TRITON

Praha / Kroměříž

Kniha byla zakoupena na serveru knihy.idnes.cz.

Kupující: Švestková Jana

Adresa: , ,

ID 7686-78782232268926572717-28-8015

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Ludmila Janáková

Dary se přece nevracejí

příběh atypické pěstounské rodiny

Motto:

„Správně vidíme jen srdcem. Co je důležité, je očím neviditelné.“

Antoine de Saint – Exupéry

Ludmila Janáková

Dary se přece nevracejí

příběh atypické pěstounské rodiny

TRITON

© Ludmila Janáková, 2007

© TRITON, 2007

cover illustration © Vladimíra Burianová

cover © Dagmar Krásná, 2007

illustrations © Bára a Kačka, 2007

Vydalo Nakladatelství TRITON, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10, www.triton-books.cz

ISBN 978-80-7387-028-7

Proč?

Vždycky jsem chtěla a pořád chci znát odpověď na všechny otázky. Chtěla bych rozumět lidem a světu a chápat i to, co se vůbec nezdá pochopitelné. Chtěla bych vědět, jestli žiju správně. Správně – ne podle lidských měřítek, ta jsou sporná, ale podle nějakých vyšších. Nebo nic nad námi není? Nikdo se nebaví naší nedokonalostí? Jen tak se v tom plácáme, ovlivňujeme si navzájem životy a doufáme, že jednou přijde zázrak? Trávíme život čekáním na budoucnost a na druhé šance? Nevím, zatím pořád nevím, jak to funguje a jak to cítí druzí... Vím jen, že se snažím žít tak, jak mi to jde nejlíp. Nevím, jestli je to moc nebo málo… Dlouho jsem čekala na nějaké zmoudření nebo prozření... nebo alespoň na nějaké „dospění“ – jasné a zřetelné, ale žádné nepřišlo, a tak pořád tápu. Je spousta věcí, kterým nerozumím. Dějí se absurdity a jsou zvěrstva a nespravedlnosti, nad kterými zůstává rozum stát a se kterými se nemohu a nechci vyrovnat. Války, holocaust, genocida, problémy těch znevýhodněných – menšin, postižených, opuštěných dětí. Jako by se nás to netýkalo. Jako by nás to nebolelo. Stačí zavřít oči. A srdce. Často mě trápil pocit bezmoci – zdálo se mi, že nemůžu nic udělat, aby se svět tak divně netočil. Nikdy jsem si nebyla jistá, jak se mám v které situaci zachovat a jestli to, co dělám, je to „správné“. Často mi bylo a je líto, že nemohu dělat víc, a možná líp. Teď, kdy jsem maximálně vytížená někým, kdo mě tak strašně moc potřebuje, už určitě nemám pocit, že nic nedělám. Ale pořád pochybuju o spoustě věcí, a o sobě nejvíc...

Snad si tímhle odpovím na některé otázky. Třeba nějaká malá nečitelná odpověď nenápadně vklouzne mezi řádky. Malý princ přece říkal, že správně vidíme jen srdcem. Co je důležité, je očím neviditelné. Proto si chci napsat knihu neviditelných odpovědí...

Měla jsem divné dětství. Dětství, které jsem trávila přehnaným čtením a sněním. Nepocházela jsem z rozvrácené rodiny. Nebyla jsem extrémně bita. Rozhodně jsem v dětství netrpěla nedostatkem potravy, ošacení či intelektuálních podnětů. Ale byla jsem strašně sama. A cítila jsem se nemilovaná, nepochopená, nepřijatá… Strašně opuštěná mezi lidmi, kteří měli být moji nejbližší. A to mě dost dramaticky ovlivnilo – na spoustu let. Nevěřila jsem si, neuměla jsem komunikovat, podceňovala jsem se. Až když jsem se z toho – nejen svou pomocí, ale hlavně s pomocí svých přátel a trpělivé terapeutky – trochu dostala, mohla jsem začít přemýšlet nad tím, jak chci strávit zbytek svého života. Jak si najdu takovou cestu, která mi pomůže vyrovnat se se světem jiným než v knížkách a se vším, co nechápu…

Předtím…

Byly doby, kdy jsem si představovala, že budu mít rodinu – konkrétně devět dětí, tři psy, nějaké kočky, králíky, domek se zahrádkou... Měla jsem všechno promyšlené do detailu – včetně jmen, která jsem občas obměňovala. Utíkala jsem se do snění, které pro mě bylo mnohem příjemnější než realita. Měla jsem divné dětství. Dětství, které mě přivedlo k přesvědčení, že za nic nestojím, že nikdy nebudu dobrá a že nikdy nic dost dobře neudělám. Moji rodiče byli učitelé. Až příliš dlouho jsem si byla jistá, že jsou dokonalí. Celé dětství jsem se snažila vtěsnat do pomyslných tabulek své mámy. Bohužel, stále jsem nechápala, jaká bych vlastně měla být, kde jsou hranice a co dělám špatně. Časem jsem získala pocit, že špatně je všechno a nemá cenu se o nic snažit. Kritika střídala výčitky a výčitky kritiku. Nenáviděla jsem se. Začala jsem věřit tomu, že za všechny problémy naší rodiny mohu skutečně jenom já... Rezignovala jsem na spoustu věcí – na svůj vzhled, na trávení volného času, na snahu o to, aby mě moje rodina akceptovala. Vím, že už to pak se mnou asi nebylo jednoduché, necítila jsem se prostě doma tak, jak by se tam měl člověk cítit. Připadala jsem si jako viník s velkým V – a s tím se dobře nežije. Při životě mě držely jen úspěchy ve škole, ale hlavně knížky, které jsem hltala neuvěřitelným tempem a v obrovských kvantitách. Knížky mi suplovaly skutečný život. Dávaly mi naději, že to, co žiju, přece musí jednou skončit. No, a než to skončí, tak si prostě budu číst. Byla jsem izolovaná od svého okolí. Přijala jsem totiž názor, že jsem nehezká, divná a nepříliš chytrá. Nepolemizovala už jsem ani s tím, že z knížek, které čtu, si stejně nic nepamatuju, že nebudu schopná mít rodinu, že mě nikdo nemůže mít rád, že si nikdy nebudu schopná vydělávat... Všechno jsem vyslechla, abych se mohla vrátit ke svému Verneovi, Jiráskovi, Hugovi nebo Dickensovi. Rostoucí izolace prohlubovala i mou neschopnost komunikovat. Doma jsem až příliš často slyšela, že mám radši zavřít pusu, když neumím říct nic chytrého, a tak jsem se podle toho zařídila. Na vysokou školu jsem odjížděla jako naprostý outsider – člověk, který má na čele napsáno, že je jiný než ostatní, a že za nic nestojí. Tak jsem to alespoň vnímala. Bála jsem se lidí – všichni mi připadali lepší a chytřejší než já. Až po létech jsem zjistila, že se pro moji neproniknutelnost báli i oni mne. Na všechny jsem se usmívala, tím úsměvem, který měl říkat: „Vím, že jste lepší, ale prosím, neubližujte mi.“ Nikomu jsem nevěřila.

Ale ke svému překvapení jsem tady poprvé od první třídy našla kamarádky – dokonce takové, se kterými jsem v kontaktu dodnes. A postupně se vlivem okolí začal měnit můj názor na svět formulovaný mou vyvyšující se, a přitom izolovanou rodinou. Docházelo mi, že to, co přijala jako normu moje rodina, rozhodně není „normální“ v širším měřítku.

Máma, zdánlivě o všem rozhodující a sebejistá, a přitom nejistá a hroutící se v okamžiku, kdy se věci nedařily podle jejích představ, což bylo vlastně pořád... Můj táta, ten úžasný, legrační, laskavý a vševědoucí kouzelník z prvních let mého života, který se postupně změnil ve zcela rezignovaného mrzouta... Všechno ho rozčilovalo a svého smyslu pro humor používal pro ironizování členů rodiny... Můj bratr – bystrý a nadaný chlapec – v očích mé matky však přinejmenším druhé vtělení Páně... přišlo mi, že prostě nemohl nic udělat špatně, i kdyby se snažil... Myslím, že přes jeho výsostné postavení v rodině jsou naše stigmata srovnatelná... A já – černá ovce rodiny. Člověk, který byl neustále obviňován ze všech rodinných neúspěchů. Když mi někdy bylo mámy líto a odvážila jsem se zeptat, proč má špatnou náladu, dozvěděla jsem se, že je to kvůli mně. Tak jsem se raději ptát přestala, abych byla pro změnu obviňována z lhostejnosti a necitlivosti...

Najednou tady se mnou byly spolužačky, kterým se stýskalo po mámách, které se domů těšily, které se s mámami mazlily a povídaly si s nimi... Já jsem si na rozdíl od nich připadala jako na propustce. Mohla jsem chodit do kina, půjčovat a shánět si knížky, které mě zajímaly, a mluvit o nich. A místo, abych platila za podivína jako na gymnáziu, byla jsem tady ta sečtělá, ke které se chodilo pro knížky. A hlavně – začala jsem komunikovat a srovnávat. A chápat, že naše rodina byla všechno, jen ne dokonalá nebo aspoň normální. Jenže jsem i nadále všechnu vinu za tento stav připisovala sobě. Jezdila jsem domů tak málo, jak to jen šlo. Vím, že jsem stejně byla nejistá, odtažitá, introvertní, ale po dlouhé době jsem se cítila aspoň trošku jako člověk.

Snažila jsem se pochopit, proč jsme žili v takovém pekle – tedy alespoň pro mě to peklo bylo, a přitom jsme se tvářili, že jsme něco víc – lepší než naši příbuzní, přátelé, známí... Co to bylo za nadřazenost nebo spíše nejistotu skrývanou právě za kritizování druhých... Moji rodiče mi dříve připadali tak dokonalí, tak nad věcí... Vzbuzovali ve mně tolik nejistoty... Měla jsem pocit, že jsem se jim nepovedla, že k nim nepatřím – oni byli v pořádku, můj bratr byl bez chyby – jen já jsem byla černá ovce. Proč vlastně? To jsem sice nikdy přesně nepochopila, ale vinu jsem přesto cítila – neurčitou, ale o to hůře smytelnou. Moje máma mě obviňovala ze spousty nesmyslných věcí – že ji nenávidím, že jí dělám všechno naschvál... Byly chvíle, kdy jsem tomu snad už i věřila... Někdy to vypadalo, že na mě žárlí – shazovala mě před tátou, měla škodolibou radost z mých neúspěchů nebo trapasů. Ano, skutečně mluvím o své mámě, o člověku, který mi měl být ze všech lidí nejbližší. Dnes už vím, že musela být hrozně nešťastná. Ale tehdy nebylo úniku před jejími výčitkami, před její nenávistí – nebo co to vlastně bylo? Neuměla jsem se mazlit, neuměla jsem důvěřovat, měla jsem v sobě všechno zmatené... Chtěla jsem tomu utéct a neměla jsem kam… V pubertě jsem se často nechala vyprovokovat do vzteklých nadávek (resp. opakovala jsem, co jsem slyšela doma na svou či tátovu adresu) – a vzápětí jsem se hroutila – rodičům se přece takové věci neříkají. Byla jsem strašně nešťastná. Nevěděla jsem ani, co chci, jen jsem cítila neurčitý odpor vůči autoritám.

