a tak se neodvážili lovit a na ohni připravit jídlo. Slunce nemilosrdně pálilo, jim otékaly bolavé nohy pokryté bolestivými rankami a zdolávala je žízeň. Když bylo nejhůře, zahlédl Holub krkavce, jenž zapadl „mezi trávu. Snad je tam voda, snad se pták přilétl napít. Když se k tomu místu dobelhali, nalezli skutečně vodu, i když to byla jen malá mělká louže, teplá a bahnitá, zachránila jim přece život.“

Členové Holubovy výpravy si s hlubokou úlevou oddechli teprve poté, co se 23. srpna 1886 utábořili „pěkný kus cesty za říčkou“ Čobe, kde si konečně dopřáli po dlouhé době první teplé jídlo. Podáván byl starší pakůň, kterého ulovil Holub; pekli ho na řeřavých uhlících, ale pustili se do něj, když maso bylo ještě napůl syrové, takže jim dlouho leželo v žaludku. Podstatné však pro ně bylo, že zůstali naživu.

Holubovi bylo již jasné, že jeho sen projít Afriku až do Egypta se nesplní, ale utěšoval se tím, že navzdory tomu přiveze do Evropy díky oněm strastiplným týdnům stráveným mezi Mašukulumby velké množství etnografického materiálu, který získal a podrobně popsal jako první na světě. (Podle historiků některé africké státy z jeho deníků dodnes čerpají informace o životě svých předků.)

Roku 1898 hodlal jedenapadesátiletý Emil Holub odjet na svoji třetí africkou výpravu, ale sil mu ubývalo a zdravotních potíží naopak přibývalo, a tak zůstalo pouze u nesplněného snu.

VÝSTAVY, NEVDĚK I ÚCTA

První Holubova výstava, nabízející exponáty z prvního „výletu“ podniknutého roku 1873, se konala ve dnech 1.–8. 11. 1874 díky Vojtu Náprstkovi na Staroměstské radnici. Holub ji provázel přednáškami a k vidění tu bylo více než 1 500 sušených rostlin, 300 nerostů a 200 hadů (které Holub poslal ve více než dvaceti bednách do Náprstkova domu U Halánků). Navštívilo ji přes pět tisíc zvídavých Pražanů a výtěžek poslal Náprstek Holubovi do Afriky.

Některé exponáty z Holubova třetího „výletu“ z let 1875–1876 se představily Praze na výstavě konané od 23. listopadu 1879 v nevelkém zahradním sále na Střeleckém ostrově. Ta měla trvat pouze necelý měsíc, ale protože byla mnohem úspěšnější než zmíněná první výstava na Staroměstské radnici, byla prodloužena do poloviny ledna 1880. Pro Čechy byly exponáty takovým překvapením, že se dokonce začalo po Praze šířit zlomyslné podezření, že si své zážitky z cest vymýšlel a dovezené předměty nakoupil od obchodníků nebo od lovců.

Vídeňané mohli zhlédnout vybrané exponáty z první africké cesty (tedy z let 1872–1879) od 2. května do 15. října roku 1880 v jižní části stavby zvané Pavillon des Amateurs postaveném v Prátru a „poklady“ z druhé africké cesty (z let 1883–1887) byly k vidění ve dnech 16. května až 15. listopadu 1891 v Rotundě. Ta bývala centrálním pavilonem vybudovaným v Prátru pro světovou výstavu roku 1873, konanou poprvé mimo Londýn nebo Paříž, byla 84 m vysoká, průměr její základy činil 108 m, kupole dostala prů měr 109 m, a šlo tehdy zřejmě o jedinou budovu schopnou přijmout tak velké množství vystavovaných předmětů, jaké přichystal Holub.

Vídeňská Rotunda v Prátru.

Během čtyř let zde nechal postavit vesnici s černošskými chýšemi, rozmístil do ní figuríny domorodců při lovu, práci a boji, přidal i stáda vycpaných zvířat a nezapomněl ani na lebky, anatomické preparáty, rostliny, zkameněliny či léčivé byliny. Výstava měla velký ohlas, on obdržel několik řádů a medailí, ale i nyní musel její uspořádání a provoz financovat především ze svého; nízké vstupné, které zaplatilo téměř 180 000 návštěvníků, nestačilo uhradit* náklady. Nepomohlo ani to, že císař na ni věnoval 5 000 zlatých, Vídeň 3 000 a soukromí obdivovatelé 15 000 zlatých.

*Proto když zájem o jeho sbírky projevili Američané, kteří je chtěli předvést návštěvníkům světové výstavy v Chicagu, odmítl, protože i v tomto případě by musel přepravu hradit ze své kapsy. Ze stejného důvodu nepřijal nabídku vystavovat exponáty v Berlíně a Paříži.

Český tisk vyjádřil po tomto vídeňském Holubově úspěchu podiv nad tím, jak se může pan cestovatel považovat za vlastence, když tak skvělou výstavu uspořádal ve Vídni, a nikoli v Praze. A Holubovu ochotu představit ji Pražanům v Průmyslovém paláci Výstaviště u Stromovky „uvítali“ novináři slovy: „Když se v městě na Dunaji jeho výstava opotřebovala, vzpomíná si pan Holub blahosklonně na nás!“, a dodali, že Praha ji už nechce. Emil to těžce nesl, nicméně dal přepravit do české metropole sbírky, které zaplnily 87 železničních vagonů. Výstava, jíž se zúčastnil i František Křižík a nakladatel Jan Otto, trvala od 30. dubna do 15. října 1892, tisk ji nakonec chválil, ale na vstupném vynesla méně než předchozí vídeňská, ačkoli si ji přišlo prohlédnout málem dvě stě tisíc návštěvníků.

Holub věděl, že exponáty, které nasbíral s velkou obětavostí v Africe, jsou málo známými unikáty, a právem očekával, že „doma“ přilákají mnoho lidí, a proto po návratu z první i druhé africké cesty věnoval část dovezených „pokladů“ dnešnímu Národnímu muzeu. Když však později chtěl muzeu věnovat své sbírky jako celek, tehdejší správce muzejních sbírek Antonín Frič (*1832–†1913; bratr bouřliváka Josefa Václava Friče) to k Holubově velkému zklamání odmítl. Jednak prý měl s cestovatelem osobní neshody, jednak vypracoval koncepci zoologické sbírky zaměřené zejména na českou faunu; z fauny zahraniční hodlal pro nedostatek místa přijímat pouze vzorky na ukázku. (Nakonec díky paleontologovi Josefu Kafkovi se – jak píše Karel Sklenář – „do muzea dostaly téměř proti Fričově vůli různé antilopy, buvol kaferský a jiné později už těžko získatelné kusy“.) Nicméně Martin Šámal oprávněně poukazuje na to, že dnešní Národní muzeum* tehdy mělo velmi omezené výstavní prostory.

*Od roku 1850 sídlilo v Nosticově paláci v ulici Na Příkopě (mezi Prašnou bránou a dolní částí Václavského náměstí), který však postupně chátral: střešní trámy hnily, stropy se prohýbaly, takže musely být roku 1877 podepřeny a na zdech se dokonce objevily trhliny, i když zdivo bylo zesilováno. Podíl na tom měl mimo jiné fakt, že počet a váha exponátů stále rostly. Protože nejvíce přibývaly horniny a zkameněliny, přemístil je A. Frič roku 1875 do dřevěného pavilonu, zvaného honosně

Museum geologicum, který byl smontován za Nostickým palácem v zanedbané zahradě s topoly a bezy. Na pár let to pomohlo, ale po desetiletém využívání byl pavilon prožrán červotočem a jeho střecha, jíž zatékalo, musela být přivázána provazy, aby ji neodnesl vítr. Muzeum v horní části Václavského náměstí otevřelo své hlavní vstupní bytelné, 2,70 metru vysoké a 2 metry široké dveře teprve v květnu 1891.

Navzdory nezpochybnitelnému přínosu Holubových výprav se šířily nedůstojné ataky jeho nepřátel. Například dnes již neznámý rakouský spisovatel Otto Stoessl (*1875–†1936) napsal a roku 1910 vydal román Negerkönigs Tochter (Dcera černošského krále), v němž tvrdil, že Holub odjel do Afriky pouze proto, aby se nemusel ženit, že jeho spisy psal sluha a že to, co dokázal, bylo jen dílem náhody, a nikoli jeho zásluhou. V Praze ho dokonce zesměšňovali i kabaretní „umělci“ a profesoři pražské univerzity konstatovali, že není nad čím či kým jásat, protože Holub není geograf ani přírodovědec. Kvůli tomu se velmi rozzlobil na zasedání profesorské rady profesor matematiky František Josef Studnička (*1836–†1903) a způsobil skandál tím, že (podle spisovatele Ctibora Votrubce) prohlásil: „Prý není vědec. – Oceňte přece jeho práci! – Celý svět ji uznává, jenom vy dosud ne!“ a vytkl jim, že sami berou peníze, i když práci pro získání k doktorátu předloží znovu při získávání habilitace (tedy práva přednášet) a znovu i při získávání profesury. „Páni, věřte mi, vyvětrat by potřebovala tahleta zatuchlá společnost, a ne mít definitivu bůhví jakým způsobem dosaženou a patent na rozum.“

Naštěstí se však Emilu Holubovi dostalo mnohem více ocenění a pochvalných slov, a to i od známých osobností. Roku 1887 mu vysekl poklonu nejen H. M. Stanley obdivující jeho druhou africkou cestu, byť byl vlastně jeho cestovatelským konkurentem, ale i Ch. Darwin poté, co obdržel vydání Holubova prvního cestopisu Sedm let v jižní Africe z roku 1880. Obdivoval – vzhledem k nepředstavitelně těžkým podmínkám a nebezpečím – jeho pracovní nasazení a v roce 1882 mu napsal: „Drahý pane, jsem Vám velmi zavázán za dar Vaší krásné knihy a za některá Vaše jiná pojednání. Kdykoli přijedete do Anglie, budu velmi potěšen, uvidím-li Vás.“ V jednom z dalších dopisů pokračoval v obdivném duchu: „Dovolte mi, abych Vám jako starý člověk řekl, jak ze srdce jsem obdivoval Váš zápal pro vědu, který Vás častokráte vedl k tomu, že jste se za takových obtíží vystavil tolikeré námaze a nebezpečí jen proto, abyste přispěl našemu poznání přírody. Věřte mi, že máte má opravdová, nejlepší přání budoucího úspěchu a štěstí. Zůstávám Váš velmi věrný…“

Emil Holub si získal i přízeň mocných. Po návratu z první africké výpravy byl ve čtvrtek 23. října 1879 pozván na večeři korunním princem Rudolfem (synem Františka Josefa I.), který tehdy pobýval v Praze. Holub vznešeného hosta provázel 1. prosince tohož roku půldruhé hodiny po své výstavě na Střeleckém ostrově a uvítal ho i večer téhož dne na své přednášce. Naoplátku obdržel jeho děkovný dopis se skvostnou náprsní jehlicí zdobenou Rudolfovým monogramem a císařskou korunkou z briliantů. Protože ty dva spojoval zájem o ornitologii, daroval Holub princi dva živé jeřáby královské, kteří našli domov ve vídeňském schönbrunnském parku, a přijal Rudolfovu knihu Patnácte dnů na Dunaji, což byl soukromý princův lovecký deník vydaný v malém nákladu. A po Holubově vídeňské svatbě pozval habsburský princ 17. listopadu 1883 novomanžele Holubovy k audienci, aby jim k sňatku poblahopřál a vyslechl Holubovy plány na novou expedici. Když zjistil, že se jí zúčastní i paní Holubová, překvapeně to označil za vskutku odvážné rozhodnutí. Příznivcem Holuba byl i sám František Josef I., a to ctitelem, jak víme, štědrým a zvídavým, který mu navíc udělil rentu ve výši pět tisíc zlatých (a přispěl na jeho vídeňský náhrobek).

Holubovy cestovatelské aktivity zaujaly také belgického krále Leopolda II. (1865–1909), otce princezny Stefanie, manželky zmíněného habsburského prince Rudolfa. Hodlal totiž vybudovat v Africe síť vědeckých stanic, které by podporovaly budoucí průzkumníky afrického vnitrozemí, a chtěl, aby Holub zmapoval Belgické Kongo (které si Leopold II. podržel jako svůj soukromý majetek až do roku 1908). Holub sice přijel 8. ledna 1881 do Bruselu, ale i když měl slíbeno, že Belgičan bude financovat jeho druhou africkou cestu, „konžskou“ nabídku odmítl.

Za zmínku stojí ještě to, na co se při hodnocení Holubových aktivit občas pozapomíná: na jeho ilustrace. I když neměl odborné umělecké vzdělání, tato jeho díla jsou velmi cenná, mají vysokou vypovídací hodnotu a pochopitelně výrazně zvyšují kvalitu jeho rukopisů. Při svých afrických cestách zhotovil stovky skic, prováděných většinou tužkou a opatřených poznámkami psanými perem, jejichž hodnotu nesnižuje ani to, že byly zhotoveny narychlo a v těžkých podmínkách. Kromě skic zanechal Holub také akvarely, které jsou datované a je na nich patrné, že je Holub tvořil naopak v klidu, mohl se na ně soustředit a opatřoval je čitelnými popisky. Stejné přednosti mají i jeho perokresby, jichž se však zachovalo jen málo.

Holub sice po návratu z první cesty uvažoval o koupi fotoaparátu, ale bohužel se k tomu neodhodlal, čehož litoval například Jiří Baum; podle jeho názoru by fotografie „ještě více zvýšily hodnotu Holubových cestopisů“.

LÁSKA K BRITINCE S HOŘKÝM KONCEM

Poté co jsme si ve stručnosti představili Holubovy pracovní aktivity, nahlédneme decentně do jeho soukromí.

Svoji první lásku, slečnu Bertu Novákovou (*1853–†1935), dceru pražského optika a brusiče drahých kamenů, poznal Emil během studia medicíny v roce 1869, když jí bylo šestnáct let. Byla krásná, pracovitá a přísně vedená a na své první setkání s ním vzpomínala později takto: „Doma jsem musila všechno dělat, ale v neděli jsem se naparádila a šla (…) do zámecké kaple na hrad na požehnání. (…) Měla jsem sametový kabátek, na hlavě čikošek s malým závojem, dlouhé rozpuštěné vlasy měla jsem svázány modrou stuhou. Nahoře na zámeckých schodech“ najednou „se přede mne postaví vysoký mladý pán v cylindru, smekne, ukloní se a představí se jako medicíny kandidát Holub a žádá, smí-li mne vyprovázet.“ Samozřejmě to odmítla, ale když zmínil, že zná jejího bratra malíře Ernesta, který tehdy pobýval ve Vídni, zaujal ji.

Budoucí lékař se do ní zamiloval, jeho rodiče poté, co Bertu poznali, se známostí ochotně souhlasili, takže „Emil pak radostí skákal“ a od té doby chodil pravidelně k Novákovým do domu v dnešní staroměstské Vejvodově ulici čp. 430/12 (nedaleko dolní části Václavského náměstí). Berta sledovala jeho soukromé pokusy, naučila se od něj, jak ukládat do různých roztoků třeba vnitřnosti lidského těla, které přinášel z nemocnice a z nichž ona některé ochotně skladovala ve svém pokoji. Jediné, v čem nebyli naladěni na stejnou strunu, byl názor na zábavu. Emil coby zarputilý samotář byl ochoten věnovat veškerý čas pouze práci, studiu a svým sbírkám, zatímco Berta by – jako ostatní dívky jejího věku – ráda chodila tancovat a bavit se, což ale on považoval za ztrátu času. Nicméně z lásky se mu přizpůsobovala a později (trochu posmutněle) napsala: „Já (…) jako děvče nepoznala tančení, bálů, věnečků, nic. Seděla jsem doma, preparovala jsem s Milčou – tak si Dr. Holub říkal – a upravovala jeho sbírky.“ Přesto když nemohli být spolu, psával jí v němčině (s občasnými českými pasážemi) dopisy, v nichž ji oslovoval buď německy Berterle (Bertičko), Herzerle (srdíčko) či Frauerle (ženuško), nebo česky Britinko, Bertinko či Bertičko a podepisoval se Milča či Gatte (manžel) Emil. Také jí skládal básně; v jedné česky psané, kterou nazval Slib, ji mj. ujišťoval: „Bez Tebe že mi ve světě // jiného blaha není. // Po celý život Tobě jen // až k smrti věrným budu.“ Není divu, že se těšila na to, až se za něj po skončení jeho studia bude moci provdat: milovala ho, věřila, že on miluje ji, a navíc věk na vdavky měla – bylo jí necelých dvacet let, což bývaly roky, kdy se měšťan ské dívky obvykle dostávaly pod čepec.