Neuměla jsem chodit vlastní cestou, byla jsem zvyklá být vnucena do nějakého vzorce a buď se s tím srovnat a přijmout ho za svůj, nebo se bouřit. Ale to bouření mi zároveň způsobovalo pocity viny – maminka propadala hysterii pokaždé, když něco nebylo po jejím. I na tu farmacii jsem šla jenom proto, že se rozhodla a odmítla mi podepsat jinou přihlášku. Byla jsem odmala zatížená na jazyky – na češtinu, ruštinu, angličtinu. Ve dvanácti letech jsem četla všechny dostupné české, ruské, anglické a francouzské klasiky – všechno, co se mi podařilo tajně ukrást z knihovny svých rodičů. Mým snem bylo číst v originále. Se slovníkem v ruce jsem na gymplu louskala Lermontova a Evžena Oněgina a učila jsem se z něho pasáže nazpaměť. Milovala jsem Huga, Dostojevského, Dickense, prokleté básníky, Máchu, Ferlinghettiho, Hrabala, Čapka, Haška. Vyhrávala jsem jazykové soutěže. Jenže máma vždycky chtěla jít na farmacii. Můj sen o filozofické, či eventuelně pedagogické fakultě se rozplynul. Na filozofii jsem přece nebyla dost chytrá a neměla bych šanci a učitelé jsou zase chudáci. A hlavně – je to přece tak hezké stát za přepážkou v bílém plášti...

Na farmacii jsem se dostala a bez problémů se tam udržela, i když jsem tajně předpokládala opak a i když „úmrtnost“ byla ten rok opravdu vysoká. Po roce studií jsem však věděla s naprostou určitostí, že mi tohle povolání není blízké a že ho nikdy nechci praktikovat. Chtěla jsem se pokusit o přijímačky na filozofickou fakultu a přestoupit. Zjistila jsem si všechny dostupné informace, měla jsem z té možnosti radost, chtěla jsem to zkusit, ať už by to dopadlo jakkoli... Když jsem jela na jednu ze svých řídkých návštěv domů, neudržela jsem se a začala o tom mámě nadšeně vyprávět, když mě vezla autem z nádraží na chatu. Ještě dnes mi běhá mráz po zádech, když na to vzpomínám... Začala řvát, že ji chci zabít, vjela s trabantem do protisměru (pršelo a viditelnost byla mizivá). Ječela a plakala, že jí všechno dělám naschvál, a ať se tedy zabijeme obě, když mi na ní nezáleží... Dnes už vím, že to byla reakce vyšinutého člověka a emocionální vyděračství nejhoršího kalibru, ale tehdy jsem se opravdu cítila paradoxně vinna, že nechci plnit maminčina přání. Není to snad povinnost všech hodných dětí?

Farmacii jsem absolvovala s prospěchovým stipendiem a s červeným diplomem. Těch pět let jsem strávila převážně doučováním spolužaček, které na rozdíl ode mě o farmacii usilovaly a bojovaly zuby nehty, aby se tam udržely, návštěvami kulturních akcí (objevila jsem kina, divadlo, Simona a Garfunkela, Floydy) a bezuzdými čtenářskými orgiemi (hradecké knihovny a antikvariáty do té doby jistě nezažily vděčnějšího zákazníka). Učila jsem se tak nějak dost mimochodem, snažila se o dobré známky, abych měla „stípko“. Přesto jsem si nikdy nepřipouštěla, že jsem chytrá. Mámou pevně zakotvený pocit nedostatečnosti ve mně přežíval, i když všechny výsledky svědčily o opaku.

Paradoxně je to máma, komu nakonec vděčím za to, že jsem neskončila jako znuděná stará panna za přepážkou pardubické lékárny. Respektive jejímu přeškolovacímu anglickému kursu, na němž dostala kontakt na londýnskou „au-pair“ agenturu. Nepředloženě mi začala předhazovat, že bych tam měla napsat a do Anglie na nějaký čas odjet. Nejprve jsem to zamítla jako nesmyslný nápad. To bych přece nezvládla. Nakonec mě přesvědčila aktivní spolužačka, že napíšeme a pojedeme do Anglie spolu – to bude přece legrace. Nechala jsem se Markétou ukecat, aniž bych tušila, že to bude ona, kdo na poslední chvíli ucukne. Netušila jsem ani, jak moc Anglie změní můj život a jak moc budu Markétě jednou vděčná.

Maminka ve své nevyzpytatelnosti obrátila, jakmile zjistila, že to s odjezdem do Anglie myslím vážně. Snažila se mě od pobytu odradit všemi dostupnými prostředky. Ujišťovala mě, že se nepostarám ani sama o sebe, natož o cizí děti. Hlasitě se smála, když jsem ve zvacím dopise přečetla, že se ode mě očekává občasné jednoduché vaření. Netajila se tím, že je pro ni neodolatelně komická představa, jak vařím nebo uklízím. Nehledě na to, že mi začala intenzivně shánět místo v lékárně a naznačovat, že by nebyl problém, kdybych tam po prázdninách nastoupila. (Moje námitky jako obvykle nebrala moc vážně.)

Poprvé v životě jsem odolala nátlaku, posměchu a nepříjemnostem a odjela do Anglie jako au-pair. Byla to zkušenost k nezaplacení. Přesvědčila jsem se, že máma neměla pravdu. Uměla jsem se postarat o děti. A hlavně mě to moc bavilo. Cítila jsem se být součástí té cizí rodiny tak, jako jsem se nikdy necítila být součástí rodiny vlastní. Poprvé od babiččiny smrti jsem poznala kouzlo pochvaly. Co jsem dělala, nebylo najednou jen špatně a naschvál – bylo to skvělé, úžasné a milé. Moje ego bylo po dlouhé době hlazeno a nadnášeno a já bych se pro ně byla přetrhla. Vím, že to bylo jedno z nejlepších období v mém životě. Dodnes je považuji za svou rodinu.

Jenom díky zkušenostem z Anglie jsem získala odvahu vzepřít se jasně nalinkovaným představám o své budoucnosti a hledat si místo mimo vystudovaný obor a bydlení mimo svoji rodinu. Umožnil mi to i cambridgeský „Certificate of Proficiency English“, který jsem tam s výborným prospěchem složila, a přece jenom i trochu vyšší sebevědomí. Máma svou nespokojenost s tím, že se nehodlám usadit v žádné lékárně, demonstrovala jako obvykle bez jakýchkoli skrupulí. Kudy chodila, tudy ukapávala jedovaté poznámky na mou adresu. Pobyt v bytě mých rodičů přestal být „jen“ nepříjemný, ale začal přesahovat všechny snesitelné meze.

Odjela jsem do Prahy. S taškou nejnutnějších věcí jsem jezdila po Praze a hledala práci a podnájem.Přespávala jsem u bráchy na koleji nebo u kamarádky. Po dlouhých peripetiích a několika omylech (např. podnájem u věčně opilého čerstvě rozvedeného zedníka, který se po večerech dobýval do mého kamrlíku) jsem skončila v bytě řádově osmé kategorie, zato však v úplném srdci Prahy. Záchod na chodbě a absence koupelny byly pouze drobnými nepříjemnostmi, které bohatě kompenzoval nízký nájem, fakt, že jsem měla byt jenom pro sebe, a majitel, který na mně nehodlal vydělávat. Poprvé v životě jsem o sobě mohla rozhodovat sama. Nevadila mi dosluhující lednice, která po půl roce vypustila duši, resp. freony. Nevadilo mi vybavení pořízené při likvidaci staré školní třídy, velmi spoře vytápějící vafky, ani sporák, který fungoval, jen když měl dobrou náladu. Dokonce jsem z té špeluňky udělala něco na způsob studentského doupěte. Kolej mě naučila, jaká kouzla dokáží plakáty a pohledy na zdech, závěsy a zákoutí s polštáři a koberci.

Místo jsem našla také. Nejprve jsem pracovala jako lektorka pro jazykovou školu. Sice mi nejdřív naslibovali hory doly, ale nakonec jsem na každý kurs jezdila na jiný konec Prahy. Učila jsem otrávené manažery, kteří dostali kurs příkazem a ostentativně dávali najevo svůj nezájem a svou nadřazenost. Učila jsem středoškoláky, kteří se nezajímali v zásadě o nic ze života, který jim chtěli vnutit dospělí, a o angličtinu tedy taky ne. Moje iluze braly zvolna za své. Hledala jsem si nové místo. V zásadě z legrace jsem odpověděla na inzerát, který mi přinesla kamarádka. Ministerstvo zahraničí vyhlašovalo velký konkurs. Hledalo pracovníky na diplomatické posty. Říkala jsem si, že s mojí farmaceutickou kvalifikací a s naprostou ignorancí pokud jde o věci politické bych pro ně skutečně byla ta pravá. V té době jsem se ale pokoušela dělat recepční u jedné zahraniční firmy a ukázalo se, že coby administrativní síla jsem naprosto nepoužitelná. A tak jsem neměla co ztratit. K mému pobavení mě zvali na další a další kola konkursu. Nakonec mi nabídli místo, i když u politického testu jsem pochopitelně totálně pohořela. Připravovala jsem se na něj tak, že jsem přečetla jakousi brožuru o OSN a poslední tři čísla Mladé fronty. Byli však zřejmě tak oslněni mou jazykovou vybaveností a inteligencí, že se rozhodli pominout fakt, že jsem z politického testu zodpověděla s jistotou správně pouze otázku o konfliktu Hutů a Tutsiů (o tom se totiž MF zrovna rozepisovala). Na MZV jsem nastupovala s velmi matnou představou o tom, co mě tam asi tak může čekat. První měsíce jsem se potácela ve svém zmatení, zavalována stohy podle mě zcela nesmyslných zpráv a papírů, ve kterých jsem se nedokázala zorientovat. Postupně se mi vyjasnilo moje pracovní zařazení, s příchodem nového šéfa jsem přestala být odklízena do kamrlíku vedle záchodu a začala dostávat smysluplné a pochopitelné úkoly. Práce mě začala celkem bavit. Pak se začalo pracovat na vstupu do NATO, přišly zahraniční stáže. Stala jsem se workoholikem, kterého bavilo zhasínat v noci na chodbách ministerstva a vydávat se domů opuštěnými pražskými uličkami. Ostatně – doma na mě čekal jen králík a morče.