Jenže novopečený lékař se – navzdory svým slovům o věrnosti Britince – nedal ovlivnit jejím snem o svatebních šatech se závojem, neboť byl již před ukončením medicíny rozhodnut, že místo před oltář zamíří do Afriky. (Dokonce odmítl i několik nabídek univerzitních profesorů, kteří by ho rádi viděli na místě svého asistenta.)

Zatímco otec jeho chuť cestovat chápal a akceptoval, pro Bertu to bylo velké zklamání. Nicméně zachovala se neobyčejně statečně: spolkla slzičky, oddaně naslouchala Milčovým nadšeným plánům a 1. května 1872 se s ním tajně (bez vědomí rodičů) zasnoubila v sakristii kostela sv. Mikuláše na Malé Straně; později na to vzpomínala slovy: „Pan farář nám svázal ruce, prohlásil nás za snoubence bez manželských práv a požehnal nám.“ Nevšední pochopení pro plány pana doktora projevili i její rodiče, kteří dovolili, aby si v jejich pražském domě uskladnil výstroj a výzbroj, i když to přineslo nepříjemnou lapálii. Jistý soused totiž udal četníkům, že se u optika Nováka hromadí zbraně*.

*Kvůli tomu byl Emil zatčen a na svobodu se dostal teprve poté, co podepsal následující prohlášení: „Zamýšlím podniknout výzkumnou cestu do Kapské země a neprobádaných oblastí. K tomu účelu mám zbrojní pas na dvě zbraně, které jsem měl u svých rodičů v Pátku, kam jsem jezdil o prázdninách lovit. Před čtrnácti dny jsem je nechal přivézt a koupil si také na Malé Straně u puškaře (…) u malostranské mostecké věže kule do kulovnice a 500 kusů patron.“

S Bertou se Emil rozloučil 18. května 1872 na nádraží a ona na tuto chvíli později vzpomínala: „Kdybyste viděli, jak chudák odjížděl. Měl malinký ruční kufřík, v něm...“ Kromě jiného „korálky a nepravé šperky pro černochy.“ Mávala mu, aniž chuděra tušila, že bude na jeho návrat čekat dlouhých sedm let, a on se přesto nakonec ožení s jinou.

Po dobu tohoto jeho afrického pobytu s ním Berta prožívala na dálku všechny radosti a strasti, neboť přes ni šla celá jeho pošta do Čech. Rozesílala Emilovy dopisy jeho rodičům či Vojtu Náprstkovi, předávala tisku zprávy a fejetony, které napsal, a když na jaře roku

1874 poslal do Prahy jedenadvacet beden se svými sbírkami, z nichž Náprstek uspořádal výstavu v zasedací síni Staroměstské radnice, pomáhala spolu se členkami Amerického klubu dam při její instalaci. Jenže asi po jeho ročním pobytu v Africe, tedy na jaře roku 1873, nastal v jejich vztahu zlom. Do té doby „jsou jeho dopisy místy velmi sentimentální a je zjevné, že odloučení bylo v té době pro něj velmi bolestné“, ale postupem času – jak Holub později přiznal – ho prý práce pohltila natolik, že „obraz Bertinčin slábl“. Ona to vytušila a vyčetla mu to, ale bohužel dosáhla jen toho, že jí začal psát pouze jako přítelkyni, a nikoli jako milované dívce. Podle M. Šámala jeden z jeho posledních skutečně milostných dopisů pochází z doby krátce po návratu z prvního „výletu“, tedy z druhé poloviny dubna 1873. „Pozdější dopisy přes velmi vřelá oslovení postrádají milostný tón. Převládá naopak strohá věcnost a týkají se téměř výhradně praktických záležitostí, především jeho finanční situace, nejbližších plánů, úkolů pro Bertu a samozřejmě jeho sbírek nebo vědecké a literární práce.“ (Žádný z dopisů, v nichž jí naznačoval konec jejich vztahu, se však prý nezachoval.)

Otec* mu v roce 1875 vyčítal „liknavou korespondenci s Bertou“, kterou již považoval za svoji budoucí snachu, a v roce 1877 mu napsal, že už by se mohl po pětiletých „mnohých a přestálých nebezpečenstvích, hrozných a přestálých nemocech“ vrátit domů. Přidal tehdy i otázku: „Či chceš Tvé zasnoubení s drahocennou Bertinkou ještě na déleji odkládati? Ó toho Tě Bůh uchovej.“

*Otec Holub byl nejen starostlivý, obětavý a chápající, ale také racionálně uvažující, což prokázal například v souvislosti se synovými plány zřídit v Pátku soukromé muzeum, do nějž chtěl uložit exponáty nasbírané při svém druhém africkém „výletě“. Emil psal otci, že kvůli tomu hodlá koupit pozemek pro dům, v němž se měl kromě muzea nacházet i byt pro rodiče, podkrovní otcova lékárna a laboratoř i pokoj pro Bertu. Chtěl ho začít stavět na jaře 1875, a to z pálených cihel, aby odolával vlhkosti, která by mohla sbírky ohrozit, a proti požáru ho hod lal chránit tím, že by ho umístil nejméně dvacet metrů od nejbližšího stavení. Otec ale synovo nadšení zchladil logickou otázkou: „Co by (…) Tvé výtečné museum na Pátku dělalo!!!“ Dodejme, že tato víska měla tehdy necelých devadesát domů a 508 obyvatel.

Berta přese všechno stále doufala v dobrý konec svého vztahu s Emilem, a tak oddaně pečovala o nemocného Holuba staršího, byla s ním i 17. července 1879, kdy zemřel, aniž se dočkal synova návratu, a pak zůstala jistý čas s ovdovělou paní Holubovou. Když se Emil cestou domů dozvěděl o otcově smrti, litoval, že si oproti původním plánům prodloužil pobyt v Africe, a tím způsobil, že se otec již nestihl z jeho exponátů radovat. Bertě děkoval za péči o rodiče a dodal, že Bůh ji za to odmění a „já ale se vynasnažím Ti osobně nejvděčnějších díků slovem a činem vzdáti“.

Samozřejmě jakmile došla zpráva o tom, kdy Emil přijede do Čech, vydala se mu Berta s Vojtou Náprstkem naproti až na nádraží do Podmokel* (které jsou dnes součástí Děčína). Sem přijel Holub vlakem z Hamburku, největšího přístavu na evropské pevnině, kde přistála jeho loď, na níž se plavil z Afriky, ale Bertu tu čekala studená sprcha, protože Emil se s ní přivítal tak chladně**, že to zarazilo i Náprstka.

*Dodám ještě, že Vojta Náprstek se do Podmokel „vrátil“ v roce 1894, kdy byly jeho ostatky odváženy speciálně vypraveným vlakem ke zpopelnění do německé Gothy (asi 120 km jihozápadně od Lipska). Stal se totiž prvním Čechem, který se nechal zpopelnit, ale to se mohlo uskutečnit v Německu, neboť v Rakousko-Uhersku tehdy ještě žádné krematorium nebylo.

**Podle Josefy Náprstkové Berta teprve druhý den přiznala, že jí Emil již z Afriky psal, „by na něho nečekala, že se ženit nemíní“, neboť on „bude muset ještě jednou do Afriky a tu jako ženatý že by to nemohlo být“. Tajila prý tento jeho dopis nejen před Náprstkovými, ale i před svými příbuznými, protože doufala, že až se s ní Emil setká, znovu se do ní zamiluje. Holub se k tomuto podmokelskému setkání s Bertou vrátil v dopise adresovaném manželům Náprstkovým z března 1880, v němž psal: „Milý příteli, divil jste se, jak jsem byl Bertinku na nádraží přijal? Nedivte se více – vždyť jsem jinák přijmout nemohl – anť ji milovati nemohu.“

Její situace bylo o to horší, že rozchod se stal předmětem hospodských klepů a novinových článků, útoků a pomluv. O tom, jak těžce vše nesla, svědčí následujících pár slov z jejího dopisu Josefě Náprstkové: „Ležela jsem před ním na kolenou, prosíc, aby mě neodkopl, vždyť jsem se neprohřešila ani myšlenkou.“ A Holubovi si v nedatovaném dopise postěžovala: „Byly to hořké, smutné roky odloučení, přesto naděje byla mou přátelskou hvězdou.“

Objektivně vzato Holubovou chybou nebylo to, že během odloučení ochladl v citech k první velké lásce svého života; jak známo lásky na dálku nemívají dlouhého trvání. Ovšem nesporně čestnější a vůči Bertě ohleduplnější by bylo, kdyby se ke svému ochladnutí přiznal, a neposílal jí ještě v roce 1879 (tedy šest let po prvních náznacích rozchodu) naději vzbuzující slib, že za péči o jeho rodiče jí poděkuje „slovem a činem“.

Navzdory všemu Berta pomáhala Emilovi onoho roku 1879 s přípravou pražské listopadové výstavy jeho sbírek na Střeleckém ostrově a v první polovině roku 1880 s ní korespondoval z Londýna, odkud nechával pozdravovat její rodiče. Když se vrátil do Prahy, chystal se odcestovat do Vídně, aby uspořádal výstavu i tam, a bylo domluveno, že Berta – ovšem už jako pouhá spolupracovnice – pojede s ním, aby opět dohlédla na exponáty. Novákovi připravili na rozloučenou o velikonoční neděli 28. března 1880 slavnostní oběd, jehož se zúčastnila i ovdovělá paní Holubová, ale paní Nováková se tehdy nechala slyšet, že by se slušelo, aby Berta provázela pana doktora do Vídně jako jeho zákonitá manželka*.

*Bertini rodiče by byli nejraději, kdyby se Holub usadil v Praze, věnoval se lékařské praxi a s oním touláním po světě jednou provždy skončil. On si toho byl zřejmě vědom, a proto prý se možná toto jejich přání stalo poslední kapkou, kvůli níž se rozhodl k definitivnímu rozchodu s Bertou.

Na to Emil prohlásil, že za této podmínky Berta s ním do Vídně nepojede, neboť on se ženit nehodlá, jelikož chystá další výpravu do Afriky a tu by nepovažoval za bezpečnou pro žádnou ženu – natož pro vlastní manželku (čímž si ovšem – jak uvidíme – naběhl).

Známí Bertu litovali, tisk psal o nevděčníkovi Holubovi, který obalamutil důvěřivou dívku, a její rodiče vše korunovali tím, že od něj žádali za dceřinu citovou újmu finanční náhradu ve výši tři tisíce zlatých. Podle Josefy Náprstkové Berta nejprve odmítala přijmout ono vyrovnání neboli „vyměnit lásku za peníze“, neboť se tím cítila ponížena; nakonec Emil poslal z Vídně v dubnu Novákovým dva tisíce zlatých a Bertě tisíc zlatých, a prosil ji, aby „tu částku přijala, co skromnou náhradu za ošetřování předmětů, které poslal a které byly“ u Novákových uloženy.

Berta Nováková ve starším věku.

Bertu konec její lásky trápil až do roku 1889, kdy se provdala za obchodníka uhlím Pavla Kopřivu (*1849–†1932), který měl živnost na dnešním pražském Masarykově nádraží. Dlouho bydleli v Karlíně (až do roku 1922 pražském předměstí), ale na stáří se odstěhovali do Kopřivových rodných Kyšic, kde po jeho smrti žila osaměle ve společnosti několika koček.

K pasáži o Bertě přidám ještě zmínku o pomluvách, podle nichž ji Holub opustil kvůli nové lásce (či novým láskám), kterou (které) potkal v Africe. V úvahu prý přicházelo několik příslušnic krásného pohlaví.

Na jaře 1873 se při svém prvním africkém „výletě“ seznámil v oblasti diamantových polí, v Dutoitspanu, se dvěma rodinami německých přistěhovalců, Prokschových a Kerrových, kteří mu připomínali rodinné zázemí, jež mu v Africe chybělo.

U Prokschových pobýval jako rodinný lékař asi dva měsíce před zahájením svého druhého „výletu“, jejich šestnáctiletá dcera Mathilda se stala jeho učitelkou angličtiny, překládala do angličtiny jeho texty pro jihoafrický tisk a pomáhala mu s přípravou léků. Když odešla studovat do Grahamstownu, přiznával, že mu její přítomnost chyběla. Pěkný vztah měl i s Kerrovými, u nichž si později uložil část svých sbírek: paní Julii označoval za svoji druhou matku a její čtrnáctiletou dceru Annie, která mu ušila modrý prapor se zlatými květy a s bílými písmeny, za svou sestřičku, zatímco ona se do něj zamilovala, ovšem láskou ještě spíše dětskou.

Bylo pochopitelné, že Holub dívky okouzlil, neboť jako mladý kultivovaný pohledný lékař a nadšený cestovatel se výrazně lišil od mužů žijících v oblasti diamantových polí. Přesto lze považovat za jisté, že tyto vztahy zůstaly na platonické úrovni, a jakmile Emil pojal podezření, že by ho paní Kerrová údajně ráda viděla jako zetě (před čímž ho otec varoval, neboť prý zadržovala Bertiny dopisy), vydal se počátkem března 1875 urychleně na svůj třetí „výlet“. (Podle M. Šámala se i k tomuto citlivému tématu zachovalo velmi málo pramenů.) Pomlouvači nezapomněli ani na třináctiletou Bečuánku Bellu*, která žila v rodině Kerrových.

*Tato dívenka, jejíž původní jméno prý není známo, neměla snadné dětství. Její matka, kterou vykoupila z otroctví jakási anglická rodina, se v Kapském Městě seznámila s mužem, s nímž ji přivedla na svět, ale po její smrti holčička odešla s bratrem a otcem do Oranžska, kde pracovali u jednoho holandského farmáře. Otec děti opustil, a protože farmář s nimi špatně zacházel, utekly do diamantových polí, kde se dostaly do služeb rodiny Kerrových. Podle historičky a etnografky Náprstkova muzea Mileny Secké byla Bella pro Holuba zřejmě něco jako dětská služebná, neboť „v inventáři Holubových sbírek byla vedena jako jeho položka“; pražské dámy z okruhu Josef Náprstkové se k ní však chovaly jako k rovnocenné bytosti.

Holub ji odvezl roku 1879 do Čech, kde se stala senzací jeho praž ské výstavy na Střeleckém ostrově. Tisk se předháněl v superlativech a Bella byla nesporně jedním z nejzajímavějších „exponátů“, neboť většina návštěvníků tehdy viděla poprvé na vlastní oči živou Afričanku. (Až dosud byli obyvatelé černého kontinentu předváděni pouze jako atrakce v cirkusech.) Po skončení výstavy se dívka zúčastnila i několika Holubových přednášek, díky Josefě Náprstkové se celkem brzy naučila trochu německy a česky, údajně „dokonce ráda zpívala české národní písně“, a její fotografie od Jindřicha Eckerta se dobře prodávaly. V březnu 1880 onemocněla neštovicemi, v zimních měsících ji trápilo nachlazení, kvůli němuž musela být dokonce hospitalizována v nemocnici, a protože její stav byl tehdy vážný, nechal ji Holub pokřtít jmény Berta Františka Josefa Marie. Ona se však uzdravila a mohla se radovat z dárků, které dostala od jisté hraběnky: zlatého medailonu s Madonou a spořitelní knížky. Od dubna 1880 se o ni starala Holubova sekretářka Ludmila Bozděchová*.

*Ludmila Bozděchová (*1848–†1924) měla na svém kontě jedno zajímavé prvenství: stala se totiž – zčásti díky Vojtu Náprstkovi – první poštovní úřednicí v Rakousko-Uhersku. Složila sice všechny potřebné zkoušky, ale protože poštovní ředitelství nesmělo přijímat ženy, nemohlo jí nabídnout místo. Obětavý Náprstek však pro ni vyjednal audienci u Františka Josefa I., který L. Bozděchovou skutečně přijal, pohovořil s ní a inicioval změnu zákona, díky němuž mohly být u pošty zaměstnávány i ženy. Bohužel plat byl tak nízký, že nakonec jí Náprstek zprostředkoval místo sekretářky u Holuba. U něj pracovala od dubna 1879 patnáct let.

Bella žila v Holubově domácnosti do roku 1883, kdy se do Afriky vydal na svoji druhou výpravu a vrátil ji Kerrovým. O jejím dalším osudu není nic známo; možná prý od Kerrových utekla, snažila se dohonit Holubovu výpravu, což se jí nepodařilo, ale tím zprávy o ní končí.

ROSA ČI VLASTNĚ ODVÁŽNÁ A SPOLEHLIVÁ RŮŽENA

Za to, že se Emil Holub seznámil a nakonec oženil s Vídeňačkou Rosou Hofovou (*1865–†1958), mohla vstřícnost Vídně, v jejímž Prátru, resp. ve vyčleněných prostorách tamní tzv. Rotundy, si mohl ukládat své africké „poklady“.

Osmnáctiletá Rosa neboli Růžena Holubová.

Pro jeho osobní život bylo důležité, že v Rotundě působil jako inspektor budoucí tchán Ludwig Hof. Jeho dcera, jejíž prarodiče z matčiny strany pocházeli z malé šumavské vesničky Prášily (Stubenbach), byla dívka svérázná: jako malá nechtěla chodit na holčičí dýchánky a raději lezla po stromech, hrála klučičí hry a naučila se dobře střílet i jezdit na koni. Holuba viděla poprvé jako čtrnáctiletá roku 1879, kdy si tu ukládal část svých sbírek, a údajně již tehdy si usmyslela, že i ona jednou pojede do Afriky a bude tam – jako ten zajímavý pan cestovatel – prozkoumávat dosud neznámé oblasti. Proto mu ochotně pomáhala třídit jeho exponáty pro vídeňskou výstavu, která se konala v Rotundě od 2. května 1880 a kde Holub dostal k dispozici ke svému milému překvapení pět (z jedenácti) tamních výstavních sálů. Rose se Holub líbil čím dál tím víc, neboť byl v jejích očích pohledný a výjimečný, a navíc rychle zjistila, že mají mnoho společných zájmů. S velkým zaujetím naslouchala jeho plánům na další výpravu do Afriky, na kterou se hodlal vydat roku 1883, a když jí nabídl, aby jela s ním, potěšilo ji to. Ovšem otec Hof se na tuto nabídku mračil. Již delší dobu se totiž obával pomluv pramenících z toho, že jeho dcera trávila v Rotundě s cestovatelem mnoho času a že se o nich začalo mluvit jako o párečku. A protože nechtěl, aby i ji (stejně jako Bertu) opustil, napsal (v českém překladu): Rosa „pojede (…) co Vaše žena; neb celý čas byla nablízku Vám, tím každý už o tom mluvil, a nedovolím, aby byla moje dcera kompromitována (…) měl jste škandál v Praze, zde bude horší, neb mě neznáte, co umím.“ Holub tím byl zaskočen, ale protože nechtěl svůj odjezd na druhou africkou výpravu odkládat, dostavil se 2. listopadu 1883 (tři dny po napsání onoho Hofova dopisu) k vídeňskému oltáři. Šestatřicetiletý ženich a osmnáctiletá nevěsta si řekli „ano“, i když mladá paní plakala, neboť se vlastně zřejmě ještě nechtěla vdávat, a novomanžel měl nepříjemný pocit, že byl ke svatbě přinucen. Navíc na Holubovu hlavu padaly výčitky týkající se především toho, že se oženil nikoli s věrnou českou dívkou, ale s Vídeňačkou, která ani neumí česky. (Podle některých pramenů se sice zachovaly česky psané dopisy, pod které se podepsala, ale z rukopisu prý lze soudit, že šlo o překlady do češtiny, napsané někým jiným.)

Na cestu se novomanželé vydali v neděli večer 18. listopadu 1883, kdy odjížděli vlakem do Hamburku v doprovodu šesti vysloužilých vojáků a zručných řemeslníků, které si Holub vybral ze sedmi set přihlášených; byli to dva Češi, dva Vídeňáci, jeden Maďar a jeden Dolnorakušan. Z Hamburku vypluli na parníku Pretoria 22. listopadu a v Kapském Městě přistáli 20. prosince.

Paní Růžena (která prý české jméno začala používat ihned po svatbě) se pro členy výpravy stala nikoli přítěží, nýbrž obdivuhodně výkonnou pomocnicí, která se rychle srovnala s námahou i extrémními podmínkami a byla až na výjimky vždy optimisticky naladěna. Ošetřovala nemocné a spravovala všem oblečení, uměla střílet, ovládala kromě angličtiny i búrskou nizozemštinu zvanou kaferština a do jisté míry také jazyky některých domorodých kmenů, takže se osvědčila jako úspěšný vyjednávač s domorodci zejména ve chvílích, kdy jim docházely potraviny. Navíc si osvojila stahování a preparaci zvířat a pečlivě zapisovala údaje snad o každém uloveném zvířeti (míry, způsob ulovení, barvu očí apod.), které byly určené vycpavačům.

I když ti dva vstupovali do manželství ovlivněni svými rodinami, africký pobyt jejich vztah zformoval a stmelil. Pro Holuba bylo navíc nesmírně důležité, že byla – na rozdíl od něj, romantika – praktického založení, že se mu dokázala v lecčems podřídit či přizpůsobit a neměla nejmenší potřebu se vedle něj zviditelňovat. Vše nasvědčuje tomu, že nebyla Xantipou (údajně hašteřivá druhá manželka řeckého filozofa Sokrata, žijícího v letech 469–399 př. n. l.), jak ji zachytil film

Z. Svěráka a L. Smoljaka Jára Cimrman ležící, spící a neodpověděla by namísto svého manžela na otázku, kdy se vrátí do Afriky, tak, jako její filmová představitelka: „Nikam nepojede, už se narajsoval dost.“ Jak jsme si řekli, Růžena Holubová několikrát prokázala nejen svoji statečnost a rozhodnost, ale navíc dlouho odolávala strastem i nemocem. Samozřejmě zcela se jim nevyhnula. Když se 7. listopadu 1885 vrátila s manželem od Viktoriiných vodopádů, zachvátila ji zimnice*, později se u ní objevila růže, v ústech měla bolestivý vřed a postihla ji úplavice.

*K tomu ve vzpomínkách napsala: „Ačkoli jsem byla ze všech stižena nejlehčími záchvaty, přece jsem k práci byla neschopna. Člověk vleče se tu od místa k místu zemdlen a unaven, jako by po celé týdny byl těžká břemena zdvihal, spí špatně nebo spánek ho vůbec míjí, má špatnou chuť k jídlu, pociťuje mrazení i při 30 0 C, chvěje se, jak jen jemný větřík zavane, a nesnese paprsků slunečních. Ducha se zmocní hrozná a nehybná lhostejnost k dalšímu osudu v budoucnosti.“

Sice vždy, když se začala zotavovat, pomáhala manželovi dále sbírat nové exempláře flory a fauny – ovšem i jí jednoho dne došly síly.

Stalo se to počátkem srpna 1886, když prchali od nešťastné Galulongy a ji postihly problémy s chůzí. Holub k tomu později napsal: „V tom nekonečném palmovém lese s tvrdou travou a kořeny, s uschlými palmovými listy, ostrými jako břitva, vypověděly nohy mé ženy službu. Šla přede mnou, zanechávajíc na trávě stopy krve na každém kroku, aniž jediným slůvkem zabědovala. Až v posledku klesla.“ Tehdy prý prosila manžela, aby ji nechal na místě a zachránil se alespoň on; přála si jen, aby jí ponechal kulovnici. Samozřejmě ji neopustil, roztrhal svoji kazajku a košili, ovázal jí zraněné nohy, na které „ještě otočil palmové listí místo sandálů“, a podpíral ji, aby mohla pokračovat v chůzi. Později k tomu dodal: „Plakala a naříkala, neboť bolesti, kteréž s největším napětím v posledních 24 hodinách potlačovala, byly konečně nesnesitelné i pro tuto hrdinskou ženu.“ Naštěstí se několik Matoků nabídlo, že ji ponesou na nosítkách, zhotovených ze silné tyče a volské kůže, a Holubovi jeden z nich daroval vysokou botu; díky tomu „mohl míti střídavě jednu nohu obutou. Druhá noha se musila spokojit s obvazy.“

Po návratu do Evropy provázela paní Růžena manžela do Ameriky, kam odjeli 1. listopadu 1894 a kde on přednášel pět měsíců především v městech se silnou komunitou krajanů. Tehdy se začala zajímat o poštovní známky a koncem března 1895 vyjednala u firmy Winchester dodávku dvou zbraní pro zamýšlenou třetí výpravu do Afriky. (Firma skutečně zaslala o měsíc později čtyři speciálně upravené pušky, které bylo možno v případě potřeby obsluhovat jednou rukou.)

I když Holub pomýšlel na to, že se roku 1898 či 1899 vydá do Afriky potřetí, přišel den, kdy paní Růženě bylo jasné, že zůstane jen u přání. Organismus tohoto workholika, který navíc prožil mnoho let v nepředstavitelně těžkých podmínkách afrického vnitrozemí, byl vyčerpán. Potvrdil to i Jiří Baum, podle nějž zejména „strašlivé dny ústupu ze země Mašukulumbů podryly navždy jeho zdraví. Když se vrátil do vlasti, byl ubohým vrakem, troskou, týranou rozličnými neduhy.“ V tomto stavu již samozřejmě neměl síly ani otevřít si ordinaci.

Ačkoli znovu začal připravovat výstavy, pořádal přednášky, psal články a vyřizoval korespondenci, trápily ho někdy až zoufalé obavy z toho, aby jeho exponáty neskončily jako odpad. Proto se část z nich snažil rozdávat, ale paradoxně často musel (stejně jako u výstav) ze své kapsy financovat jejich dopravu k novému majiteli; například v letech 1893–1897 obdaroval 185 institucí, což pro něj znamenalo výdaje ve výši více než 40 000 zlatých.

Paní Růžena pobývala občas v lázních (včetně Karlových a Mariánských), což zřejmě přispělo k tomu, že se zbavila většiny neduhů, které si přivezla z Afriky, ale on si na léčení čas nenašel. Jeho zdravotní stav se stále zhoršoval, od roku 1895 již býval často na delší čas upoután na lůžko, a paní Růžena se ho snažila odpoutat od černých myšlenek tím, že se začali společně věnovat filatelii*.

*Holub již v 70. letech přivážel domů známky, ale tehdy je rozdával. V únoru roku 1899 se stal členem Klubu filatelistů a v dopise z 1. října 1900 napsal: „Naše sbírka čítá nyní (…) in summa 17 310 rozličných druhů a 18 366 variet.(…) Hůře jest to s celistvostmi, tu nám mnoho z nejcennějších schází, ale nehoníme se po nich; obdržíme občas staré korespondence, a tak znenáhla sbírku doplňujeme.“

Posteskl si však na to, že výměnu známek musel omezit pouze „na naše dobré známé neb v širší výměně dluhují mi korespondenti známky“ v nemalé ceně, „a sotva což jak živ od pánů těch dostanu; proto širší výměny jsem se úplně vzdal“. Podle Zdenka Jindry je třeba ocenit, že se Holub pustil do filatelie systematicky a sbírku, která patřila ve své době k pozoruhodným a největším, opatřil obdivuhodně precizním popisem. Zasloužil si proto, že byl zobrazen na dvou tuzemských známkách, a to na československé z roku 1952 a na české z roku 2007, přičemž k oběma výročím byla vydána i obálka prvního dne.

Prahu navštívil Holub naposledy v polovině srpna 1901, ale musel se urychleně vrátit domů do Vídně; jak paní Růžena tehdy napsala Josefě Náprstkové, trápily ho silné bolesti způsobené záněty žil na rukou a nohou a nemohl se pohybovat, spát ani jíst. Aby toho nebylo málo, objevily se i potíže finanční, protože Holubova léčba byla nákladná; došlo to až tak daleko, že paní Holubová musela občas prosit přátele o peníze a jídlo. Naštěstí se kdosi za Holuba přimluvil u císaře, a ten mu přiznal (výše zmíněnou) rentu ve výši pět tisíc zlatých; bohužel ji cestovatel využíval pouze dva měsíce. Emil Holub zemřel* dne 21. února 1902 ve 20 hodin 40 minut ve vídeňském bytě, který měli manželé k dispozici v Rotundě slavného Prátru.

*Za hlavní příčinu jeho smrti byly označeny následky malárie (která ho sužovala mnohokrát, neboť v Africe nepoužíval moskytiéru a chinin užíval teprve od chvíle, kdy se dostavily typické záchvaty). Trpěl však i dalšími neduhy: problémy se zrakem, ischiasem, revmatismem (na nějž používal pijavice), mezižeberní neuralgií, zánětem hltanu, úporným střevním katarem, flegmonou neboli hnisavým zánětem vazivových tkání a bolestivými žaludečními křečemi.

Sochař Alois Rittich mu sejmul posmrtnou masku, jeho ostatky byly vystaveny v Rotundě, kde se s ním mohla 23. února rozloučit veřejnost, smuteční obřad se konal v kostele sv. Jana v Pratergasse a uložen byl na ústředním hřbitově mezi přední vídeňské osobnosti. Pomník byl instalován o dva roky později.

Paní Růženě bylo v době manželova odchodu pouhých sedmatřicet let, ale podruhé se neprovdala; z účastníků manželovy expedice tehdy žila už jen ona. Měla sice možnost vrátit se do Afriky, kde by mohla využít znalosti a zkušenosti první bílé ženy, která se dostala mezi divochy, ale odmítla. Jako vdova ztratila nárok na manželovu rentu (trvalo poměrně dlouho, než obdržela alespoň menší finanční podporu) a v Rotundě, kde žila od dětství, mohla bydlet pouze do roku 1910; pak se musela vystěhovat.

Naštěstí ji u sebe ubytovala její sestra Anna Rainová žijící na vídeňském předměstí Hietzing. (Obyvatelé Hietzingu – dnešní západní části Vídně – vzpomínali na to, že si paní Holubová zachovala až do úctyhodného věku obdivuhodnou duševní svěžest.) V sestřině bytě změnila jeden pokoj na manželovu „muzejní“ pracovnu a za druhé světové války umožnila svým židovským přátelům, aby si u ní uschovali majetek. Po osvobození přijala československé občanství, a vybavení manželovy „muzejní“ pracovny odkázala městu Holice, jejichž čestnou občankou s domovským právem se stala roku 1920. Roku 1947 ji navštívil Ctibor Votrubec, jeden z autorů knih o jejím manželovi, a v padesátých letech minulého století se u ní zastavili cestovatelé Miroslav Zikmund a Jiří Hanzelka.

Růžena Holubová zemřela 18. září 1958 ve třiadevadesáti letech, a pochována byla vedle manžela.

Na závěr ještě přidám hold, který jí vzdal cestovatel Jiří Baum těmito slovy: „Snášela všechny útrapy cesty lépe, než bychom čekali od děvčete z městské vídeňské společnosti a od dítěte doby, která ještě neuznávala nutnost sportu pro ženy. (…) Byla trpělivá, statečná a energická. Hrozné útrapy, jež později zničily jejího manžela i všech šest členů výpravy, ji nepodlomily.“

Pamětní stříbrná mince vydaná roku 2002 ke 100. výročí smrti Emila Holuba.

JULIUS FUČÍK

a nejen jeho Gusta

(*1903–†1943)

Fráze o nezdolném hrdinství provázely tohoto komunistu tak intenzivně a dlouho, že nutně vyvolaly nedůvěru. Ta byla oprávněná, neboť Fučíkova „mírně“ odbojářská činnost skončila již po roce, a navíc nedopatřením, vypovídat začal sedm týdnů po zatčení, jeho knihu provází stále řada nejasností, dodnes není známo, co všechno prozradil, a zřejmě se již nepodaří zjistit, kolik lidí muselo zemřít kvůli jeho zoufalé snaze přežít. Připomenout je nutné i fakt, že komunisté Fučíkovi přidělili roli hrdiny bez bázně a hany ze dvou důvodů: že byl pohledný a že nepřežil. Zřejmě nelze vyloučit, že kdyby se KSČ rozhodla pro jiného mučedníka, byla by Fučíkova Reportáž zakázána právě s odůvodněním, že její autor mluvil, neboli zradil.

Pečlivě upraveny byly i zmínky o jeho soukromém životě, takže po druhé světové válce jezdívala po republice řadu let paní Gusta, která na besedách dojatě vzpomínala (někdy za dojednaný honorář) na krásná léta prožitá s milovaným a milujícím manželem. O dalších ženách, které se kolem černovlasého Julka točily, nesměla málem půl století padnout ani zmínka.

MALIČKÝ HEREC I MIMOŘÁDNÝ POSLUCHAČ

Na svět ho přivedla matka Marie, povoláním švadlena, na tehdejším pražském předměstí Smíchově (považovaném za noclehárnu dělníků přicházejících do metropole za výdělkem), při křtu byl zapsán pod jménem Julius* Jaroslav a měl dvě mladší sestry**.

*První křestní jméno dostal jak známo po svém strýci, skladateli a kapelníkovi Juliu Ernestu Wilhelmovi Fučíkovi (*1872–†1916). Ten se proslavil zejména pochody; z nich je nejznámější Vjezd gladiátorů, jenž patří údajně k nejhranějším českým skladbám ve světě.