Po třech letech mě vyslali do Bruselu. Tam jsem strávila pět let. Někdy – obzvlášť když jsem stála s koktejlem v ruce na nějaké recepci, mluvila s velvyslancem nebo vítala ministerskou delegaci na letišti – mi připadalo, že žiju život někoho jiného. Nikdy jsem netoužila po kariéře – a tady jsem se pohybovala ve společnosti vysokých diplomatů, ministrů, státníků a svých dalších kolegů – vesměs kariérních typů. Připadalo mi to chvílemi jako docela dobrá ironie. Tohle bylo možná místo pro mého tátu, možná pro mého bráchu, ale ne pro někoho, kdo snil o domečku na vesnici, devíti dětech a třech psech. A přitom rozhodně nemohu říci, že by mě to nebavilo – některé aspekty mé práce se mi strašně líbily. Ráda jsem psala zprávy a překvapivě jsem se začala realizovat v organizační práci – bavilo mě organizovat velká zasedání. Moc mi ta práce dala – musela jsem jednat s různými lidmi, vyrovnávat se s ambiciózností a nevraživostí některých svých kolegů, což pro mě bylo rozhodně přínosem. Také jsem tam poznala několik opravdu výjimečných osobností a pár skutečně cenných lidí. A pochopitelně také pár rádobyinteligentů a šplhavců, kteří se neštítili přisvojit si cizí nápady a zásluhy, protože jim šlo jenom o co nejrychlejší postup na kariérním žebříčku.

Mně o postup opravdu nešlo – to, co jsem dělala, jsem dělala ráda a myslím, že poctivě a nějakého povýšení a s tím související vedoucí práce jsem se bála jako čert kříže. Měla jsem řadu nadřízených – a jen několik málo z nich jsem dokázala respektovat. Rozhodně jsem chtěla být raději kvalitním podřízeným než průměrným a otravným nadřízeným. To byl i jeden z důvodů, proč jsem neuvažovala o tom, že bych po návratu z Belgie zůstala na ministerstvu. I když peníze, které jsem vydělávala, opravdu nebyly nepříjemné, bylo mi jasné, že u téhle práce nemohu zůstat do důchodu. Důvodů byla řada, ale hlavní byl ten, že jsem chtěla rodinu. Moje touha po dětech se sice s ubíhajícími léty poněkud modifikovala, ale nezmizela. A kariéra na ministerstvu spojená s kočovným životem a rodina – podle toho, co jsem viděla u svých kolegů – to jsem pokládala za neslučitelné. A další důvod – někde v podvědomí mi také pořád ležela touha učit.

Dlouhá léta jsem nebyla schopna dělat nic jiného než se patlat v křivdách, kterých se na mně dopustila moje rodina, a otravovat svými sny kohokoli, kdo byl ochoten poslouchat. Doma jsem se potácela v depresích a psala depresivní básničky. Kamarádka, která mě dlouho držela nad vodou a trpělivě poslouchala moje nářky a to, jak chci všechno změnit, ale..., nakonec pochopila, že takhle už to dál nejde. Jako před rokem ke koupi auta, dokopala mě teď k návštěvě psycholožky. Dlouho jsem se s tím nemohla smířit. V hlavě mi zněla maminčina oblíbená věta, že jsem blázen a skončím ve cvokhausu. Nakonec jsem našla anglicky mluvící paní, která bydlela asi minutu pěší chůze od mého bytu. Asi měsíc a půl jsem k ní chodila intenzivně mlčet. Bylo to nejdražší mlčení v mém životě, protože za hodinu se platilo asi 700BEF. Postupně jsem začala místo mlčení plakat a nakonec, když už jsem znala do detailu každý vzorek na jejím ubrusu a každý výraz její tváře, když čekala na to, až promluvím, nakonec jsem začala mluvit. Co mluvit, chrlit vodopády slov. Nakonec mi hodina byla málo a žádná jazyková bariéra neexistovala. Tam jsem mluvila plynněji anglicky než kdy předtím česky. Hrnuly se ze mě nezadržitelné vlny slov, vět, emocí... všechno to, co jsem tak dlouho schovávala pod pokličkou pochybné loajality vůči svým rodičům (u nás totiž platil nepsaný zákon, že o problémech doma se s nikým nemluví, žádné problémy u nás doma vlastně ani neexistují…). Otevřela jsem Pandořinu skříňku a znovu prožívala svoje dětství, svoje mládí a svoji přítomnost. Týden za týdnem, měsíc za měsícem, celkem dva roky.

A poprvé jsem si začala uvědomovat, že mám právo nějak ovlivnit svoji budoucnost – i kdyby měla maminka stokrát pocit, že jí to dělám naschvál. Začala jsem studovat speciální pedagogiku, jako rozdílové studium. Začala jsem šetřit, abych si mohla po návratu koupit v Čechách byt. Požádala jsem o přeřazení na místo tajemníka delegace – a dostala se tak k organizační práci, která mě nejvíc uspokojovala. A přestala jsem se dívat na všechny lidi jako na potenciální nepřátele. A překvapivě – lidé mi to začali oplácet. Přestala jsem se upínat na jednotlivce a vytvořila si – poprvé v životě – síť kamarádů pro zábavu a nepříliš důležitých známých. Jistě, ještě přišla spousta problémů, někteří z těch lidí mě zklamali, ale byli zase i takoví, kteří mě příjemně překvapili. Už nikdy jsem se nevrátila k tomu, že bych na společenské akci celý večer přemýšlela s uplatněním jedné věty, abych si pak celou noc doma vyčítala, že jsem ji neměla říkat. Už nikdy jsem neměla problém s povrchní konverzací. Pro mě ne malý, ale velký zázrak, za který nikdy nepřestanu být vděčná. Začínala jsem být ráda na světě.

Můj pobyt na delegaci v Bruselu se však přes několikerá prodloužení začal chýlit k závěru. Moje studium speciální pedagogiky mělo skončit asi rok po návratu domů. Domů? Kde jsem měla nějaké doma? Měla jsem rodinu, se kterou jsem neudržovala prakticky žádné vztahy, když nepočítám máminy občasné vyčítavé telefonáty či ještě občasnější návštěvy, po kterých jsem se psychicky hroutila. S posledním klukem jsem se rozešla asi rok před návratem domů. Čekal na mě cihlový byt v Městci, který bylo třeba zrenovovat. Čekala mě práce, které jsem chtěla tak nebo tak nechat. Většina kamarádek a známých zůstala v Belgii. Věděla jsem, že zase budu postrádat zázemí. Ale už jsem se nebála – věděla jsem, že se dá vytvořit. Byla jsem na začátku. Měla jsem pocit, že mě všechno teprve čeká. Trochu jsem se bála, ale ještě víc mě to lákalo.

Vrhla jsem se do bytových úprav. Byt jsem zrekonstruovala a zařídila v rekordním čase a velmi levně. První konkrétní věc v mém životě, na kterou jsem byla nezřízeně pyšná. Ale bylo toho na mě asi trochu moc. Ve dne dojíždění do Prahy, do práce, která mě už nedokázala nijak motivovat, a po večerech a po nocích sestavování nábytku, lakování, vybalování, uklízení... Najednou jsem začala být šíleně unavená. Dopadlo to tak, že i ležení mi nakonec připadalo jako vyčerpávající práce. Dojít si na záchod či do kuchyně pro pití se stalo nadlidským úkolem. Těžká viróza? Borelióza? Únavový syndrom z přepracování? Výsledek toho posledního roku v Belgii, kdy jsem žonglovala zároveň s podílením se na přípravě pražského summitu, balením, zařizováním městeckého bytu a studiem? Dodnes si nejsem jistá. Každopádně to vyústilo v několikaměsíční neschopnost, v několikaletou bolest svalů a kloubů a ve zvýšenou unavitelnost, která mě provází dodnes.

A právě v té době, kdy mi bylo 33 let a v mém životě nebylo vůbec nic jistého a na všechno jsem byla sama, se mnou život udělal jeden ze svých nečekaných přemetů… Do života mi vstoupili dva lidé, jejichž potřeby byly ještě mnohem intenzivnější a žhavější než moje a kteří teď pro mě znamenají tak strašně moc. A jim také patří tahle knížka.

Právě teď…

Dívám se na Barču, jak okusuje propisku, oči přimhouřené snad skutečným, snad předstíraným soustředěním. Zachytí můj pohled, usměje se svým poloprovinilým, pololaškovným způsobem. Dívám se na její dlouhé, nádherně rezavé vlasy, slušivé brýle, bystrý pohled – a v duchu stejně vidím tu holčičku s pootevřenou špinavou pusou, která bez vyzvání přidřepla u přepravky s mými kočkami...

Dívám se na Kačku, která má zrovna svůj hubený obličejík ozářený tím neodolatelným úsměvem, který nasadí vždycky, když mi už potřetí vypráví něco podle jejího názoru šíleně komického. Vypadá v tu chvíli inteligentně, i když plácá nesmysly. Dívám se, a vidím tu špatně oblečenou holčičku s dlouhými mastnými vlasy, která mi ukazovala krvavou ránu od pitbula na ruce a smála se tomu.

Přemýšlím, jestli jsem věděla, do čeho jdu, když jsem se před dvěma a půl lety rozhodla vzít si holky k sobě. Sama sobě musím odpovědět, že jsem neměla ani tušení, přestože jsem se o ně v té době už více než rok starala. Netušila jsem, jak moc se budou vzpírat každému běžnému požadavku, jak budou ignorovat moje nároky, jak moc na sebe budou žárlit. Jak moc bude Bára agresivní a Kačka pasivně resistentní. Netušila jsem, jak moc se budou snažit, abych se věnovala pouze jim a nezbyla mi energie na žádné přátele a koníčky. Netušila jsem, že mě čekají dva a půl roku vyčerpání, sisyfovské práce, pochybností o všem, včetně sebe samé. Také jsem ale netušila, že se ve mně otevřou předtím nepoznané a zřejmě bezedné hlubiny lásky, kterou k nim pocítím a která mi to pomůže vydržet.