**Libuše (provdaná Nachtigalová; *1907–?) později vzpomínala, že se s bratrem měli velmi rádi, a přidala i příhodu s melounem, která se odehrála chvíli po jejím narození. Když porodní bába vyšla z pokoje bytu, sloužícího jako domácí „porodní sál“, a oznámila, že se narodila holčička, Julek, který během čekání jedl meloun a plival pecičky na podlahu, ihned seskočil ze židle a začal pecičky sbírat – prý aby po nich sestřička neuklouzla. O mnoho let později dala Libuše Julkovi fotografii své desetileté dcery Jany, kterou měl u sebe po celou dobu svého věznění a po jeho popravě ji Němci spolu s oblečením a dalšími věcmi poslali poštou jeho rodičům. Druhá dcerka Fučíkových, Věra, se narodila roku 1917, a protože matka po tomto třetím porodu dlouho stonala, museli se Julek a Libuše starat o domácnost.

Otec Karel pracoval ve smíchovské Ringhofferově továrně jako soustružník, a protože si přál, aby se jeho syn stal inženýrem, uložil dlouho před jeho narozením do zásuvky kuchyňské kredence černé pouzdro s kružítky a pery. V tomto ohledu se však dožil zklamání, neboť Juliovi již asi ve třech letech učarovalo divadlo a byl štěstím bez sebe, když mohl jít do Švandova divadla, ve kterém Karel Fučík ochotničil.

Roztomilý a již tehdy pohledný maličký herec Julius Fučík.

A protože byl se svými černými vlnitými vlásky a šedýma očima nejen pohledný a roztomilý, ale i schopný směle opakovat mnohé repliky, nabídli mu otcovi kolegové první dětskou roli ve hře Princezna Popelka aneb Křišťálový pantoflíček. Malý herec se zalíbil i publiku, takže následovaly další role, které hrál se stejnou chutí – ať šlo o andělíčka, myslivce či holčičku; v září 1912 se dostal s ochotníky až do Berlína v titulní roli známé hry Malý lord. Když roku 1913 otec přijal angažmá do Městského divadla v Plzni (kde se po letech stal inspicientem), Julia smířil se stěhováním hlavně slib, že si bude moci na tamní scéně zahrát v řadě her jako Sen noci svatojánské, Zimní král, Královna loutek, Valdštejn či Marnotratník. Dokonce si zatančil a zazpíval v několika operetách.

Po dokončení páté třídy základní školy nastoupil na plzeňskou První českou reálku, za první světové války naslouchal, jak otec, pracující tehdy ve Škodovce, líčil život tamních dělníků, se zájmem pročítal noviny plzeňských sociálních demokratů a rozhodl se vydávat vlastní – samozřejmě „soukromý“ – časopis. Nazval ho Slovan, ale vyšlo z něj pouze jediné předvánoční číslo. Během studia na plzeňské reálce přispíval pod pseudonymem do politicko-satirického listu vycházejícího v letech 1918–1920 pod názvem Nebojsa redigovaného Josefem Čapkem a na jaře roku 1920 se stal členem levicově laděného vydavatelského a nakladatelského družstva plzeňského časopisu Pravda, do nějž psal pod značkou „jef“ své první literární a divadelní kritiky.

Po maturitě se roku 1921 vrátil do Prahy, kde nastoupil na Filozofickou fakultu Univerzity Karlovy jako mimořádný posluchač. Podle údajů, které mi poskytl Ústav dějin a archiv Univerzity Karlovy, nebyl sice imatrikulován, ovšem mohl si zapisovat některé přednášky a skládat z nich zkoušky; záznamy o tom, zda je navštěvoval a zda zkoušky skládal, jsou však nedohledatelné. Nicméně zapsané přednášky dokazují, že zájem Fučíka, jenž poslouchal například F. X. Šaldu či V. Tilleho, byl opravdu široký – od filozofie, etiky a sociologie až po umění, pedagogiku, historii literatury apod. Za zmínku stojí také, že Fučík mohl – i coby mimořádný student – využívat osvobození od některých školních poplatků*.

*Podle PhDr. Milady Sekyrkové z Ústavu dějin a archivu Univerzity Karlovy „ve většině semestrů platil pouze semestrální poplatek, ale byl osvobozen od kolejného, což však tehdy nebyla úhrada za bydlení na vysokoškolské koleji. Šlo o poplatek za povolení, že mohl docházet na přednášky, a pokud se vykázal vysvědčením nemajetnosti, byl mu prominut; v prvních letech studia, kdy takové vysvědčení nepředložil, platil například v zimním semestru 1921/1922 kolejné ve výši 144 Kč, v letním semestru 1922 pouze 88 Kč a částku 136 Kč musel uhradit v zimním běhu 1922/1923. Ze semestrálních poplatků se hradily správní úkony související s docházkou studentů do školy, z kolejného pak např. výplata odměn soukromým docentům, kteří od univerzity nedostávali stálý plat.“

Kdy přesně Fučík ukončil studium, prý nelze dohledat, protože mimořádní studenti neměli povinnost to hlásit. Známo je jen to, že po odchodu z univerzity si vydělával na živobytí nejprve jako výpomocný úředník ve Státním úřadě statistickém, odkud ale musel kvůli svým názorům odejít, takže v dalším období vykonával různé pomocné práce.

STRANA ZAVOLALA A ON VSADIL NA VĚRNOST

Do KSČ vstoupil Fučík v Praze roku 1921, ale na jeho obranu nutno říci, že ho k tomu tehdy nevedlo prospěchářství (to se u nás rozmohlo teprve po druhé světové válce), nýbrž to, čeho si všímal kolem sebe: bída, hlad a špatné zásobování. Došel k závěru, že současná společnost selhala a věřil, že nápravu dokáže zajistit pouze komunismus* – což lze u osmnáctiletého mladíka chápat: toto z ruštiny převzaté slovo se tehdy stalo díky šikovně vedené propagandě symbolem nezištné pomoci a jediné správné cesty, jíž by se měl svět ubírat. Bylo pochopitelné, že chtěl přivést na onu údajnou správnou cestu i čtenáře levicového tisku, a to především Tvorby**.

*Výraz „komunismus“ byl odvozen od latinského slova „communis“, značícího „společný“. Ve staročeštině značil výraz „komun“ evangelijní čtení společné pro několik svátků.

**Tvorba byla v Praze založena roku 1925 jako levicový časopis pro literaturu a kritiku, ale Fučík ji v letech 1928–1938, kdy byl jejím šéfredaktorem, proměnil na komunistický týdeník; Gusta po válce použila slova „překoval ji na bojový komunistický časopis pro kulturu a politiku“. Ovšem tehdejší představitel demokratické žurnalistiky Ferdinand Peroutka (*1895–†1978) napsal o éře Fučíkova šéfredaktorství tato výstižná slova: „Pokud je možno, aby nesmyslná myšlenka byla propagována ustavičným vtloukáním do hlav čtenářů, ustavičným opakováním a přemíláním, je Tvorba bez ironie propagačním časopisem prvního řádu.“ Fučík mu nezůstával nic dlužen; nejostřejší prý byl v článku, otištěném v Rudém právu počátkem května 1938, kde Peroutkovi vytkl nejen to, že „hlubokomyslně žvaní a tváří se vznešeně“, ale navíc ho „obviňoval z toho, že patří k páté fašistické koloně v ČSR“.

Výčet tiskovin, do nichž Fučík přispíval, přesahuje rámec této knihy; dodejme pouze, že podle odborníků jeho divadelní recenze a kritiky byly nesporně čtivé a prokazovaly autorův rozhled, ovšem i do nich postupně pronikal jeho dogmatismus a umění šikovně falšovat realitu.

Kromě psaní se Fučík začal v roce 1930 projevovat jako narušitel veřejného pořádku, když na pražském Václavském náměstí vykřikoval: „Ať žije Rudá armáda“ a „Ať žije rudý Berlín.“ Těžko říci, do jaké míry to byla od sedmadvacetiletého muže švejkovina (tuto Haškovu postavu miloval a znal zpaměti desítky jejích výroků) a do jaké míry to mínil vážně. Nicméně byl zatčen a 31. ledna 1930 poslán na deset dní do vězení, které si odseděl nejprve na Pankráci a pak v Bartolomějské ulici (kde byly separace Pražského policejního ředitelství). Podruhé byl zatčen počátkem března, ale v dubnu 1930 ho Rudé právo, pro které již rok psal články, vyslalo na služební cestu do Sovětského svazu jako člena dělnické delegace pozvané na oslavy pátého výročí činnosti československého dělnického družstva Interhelpo*. A protože československé úřady odmítly vydat jemu a dalším kolegům pasy, překročili hranice ilegálně (takže když se v srpnu vrátil, byl za to v září znovu zatčen).

*Toto družstvo bylo založeno roku 1923 v Žilině a stalo se nejvýznamnějším z obdobných družstev, která vznikala v Československu jako reakce členů KSČ na Leninovu výzvu ze srpna 1921 požadující pro sovětské hospodářství pomoc ze zahraničí. Členové Interhelpa odjížděli v letech 1925–1932 do Kyrgyzstánu poté, co doma prodali svůj majetek a ze získaných peněz nakupovali pro sovětské „bratry“ stroje a prostředky na obdělávání půdy, vybavení dílen apod. (Na osm let tam odcestovali i manželé Štefan a Pavlína Dubčekovi se synkem Alexandrem.) Tito obětaví Čechoslováci vybudovali za nepředstavitelně těžkých podmínek ve střední Asii elektrárnu, textilní továrnu, tavírnu apod., ale protože přibývaly konflikty s místními stalinskými orgány, někteří se vraceli domů. Interhelpo nakonec přišlo o svoji nezávislost, muselo přijímat za své členy Rusy a Kyrgyzy a roku 1937 bylo jeho československým členům vnuceno sovětské občanství, což umožnilo státu zabrat jejich majetek. Mnozí tehdy dokonce skončili na šibenici či v pracovních táborech a roku 1943 bylo Interhelpo označeno za „hnízdo“ nepřátel sovětského státu a následně zlikvidováno. Komunistická strana Československa pochopitelně ve 20. letech imigraci do SSSR podporovala, ale fakta o smutném osudu členů Interhelpa její propaganda náležitě „upravila“. (Podrobnosti nabízí například práce Jaromíra Marka; viz Literatura.)

Fučík tehdy odvedl skvělou propagandistickou práci i bravurní dovednost „nevidět“* realitu, což při návratu do republiky „korunoval“ hereckou etudou v prvním převleku mimo divadelní prkna: z vlaku totiž vystoupil v letní vojenské uniformě rudoarmějce. (Získal ji darem jako čestný příslušník jezdeckého oddílu kyrgyzské národní divize; ve Frunze se dokonce stal členem místního sovětu.)

*O tomto Fučíkově mistrovství podal později svědectví i režisér Otakar Vávra, podle nějž Julius „viděl, jen co vidět chtěl. Jakoby přes růžové brýle. Když nám chtěl dokázat, jak civilizované to tam je, vyprávěl historku, jak ho v Moskvě nechtěli pustit do kavárny, protože neměl kravatu. Víte, on nosil ty rozhalenky. Už ale nedodal, že se na místo v kavárně stojí fronty, protože tam mají jen dvě, co stojí za řeč.“

O svých poznatcích z cesty do Sovětského svazu hovořil i při turné po republice, během nějž měl asi 370 přednášek, při nichž líčil tamní poměry v nejlepších barvách. Přijel také do Zlína přednášet Baťovým dělníkům, aniž ho napadlo, že by mohl pobouřit „baťováky“, spokojené se svým „kapitalistickým“ zaměstnavatelem. Podle očitých svědků vypadal jako pražský hejsek, a navíc před zlínským společenským domem vystoupil v doprovodu údajně výrazně až nevkusně nalíčené slečny (Gusty) z blankytně modrého luxusního sportovního vozu Austro-Daimler. (Ten patřil architektu Jaromíru Krejcarovi, který v něm Fučíka prý vozil po pražských vinárnách a k němuž se ještě vrátíme.) Přednáška ve Zlíně se nakonec nekonala a není příliš podstatné, zda ho do sálu nepustili sami dělníci, nebo mu v tom zabránila Baťova ochranka.

Fučík ve svém oslavování velké východní země pokračoval roku 1932, kdy vydal soubor reportáží nazvaný V zemi, kde zítra již znamená včera. V něm opět nasadil svůj čtivý styl psaní a dovednost „nevidět“, takže „přehlédl“ stalinský teror i hladomor* začínající na Ukrajině, a místo toho zahlcoval čtenáře statistikami, tunami oceli a traktory, přičemž tyto texty líčící nevídané hospodářské úspěchy „přislazoval“ lyrickými formulacemi typu: „Umrtvující mlha úspěchů padá na oči kapitalistů.“ či „Ale čtyři léta odpočinku položila otupující rez na pera druhdy úspěšných pomlouvačů a politických básníků.“

*Co se hladomoru týče, podle historiků o něm neměl možná Fučík díky mistrně vedené sovětské propagandě tušení. Například G. B. Shaw prý podnikl do Sovětského svazu právě kvůli zvěstem o hladomoru cestu, aby zjistil pravdu, ale vrátil se domů s přesvědčením, že jde pouze o nepodložené pomluvy, a ve svých reportážích přesvědčoval britské čtenáře, že nikde není takový dostatek potravin jako na Ukrajině.

V roce 1932 narušila Fučíkovi osobní život československá armáda sdělením, že jako odvedenec musí konečně nastoupit dne 28. září vojenskou prezenční službu, kterou několikrát odložil s odvoláním na vysokoškolské studium. Ovšem Julkovo období strávené v uniformě* připomínalo spíše frašku, z níž si možná odnesl – ke své škodě – jistotu, že mu vše projde.

*V roce 1930 narukoval do Trenčína k pěšímu pluku č. 17, ale protože byl v armádních papírech stále vedený jako vysokoškolský student, byl poslán do košické školy pro záložní důstojníky. Tam však vyšlo najevo, že jde o komunistu, a navíc redaktora komunistických novin, takže bylo nemyslitelné pustit ho byť jen ke dveřím důstojnické školy. Košičtí vyřešili tuto háklivou situaci tím, že nalezli lékaře, který ho kvůli údajné tuberkulóze a těžké srdeční vadě prohlásil za vojenské služby neschopného. Byl tedy odeslán zpět do Trenčína, a tam byl načas propuštěn do civilu. Roku 1932 byl povolán znovu do Trenčína, kde sloužil od konce září do 12. prosince, pak byl poslán do Hlohovce a odtud do Levic, ale protože prý si ho nikde nechtěli nechat déle, „aby jim nezkazil vojáky“, a protože další falšovaná lékařská prohlídka už nepřicházela v úvahu, byl vrácen do Trenčína, kde ho neustále někdo špehoval, aby našli důvod, proč ho vsadit za katr. Fučík si tehdy stěžoval Gustě, že musí „být stále ve střehu, a to je trochu unavující postoj. Ze začátku to byl víceméně zábavný šerm, teď už z toho začíná být válka.“ Počátkem roku 1933 padlo rozhodnutí, aby se vrátil do Prahy k pěšímu pluku č. 5 sídlícímu ve smíchovských Štefánikových kasárnách (později nesoucích jeho jméno), odkud utíkal před povinnostmi vojenské služby do města za děvčaty. Tomuto „vojáckému“ utíkání učinil konec teprve vytoužený civil, do nějž se vrátil regulérně ve svých třiceti letech 19. září 1933.

Roku 1933 se Fučík předvedl ve svém druhém převleku. Tentokráte šlo o „figuru“ doktora Mareše, jehož spisovatel J. Rybák (který znal Julka osobně) popsal jako „muže středních let, nápadného zevnějšku, se vzezřením bankovního úředníka, účetního nebo inspektora od pojišťovny. Mohl také vypadat jako sňatkový podvodník, který umí budit dojem solidního člověka.“ Býval prý vždy vymydlený, nažehlený, nosil švihácký knírek a brýle s černými obroučkami, vlasy učesané na pěšinku, někdy míval v knoflíkové dírce květinu, již tehdy předstíral kulhání a při chůzi se opíral o hůlku. Snad právě v té době si nechal Fučík podle Otakara Vávry „udělat niklové*“ zuby, které jediné kazily jeho vzhled** a které si prý pořídil jen proto, že „neměl vkus“.

*Nikl se začal přidávat do dentálních slitin již v 18. století. V tomto případě mohlo jít buď o chromniklovou slitinu s leštěným povrchem v barvě naší dvoukorunové a pětikorunové mince (což zvolil Fučík), nebo o železoniklovou slitinu lehce nažloutlé barvy blížící se barvě palladia či platiny, aby připomínala zlato. Když se však začátkem 20. století slitiny obsahující nikl v zubních laboratořích výrazně rozšířily, a navíc se používaly i v kostní chirurgii, vzrostl počet případů alergických reakcí na tento neušlechtilý kov, takže byl v 70. letech minulého století ze stomatologie vykázán.