Před očima mi lítá kaleidoskop útržkových vzpomínek – těch strašných i těch krásných. Většina z nich je už součástí našich večerních: „A pamatuješ, když tenkrát...“ Barunka, když ztratila v průběhu jednoho týdne dvoje hodinky. Kačka, která mi přišla otevřít, z ruky jí kapala krev, protože nechala půl prstu na struhadle, a vesele se tomu smála. Barunka, vyndávající z aktovky učebnice a sešity dobře macerované v jogurtu. Kačka, předstírající, že neví, do které brusle patří která noha. Barunka, která si po třídenní přípravě na balení pod stan přinesla ke kufru dva plyšáky. Kačka, která předstírala, že neumí číst, aby s ní trávila víc času. Barunka, která předstírala, že neumí počítat, abych s ní trávila víc času. Jogurty, zahozené v koši. Roztrhané a zamazané oblečení, ukryté ve skříni. Pomeranč, schovaný mezi hračkami. Barunka, mlátící hlavou o zeď svého pokojíčku. Kačka, trucující v koupelně. Zničené věci, rozbitá skleněná výplň, pět zlikvidovaných kružítek za jeden měsíc, stovky zmizelých propisek, tužek, pastelek. Peníze otočené z peněženky, smrkání do rukávu, zatlučené písemky, známky, sprosté nadávky.

Ale taky večerní povídání, čtení a zpívání. Barunka, předstírající, že je mokré prádlo na sušáku. Kačka pyšná na to, že přečetla svoji první knížku. Slzy radosti při návratu z táborů a škol v přírodě. Stovky obrázků a dojemných přání. Bára, s první jedničkou z velké matematické prověrky. Kačka, která se v Balatonu naučila plavat. Bára s Kačkou, bruslící na sleťáku. Pusy na dobrou noc a objetí na usmířenou. Mazlení a blbnutí. Hry na miminko. A věta: „Mami, mám tě moc ráda“, nad kterou se mi vždycky zastaví srdce. Já jsem ji své mámě nikdy říct nedokázala... stejně jako mi to nikdy spontánně neřekla ona...

Mě to prostě někdy přepadne jako lavina – ten pocit, že ty holky prostě miluju, i když jsem od jejich příchodu nezažila chvilku klidu. A v tu chvíli je to silnější než já a musím jim říct, že je mám hrozně ráda...

Barče je teď čtrnáct a půl. Ale vypadá mladší než většina jejích o dva roky mladších spolužáků. Když se narodila, bylo mi 23 let. Právě jsem odpromovala, poprvé jsem se vzepřela svým rodičům a těšila se na pobyt v Anglii. Netušila jsem, že se v městecké porodnici právě narodila moje druhá dcera.

Kačce je 22 let. Ale u ní by tomu nikdo nevěřil. V každé pokladně mi pro ni automaticky dávají dětský lístek. Vypadá tak na 12–13. Jako by jí příroda chtěla trochu vynahradit ztracené dětství. Když se narodila, bylo mi patnáct a něco málo. Bojovala jsem na gymplu s fyzikou, u sebe sama se svou hypochondrií a doma o přežití. Kdyby mě v té době někdo přesvědčoval, že se v té době narodil člověk, který mi o řadu let později začne říkat „mami“, určitě bych si ťukala na čelo.

1. KAPITOLA

Frontální útok

Dodnes si živě pamatuju, kdy jsem poprvé potkala to špinavé a rozdrbané zrzavé dítě. Některé věci se prostě nedají zapomenout... Některé věci se vám prostě vtisknou do paměti, aniž byste v tu chvíli věděli proč... to se vám objasní až dodatečně...

Bylo to asi měsíc před mým finálním návratem do Čech. „Otočila“ jsem se tehdy v Praze a v Městci, abych udělala nějaké zkoušky a nechala v novém bytě vydlaždičkovat kuchyň a předsíň. Po takovém „relaxačním“ prodlouženém víkendu jsem se tedy chtěla vrátit zpátky do Bruselu. Pro větší zpestření jsem s sebou tehdy měla své tři kočky, pro které se mi v Belgii výjimečně nepodařilo zajistit hlídání. Táhla jsem neuvěřitelně těžkou přepravku se třemi kočkami do auta. To dítě se vrhlo na přepravku: „Jé, teto, ty máš kočičku? Můžu si ji pohladit?“ Byla to holčička – kouzelná – zrzavá a pihovatá, s ušmudlanou tváří, ze které se důvěřivě obracely světle hnědé oči. Její vlasy asi dlouho neviděly hřeben a její teplákovka zase pračku. Nečekala na dovolení, seděla na bobku na chodníku a prsty prostrkávala skrz mřížku přepravky. Nezmohla jsem se na nic, a to dítě, které vypadalo na sedm, ač mu bylo, jak jsem se vzápětí dozvěděla, deset let, suverénně vedlo konverzaci, resp. monolog. Sdělilo mi, že se jmenuje Bára P., že bydlí v tadytom baráku (věžák, sousedící s naším domem), že chodí do třetí třídy, ale už podruhé, protože jednou propadla, že její máma je hodně nemocná, a že má hrozně ráda kočky. „Hele, a kde ty bydlíš?“vyptávala se vzápětí, „můžu za tebou a za kočičkama někdy přijít?“ Bylo mi víc než jasné, že to je nějaký zoufalý sociální případ – trochu mě vyděsila tím frontálním útokem, ale zároveň vzbudila moji zvědavost. Snažila jsem se ji trochu odradit informací, že tu ještě vlastně nebydlím, že přijedu až za měsíc a pak se nastěhuju... „Hm, tak já přijdu za měsíc,“ nezdála se vůbec zaražena. A já netušila, tehdy, ani ještě dlouho potom, že Barča ve svých deseti letech měla jen velmi matnou představu o časových úsecích jako je měsíc a rok. Myslela jsem si, že si za měsíc už ani nevzpomene, že mě potkala. Ale několikrát jsem si na toho skřítka v lidské podobě vzpomněla... Na dítě, které se vnucovalo do bytu dospělému, kterého vidělo poprvé v životě... Bylo mi jasné, že zázemí mít asi kdovíjaké nebude...

Po příjezdu do Městce jsem měla plnou hlavu krabic a zařizování a zabydlování... Když zazněl zvonek, myslela jsem na pošťačku. „Jé, ahoj teto,“ řeklo to dítě bezelstně, když jsem seběhla schody „Tak už jsi se nastěhovala, já už tady zvonila kolikrát. Můžu si jít pohladit kočičky?“ Špindírka se hrnula do kuchyně a povídala a povídala... Vůbec si nedělala starosti s tím, že bych třeba mohla mít jiný program…

Máma mezitím umřela a Báře to ve škole už zase nešlo. Má ještě ségru, ale ta je trochu postižená a pořád se tahá s partou. Barče se ani nechce domů. „Víš, teto,“ stěžovala si často Barunka, „táta je taky pořád pryč – buď v práci nebo v hospodě – když máma umřela, tak začal pít.“ (Tahle poslední informace byla velmi zkreslená. Tatínek byl s alkoholem nerozlučně spjat již od puberty – manželčina smrt byla jen poslední vítanou záminkou pro to, aby si zašel „na dvě“ – což v překladu znamenalo tak na patnáct až osmnáct piv. Ale to jsem měla zjistit až později. I to, že se Bára jeho pití stále snaží omlouvat.) Barča trávila nejvíc času s kamarádkou Věrkou. To byla, jak jsem časem poznala, velmi vyspělá dívka, o tři roky starší než Bára, která se zajímala jen o kluky a o fintění a malování. Obě holky se tahaly s nějakou pouliční partou.

Barča u mě tak nějak nenápadně začala trávit většinu dne. Nejprve přicházela každý den – podívat se na kočičky. Pak začala vyžadovat pomoc s matikou. A pak se jí vždycky nějak nechtělo domů – až mi nakonec bylo hloupé nezeptat se jí, zda se nechce zdržet na večeři... Chtěla vždycky, vším byla nadšená, všechno jí chutnalo... Nepřestávala jsem se divit tomu, že ji nikdo nepostrádá. Moje obavy odbývala se smíchem: „Prosimtě, doma nikdo neni, a i kdyby byl, ani si nevšimne, že tam nejsem...“

Trvala jsem na tom, aby tátovi přesto řekla, kde tráví většinu času poté, co přijde ze školy. „Tak já mu to teda řeknu, no,“ podvolila se lehce, ale zjevně tomu nepřikládala velkou důležitost. „U kterýchpak sousedek trávila čas předtím, než jsem přišla na řadu já?“ přemýšlela jsem někdy. Ne vždy mi její přítomnost byla příjemná. Její ohromení, nadšení vším a lichocení bylo dojemné, ale vyžadovala neustálou pozornost a v jejím chování jsem zaznamenala prvky vlezlosti. Bylo to však především dítě... Měla jsem děti vždycky ráda a o tohle dítě zjevně nikdo moc nestál. Nedokázala jsem říci ne, když se každý večer, než neochotně přivolila k odchodu, ptala, zda může přijít následující den.

Tátovi o mě skutečně řekla – asi čtrnáct dní se nic nedělo a Barča ke mně chodila se stejnou frekvencí jako předtím. Poté její otec projevil zájem se se mnou setkat. „No konečně,“ říkala jsem si, „to to trvalo.“ Na to, co mě čekalo, jsem vůbec nebyla připravená. Jistě, čekala jsem omšelé zařízení, nuzné poměry a otce, který zřejmě nebude patřit mezi intelektuály a abstinenty. Podstatnou část svého života jsem strávila na vesnici a věděla jsem, že mezi nevzdělanými lidmi ze sociálně slabší vrstvy je řada skutečných osobností. Nikdy jsem nikým nepohrdala jenom proto, že neměl vysokou školu nebo lukrativní zaměstnání. Myslela jsem si, že jsem připravená na všechno.