**Podle současných stomatologů má Fučík na dostupných fotografiích prokazatelně v „horním frontálním úseku“ (neboli v přední části horní řady) zuby zcela zdravé, ale upozorňují na jeho takzvaný gingivální úsměv, což znamená, že při úsměvu je vidět kousek dásní (latinsky gingiva). Gingivální úsměv je důsledkem mohutnější a dopředu čnící části horní čelisti a lidé, u kterých se vyskytuje, přicházejí snáze k úrazům horních předních zubů například při sportu, úderu pěstí apod.

Nemohl to však mínit vážně, protože v této „masce“ například redigoval v pražské Aschermannově kavárně Roxy v Dlouhé ulici (u Staroměstského náměstí) Tvorbu, a tak by bylo spodivem, kdyby se identita doktora Mareše neprozradila, už proto, že v Praze se každé tajemství rychle rozkřiklo.

Když se o pokulhávajícího vymydleného šviháka začala zajímat na podzim roku 1933 policie, zmizel nejen z kavárny, ale i z Československa. Soudruzi z Rudého práva ho totiž ochránili před další policejní „perzekucí“ tím, že ho vyslali jako dopisovatele podruhé do Sovětského svazu. Tentokráte tam pobýval od srpna 1934 do května 1936 a nijak nepřekvapí, že ani v nejmenším nezměnil svůj pohled na realitu, takže navzdory probíhajícím stalinským čistkám napsal další oslavné reportáže (vydané roku 1947 pod názvem V zemi milované). Ovšem v tomto období přijížděli do SSSR i další českoslovenští levicoví intelektuálové, z nichž mnozí již vystřízlivěli a psali o všudypřítomném strachu, ideologickém tlaku a zatýkání, na což Fučík ostře zareagoval slovy: „Cokoli podnikneš proti Sovětskému svazu, proti nejpokrokovější zemi světa, obrátí se proti pokroku vůbec.“

V této souvislosti vedli historici dlouhé diskuze o tom, jak je možné, že nesporně inteligentní Fučík „neviděl“ reálnou skutečnost, byť se mohl v zemi volně pohybovat a pobýval tam poměrně dlouho. A někteří došli k závěru, že se docela obyčejně bál odchýlit* od stranické linie. (Proto také ponechal bez komentáře i německo-sovětskou smlouvu o neútočení z 23. srpna 1939, ačkoli ho tento pakt zaskočil.) Podle Pavla Janáčka z Ústavu pro českou literaturu AV ČR zůstal Fučík straně věrný i v druhé polovině 30. let, kdy se k ní otočila zády část avantgardní levice.

*Jedním z těch, kteří dokázali opustit stranickou linii, byl Jiří Weil (*1900–†1959), Fučíkův vrstevník a původně i přítel a přesvědčený komunista, který SSSR navštěvoval a dokonce tu pracoval jako překladatel. Ze svého nadšení pro sovětský režim nejen vystřízlivěl, ale dokonce v roce 1937 napsal a vydal dokumentární román Moskva-hranice a jeho pokračování Dřevěná lžíce, v nichž jako první popravdě vylíčil stalinský režim. Byl kvůli tomu vyloučen ze strany a Fučík se zařadil mezi jeho nejostřejší kritiky. J. Weil byl také autorem knihy Vzpomínky na Julia Fučíka, v níž (mj. v souvislosti se snahou Rudého práva zdiskreditovat nekomunistický tisk a hlavně Přítomnost, jejímž šéfredaktorem byl Peroutka) napsal: ,,Hlavní spor nebyl veden o uměleckou methodu (…) ale o světový názor. A konečně již tehdy znamenala pro Fučíka příslušnost k bojující straně více než umělecký směr.“

Když československé ministerstvo vnitra rozpustilo 27. prosince 1938 KSČ a zakázalo její tiskoviny, omezil se Fučík na víceméně apolitické reportáže a články o literatuře pro Svět v obrazech, Včelu, Světozor apod. (byť i zde občas probleskly politické narážky). A poté co 15. března* 1939 odpoledne začali okupanti zatýkat zejména levicové aktivisty, Židy a německé emigranty, ujel z Prahy do Chotiměře** k rodičům a nadále se věnoval literatuře.

*Strana toho dne vydala pod názvem Manifest KSČ sebevědomý plán komunistického odboje, v němž mj. tvrdila, že „komunisté předstupují před národ a prohlašují, že chtějí oddaně a neohroženě státi a bojovati v prvých řadách národního boje za obnovení plné svobody a samostatnosti českého národa.“

**V této vsi na Domažlicku zakoupili asi roku 1938 Fučíkovi rodiče vilku, do níž se přestěhovali z Plzně. Později tu prý jistý čas pobývala i Gusta.

Nicméně do odboje se prozatím nezapojil; pouze se na podzim roku 1940 vrátil do Prahy, pobýval bez přihlášení u přátel v Nuslích a „přivedl na svět“ kulhavého profesora Jaroslava Horáka s brýlemi a plnovousem. (Povinnost hlásit změnu pobytu platila již za Rakouska–Uherska, a Němci ji vládním nařízením prodloužili a pozměnili v dubnu 1941. Jako sankce stanovili pokutu ve výši 5 000 K či 14 dní vězení.) V tomto přestrojení údajně vyšel do ulic poprvé v předjaří 1941, když se spolu se svými hostiteli vydal na procházku do Krčského lesa. Evidentně si nepřipouštěl, že nyní má co do činění s nepřítelem zcela jiného kalibru, než byla československá policie či armáda.

MRAČNA SE STÁHLA

Fučík se zapojil do odboje teprve poté, co byli 12. a 13. února 1941 pozatýkáni členové prvního ilegálního ústředního výboru KSČ (s výjimkou Jana Ziky) a někteří další funkcionáři, a co bylo zlikvidováno radiové spojení. Ovšem podle historiků není pravda, že promptně vytvořil s J. Zikou a J. Černým druhý ilegální ÚV, byť jsme se o tom dočítali mnoho let v jeho oficiálních životopisech. (O jeho členství v druhém ústředním výboru nepadla dokonce jediná zmínka ani v německém rozsudku z 9. března 1943.)

Historik Stanislav Kokoška z Ústavu pro soudobé dějiny AV ČR k tomu v jedné rozhlasově debatě prohlásil: „Ústřední vedení bylo atypické, protože neproběhl proces jeho ustavení a ani nemohl. Podle předpisů mohlo ústřední vedení začít fungovat až v okamžiku, kdy bylo schváleno Moskvou. Ale protože neexistovalo spojení, nebyl tento proces nikdy dokončen.“ Ve skutečnosti se Jan Zika v podstatě svévolně postavil do čela odboje (tedy nikoli ÚV) a měl k ruce spolupracovníky, k nimž patřil i Fučík.

Co se druhu Fučíkových odbojářských aktivit týče, platí, že byly dvě. Jednak na sebe vzal organizaci ilegálního vydávání tiskovin včetně Rudého práva a zřejmě i dalších tiskovin jako Tábor, Česká žena či Dělnické noviny, jednak přijal podle Petra Koury i méně často připomínaný úkol vybudovat „Národní revoluční výbor inteligence“* se zkratkou NRVI, při čemž mu jako spojka pomáhal Jaroslav Klecan neboli Mirek (známá kritizovaná postava z Reportáže).

*NRVI vznikl v druhé polovině roku 1941. Připojil se k němu i V. Vančura, který spolu s F. Halasem, V. Černým, B. Václavkem a I. Olbrachtem vytvořil první z uvažovaných sekcí, a to sekci spisovatelskou, jejíž činnost však zůstala pouze u neformálních úvah týkajících se zejména politického uspořádání osvobozeného Československa. Další aktivity NRVI ukončilo v dubnu a květnu 1942 zatýkání; skupina byla rozprášena po atentátu na R. Heydricha, tedy po 27. květnu 1942. Část zatčených skončila v koncentračních táborech, ale V. Vančura byl dvacátý den po svém zatčení, tedy 1. června, v kobyliské střelnici popraven. K trestu smrti byl však odsouzen nikoliv pro svoji výjimečně nebezpečnou protinacistickou činnost, nýbrž protože byl známým spisovatelem a jeho poprava měla národ zastrašit.

Žádnou z těchto Fučíkových aktivit však gestapo nepovažovalo za natolik nebezpečnou, aby ho urychleně zatklo. Jenže když byl 24. dubna 1942 náhodně „objeven“ (ozbrojený dvěma pistolemi) při razii v pražském nuselském bytě podezřelých manželů Jelínkových v ulici U Družstva Ideál 1133/23, nebylo možné ho propustit. Takže lze říci, že po válce halasně oslavovaná Fučíkova odbojová činnost byla pro okupanty možno říci nezajímavá, trvala pouze rok a skončila víceméně nedopatřením.

Navíc nutno dodat, že podle mnoha historiků si Fučík o zatčení v podstatě sám říkal. Vždyť ještě na jaře 1942, kdy už šlo do tuhého, vnímal ilegalitu a konspiraci s lehkomyslností sobě vlastní jako dobrodružnou hru. Chodil po ulicích nejen s doklady, které prý byly na první pohled falešné, ale i s pistolí (či pistolemi), která (které) mohla(y) být u něj nalezena(y) při namátkové pouliční kontrole. Přitom jistě věděl, že podle nařízení z 1. srpna 1939 (a jeho obnoveného znění z 6. května 1942) bylo nelegální držení zbraně trestným činem, za který okupanti vynášeli bez dlouhých průtahů trest smrti; pouze v lehčích případech mohl zvláštní soud uložit trest káznice. Ve srovnání s tím byl jeho „divadelní“ převlek za postaršího kulhajícího profesora Horáka pouhou recesí. Pražané ho v něm totiž snadno poznávali, na což například herec František Kovařík vzpomínal takto: „Fučíka jsem potkal jednou v tramvaji cestou do Podolí: kulhající pan profesor s holí, v ošuntělém zimníku. Asi jsem v té tramvaji nebyl sám, kdo ho poznal, on to také jistě věděl, ale nikdo nic. Taková to tenkrát za války byla naše společná, nerežírovaná hra.“ Lidé mu dali přezdívku „dítě s plnovousem“.

V zájmu objektivnosti však nutno dodat, že – jak potvrzují historici – konspiračně neselhal pouze Fučík, ale i další odbojáři. Ti obvykle nerespektovali ani základní „odbojářské desatero“, podle nějž měl každý z nich počítat se svou smrtí a při zatýkání byl povinen buď střílet a připravit o život co nejvíce nepřátel, nebo spáchat sebevraždu cyankáli, které ho mělo uchránit před krutými výslechy a „mluvením“. Fučíkovo tvrzení, že při zmíněné razii nestřílel pouze z obavy o život ostatních účastníků schůzky, bylo evidentní výmluvou, neboť neměli velkou šanci na záchranu. (Však také z přítomných přežila pouze Riva Friedová-Krieglová; *1908–†2001.)

Fučík si sice při svém zatčení uvědomil, že hra na schovávanou skončila, ale zřejmě věřil, že i z této šlamastyky se dostane, a ve vhodné chvíli se rozhodl o svůj život bojovat – neboli tak zvaně mluvil.

Fučíkova cela 267 v prvním patře pražské Pankrácké věznice.

V jeho případě se stal onou vhodnou chvílí (zřejmě) 12. červen 1942, kdy uplynulo sedm týdnů od jeho zatčení (a šestnáct dní od atentátu na Heydricha a vyhlášení druhého stanného práva, které trvalo od zmíněného 27. 5. do 3. 7. 1942; pro úplnost dodám, že první stanné právo bylo vyhlášeno po příchodu Heydricha do Čech a trvalo od 28. 9. 1941 do 20. 1. 1942).

K výslechům byl odvážen do Pečkova (Petschkova) paláce*. To, že Fučík při nich vypovídal, což nazval nadneseně „vysokou hrou“, potvrdil v květnu 1946 při výslechu i referent pražského gestapa Josef Böhm** (*1900–†1947).

*Petschkův palác se dodnes nachází v ulici Politických vězňů čp. 931/20 nedaleko horní části Václavského náměstí. Sídlilo tu gestapo (Geheime Staatspolizei neboli Tajná státní policie) a byly zde zřízeny i vězeňské cely. Využila jsem možnosti do jedné z nich vstoupit, přivřela jsem za sebou dveře a zkusila si představit pocity lidí, uvězněných v tomto omezeném prostoru. Ačkoli můj pobyt byl dobrovolný a krátkodobý, patří k mým velmi nepříjemným zážitkům.

**Tento bývalý oblíbený číšník pražské kavárny Flora, který se toužil zviditelnit, spolupracoval s gestapem, vybudoval síť provokatérů, vedl výslechy, ale nejvíce ho uspokojovalo zatýkání a strach lidí, čekajících na jeho rozhodnutí. Vedl například zatýkání asi dvou set pražských dopraváků, čímž v Praze vyvolal poprask, ale pak jich 150 propustil na svobodu, spokojen s tím, jak si tu honičku a to rozhodování užil. V dubnu 1947 byl Böhm odsouzen k trestu smrti a 1. května téhož roku byl na dvoře pankrácké věznice popraven.

I když bohužel neexistují doklady o tom, co vše prozradil a kdo kvůli tomu zemřel, nutno připomenout, že pro své mluvení měl (kromě snahy zachránit se) i dva důvody, které se sluší v zájmu objektivity uvést.

Prvním byla snaha odvést pozornost gestapa od lidí kolem výše zmíněného Národního revolučního výboru inteligence (NRVI). Cítil totiž za ně zodpovědnost, a proto poté, co zjistil, že „Mirek“ již tři dny po svém zatčení vypovídal, se začal obávat toho, „jak daleko se gestapo dostane“*.

*Potvrdil to koncem roku 2008 i publicista a muzikolog Zdeněk Mahler (*1928–†2018), který řekl:„Fučík až do heydrichiády mlčel, až při výsleších poznal, že pozornost gestapa je zaměřena na Olbrachta, Halase, S. K. Neumanna, Nezvala, Seiferta, V. Vydru, J. Frejku a V. Černého. Po sedmi týdnech výslechů, kdy už byl celý rozbitý a bez zubů, mu došlo, že mlčením nikomu nepomůže. Začal mluvit a snažil se odvést pozornost od těchto ohrožených lidí. A nikdo z nich nebyl zatčen, nikdo z nich nebyl popraven. Ten člověk jim prokazatelně pomohl.“ Dodám jen to, že všichni jmenovaní skutečně válku přežili; budoucí nositel Nobelovy ceny Jaroslav Seifert zemřel 41 let po jejím skončení a literární vědec Václav Černý dokonce ještě o rok později.

Je samozřejmé, že nějaká jména musel uvést, a podle současných historiků šlo pravděpodobně zejména o řadové komunistické odbojáře, z nichž někteří byli v té době již mrtví; pokud však další zemřeli kvůli Fučíkovi v koncentračním táboře, pak by se o nich nedochovala žádná agenda. Bohužel s velkou pravděpodobností zavinil svou výpovědí například smrt jedenačtyřicetileté Anny Jiráskové*, snachy Aloise Jiráska, popravené 23. června 1942.

*Anně Jiráskové byla roku 2011 odhalena pamětní deska na domě v Praze na Vinohradech, Slezské ulici 1900/93. Její byt (manžel Jaromír Jirásek zemřel ve třiačtyřiceti letech již roku 1933) sloužil jako místo ilegálních schůzek a zřejmě v něm přespávali pronásledovaní odbojáři. Není známo, proč právě ona byla poslána před stanný soud, a nikoliv „pouze“ do koncentračního tábora. Můžeme se jen domnívat, že tu hrál roli její příbuzenský vztah se spisovatelem, jehož Češi milovali a který navíc již roku 1926 varoval před nebezpečím fašismu (a komunismu).

Druhým důvodem Fučíkovy tzv. vysoké hry byla – mezi vězni tehdy běžná – snaha hrát o čas, neboli prodloužit vyšetřování, a tím oddálit popravu. Podle Stanislava Kokošky proto „vymýšleli různé postupy, aby se vyšetřování protahovalo, spis se nedostal ke státnímu návladnímu a potom před lidový soud. (…) A používala se i metoda dodatečné výpovědi. To se i sami přihlásili k výpovědi, uvedla se nějaká nová fakta a na jejich základě se zase prodloužilo vyšetřování. Byla to prostě hra o život v pravém slova smyslu.“ Böhm potvrdil, že Fučík protahoval „mluvení“ a kvůli průtahům si vymýšlel fakta. Například tvrdil, že stranu v ilegalitě řídí možná Jan Šverma nebo že ji řídí lidé, kteří kvůli tomu přiletěli z Moskvy a s českými komunisty se kontaktují prostřednictvím osob, jejichž jména si prý Fučík občas rovněž vymýšlel. V jistém smyslu mu pomáhalo, že Böhm byl ochoten s ním tuto hru hrát, neboť Fučíkova kauza byla jakousi jeho vyšetřovatelskou maturitou, kterou chtěl složit s co největším „úlovkem“ v ruce, takže využíval i jeho ochotu nechat se vozit po Praze jako volavka*.

*Aby tito lidé nemohli během akce uprchnout, mívali kolem pasu ocelové lanko vedené přes koleno ke kotníku, které sice umožňovalo běžnou chůzi, ale při útěku, tedy po ohnutí kolene, by se zablokovalo. (Škoda, že nám tuto bezpečnostní „pojistku“ Fučík ve své Reportáži detailně nepopsal, pokud ovšem ono lanko nosíval.) O svém zatčení nedaleko Karlova náměstí (v podloubí Lékařského domu) díky volavce-Fučíkovi vyprávěl vězňům na Pankráci například generální ředitel Československého tabákového průmyslu Oldřich Černý.

Po 411 dnech strávených v Pankrácké věznici byl 10. června 1943 převezen do berlínského vězení Plötzensee, aby zde jako většina ostatních čekal sto dní na popravu. Kvůli americkému náletu na Berlín, kdy bomba zasáhla i jedno křídlo věznice, však byla tato lhůta o deset dní zkrácena, takže zemřel v noci na 8. září 1943 (a nikoli 7. září, jak bylo původně uvedeno v protokolu o popravě). Navíc jelikož gilotina byla 7. září při zmíněném bombardování načas vyřazena z provozu, byl oběšen – neboli udušen – na oprátce (k tomuto slovu se ještě vrátíme). Těla stejným způsobem popravených lidí visela na háku ještě 20 minut a za mrtvé byli prohlášeni teprve poté, co to potvrdil pomocí stetoskopu lékař.

Fučíkovi vynesla jeho vysoká hra, na níž spoléhal a v jejíž účinnost doufal, pouze patnáct měsíců života, a to od 12. června 1942, kdy začal mluvit, do 8. září 1943, kdy byl popraven. (On psal v Reportáži o tom, že „o život jiných i svůj“ bojoval třináct měsíců, čímž měl však na mysli dobu od svého zatčení 24. dubna 1942 do uzavření svého spisu, tedy do 22. května 1943.)

Osudy jeho tělesných ostatků jsou neznámé, což po druhé světové válce vedlo k tvrzení, že byl konfidentem gestapa, jehož poprava byla zinscenována, a že žil v Bolívii, která prý po jeho údajně přirozené smrti nabídla v 80. letech minulého století Československu jeho ostatky. Nic z toho se však nepodařilo prokázat.

Na závěr této pasáže ještě přidám vysvětlení, proč byl Fučík v březnu 1946 na VIII. sjezdu KSČ oficiálně schválen jako symbol domácího odboje. Důvody byly – jak jsem psala v úvodu – dva: že byl pohledný a že nepřežil.

Podle Ferdinanda Peroutky někteří „významní komunisté na začátku se netajili svým zděšením, když slyšeli, že právě Julius Fučík byl vybrán k hrdinskému boji“. Ovšem i tento pravicový novinář byl toho názoru, že „je vždy dobře, jestliže symbol je také fyzicky hezký.“ Zatímco „Vančura byl nepříjemně holohlavý (…), Fučík měl černé, kučeravé vlasy, snědou pleť, jiskřivé oči a byl krásný jakousi cikánskou krásou.“ (Málo je známo, že Fučíkův vzhled obdivovala i M. Pujmanová.)

A co se druhého důvodu týče, šlo o to, že smrt zaručila, aby jeho pohledná atraktivní tvář nezestárla, a hlavně aby on nemohl udělat nic nepředloženého a nevhodného (například změnit názor na SSSR).

Tuto pasáž uzavřeme slovy F. Peroutky, podle nějž odmítání „zbožštění“ tohoto komunistického umělého idolu není soudem „nad člověkem Fučíkem. (…) Ale je to soud nad legendou, nad tím množstvím nepravdy, které je v komunistické historii, v socialistickém realismu, ve veřejném životě komunistického státu.“

REPORTÁŽ S MNOHA OTAZNÍKY

Není sporu o tom, že tato „motáková“ knížka je skvěle stylisticky i kompozičně zvládnutá. Podle mého názoru ji psal člověk, který se na práci plně koncentroval, což vyvolává následující, dosud nezodpovězené otázky.

- Za zamyšlení stojí, proč Fučík – pouštějící se někdy do detailů – nesdělil, kdy přesně a tudíž jak dlouho na Reportáži pracoval. Lze předpokládat, že pro to měl své důvody, ale pokusy o jejich upřesnění by byly pouhými nepodloženými dohady. Mnohé nasvědčuje tomu, že 167 lístků začal psát v březnu či dubnu (možná prý 29. března, možná 1. či 4. dubna) roku 1943 a hotov byl koncem května téhož roku; nejpilněji psal prý od 10. května, kdy se dozvěděl, že o měsíc později bude transportován k soudu do Berlína. Podle některých pramenů byla kniha dopsaná a vynesená z věznice do 22. května, kdy byl (po třinácti měsících od zatčení) uzavřen jeho spis. Podle jiných pramenů dokončil práci 9. června, kdy odevzdal najednou posledních šestnáct lístků.

- S tím souvisí i otázka týkající se samotného názvu knihy: jak mohl Fučík již při psaní vědět, že 7. září 1943 bude vyřazena z provozu berlínská gilotina a on den nato proto zemře na oprátce neboli oběšením? (Na to ovšem lze namítnout, že výraz „oprátka“ užil náhodně jako symbol popravy.) Pokud vím, za okupace mohl být český vězeň popraven na pěti místech. Nejčastěji byli odsouzení lidé převáženi – stejně jako Fučík – do Drážďan či do Berlína, kde byly k dispozici gilotiny. Protože za heydrichiády tamní kati nezvládali přísun odsouzenců transportovaných z Čech, byla jedna gilotina instalována v Praze do pankrácké věznice, kde pod ní lidé umírali od 5. 4. 1943 do 26. dubna 1945. V Kobyliské střelnici se popravovalo od 27. 5. do 3. 7. 1942 (později už jen sporadicky) samozřejmě zastřelením a v brněnských Kounicových kolejích se odehrávaly od 4. 1. 1940 do 19. 4. 1945 popravy buď zastřelením, nebo na šibenici. (Bylo však nepravděpodobné, že by byl vězeň z pražské Pankráce převezen k popravě do Brna.)

- Na odpověď čeká (zřejmě marně) i otázka týkající se místa, kam Fučík ukládal papír a tužku. Na straně 430 Reportáže vydané roku 2008 Ottovým nakladatelstvím psal o tom, jak mu Kolínský při jejich prvním setkání (za druhého stanného práva*, kdy mu Fučík ještě nedůvěřoval) nabídl, že zajistí, aby mohl psát „pro venek“, a za chvíli mu přinesl papír** a tužku. Jak známo, Fučík přijal tuto nabídku teprve od Josefa Hory, který nastoupil na Pankrác spolu s dalšími českými strážníky 11. února 1943.

Kolínského první lístky uložil prý „pečlivě, aby je nenašla žádná prohlídka. A nikdy jsem po nich nesáhl.“ Škoda jen, že neupřesnil, kam je uložil v onom miniprostoru tvořeném třemi, později dvěma lůžky, židlemi, stolem, poličkou a toaletou. Když se přece jen do psaní pustil a dostal od J. Hory nové lístky a tužku, opět nebyl konkrétní: uvedl pouze, že tužku uschoval do slamníku, ale o popsaných a dosud neodevzdaných lístcích ani muk. (V této souvislosti je zajímavé, že Fučík si nestěžoval na prohlídky cel, takže se vnucuje podezření, že vlastně nemusel lístky ukrývat.) S množstvím papíru, spotřebovaného na psaní, souvisí i otázka, proč na lístcích dodržoval 2 cm od levého okraje a tak zvaně odrážel i odstavce, čímž se ochuzoval o spoustu místa. (Pokud šlo skutečně o makulatury, pak odpadá otázka, proč psal pouze po jedné straně lístků.)

- Nejasné je také to, jak by mohl sebevstřícnější dozorce stát delší dobu u dveří Fučíkovy cely, aby ho varoval před kontrolou, a jedním ťuknutím mu sděloval, že může psát, a dvěma ťuknutími, že musí přestat? Toho by si určitě všimli dozorcovi kolegové z ostatních pater, neboť kolem cel vedly pouze úzké ochozy. Nezapomínejme navíc na to, že Adolf Kolínský (jenž jako první vynášel motáky) byl „u ostatních dozorců v nemilosti a nenáviděn. Střežili ho, slídili po něm, používali i agentů provokatérů, ale marně. Byl neustále na stráži a na Pankráci ho k pádu nepřivedli.“

- Stejně nepravděpodobné je to, že by Fučíkův spoluvězeň zakrýval svým tělem špehýrku čili okénko, jímž bylo možno zvenku kdykoli nahlížet z ochozu do cely. Onen spoluvězeň by se totiž zakrýváním oné špehýrky dopustil závažného trestného činu.

- K logické otázce, jak mohl člověk vystresovaný vězněním, výslechy a nejistou budoucností, psát tak koncentrovaně, napsal F. Peroutka: „Co každý, kdo prožil nějakou dobu v pankráckém vězení, naprosto jistě ví, je to, že tam snad mohl být v rychlosti napsán několikařádkový dopis tuhou, která byla skrývána ve škvíře v podlaze, ale ne tak velká a stylisticky vybroušená kniha. Z desetitisíců vězňů, kteří prošli pankráckými vězeními, ani jediný nepřipouští, že to bylo možné.“ S tím souvisí i otázka, jak si mohl Fučík po odevzdání dokončené várky přesně pamatovat návaznost várky následující, takže nikde není znát, že by šlo o „nastavovanou kaši“? Nechával si snad poslední lístek u sebe, byť tím zvyšoval riziko, že bude při prohlídce cely objeven a zabaven? Přitom v rukopisu (jak potvrdili i kriminalisté) jen málo škrtal a přepisoval.

- Nezodpovězená zůstává také otázka, zda Fučík psal knihu skutečně v pankrácké cele. Podle některých pramenů totiž mohl psát v centrální úřadovně Pečkárny, kde pracoval jako pomocná síla a měl volný pohyb po budově. (V tom případě by ovšem nemuseli Kolínský a Hora riskovat.) Ovšem je myslitelné, aby mu gestapo umožnilo psát právě zde o těžkém životě zatčených? (Vždyť ani z Terezína nesměli internovaní Židé psát o tamním životě.)

Není divu, že se po válce mezi lidmi šeptalo, že Fučík unikl popravě a že pracoval na rukopisu až po válce, a to pod ochranou a dozorem strany. Tím by se vysvětlilo nejen to, že evidentně bez obav vyjmenovával lidi, kteří mu pomáhali, ale i to, že byl plně koncentrovaný, dodržoval předepsané okraje a odrážel odstavce. Jasné by bylo i to, proč sám sebe nechal v knize zemřít právě na oprátce. Podle oné šeptandy však jen co dopsal poslední řádky, komunisté ho v rámci „zakonzervování“ mládím zářícího schváleného komunistického idolu tajně sprovodili ze světa.

*Nutno říci, že nabízet právě v období stanného práva údajně významnému komunistickému odbojáři, aby napsal ve věznici knihu prozrazující nesnadný život vězňů, bylo skutečně zarážející a nutně to vyvolávalo nedůvěru.

**Fučík psal na lístky papíru, které jako odpad (zřejmě šlo o makulatury) dodávala věznici tiskárna a který vězni používali jako toaletní papír.

JULKOVY LÁSKY RŮZNÉHO KALIBRU

Za Fučíkův první vážný vztah je označována jeho láska k Marii Vaníčkové, kterou poznal na Univerzitě Karlově. Po roce 1924 spolu žili ve vile v podnájmu u jednoho známého redaktora na pražské Floře, a když jí odněkud psal, byly to dopisy „plné touhy, a ačkoli jsou dnes veřejnosti téměř neznámé, patří jistě mezi Fučíkovu nejněžnější korespondenci“. Jenže pak se jejich životní postoje začaly rozcházet, vztah se dostal do krize, a i když se půl roku snažili ji překonat, roku 1929 se definitivně rozešli.

Marii nahradila (kromě Fučíkových nezávazných krátkých známostí) Augusta Kodeřicová zvaná Gusta (*1903–†1987). Z jejího dětství se mi podařilo zjistit jen to, že ve dvou letech jí zemřela matka a na matku nevlastní prý vzpomínala jen nerada. (Spoléhala jsem na kroniky jejího rodného středočeského Ostředku, ale ty prý shořely.) Roku 1921 maturovala na obchodní akademii v Praze, vysokoškolské studium tohoto oboru však nedokončila, a protože pracovala mj. na ministerstvu školství a národní osvěty, objevují se pochybnosti, zda vstoupila do KSČ, jak se v oficiálních životopisech tvrdí; podle některých pramenů totiž členové oné strany nesměli pracovat ve státních službách. (Možná získala rudou knížku až v době, kdy pracovala na sovětském obchodním zastupitelství.)

Julka údajně poznala již někdy roku 1923, ale tehdy o něj nejevila zájem (takže začal chodit s Marií Vaníčkovou), a údajně se za něj provdala až asi po osmileté známosti – v červenci 1938 (ačkoli někteří historici o tomto sňatku pochybují), a to – jak oba svorně tvrdili – především kvůli „výbavnému*“.

*Výbavné se za první republiky (tedy od 28. října roku 1918 do podepsání mnichovské dohody 29. září 1938) objevilo v československé legislativě roku 1928 jako novela zákona z roku 1924, který zajišťoval vyplácení důchodu invalidního, starobního, sirotčího, vdovského a vdoveckého. Na výbavné vznikl nárok za podmínky, že alespoň jeden z manželů byl minimálně čtyři roky před sňatkem pojištěn. Tento jednorázový státní příspěvek činil 5 000 Kč a zajímavé na něm je to, že i když byli pojištěni oba manželé, vyplácel se výhradně manželce. Pro srovnání dodám, že kolem roku 1929 pobíral měsíčně v průměru dělník 520–590 Kč, začínající uči tel 600 Kč, horník téměř 1 000 Kč a úředník 1300 Kč. Jeden kilogram chleba stál v průměru 3 Kč, brambor 1 Kč, vepřového masa 17 Kč a másla necelých 30 Kč, litr mléka stál 2 Kč, cena pánské košile se pohybovala kolem 30 Kč, pánského obleku 700 Kč a vstupenka do kina či divadla přišla na 10 Kč.

Každopádně jejich vztah byl volný či tzv. otevřený, což si snad vymínil především Fučík. Byl znám jako milovník života a žen, takže jeho předváleční přátelé ho považovali za úspěšného lva salonů, který snadno a rychle nalézal na nejbližší noc partnerku, od níž se ráno většinou vracel domů ke Gustě, ať už byla či nebyla jeho zákonitou manželkou.

Učesané životopisy tvrdí, že Gusta se za druhé světové války zapojila do protinacistického odboje, ovšem pokud vím, nezachovaly se ani o této etapě jejího života konkrétní průkazné informace. Známo je jen to, že byla zatčena v dubnu roku 1942, ale lze předpokládat, že k tomu došlo proto, že byla spojována s Fučíkem. Nejprve pobývala na Pankráci, snad počátkem roku 1943 byla transportována do Malé pevnosti v Terezíně a 18. srpna 1943 byla převezena do koncentračního tábora Ravensbrück, kde žila pod vězeňským číslem 22262 na bloku 8 a kde se dočkala osvobození. Po válce zaujala postoj, jaký se od ní očekával, což prokázala mimo jiné v článku otištěném 14. srpna 1946 v Rudém právu pod názvem Lidé, bděte! V něm mj. psala: „My komunisté jsme se nezměnili. Pro nás hroby padlých hrdinů nezarostly travou a jejich odkaz není zapomenut. Komunisté vědí, kdo byl příčinou záhuby naší republiky, a vidí i nadále prameny, z nichž prýští ohrožení naší samostatnosti. Komunisté mohou odpouštět osobnímu nepříteli, ale nemohou a nesmějí odpouštět zrádcům, nepřátelům celého národa, kteří za osobní výhody prodali národ do otroctví a otrokářům ještě sloužili.“

Po únoru 1948, kdy se dostali komunisté k moci, byla představována jako statečná „národní vdova“ po hrdinovi a díky tomuto „titulu“ měla práce nad hlavu. (Výčet lze nalézt na internetu.) My se zde zmíníme o tom, že kromě jiného objížděla republiku – občas s proletářskou rádiovkou na hlavě, v níž jsem ji viděla na vlastní oči – , aby při besedách* vykreslovala posluchačům včetně školáků svého Julka v zářných barvách.