2. KAPITOLA

Dvě návštěvy a tři vešky

Nevím jestli mě víc ohlušilo hysterické štěkání následované hrubým řevem, kterým byl pes okřikován, nebo zahltila kombinace různých pachů – převládaly cigarety, do kterých se mísily pachy nepraného prádla, zbytků jídla, možná i psích výkalů. Výsledný efekt byl takový, že jsem se chtěla sebrat, otočit a navždycky odtamtud zmizet... Ale jsem od přírody nezřízeně zvědavá a hlavně, byla tady Barča, která se ke mně důvěřivě obrátila a říkala: „To je náš Ferda, jak jsem ti o něm vyprávěla.“ Letitý jezevčík pokračoval v neurotickém ochraptělém jekání, které na chvíli přerušil, aby mi očuchal nohavice. Podezřele vyhlížející, zpustlé a vyžilé individuum v ušpiněných dámských legginách otevřelo téměř bezzubá ústa, aby mě pozdravilo. Pochopila jsem, že se jedná o Bářina otce. To, že mi vzápětí začal bez dovolení tykat, a to, že měl zjevně kocovinu, můj prvotní dojem příliš nevylepšilo.

Vnutil mi turka ve sklenici, jíž bych se za jiných okolností štítila dotknout, natož se z ní napít, a začal mě zpovídat. Netajil se svým potěšením nad tím, že se o Báru starám, a bez skrupulí mi navrhl, že by ke mně mohla chodit i „starší holka“, která je „trochu slabší ve čtení“. „Což Barča, ta je v pohodě, ta je chytrá,“ snažil se se střídavými úspěchy o artikulaci. Přišlo mi to jako zajímavá charakteristika dítěte, které má těžký tik, uvažuje o sebevraždě a v opakované třetí třídě se potýká se sčítáním a odčítáním přes desítku. Dále nesouvisle blábolil něco o tom, jak „stará“ umřela a on je na všechno sám. Několikrát zdůraznil, jak je rád, že mu s Barčou pomáhám (!). Nutno podotknout, že jsem se na své trávení času s Bárou dívala všelijak, ale nikdy ne jako na „pomoc“ alkoholikovi, kterému umřela manželka a kterého jsem ten večer viděla prvně v životě. Ale raději jsem to nekomentovala. Předpokládal, že u mě Barča stráví následující den, na který jsem ovšem měla naplánovanou návštěvu u svého bratra. Když jsem tuto informaci sdělila, vůbec nezaváhal. „Mně fakt vůbec nevadí, když Bára pojede s tebou,“ ujišťoval mě blábolivě, „klidně jí to dovolim.“ Jaksi nezaznamenal, že kdybych měla v úmyslu brát Báru s sebou, nejspíš bych mu to navrhla. Ovšem ta se zatvářila tak nadšeně, že jsem prostě opět nedokázala odmítnout. Jakkoli jsem nejásala při představě návštěvy u svého bratra, s nímž jsem udržovala v té době ještě velmi křehké vztahy, s úplně cizím dítětem v závěsu...

Nevěřícně jsem se rozhlížela po kuchyni. Byt byl prostě nepopsatelný. Otlučená lednice, léta nemytý sporák, dřez plný nádobí, špinavá podlaha, špinavý pes. Obývák byl snad ještě horší. Byla jsem zvyklá žít v domácnosti se zvířaty, takže jsem byla všechno, jen ne puntičkář, pokud jde o pořádek, ale tohle dalece přesahovalo moje pomyslné hranice... Flekatý, chlupatý koberec a psí výkaly za křeslem, neutěšená koupelna se zapranými a vyloženě špinavými ručníky a se zrcadlem, kam nebylo pro stříkance od zubní pasty možné nahlédnout. Ale nejsmutnější byl tzv. dětský pokoj, který mi Bára pyšně předváděla. Nebylo tam totiž vůbec nic... Byl to kamrlík, kde bylo jakési letiště potažené kdysi dávno bílým prostěradlem, a dvě vestavěné skříně. Žádní plyšáci, žádné hračky, žádné obrázky na stěnách, žádná lampička. Bylo to asi tak utěšené jako vězeňská cela za Bachova režimu. „A kde máš hračky, Barunko?“ ptala jsem se vyděšeně. „Tady,“ pochlubila se Bára a vytáhla zpod letiště pomačkanou krabici od bot. Polámaná bárbína, pár plastových figurek, dva malí plyšáci. A Barča už nadšeně vysvětlovala, že hračky dostala od maminky jedné kamarádky, která je „opravdu moc hodná, jako ty, teto“. Pochlubila se i dvěma knížkami – sestřiným starým slabikářem a oškubaným Mikešem, kterého dostala od kamarádky ze sedmého patra. Jiné knížky neměla, ačkoli sama říkala, že ráda čte, a stav Mikeše tomu nasvědčoval.

Z návštěvy jsem odcházela hluboce otřesena. I kdybych byla na hlavu padlá, bylo by mi jasné, že ten chlap je od pohledu těžký alkoholik, a je zázrak, že svou závislost vůbec dokáže skloubit s nějakým zaměstnáním. O starší sestře už jsem od sousedů věděla, že měla v šestnácti dítě a „nechala ho v ústavu“ a že „nedělá a fláká se po ulicích“. Z Bářina vyprávění jsem si domýšlela, že bude pravděpodobně mentálně postižená, ale při této návštěvě jsem se s ní nesetkala. Byla „někde venku“. Domácnost byla v těžkém rozkladu. „Co s tím? Dá se s tím něco dělat? Proč nezasáhne sociálka?“ takové otázky se mi honily hlavou, když jsem večer doma sbírala odvahu, abych bráchovi napsala smsku, že k němu nepřijedu sama.

Návštěva u bratra proběhla mnohem lépe, než jsem čekala. Když tedy nepočítám, že Barča přišla ráno ustrojená jako dítě z chudobince – v prodřených manšestrákách a ve fialovém svetru, který měl sice – jako jediný – funkční zip, ale zato už to byla jedna velká sraženina zcuckaných chomáčů vlny. A když nepočítám to, že mi celou cestu v autě vyprávěla: „Víš, teto, teď, když máma umřela, tak už na mně nikomu nezáleží. Táta chodí radši do hospody, Kačka má svoji partu, a já bych nejradši umřela.“ Běhal mi mráz po zádech a na řízení jsem se soustředila ještě s většími problémy než obvykle.

Bratr, jeho manželka a malá Julinka vzali Bářinu přítomnost na vědomí s naprostou samozřejmostí. Barča si celou dobu návštěvy neúnavně hrála s dvouletou Julinkou. Při společné idylické procházce jsem si však s úděsem všimla, že Báře pochoduje mezi výjimečně učesanými vlasy vypasená veš. Příliš mě to nepřekvapilo, podobné podezření jsem měla již asi týden, protože jsem si všimla, že se Bára velmi často škrábe a prohrabuje ve vlasech. Poté, co jsem se seznámila s prostředím, kde žila, bylo by mě spíše překvapilo, kdyby se tam veškám nelíbilo. Teď jsem tedy měla jednoznačný důkaz. Po procházce už jsme naštěstí odjížděly a, jak se později ukázalo, Julince Bára vešky nějakým zázrakem nepředala.

Následující týden jsem v domácnosti pana Pekaře začala s antiveškovou razií. Barčin otec sice nejprve rázně popřel, že by jeho dcera mohla mít něco takového, jako jsou vši, ale pak souhlasil, ať si s tím dělám „co chci“. Netušila jsem, že zahajuji šílené sisyfovské tažení, které mě bude stát všechny nervy, bude trvat několik měsíců a Barunku i její sestru nakonec připraví o jejich dlouhé vlasy. Vešky jsem likvidovala všemi tehdy dostupnými prostředky tak razantně, že jsem se obávala, že obě holky i sebe otrávím. Apelovala jsem na to, aby holky začaly spát odděleně a užívaly každá svůj ručník. Po dvouměsíčním tažení jsem našla na Bářině hlavě tři živé a velmi aktivní vši a propadla jsem zoufalství. Následně jsem zjistila, že u holek v koupelně visí sice několik ručníků pochybné čistoty, nikdo však neví, který komu patří. Holky také připustily, že i nadále spí pohromadě, protože Barča se v noci sama bojí. Začala jsem kombinovat diffusilové a jacutinové kůry, zkracovala jsem intervaly mezi nimi, nakonec už jsem ze zoufalství stříkala i matrace. Veškeré oblečení i prádlo jsem prala každý den. Všechno marné. Nakonec to dopadlo tak, že jsem Báru ostříhala nakrátko a vybírala jsem jí hnidy tak dlouho, až měla vlasy úplně čisté. Téměř nadlidský výkon, vzhledem k tomu, že měla vlasy velmi husté a s plodnými veškami zřejmě žila velmi, velmi dlouho...U Kačky, její sestry, která měla vlasy po pás a byla na ně nezřízeně pyšná a která měla hnid méně, jsem krátila vlasy postupně v několika etapách a s velkými výčitkami svědomí... Ale vešky se odmítaly vzdát, dokud neměla vlasy na kratičké mikádo... Často jsem si kladla otázku, jak je možné, že Bářino zavšivení procházelo tak dlouho bez povšimnutí, když jsem si ho já všimla hned v počátcích našeho seznámení. Tuto otázku jsem položila i Barunce. Její odpověď byla jako obvykle odzbrojující: „Já jsem si, teto, myslela, že mám vešky. Svědila mě hrozně hlava, tak mně ji jednou holky drbaly do vany a tam padaly nějaký zvířátka. Tak jsem to říkala tátovi, ale on mi říkal, že si to vymýšlím a že to mám z nervů.“

3. KAPITOLA

Seznámení s Kačkou, televizní šok

S Kačkou, Bářinou sestrou, jsem se seznámila několik dní po návratu od bratra. Jejich otec mě naprosto samozřejmě požádal, abych holky pohlídala, když má noční, protože nechce, aby mu do bytu pouštěly jednu bývalou známou, kterou vyhodil. Později jsem pochopila, že systém nabírání „známých“, které se budou starat o domácnost, a jejich následné „vyhození“ je osvědčený patent pana Pekaře. S hlídáním jsem nicméně zdráhavě souhlasila, protože jsem věděla, že Barča se v bytě sama bojí. Setkání s Kačkou jsem se bála, přestože jsem si pro své studium vybrala právě psychopedii. Představa mentálně postižené téměř devatenáctileté dívky, která „nechala dítě v ústavu“ a „tahá se s partou, místo aby dělala“ (informace od sousedů), mě mírně řečeno děsila. Ač jsem se domnívala, že jsem bez předsudků, čekala jsem obhroublou otylou ženskou s pootevřenými ústy, která bude s obtížemi formulovat věty. A když jsem přišla, vrhlo se ke mně druhé dítě a zcela bez zábran povídalo a povídalo... Kačka vypadala tak o dva roky starší než Barunka (a vydrželo jí to dodnes). Měla hezkou tvářičku, dlouhé, tmavě hnědé vlasy a obrovskou zálibu v mluvení. Mlela a mlela, pravda, většinou banality, což její otec kvitoval velmi nevraživě, zejména když se začala opakovat. „Hele, teto, podívej se, to je, viď?“ ukazovala mi hned ránu nad loktem a sdělila, že ji venku pokousal pitbul. Vylekala jsem se a ptala se, jestli s tím byla u doktora. „U jakýho doktora, prosimtě, už sem jí vynadal, nemá bejt blbá!“ Otec nemohl nenechat nikoho na pochybách – bylo zřejmé, že si před odchodem do práce pořádně přihnul. Artikulace se mu moc nedařila. V jednom aspektu Kačka moji představu splnila – tu pusu občas pootevřenou mívala, ale teď už se jí to stává jenom když se zapomene a někoho zaujatě poslouchá...