*Zachovala se vzpomínka Ing. Josefa Musila z doby jeho vojenské služby, který musel v březnu 1959 usednout ve vimperském kinosálu na takovouto přednášku profesionální vdovy, o níž si zapsal: „Já jsem samozřejmě četl jeho Reportáž, protože to byla povinná školní četba. A docela pozorně jsem poslouchal její vyprávění, vždyť kdy v životě uvidím skutečné hrdiny naživo? Vyprávěla moc hezky a taky u toho plakala. Když pak skončila a vojska odcházela z kinosálu, já jako jeden z posledních jsem se při odchodu otočil. Když jsem pak viděl, jak náš politruk vyplácí paní Fučíkové jednu stovku za druhou a ona mu něco podepisuje, tak jsem z toho byl úplně vedle. Já měl za to, že nám to povídá z lásky k Fučíkovi, abychom věděli, jaký to byl hrdina, a ono to bylo za peníze.“

Během normalizace se její pozice ještě zlepšila, neboť čile usedala na významné posty ve vrcholných organizacích i ve stranických orgánech a ze své pozice jednala vskutku nekompromisně*.

*Například v roce 1969 ostře kritizovala časopis Vlasta za to, že připomněl roli F. Plamínkové a M. Horákové v ženském hnutí, a rok nato byly údajně z její iniciativy zrušeny volby Miss Československa, protože třiašedesátileté funkcionářce připadala taková akce „nedůstojná pro ženy socialismu“. Našla si prý také čas na to, aby zasáhla do scénáře pro film Julek zachycující léta Fučíkova pobytu v Plzni, který točil roku 1979 Ota Koval a o němž ona prohlásila, že je znesvěcením památky jejího muže. Scénář napsal Ladislav Fuks podle své knihy Křišťálový pantoflíček, ale kvůli zásahům národní vdovy si nakonec nepřál, aby byl uveden v titulcích. (Ve filmu zazněla i slavná skladba Julkova strýce Vjezd gladiátorů a budoucí režisér Filip Renč si v něm zahrál titulní roli, díky níž si mohl za obdržený honorář koupit šlapací moped Babeta a skateboard.)

Gusta Fučíková přežila Julia Fučíka o 45 let a zemřela ve středu 25. března 1987.

Elena Hálková, herečka předních divadelních scén včetně Národního divadla.

V době, kdy Fučík žil s Gustou, měl kromě jiného poměr s krásnou a přitažlivou herečkou (dcerou Vítězslava Hálka) Elenou Hálkovou (*1907 až †1985).

Ta přišla do Prahy ze Slovenska ve 30. letech minulého století, nastoupila do Vinohradského divadla, muži se za ní mohli uběhat (dvořil se jí například Rudolf Firkušný i Ladislav Pešek), ale ona se 1934 provdala za Zdeňka Štěpánka (s nímž přivedla na svět dceru Janu, nosící otcovo příjmení). Když se jejich soužití začalo rozpadat, Elena se (pokud možno tajně) uchylovala po tři roky do náruče režiséra Otakara Vávry, který ji prý označoval za nejpůvabnější ženu, jakou poznal (a natočil s ní a jejím manželem Z. Štěpánkem dodnes slavný Cech panen kutnohorských; hrála rychtářovu dceru). Jenže po třech letech se Elena zadívala do očí Julia Fučíka, takže pan režisér ze vztahu vycouval s nonšalantním odůvodněním, že ve srovnání s tím krasavcem neměl šanci. Ve svých pamětech napsal: „Byl to velice hezký, statný muž s tmavýma očima a sametovým hlasem, tak se nedalo nic dělat. Sedávali v Klubu umělců, a když přišla jeho žena Gusta, vrátný Mikyska se objevil ve dveřích a Fučík s Elenou utekli druhou stranou. Gusta se ptala: Neviděli jste Julka? A my jsme ho ovšem svorně zapřeli.“ Za okupace pobýval jednoho dne Fučík maskovaný vousy a černými brýlemi s Elenou v jejím bytě ve vinohradské Kouřimské ulici čp. 2347/24 právě ve chvíli, kdy se nečekaně vrátil manžel Zdeněk Štěpánek. Ten pohledného donchuana bez okolků chytil za límec a shodil ho ze schodů.

Fučíkovým životem prošla také Milena Jesenská (*1896–†1944), která je známá především svým vztahem-nevztahem s Franzem Kafkou. Tato svobodomyslná novinářka si však zaslouží, abychom si ukázali, že zatímco Fučíka znaly po válce i malé děti, o ní až do 60. let z velké části přispěním Gusty Fučíkové platilo: buď se bude o Jesenské „mlčet, nebo bude zatracována jako renegátka“ neboli zrádkyně.

Statečná novinářka Milena Jesenská.

Začneme tím, že se na otcovo přání zapsala na medicínu, ale po dvou letech z ní odešla a zaměřila se na „studia“ v pražské kavárně Arco (proti Masarykovu nádraží), kam chodívali psát, bavit se a popíjet hlavně německy píšící židovští literáti Franz Werfel, Max Brod, Franz Kafka a Ernst Polak. Ti všichni ji obdivovali a milovali, ale za ženu si ji vzal Polak (byť rozhodně do knižního světa nijak významně nezasáhl). Roku 1918 novomanželé odjeli do Vídně (ačkoli Milenin otec se snažil sňatku zabránit), ale časem se manželství začalo rozpadat, protože Polak manželku podváděl, žil po kavárnách, zatímco ona (poté co se rozplynulo její věno) musela vydělávat na obživu. Jistý čas vyučovala češtinu, začala jako první překládat do češtiny mj. i tehdy ještě neznámého Franze Kafku* a roku 1919 se stala vídeňskou dopisovatelkou české Tribuny.

*S Kafkou si nejprve pouze dopisovala, což byla forma vztahu, která jim oběma vyhovovala: Mileně dávaly Kafkovy řádky „pocit tepla a bezpečí“ a umožňovaly jí snáze snášet manželovo odcizování, a on v ní našel (zejména v době svého pobytu v lázních Merano, kde pobýval od dubna do června 1920) někoho, „na koho může vázat své myšlenky a pocity, ale ke komu si zároveň může zachovat odstup“. I když se často píše o jejich mileneckém vztahu, za jisté prý lze považovat, že i když se několikrát setkali osobně (naposledy 14. srpna 1920), zůstalo vše na platonické bázi. A o tom, že by ti dva spolu mohli žít, nemůže být řeči, protože Kafka vsadil na nejpřísnější askezi a nehledal to, co lze nazvat „blízkost žitá“, takže podle literárních historiků i polibky, o nichž si psali, zůstaly pouze „psané“.

Milena se s Ernstem Polakem rozvedla, na podzim roku 1925 se vrátila z Vídně do Prahy a roku 1926 se seznámila s architektem Jaromírem Krejcarem (*1895–†1950; setkali jsme se s ním ve chvíli, kdy přivezl Fučíka a Gustu na besedu do Zlína). Ten se brzy nastěhoval do jejího bytu v domě na malostranském Maltézském náměstí a tato lehkomyslná dvojice si bezstarostně užívala života, takže když se jim jednoho večera zachtělo, najali si taxi na výlet třeba do Vysokých Tater. Roku 1927 se vzali a bydleli nejprve v novoměstské Spálené čp. 99/33, kde se jim 14. srpna 1928 narodila dcera Jana zvaná doma Honza. Roku 1929 se přestěhovali do domu na vinohradské Francouzské čp. 77/4, který Krejcar postavil a v němž pro svůj moderně zařízený byt a ateliér využil ustupující nejvyšší patro obepnuté velkým balkonem. Balkon Milena zaplnila květinami a přátelé mu říkali „Mileniny visuté zahrady“. Za zmínku stojí, že v onom bytě bydlela několik měsíců na přelomu let 1932/1933 Gusta, jíž se ovšem Krejcarův interiér nelíbil. V knize Život s Juliem Fučíkem napsala: „Byt měli zařízený velice spoře. V obývacím pokoji, který byl skoro tak velký jako chrámová loď, se zcela ztrácela tři křesla okolo krbu (z něhož, když se v něm zatopilo, místo do komína vycházel kouř do pokoje) a jídelní stůl v rohu u kuchyně. Se stěnami splývalo široké bílé prostěradlo přehozené přes bidlo nahrazující skříň. Na bidle byly rozvěšeny šaty.“ Pod vlivem Krejcara se Milena začala zajímat o komunismus a komunistickou stranu zpočátku považovala za záruku ochrany chudých a utlačovaných; její členkou se však (navzdory tvrzení některých pramenů) nikdy nestala. S Fučíkem se poznala někdy počátkem 30. let, kdy začala psát i pro komunistický tisk, stali se přáteli a nakonec spolu prožili (podle Jaroslavy Vondráčkové) „zřejmě i krátké a prudké milostné vzplanutí“*.

*Když se J. Krejcar chystal odjet roku 1934 do Moskvy, byla ochotna jet i s dcerkou s ním, ale nakonec obě zůstaly doma, neboť manželství již několik let spělo ke svému konci. Krejcara sice Sověti platili jako experta valutami, ale poté, co mu do jeho práce začaly zasahovat stále nekompromisněji Stalinovy představy o architektuře, rychle vystřízlivěl. Tím jednak skončilo jeho přátelství s Fučíkem, který mu podle Gusty zazlíval, že psal do Prahy pomluvy o SSSR, a navíc během pobytu v Moskvě také ukončil rozvodem na dálku sedmileté manželství s Milenou. Roku 1935 si přivezl domů novou manželku, Lotyšku Rivu, které komunisté popravili manžela.

Roku 1936 se Milena s komunisty definitivně rozešla, a to jak pod vlivem politických procesů ve stalinském Sovětském svazu, tak ze soukromých důvodů. Po rozvodu totiž žila s židovským komunistou Evženem Klingerem, s nímž spolupracovala na článcích pro komunistický tisk (mj. Svět práce), a když byl obviněn z „trockistické úchylky“ a vyloučen ze strany, šéfredaktor Světa práce Milenu žádal, aby se s ním rozešla. Ta to rázně odmítla. „Vlepí šfedaktorovi facku, sebere kabelku a práskne za sebou dveřmi.“ Začala spolupracovat s Peroutkovým týdeníkem Přítomnost, jehož redaktorkou se stala roku 1937, a psala to, co ji lákalo: „Aktuální politické a fakty podložené reportáže“.

Kromě toho pomáhala emigrantům, a to nejen židovským, ale i německým demokratům a Čechům hodlajícím odejít do bezpečí, pracovala pro nejrozšířenější odbojový časopis V boj, který se stal hlasem Obrany národa (protinacistické vojenské odbojové organizace, působící s různou intenzitou na území protektorátu Čechy a Morava v letech 1939–1945), a začala si všímat aktivit německých národních socialistů a Hitlera. Jedna z jejích prvních reportáží v Přítomnosti, nazvaná Lidé na výspě, se týkala situace politických uprchlíků z Německa.

Za tyto aktivity související s Hitlerovými plány jí poté, co bylo v březnu 1938 Rakousko připojeno k říši, začalo hrozit vážné nebezpečí. Ona si je však nepřipouštěla a na jaře a začátkem léta prý jako jediná československá novinářka několikrát navštívila severní a západní Čechy, aby získala podklady pro své brilantně psané a fakty podložené články.

V dubnu 1939, ještě před tím, než v září vypukla druhá světová válka, musel Evžen Klinger opustit Prahu. Přál si, aby Milena s dcerkou jela do exilu s ním, ale ona odmítla a naopak se aktivně zapojila do protinacistického odboje. Podílela se na vydávání nyní již ilegálního časopisu V boj a pomáhala emigrovat jak pražským rakouským a německým Židům, tak českým vojákům. Uprchlíky předávala medikovi Joachimu von Zedwitzowi, který je převážel na Ostravsko do blízkosti polských hranic, odkud pokračovali dál na sever.

Bohužel také členové nekomunistických odbojových skupin si (stejně jako komunističtí odbojáři) zpočátku nepřipouštěli, že gestapo dokáže být velmi bdělým a ostrým protivníkem, a konspiraci nebrali příliš vážně. A tak když po studentských protiněmeckých demonstracích 28. října 1939 nastalo zatýkání, byla Milena mezi těmi, které gestapo zatklo 12. listopadu. Její jedenáctiletá dcerka Jana tehdy zůstala doma sama, jen s černým kocourkem.

M. Jesenská byla vězněna na Pankráci a vyslýchána v Pečkově paláci, ale při výsleších prý nikoho neudala. Poté co byla převezena k soudu do Drážďan, kde vězně vyšetřovací vazby čekaly vlhké a chladné cely, nedostatek jídla a nepřátelský personál, onemocněla (jako již v mládí) zánětem ledvin. Psychicky však vše snášela dobře, protože mohla dostávat z Prahy české knihy a protože si udržovala pevnou víru v to, že válka brzy skončí. Bohužel – navzdory tomu, že vyšetřování vůči ní bylo pro nedostatek důkazů zastaveno a že měla vážné zdravotní problémy – byla 17. června 1940 převezena zpět do Prahy (z té doby pochází moták, v němž psala: „půl života za hodinu s Honzou“) a koncem října 1940 byla bez soudu poslána (o tři roky dříve než Gusta Fučíková) do Ravensbrücku, kde se stala vězenkyní s číslem 4714.

Pracovala tam jako pletařka, pak se dostala na nemocniční revír, kde měla na starosti kartotéku venerických pacientek, spoluvězeňkyně se jí snažily pomáhat, ona na oplátku rozdávala kolem sebe elán, ale její zdravotní stav se dále zhoršoval. Na jaře 1944 se německý lékař (který znal jejího otce) rozhodl odejmout jí operativně zanícenou ledvinu, ale ona 17. května v půl čtvrté ráno roku 1944 (osm měsíců po Fučíkovi) zemřela*. Její popel skončil na dně nedalekého Fürstenberského jezera.

*Otec nesl smrt dcery těžce a zemřel roku 1947 – stejně jako bývalý manžel Ernst Polak (který roku 1938 emigroval do Británie, kde se na Mileninu přímluvu stal korespondentem Přítomnosti). Druhý manžel Jaromír Krejcar žil za války v Praze, roku 1948 z komunistického Československa emigroval a zemřel v Londýně 1950.

Podle svědectví spoluvězeňkyň byla Jesenská do konce života přesvědčena, že komunismus* je zrádný a nesmírně nebezpečný.

*Tvrdila to předválečná komunistka Margarette Buber-Neumannnová, která se s ní spřátelila v Ravensbrücku. Tato Němka měla tehdy již za sebou pobyty v sovětských vězeních a české „kované“ komunistické vězeňkyně se na ni obrátily se žádostí, aby je potěšila vyprávěním o svých zážitcích ze sovětského „ráje“. BuberNeumannová však prohlásila, „že tábor Ravensbrück je proti gulagu ráj“, takže se s ní přestaly stýkat. Milena jí věřila a byla si jista, že kdyby Ravensbrück osvobodili (jak komunistky doufaly) Rusové, nebylo by to žádné štěstí.

Podle knihy V zajetí temna bývalého zpravodajského důstojníka Františka Augusta uspíšila smrt Jesenské právě Gusta Fučíková, která jí měla po operaci podávat nevhodnou stravu, ale podle historiků tuto informaci nikdo jiný nepotvrdil.

Naopak jisté je, že ještě v polovině 60. letech nesměla Milenina přítelkyně Jaroslava (Sláva) Vondráčková o ní vydat knihu; titul s názvem Kolem Mileny Jesenské se mohl dostat ke čtenářům teprve roku 1991 (čtyři roky po smrti G. Fučíkové a pět let po autorčině smrti).

Roku 1996 byl Mileně Jesenské propůjčen in memoriam Řád T. G. Masaryka II. třídy.