Večer jsem strávila takřka idylicky. S holkama jsem si zahrála pexeso, Kačka si pak na můj návrh ochotně šla umýt svoje mastné vlasy a sama od sebe mě pak poprosila, jestli bych jí je neučesala. Pak si šla lehnout. Bára ještě spát nechtěla, ač bylo už asi půl jedenácté a druhý den měla jít do školy. Ujistila mě, že to je bez problémů – nikdy nechodí takhle brzo spát – stejně by neusnula... Oznámila, že si v programu vybrala nějaký film a „tak pojď koukat se mnou, teto“. S vnitřním skřípěním zubů a s připomenutím si, že se nejedná o moje dítě, jsem souhlasila, poté, co mě Barunka bouřlivě ujišťovala, že se takhle kouká často a že to má od táty opravdu dovolené. O výchovných metodách pana Pekaře jsem si už nějakou dobu nedělala žádné iluze. Po deseti minutách, v jejichž průběhu jsem zjistila, že vybraný film je hororem s kanibalismem a skupinovým sexem, jsem s napjatou tváří navrhla, zda by třeba Bára nechtěla radši přečíst pohádku. „Tak jo,“ souhlasila opět s lehkostí, „mě to stejně moc nebaví...“ „Zaplaťpánbůh alespoň za to,“ pomyslela jsem si cynicky. V posteli, při poslouchání pohádky, vypadala Bára jako kterékoli jiné dítě. Nikdo by nepoznal, že to je dlouhodobý konzument hororů a vůbec čehokoli, co televize v pozdních hodinách poskytuje. A to jsem ještě netušila, jaké horory sama prožila...

4. KAPITOLA

Tak nějak to začalo

Tak nějak jsem začala s holkama trávit víc času, než by bylo zdrávo pro člověka, který by chtěl se svým životem dělat ještě něco jiného. Nevěděla jsem, jestli chci dělat něco jiného. Holky tady byly – a potřebovaly mě. Dopadlo to tak, že u mě trávily téměř každé odpoledne a několik nocí v týdnu. A když nebyly u mě, byla jsem já naproti (jejich byt měl okna protilehlá k mému bytu – dělilo nás asi dvacet metrů vzdušnou čarou). V praxi to po čase vypadalo tak, že každé odpoledne byly holky buď u mne v bytě, nebo já u nich v bytě. Já jsem u nich nikdy nepřespávala, ale často jsem tam bývala až jedenácté večer nebo do půlnoci, pokud měl pan Pekař noční nebo pokud šel do hospody. Asi tak 2–3x v týdnu spávaly holky u mne. Dokonce jsem kvůli tomu pořídila další postel, aby měla každá svou, a sama jsem spala na nafukovací matraci v obýváku.

V počátcích to někdy bylo trochu nad moje síly. Třeba když navečer, asi týden po mém seznámení s Kačkou, zazvonil zvonek a venku stál pan Pekař s oběma holkama a sbalenými dekami. S drzostí sobě vlastní správně předpokládal, že tímto způsobem jim těžko budu moci odmítnout pozvání. Sám pak v klidu odešel na noční. Nebo spíš do hospody? Že nebyly po večeři, to mě vůbec nepřekvapilo. Věděla jsem už v té době, že Barča nejčastěji obědvá čínské instantní polévky nebo taky třeba černé kafe s lógrem a rohlík. Že taková strava není nejzdravější pro dítě ve vývinu, to pro ni byla zjevně novinka. Jednou si dělala „sendvič“ tím způsobem, že udělala prstem díru v rohlíku a do toho rovněž prstem cpala máslo, hořčici a kyselou okurku. Teplé jídlo? To tak jednou za týden, když byl pan Pekař výjimečně polostřízlivý a vařil. Jídla znaly holky v zásadě dvě. Řízek a potom segedínský guláš, jo, a ještě polévku z kuřecích krků. Už jsem se nedivila, že se Bára tak nadšeně vrhala po všem, co jsem jí doma předložila. Doma se docpávala sladkostmi, které si sama kupovala v Jednotě. Pokud měl pan Pekař po výplatě, velkoryse jí dal peníze, které chtěla. Pravda, někdy se po nich za pár dní sháněl a „půjčil“ si je zpátky. Zato když náhodou jednou uvařil – v deset dopoledne řízky a bramborový salát a Barunka řekla, že na to má chuť, ochotně jí naložil talíř, i když jsem namítala, že půl hodiny před tím snídala. Barča ujedla tři sousta řízku, ponimrala se v salátu, řekla, že už nemůže – a nic se nedělo. O hodinu později měla hlad a dala si – sušenky...

Nemohla jsem jen tak žít, dívat se na to a nic nedělat. Sice mi bylo jasné, že mi do jejich života v zásadě nic není, ale prostě mi to nedalo. Holky u mě trávily příliš mnoho času na to, abych si mohla „nevšimnout“, že ignorují základní pravidla hygieny, jako je používání toaletního papíru, mytí rukou, pravidelná výměna šatstva a podobně. Kačka měla zoufalý nedostatek spodního prádla (většinu z něho tak jako tak dostala od jedné z četných „kamarádek“). Oblečení se nosilo tak dlouho, dokud už opravdu neodcházelo z těla samo. Že je plné skvrn a děr propálených od cigaret? To nikdo neřešil... Že Bára za parádní oblečení do školy považuje teplákovku? To bylo ještě to nejmenší. Kombinace barev, móda – to už byla vůbec španělská vesnice. Většina oblečení byla z druhé ruky. Od kamarádek, které byly větší a vyspělejší. Na oblečení chyběly knoflíky, funkční zipy. Většina byla děravá, se zapranými skvrnami. Navíc Barunka se nebyla v té době schopna najíst tak, aby neskončila pokecaná odshora až dolů... Kačka chodila spát v utažené podprsence...

Každá inovace – například roztřídění šatstva na věci „sváteční“ a domácí a snaha o to, aby se Barča po návratu ze školy převlékla, se setkávala s naprostým nepochopením a převážně s ignorací. Stejně tak nošení kapesníků (dříve k těmto účelům sloužily rukávy), používání hřebenu a tak dále. O každé nové pravidlo jsme sváděly nelítostnou guerrilu. Barunka vždy úspěšně předstírala, že „zapomněla“, a mně často tekly nervy. Na moji obligátní otázku, když jsme někam jely: „Máš s sebou kapesníky a hřeben?“, odpovídala Barunka s naprostou samozřejmostí: „Jó, jasně,“ abych se při první příležitosti přesvědčila, že nic takového nemá, a slyšela lhostejně vyslovené a neměnné: „Jé, aha, teto, já zapomněla.“

Postupně jsem se byla nucena změnit v kontrolora. Psala jsem seznamy, kontrolovala aktovku, oblečení, stav skříně, stav penálu, stav Barčina obličeje, než odešla ráno do školy. Nutila jsem holky, aby házely špinavé prádlo do koše na prádlo. Aby Barča každý den neztrácela tužky a pravítka. Aby si měnila kalhotky. Aby dávala morčeti aspoň občas nažrat a měnila mu podestýlku. (Jednou jsem dostala hysterický záchvat, když to ubohé zvíře stálo po kolena v močůvce. Do jeho akvária se totiž většinou natrhala jen nějaká stránka z novin a podestýlka se měnila, až když už morče skoro plavalo.)

Vždycky, když jsem zajásala, že se mi podařilo, aby nějakou „povinnost“ v rámci sebeobsluhy Bára vykonávala už sama – např. když se začala po návratu ze školy sama převlékat, bylo mi záhy jasné, že na jinou povinnost na oplátku začne stejně intenzivně „zapomínat“. Začala si bez řečí připravovat aktovku? Za týden jsem při praní prádla zjistila, že si přestala měnit spodní kalhotky. Přestala se pokecávat při jídle? Začala ignorovat mytí rukou po záchodě... Byl to nerovný boj. Možností jak mě obalamutit bylo totiž nepřeberně... A Barunka měla v tomto směru pevnou oporu v otci, pro něhož tyto „blbiny“ byly pod jeho rozlišovací úroveň. O to větší byla Bářina urputnost a snaha moje výchovné záměry ignorovat. Ne že by to se mnou myslela špatně. Ale prostě nic z toho, co jsem po ní chtěla, nepovažovala za důležité...Vždyť bez toho žila celý život... U Kačky to zase bylo o něčem jiném. Nadšeně přisvědčila všemu a nadšeně realizovala všechno, co jsem po ní chtěla, když jsem stála nad ní. Pokud jsem u ní nestála, neexistoval pro ni žádný důvod, aby dělala to, co jsem po ní chtěla...