Literatura

August František: Ve znamení temna, Votobia, Praha 2001 Balajka Bohuš: Jaroslav Vrchlický, Melantrich, Praha 1979

Baum Jiří: Holub a Mašukulumbové, Nakladatelství Československé akademie věd, Praha 1955

Beránek Tomáš: Matice česká v moderní době, bakalářská práce Filozofická fakulta UK Praha, Praha 2011

Berkovec Jiří: Josef Suk, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1956

Berkovec Jiří: Život plný hudby, Středočeské nakladatelství a knihkupectví v Praze, Praha 1986

Bestenreinerová Erika: Zakázaná láska u císařského dvora, Víkend, Praha 2012

Běhounek František: Na sever od Zambezi, Albatros Praha, Praha 1970

Bor Vladimír: Operní večery, Panton, Praha 1983

Buber-Neumannová Margarete: Zajatkyní Stalina a Hitlera – Svět v temnotě, Barrister Principal, Brno 2011

Budova Národního muzea v Praze, Vydalo Národní muzeum v Praze, Praha 1991

Burghauser Jarmil: Slavní čeští dirigenti, Státní hudební vydavatelství, Praha 1963

Burghauser Jarmil: Antonín Dvořák, Státní hudební nakladatelství, Praha 1966

Comenius Johannes Amos: Orbis sensualium pictus, Machart, ?Praha?? 2012 Československá vlastivěda, Orbis, Praha 1963

Černý Václav: Paměti II., 1938–1945. Křik Koruny české, Atlantis, Brno 1992

Dějiny Prahy II. Od sloučení pražských měst v roce 1874 do současnosti, Paseka, Praha-Litomyšl 1998

Dokoupilová Petra: Život šlechtičny v 19. století. Eleonora hraběnka z Kounic, magisterská diplomová práce, Filozofická fakulta Masarykova univerzita v Brně, Brno 2008

Drahovzalová Dagmar: František Picka, významný skladatel duchovní hudby na přelomu 19. a 20. století, Pedagogická fakulta UK a Collegium Marianum – Týnská vyšší odborná škola, bakalářská práce, Praha 2009

Drechslerová Terezie: Historie komunikace Škody Plzeň 1918–1945, bakalářská práce, Fakulta sociálních věd, Univerzita Karlova, Praha 2016

Duchem, ne mečem, Lidové noviny, Praha 2003

Dvorský František: Staré písemné památky žen a dcer českých, e-kniha, 2013

Dvořák Otakar: Můj otec Antonín Dvořák, Knihovna Jana Drdy, Příbram 2004

Frida Bedřich: Vedle sebe šli jsme dálnou poutí, Filozofická fakulta Univerzity Karlovy, Praha 2016

Fučík Julius: Reportáž psaná na oprátce, Státní pedagogické nakladatelství, Praha 1971

Fučík Julius: Reportáž psaná na oprátce, Československý spisovatel, Praha 1985

Fučík Julius: Reportáž psaná na oprátce, První úplné, kritické komentované vydání, ed. František Janáček a kol., Torst, Praha 1995

Fučík Julius: Reportáž psaná na oprátce, Ottovo nakladatelství, Praha 2008

Fučík Julius: V zemi kde zítra znamená včera, Karel Borovský, Praha 1932

Fučík Julius: V zemi milované, Státní nakladatelství politické literatury, Praha 1954

Fučík Julius: studijní záznamy J. Fučíka z doby externího studia na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy, AUK, fond UK 1882–1966 (1970), katalogy posluchačů, Ústav a archiv Univerzity Karlovy

Fučíková Gusta: Život s Juliem Fučíkem, Svoboda, Praha 1971

Fuchs Ladislav: Křišťálový pantoflíček – příběhy dětství a mládí Julia Fučíka, Československý spisovatel, Praha 1978

Gilbert Martin: První světová válka – úplná historie, BB/art. s. r. o., Praha 2005

Grössingová Sigrid-Maria: Lásky trůnu habsburského, Melantrich, Praha 1992

Hammondová Beate: Největší milostný příběh na dvoře habsburském, Ikar, Praha 2004

Hejmová Anna: Julius Fučík: Divadelní kritiky, bakalářská práce, FF UK, Praha 2008

Heřmanová Jana: Proměny reflexe Reportáže psané na oprátce Julia Fučíka v období 1945–2010, bakalářská práce, Pedagogická fakulta Západočeská univerzita v Plzni, Plzeň 2012

Holub Emil: Cesta do země Mašukulumbů, Mladá fronta, Praha 1973

Holub Emil: Sedm let v jižní Africe, Toužimský a Moravec, Praha 1948

Horyna Václav: Důvěrné listy Václava Klementa Klicpery, Kruh, Hradec Králové 1982

Jarolímková Stanislava: Na co v učebnicích dějepisu nezbylo místo, 2. díl, Motto, Praha 2014

Kalista Zdeněk: Čechové, kteří tvořili dějiny světa, Garamond, Praha 1999

Kalista Zdeněk: Století andělů a ďáblů, H&H, Praha 1994

Kettner Jiří: Dějiny pražské arcidiecéze v datech, Zvon, Praha 1993

King Greg, Woolmansová Sue: Vražda arcivévody, Bourdon, Praha 2017

Klabouch Jiří: Manželství a rodina v minulosti, Orbis, Praha 1962

Kocourek Jaroslav a spol.: Hrdý Čech, freytag&berndt, Praha 2010

Kořalka Jiří: František Palacký (1798–1876). Životopis, Argo, Praha 1998

Kosatík Pavel: Ferdinand Peroutka, život v novinách, Paseka, Praha-Litomyšl 2003

Kostlivá Markéta: Přínosy Dr. Emila Holuba při objevování Afriky, bakalářská práce, FF, Západočeská univerzita v Plzni, Plzeň 2015

Kovářík František: Kudy všudy za divadlem, Odeon-Klub čtenářů, Praha 1982

Kovařík Petr: Literární otazníky II., Modrý stůl, Praha 2005

Kovářík Vladimír: Když velcí byli malí, Státní nakladatelství dětské knihy, Praha 1959

Kovářík Vladimír: Literární toulky Prahou, Albatros, Praha 1980

Kovářík Vladimír: Otec české Thálie, Albatros, Praha 1983

Kovářík Vladimír: Slavní a zapomenutí, Mladá fronta, Praha 1983

Kožík František: Bolestný a hrdinský život J. A. Komenského, Státní pedagogické nakladatelství, Praha 1960

Kožík František: Za trochu lásky – ženy v životě Jaroslava Vrchlického, Motto, Praha, 2012

Kratochvíl Miloš Václav: Českou minulostí, SNDK, Praha 1961

Kratochvíl Miloš Václav: Panoptikum zašlých časů, Mladá fronta, Praha 1986

Kratochvíl Miloš Václav: Život Jana Amose, Československý spisovatel, Praha 1975

Křivánková Alena: Velcí mužové českých dějin, Československý spisovatel, Praha 2012

Křižík František: Paměti Františka Křižíka, Technicko-vědecké vydavatelství, Praha 1952

Laštovková Barbora, Koťátko Jiří: Pražské usedlosti, Libri, Praha 2001

Macková Olga: Josef Mánes, Odeon, Praha 1970

Macura Vladimír: Znamení zrodu, H&H, Praha 1995

Marek Jaromír: Interhelpo, stručné dějiny československého vystěhovaleckého družstva v SSSR, rigorózní práce, FF Univerzita Palackého v Olomouci, Praha 2013

Masaryk Tomáš Garrigue: České myšlení, Melantrich, Praha 1969

Mazánek Martin: Zuzana Vojířová – pokud o charakteristiku a zařazení díla, bakalářská diplomová práce, Masarykova universita v Brně – Filosofická fakulta – Ústav hudební vědy, Brno, 2005

Miková Pavla: Marie Červinková-Riegrová ve světle pozůstalosti v Literárním archivu Památníku národního písemnictví v Praze, bakalářská práce, Fakulta humanitních věd, Univerzita Karlova, Praha 2010

Morava Jiří: Palacký – Čech, Rakušan, Evropan, Vyšehrad-Český spisovatel, Praha 1998

Möstrl Roman: Roudnická lobkowiczská knihovna. Jazykově francouzské listy do roku 1717, diplomová práce, Pedagogická fakulta Jihočeské univerzity České Budějovice, České Budějovice 2009

Mysliveček Milan: Místopisný obrázkový atlas, 1. díl, Žirafa, Praha 1998

Mysliveček Milan: Místopisný obrázkový atlas, díl 2.–7., Chvojkovo nakladatelství, Praha 2003–2004

Národní divadlo a jeho předchůdci, Academia, Praha 1988

Nečas Jaroslav: Adolf Kolínský. Český dozorce ve službách gestapa, Academia, Praha 2017

Neuschlová Iveta: Literární a výtvarná tématika v časopise Nebojsa 1918/1919, bakalářská práce, FF Masarykova univerzita, Brno 2010

Nová Kateřina, Vejvodová Veronika: Nejraději mne tituloval indiánem: Americké vzpomínky na Antonína Dvořáka, Národní muzeum, Praha 2016

Nyklová Milena: Pravda a báseň Evy Kantůrkové, Baronet, Praha 2006

Oudová Radka: Sofie Podlipská. Veřejná činnost ve světle dobových pramenů, diplomová práce FF UK, Praha 2015

Palacký: Stručné dějiny Prahy, Odeon, Praha 1985

Paměti Františka Křižíka, Technicko-vědecké vydavatelství, Praha 1952

Pekař Josef: Dějiny československé, Akropolis, Praha 1991

Pekař Josef: Postavy a problémy českých dějin, Vyšehrad, Praha 1990

Pilátová Jana: Josefína Kounicová, první žena „Rudého hraběte“, bakalářská diplomová práce FF Masarykova Univerzita, 2014

Pražák Albert: Vrchlický v dopisech, Československý spisovatel, Praha 1955

Procházka Boris: Po stopách těch, kteří odešli, Primus, Praha 2003

Procházková-Preissová Milka, Soukenková Emilie: Dvě ženy ze života českého Edisona, Společnost Červeného kříže v Praze, Praha 1938 Rak Jiří: Bývali Čechové, H&H, Praha 1994

Ravik Slavomír: Síla slabých, Stanislav Juhaňák-Triton, Praha 2011

Roubalová Andrea: Klatovská léta Jaroslava Vrchlického, bakalářská práce,

Fakulta pedagogiky, Západočeská univerzita v Plzni, Plzeň 2015

Rybák Josef: Vyprávění o Juliu Fučíkovi, Československý spisovatel, Praha 1973

Schejbalová Tereza: Emil Holub a Holice, bakalářská práce, Pedagogická fakulta Univerzity Karlovy, Praha 2015

Securitas imperii 12 – Sborník k problematice 50. let, Úřad dokumentace a vyšetřování zločinů komunismu, Praha 2005

Sekyrková Milada: Ferdinand V., poslední pražská korunovace, Havran, Praha 2004

Skálová Dana: Jiná tvář Julia Fučíka, bakalářská práce, FF, Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích, České Budějovice 2012

Sklenář Karel: Obraz vlasti, Paseka, Praha 2001

Skořepová Eva: Zámek v Chlumu u Třeboně – stavební vývoj a kontext zámku, bakalářská práce, FF, Jihočeská univerzita v Českých Budějovicích, České Budějovice 2017

Skoupý Jiří: František hrabě Harrach a Leopold Lojka – šlechtic a jeho řidič, časopis Historie a vojenství 2/2014

Smítková Lenka: Karel hrabě Chotek – šlechtic na pomezí dvou epoch, diplomová práce, FF UK, Praha 2013

Sojka Jan Erazim: Naši mužové, Melantrich, Praha 1953

Studijní záznamy Julia Fučíka – AUK, fond FF UK 1882–1966 (1970), katalogy posluchačů

Suk Josef: Dopisy nejbližším, Supraphon, Praha 1976

Šámal Martin: Emil Holub, Vyšehrad-Národní Muzeum, Praha 2013

Šiklová Jana: Josef Mánes a knižní kultura, bakalářská práce, Univerzita

Pardubice, Fakulta restaurování, Pardubice 2007

Šindelář Jakub: František Křižík – moderní český podnikatel a manažer, bakalářská práce, Unicon College, Praha 2010

Šíp Ladislav: Česká opera a její tvůrci, Suprafon, Praha 1983

Šourek Otakar: Život a dílo Antonína Dvořáka, 1. díl, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1954

Šourek Otakar: Život a dílo Antonína Dvořáka, 2. díl, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1955

Šourek Otakar: Život a dílo Antonína Dvořáka, 3. díl, Státní nakladatelství krásné literatury, hudby a umění, Praha 1956

Švabinská Zuzana: Světla paměti, Academia, Praha 2002

Tyrnerová Lucie: Chotkové a Žofie Chotková, diplomová práce, FF UK, Praha 2011

Vávra Otakar: Pamětí aneb Moje filmové století, BVD, Praha 2011

Vídenová Martina: Cecilská jednota v pražském hudebním životě, diplomová práce FF UK, Praha 2016

Vondráčková Jaroslava: Kolem Mileny Jesenské, Torst, Praha 1991

Vondráčková Jaroslava: Mrazilo-tálo (O Jiřím Weilovi), Torst, Praha 2014

Vošahlíková Pavla: Jak se žila za časů Františka Josefa I., Svoboda, Praha 1996

Votrubec Ctibor: Jihoafrické cesty Emila Holuba, Mladá fronta, Praha 1954

Vrbová Alena: František Křižík – ze života a díla významného českého vynálezce v kontextu podnikání a samosprávy období 1868–1941, diplomová práce na Filozofické fakultě UK, Praha 2007

Wagnerová Alena: Milena Jesenská, Argo, Praha 2015

Zvelebilová Barbora: Vznik a vývoj opatroven v českých zemích, diplomová práce, Pedagogická fakulta Univerzity v Hradci Králové, Hradec Králové 2016

Žáček Václav: Jan Evangelista Purkyně, Melantrich, Praha 1987

SLAVNÍ ČEŠI

A JEJICH BLÍZCÍ

Obálka Veronika Lahodná

Odpovědná redaktorka Petra Diestlerová

Vydala Euromedia Group, a. s. v edici Universum, Nádražní 30, 150 00 Praha 5

v roce 2020 jako svou 3357. elektronickou publikaci

Vydání první

www. universum.cz

www.euromedia.cz

Knihu lze zakoupit na internetových knihkupectvích www.booktook.cz a www.knizniklub.cz

Table of Contents

Úvod

„Nevhodně“ progresivní lidumil KAREL HRABĚ CHOTEK a syn Bohuslav i vnučka Žofie (*1783–†1868)

CHTĚL POMÁHAT ŘÍŠI I LIDEM

CHOTEK, KTERÝ OŽENIL NÁSLEDNÍKA TRŮNU

VNUČKA ZŮSTALA POUZE „PANÍ NÁSLEDNÍKOVOU“

FRANTIŠEK PALACKÝ a jeho milovaná Terezie (*1798–†1876)

„OBJEVENÁ“ ČEŠTINA A ÚTĚK OD KAZATELNY

RÁJ MĚL PODOBU ARCHIVŮ A STARÝCH RUKOPISŮ

DOSTAL KOŠEM A VZAL SI TEREZII

OD BAROMETRU PŘES POLITIKU K POKLONĚ

ANTONÍN DVOŘÁK a ta jediná pravá Anna (*1841–†1904)

Z NELAHOZEVSI DO PROZATÍMNÍHO DIVADLA

JOSEFÍNA ZVANÁ PEPIČKA

NENÍ ANNA JAKO ANNA, A JEN JEDNA BYLA TA PRAVÁ

NEJMILOVANĚJŠÍ DCERA OTYLKA A ZEŤ, KTERÝ NEPOZNAL TENDR

DO AMERIKY? ANO, ALE S RODINOU

MILOVANÝ A SLAVNÝ CTITEL VLAKŮ, JEHOŽ SLÁVA NEZMĚNILA

FRANTIŠEK KŘIŽÍK – úspěšný samouk, jemuž maminka vymodlila štěstí (*1847–†1941)

ZKLAMÁNÍ, KTERÉ ZAJISTILO ÚSPĚCH

PAVLÍNKA A STĚHOVÁNÍ

MILUJÍCÍ, OBĚTAVÁ A ZA SYNKA SE MODLÍCÍ MAMINKA

KŘIŽÍKOVY „DARY“ PRAZE

EMIL HOLUB – cestovatel, který měl tři velké lásky (*1847–†1902)

JAK „VZNIKÁ“ CESTOVATEL

DO AFRIKY S TEPLOMĚREM

VÝSTAVY, NEVDĚK I ÚCTA

LÁSKA K BRITINCE S HOŘKÝM KONCEM

ROSA ČI VLASTNĚ ODVÁŽNÁ A SPOLEHLIVÁ RŮŽENA

JULIUS FUČÍK a nejen jeho Gusta (*1903–†1943)

MALIČKÝ HEREC I MIMOŘÁDNÝ POSLUCHAČ

STRANA ZAVOLALA A ON VSADIL NA VĚRNOST

MRAČNA SE STÁHLA

REPORTÁŽ S MNOHA OTAZNÍKY

JULKOVY LÁSKY RŮZNÉHO KALIBRU

Literatura