Vedla jsem dvě domácnosti. Odvšivovala. Učila Báru matiku, učila Kačku číst. Dělala s Barčou domácí úkoly. Hledala pro Kačku školu. Donekonečna jsem vysvětlovala, jak se myje nádobí, aby nezůstávalo mastné a s kusy potravin. Nakupovala jsem rozumné a cenově dostupné potraviny (ať už za jejich peníze nebo za svoje). Prosadila jsem kupování jablek, která Barča milovala víc než sladkosti (do té doby se vitamín C vyhýbal jejich domácnosti obloukem). Zavedla jsem příbory místo dosavadních lžic, a sezení u jídla.(Barča do té doby u jídla klidně stála nebo pobíhala.) Prala jsem ve své pračce svoje prádlo a posléze i veškeré prádlo odnaproti. (To, co s prádlem dělala muzeální rezavá pračka zn. Romo, kterou pan Pekař jednou za čas s klením uváděl do provozu, to se stejně praní podobalo jen velmi vzdáleně.) Dohlížela jsem na Kačku, aby žehlila. Dohlížela jsem na Barču, aby si čistila zuby a zavírala zubní pastu. Snažila jsem se přesvědčovat pana Pekaře, aby se opíjel jen v omezené míře a peníze vydával na potřeby obou holek. Když se opil, respektive ožral jako prase, což se stávalo na můj vkus až příliš často, poslouchala jsem do noci jeho agresivní či rádobyvtipné blábolení, aby se holky mohly vyspat.

Poslouchala jsem Kačenčin slovní průjem, četla jsem pohádky, dávala jsem pusy na dobrou noc. Tahala jsem holky po všech možných atrakcích, aby s ožralým tátou a v permanentně zahuleném prostředí, kde navíc stále řvala na plné pecky puštěná televize, musely trávit co nejméně času. Do toho jsem sama dostudovávala speciální pedagogiku a měnila zaměstnání. Při tom všem jsem prodělávala nějakou boreliózu – každopádně mi bylo dost mizerně a byla jsem pořád unavená... Dnes nechápu, jak je možné, že jsem to vůbec přežila bez kolapsu. Asi jsem měla pocit, že to holkám nemůžu udělat.

Kačka (podle svého otce „slabší ve čtení“) ve svých devatenácti letech nečetla ani nepsala. Ani jedna z holek neznala hodiny. Ostatně ani hodinky neměly. Barča neměla ponětí o pojmech jako je týden, měsíc, rok, čtvrtka, půlka, město, země, světadíl. Domnívala se, že Městec je země. Nevěděla, že Praha je hlavní město, ač následně připustila, že něco takového už slyšela v televizi. V Praze byla poprvé se mnou. Měsíce neuměla vyjmenovat. Že každé roční období se skládá ze tří měsíců, pro ni bylo šokujícím objevem. Jediný úkol nebyla schopna napsat sama. Zpočátku dělala chybu v každém slově – ne z hlouposti, ale z nepozornosti a z nesoustředění. Byla roztěkaná, měla tik, neměla motivaci. Jak psala úkoly, tak i jedla – vidličku ve vzduchu, rozhlížejíc se na všechny strany, kecajíc si omáčky na tričko a za každým soustem načínajíc nové konverzační téma.

Nakupovala jsem pomůcky, vysvětlovala do zblbnutí. Stála nad ní, když psala domácí úkoly. Chodila na třídní schůzky. Prosadila jsem obědy ve škole a družinu. Nahrávala jsem výslovnost anglických slovíček. Četla s Kačkou. Učila obě holky hodiny. Kontrolovala aktovku. Kontrolovala, zda si Bára vyměnila kalhotky a zda si Kačka sundala na noc podprsenku. Večer jsem chodila domů, abych padla do své postele a spala jako zabitá. A ráno to začalo zase nanovo.

5. KAPITOLA

Materiální záležitosti a moje naivita

V neposlední řadě jsem se stala vítaným přísunem financí a naturálií. Začalo to tím, že jsem ze svých materiálních zásob dodávala do domácnosti postupně všechno, co tam chybělo. Hračky, lampičky, ložní povlečení, deky, hobliny pro morče, žehličku, ručníky, oblečení, ubrusy, nádobí, knížky, mýdla, šampony, hřebeny, tašky, propisky, potraviny. V Belgii jsem svého času podlehla kouzlu u nás tehdy ještě neznámých slevových akcí (tehdejší plat tento můj „koníček“ hravě pokryl). Navíc jsem vždycky trpěla křečkovským syndromem a hromadila více věcí, než jsem pro sebe dokázala využít. Teď se to hodilo. Když pan Pekař tvrdil, že nemá peníze pro holky na jídlo, vybrakovala jsem svůj mrazák (druhý den se ožral – na jídlo neměl, ale na hospodu pochopitelně ano). Dávala jsem a dávala, všechno, co jsem mohla postrádat. „Naproti“ se uplatnilo cokoli – funkční věci by se tam daly spočítat na prstech jedné ruky.

I po koupi bytu mi zbylo z ministerských platů pár desítek tisíc na účtu. Nejdříve jsem uvažovala o koupi chatičky. Dopadlo to ale tak, že jsem platila Barče tábory, Kačce zájezd se školou do Chorvatska, oběma holkám jsem financovala víkendová i letní soustředění se svým sborem... Otec je ochotně poslal kamkoli – hlavně když to nemusel platit a mohl se v klidu a v pohodě chodit opíjet – navíc bez starostí o děti (pokud si vůbec kdy jaké dělal). Začalo to jednoduše. Našla jsem Báře přes známou letní tábor od YMCy, aby se nemusela v létě potloukat v Městci. Otcova představa o Barčině létě byla velmi nekomplikovaná. Když jsem nadhodila otázku, jak budou holky trávit léto, pravil, že by Bára chodila každý den na plovárnu a „já bych jí dal klidně tu stovku denně na útratu“. Vzhledem k tomu, že pár dní po výplatě nemíval už ani na chleba, což řešil zastavováním televize, půjčováním od známých kamarádů z mokré čtvrti nebo neplacením nájmu, nedělala jsem si o této představě žádné iluze. Bylo to asi stejně tak realistické jako sliby, že koupí Barče počítač, což jí sliboval vcelku pravidelně a ona tomu chudák po několika letech stále věřila. Já jsem při příležitosti tohoto machrování vždy potlačila názor, že i kdyby..., pak by spíš než počítač byly potřeba ručníky nebo slušná taška do školy nebo lednička, pračka, či aspoň vysavač...

Pak mu ale kamarádi z hospody „poradili“, že by Bára mohla jet na tábor. V duchu jsem zajásala a blahořečila „kamarády z mokré čtvrti“, neboť jsem nosila v hlavě stejný nápad. Ihned jsem využila jedné ze slabých chvilek pana Pekaře – lehké opičky, kdy býval občas i vtipný a přístupný domluvě – a vymámila jsem z něj slib, že Barče zaplatí tábor, když já vyřídím všechny formality. (Moje úspory nebyly zas až tak ohromující, stačilo mi, že jsem holky neustále někam zvala, živila je, platila za ně vstupné a sponzorovala celou rodinu různými „naturáliemi“.)

Nedočkavě jsem tehdy čekala na den výplaty. „Jó, zajdu to hned zejtra zaplatit,“ přislíbil mi pan Pekař znovu. O to větší bylo moje překvapení, když druhý den přišla Barunka skleslá a prozradila mi, že na žádný tábor nepojede, protože na to táta nemá peníze. Nechtělo se mi věřit tomu, co slyším. „Tak rychle to přece nemohl stihnout propít,“ hučelo mi v hlavě. Vyrazila jsem naproti. „Nemám, no,“ hučel pan Pekař, který měl zjevně jednu ze svých horších kocovin, jako ostatně většinou po výplatě. „Ale já už jsem to Báře vysvětlil, že nikam nepojede,“ hájil se absurdně. „Já sem jí to řek na rovinu,“ blábolil. „Řek sem jí: Barunko, nedá se nic dělat, já sem ty prachy prohrál.“ Tehdy jsem zjistila, že pan Pekař kromě chlastu holduje též automatům. Zhnusilo mě, že mu bylo úplně jedno, že Barču takhle zklamal. Všechno považoval za vyřešené tím, že jí to „řekl na rovinu“. A tak jsem poprvé sáhla do své kapsy pro větší obnos, abych to pak udělala ještě mnohokrát.

Ze začátku jsem se naivně domnívala, že se jedná o sociálně slabou rodinu, a všechno jsem dodávala v dobré víře, že dělám něco jako dobrý skutek. Ke svému zděšení jsem však měla brzy zjistit, že příjmy rodiny vysoce přesahují ty moje. Otec, zřejmě aby na mě udělal dobrý dojem, se mi pochlubil, že s přesčasy má těch cca 13.000–16.000 čistého. Ale to nebylo zdaleka všechno. Kačka pobírala plný invalidní důchod – nějakých skoro sedm tisíc. Tedy, pobírala... pouze teoreticky. Prakticky ho pobíral otec coby Káčin opatrovník – a důchod mizel v nenávratnu. Totéž se týkalo Bářina sirotčího důchodu 1.800 a jeho vdovského – také asi necelé dva tisíce. A přitom spotřeba té rodiny byla minimální! Neutrácelo se za hračky, za oblečení, ba dokonce ani za potraviny. O návštěvách kulturních akcí ani nemluvě. Nebýt školy a později mě, nedostala se Barča ani do kina. Holky pochopitelně neměly kola, brusle, lyže, prostě nic. Neměly dokonce ani míč na házení. Že by se utrácelo za dovolenou? K smíchu. Skřípala jsem zuby nad svou bezbřehou naivitou a také nad tím, kolik tisíc zahučí každý měsíc v „Krymu“ (jedna ze tří páně Pekařových oblíbených putyk) a co všechno už za to holky mohly poznat a mít.

Po prázdninách (cca půl roku poté, co jsem zabředla a byla zabřednuta do života Pekařovy rodiny) jsem se snažila o splácání jakéhosi kompromisu. Navrhla jsem, že se budu o holky starat i nadále, dokonce ještě intenzivněji, když ovšem pan Pekař bude vydávat smluvené částky na provoz domácnosti a na potřeby obou holek. Kačce už jsem mezitím domluvila, že nastoupí do Praktické školy, já sama jsem po dlouhodobé pracovní neschopnosti a ukončení pracovního poměru na MZV měla po prázdninách nastoupit v integrované mateřské školce v rámci stejného zařízení. Barča měla domluvenou družinu a hodiny flétny. Udělala jsem přijatelný rozpočet, ve kterém zbývala i nezanedbatelná částka na „potřeby“ pana Pekaře. Domluvili jsme se přesně na penězích, které bude poskytovat na domácnost, a na tom, že budu dělat velké nákupy a starat se o obě holky. Nějakou dobu – asi tak dva měsíce, to i bezproblémově fungovalo. Pan Pekař poněkud omezil spotřebu alkoholu. Já jsem z jeho peněz bez problémů vedla jeho domácnost a ušetřila na lednici, starší pračku a vysavač. Všechno jsem sehnala a dovezla domů svým autem. Sehnala jsem pro holky za přijatelnou cenu i kola jako vánoční dárek. To všechno se souhlasem pana Pekaře. Naivně jsem se domnívala, že třeba v pití poleví, když uvidí, co všechno se dá za ušetřené peníze pořídit a jak mohou holky žít. Pořád jsem si myslela, že mu na nich třeba záleží.

A nevzdávala jsem se naděje na to, že se pan Pekař třeba bude chtít změnit. Zjistila jsem totiž, že není vůbec hloupý. Nevzdělaný, jistě. S názory, které odpovídaly nepravidelné četbě Blesku a pravidelným hospodským debatám, to ano. Ale takových lidí je spousta. Pan Pekař měl ale přirozenou inteligenci a smysl pro humor. A tak jsem prostě doufala, že se v něm něco přepne, když uvidí, že se jeho rodině někdo snaží nezištně pomoci.

Zatím jsem uváděla byt do přijatelnějšího stavu. Vždycky mě bavilo zařizovat interiéry, a tady bylo pole neorané a mojí kreativitě nikdo nebránil. Zařídila jsem Barunce i Kačce pokojíček. Na vestavěných skříních vykvetly barevné otisky rukou, na zdech se objevily plakáty koček a koní, na některých zdech jsem vymalovala kočky, kytky, králíky, čtyřlístky a berušky. Na podlahu jsem dala levné barevné koberečky, přes postele pestrou deku a polštářky. Koupila jsem stínidlo s Mickey Mousem a smajlíkovou lampičku. Odřená místa na Káčině skříni jsem polepila barevnými obtisky. Pořídila jsem závěsy. Pokoje neuvěřitelně prokoukly. Koupila jsem pro Báru psací stůl a pro Kačku malý skleněný stolek. Když na něco peníze z rozpočtu nestačily, přispívala jsem ze svého. Darovala jsem holkám kazeťák a discmana. Pořídila jsem andulku. Byt naproti, to příšerné doupě, byl na nejlepší cestě stát se domovem.

6. KAPITOLA

Prázdniny a další deziluze

Ty první prázdniny jsem se maximálně snažila o to, aby se holky dostaly z prostředí své party a opilého táty, jehož jsem se zároveň snažila trochu usměrnit a zapojit do technických aspektů výše zmíněných bytových úprav, které byly zahájeny už v létě.

Barču jsem přihlásila na již zmíněný tábor YMCY. Ještě před jejím odjezdem na tábor jsem zamluvila na týden chatu v malé vesnici a pan Pekař velmi přivítal, že jsem si obě holky vzala s sebou. Pravidelně jsem mu telefonovala. Barča měla v den návratu z chaty odjíždět na tábor. Byla jsem proto s panem Pekařem domluvena, že na nás bude čekat a pojede s námi do Prahy, aby se s Barunkou rozloučil.

Přijely jsme do Městce ve smluvenou hodinu. Jaké bylo moje překvapení, když jsem v bytě místo pana Pekaře našla strohý vzkaz, že se nachází v Horníku (hospoda) a pokud se s ním chce „holka“ rozloučit, tak ji tam mám poslat. Došlo mi, že Kačce asi přišel invalidní důchod... Bára se rozplakala a rezolutně odmítla jít se „loučit“ do Horníku. A tak jsem se panu Pekařovi pokoušela následující hodinu dovolat. Mobil mi systematicky típal a pak ho vypnul. Odvezla jsem tedy Barču na sraziště bez něho. Z Prahy jsem se mu poprvé dovolala. Byl agresivní – pořád dokolečka omílal, že jsem Báru neposlala do Horníku, jak mi napsal, a odmítl se s ní rozloučit po telefonu. Ona ostatně také neprahla po rozhovoru s ním – bylo jí jasné, v jakém je stavu.

Další týden se pak pan Pekař systematicky opíjel a nedalo se s ním rozumně mluvit. Pak mu jako obvykle došly peníze, takže byl na svých čtyřech denně – což se u něho de facto rovnalo střízlivosti. Pak byl částečně snesitelný – provedl v bytě některé úpravy, které umožnily, aby měly holky samostatné pokoje. Pak přišly další peníze, takže se zase opíjel... Pak zase peníze došly... A tak to šlo pořád dokolečka...

Mezitím Kačka odjela na tři týdny do Chorvatska se svou budoucí školou a Barunka se vrátila z tábora. Veškeré odvážení a vyzvedávání obou holek jsem pochopitelně zajišťovala já. Když byla doma jen jedna nebo druhá a pan Pekař měl zase své „tankovací“ období, sebraly jsme se a jely jsme ještě s mou kamarádkou Zuzkou na pár dní pod stan, abychom tak přečkaly nejhorší. Vždy jsem se pochopitelně ujišťovala, že panu Pekaři odjezd té nebo druhé dcery nevadí. Nejenže mu nevadil – získala jsem pocit, že mu velice vyhovuje...

V průběhu prázdnin začaly velké problémy s Barčou. Problémy, které dnes považuji za velké citové vydírání v důsledku žárlení na mou kamarádku. Tehdy jsem ale neměla ani tušení, proč se Bára chová tak, jak se chová, a byla jsem tím zmatena a rozčarována.

Projevilo se to zejména v průběhu několika dní, které trávila Barča se mnou a se Zuzkou pod stanem na Rábí. Stručně řečeno, dělala pravý opak všeho, co jsem po ní chtěla, což mi časem nemohlo uniknout. Třetinu věcí „neslyšela“, na další třetinu „zapomněla“ a poslední třetině „nerozuměla“. Bylo to frustrující a vyčerpávající. Marně jsem se snažila zjistit, co se děje, proč dělá to, co dělá... Když jsem se snažila komunikovat s ní, vztekala se, trucovala a ostentativně se lísala k Zuzce. Já byla na dně a ještě jsem si vyčítala, že za to asi nějak můžu...

Celkem se mi ulevilo, když následující týden odjela Barča k mým rodičům a se mnou a se Zuzkou pod stan jela pro změnu Kačka. S tou bylo v té době buď lehčí pořízení nebo jsem spíš ještě nebyla schopna odhalit, že mě také citově vydírá. U Kačky jsem totiž ještě vůbec neodhadovala její skutečné možnosti a schopnosti, takže to, že si po půl hodině nedokáže zapamatovat písmenko, které jsem jí už dvacetkrát ukázala a pojmenovala, jsem naivně připisovala jejímu postižení...

Když se Barunka od mých rodičů vrátila, čekal mě další šok. Neustále mi zdůrazňovala, jak to bylo úžasné, jak jí tam bylo mnohem líp než se mnou. „Tvoje máma je mnohem lepší než ty, víš, a má mě mnohem radši!“ vmetla mi při prvním konfliktu. „Nejradši bych se tam vrátila!“ Až po dlouhé době mi Barča vysvětlila, jak se tehdy cítila zklamaná a zraněná tím, že jsme pod stan odjely bez ní. A tohle byla její pomsta... Ale to jsem tehdy pochopitelně nevěděla... A zase jsem přemýšlela, co jsem udělala špatně...

Jen tak pro zajímavost – v té době jsem nevěděla, že o necelé tři roky později mi Barča analogicky vmete, že má raději svoji třídní učitelku a že by ji chtěla za mámu, protože je lepší než já. V té době už ovšem budu „zocelena“ natolik, že to vezmu s humorem a podotknu, že tu změnu můžeme zrealizovat, tedy – pokud si paní učitelka přeje totéž. Dnes to patří k našim oblíbeným historkám.

Na závěr prázdnin jsem vzala holky na týdenní soustředění s mým sborem. A pak už přišel školní rok... vlastně první, který jsem měla absolvovat společně s holkama.

7. KAPITOLA

Další vývoj, problémy, „před holkama a po holkách“

Bára se postupně lepšila ve škole. Časem také začala nosit kapesníky, s krátkými vlasy zmizela její averze k hřebenům a oblečení na doma jí vydrželo nepokecané déle než jeden den. Měla radost ze svého pokojíčku a byla nadšená ze všech akcí, které jsme podnikaly. Kačka se lepšila ve čtení i v osobní hygieně (řekla bych, že v této oblasti začínala na vyšší úrovni než Barča). V praktické škole se jí líbilo. Dříve mě deptávalo, že když jsem se jí po návratu z práce ptala, co dopoledne dělala, odpovídala: „Nejdřív sem uklízela, pak sem spala, no a pak sem se nudila.“

S čím jsme s Barčou a sekundárně i s Kačkou neustále bojovaly, bylo lhaní. Lhaní bylo pro Barunku tak přirozené jako dýchání. Stejně tak slibování čehokoli, co ten dotyčný chtěl slyšet, ovšem bez jakéhokoli úmyslu to splnit. Zprvu jsem si vyčítala, že jí křivdím. Mnohokrát byly však důkazy tak jednoznačné a přesvědčivé, že mi nezbylo než připustit, že Barunka lže jako když tiskne. Navíc často bez jakéhokoli zjevného důvodu. Ve chvíli vzácné upřímnosti mi Bára napsala, že lže a podvádí proto, že se to „někdy vyplatí“. Co s tím? Apelovat na výčitky svědomí? Zjevně žádné neměla. Trestat? Rozvzteklila se a příště to udělala zase. Ignorovat? To jsem nedokázala. Snažila jsem se o kladnou motivaci. Nejenže jsem za přiznání netrestala – odměňovala jsem. Snažila jsem se o dialog, vysvětlovala, vyprávěla bajky a uváděla příklady ze života. A přesto přese všechno je lhaní něco, s čím se pereme dodnes.

Nedá se už na všechno vzpomenout, ale je toho tolik, co jsem s holkama prožila. Tolik bláznivých a absurdních historek. Tolik situací, kdy jsem na ně, chtě nechtě, ječela jako Viktorka, a pak si to vyčítala. Tolik ztracených věcí, tolik problémů, tolik ztracených iluzí. Ale zvláštní je, že bych ani za nic neměnila. Snad nikdy jsem si doopravdy neřekla: „Už to dál nejde.“ Nebo: „Tohle přece nemá cenu.“

Byl to naprostý kontrast k těm rokům, co jsem prožila „před holkama“. Ano, začala jsem svůj život podvědomě vymezovat jako život „před holkama“ a život „s holkama“. „Před holkama“ jsem se vracela domů, kde mi dělali společnost kočky, králíci a morčata. Měla jsem spoustu volného času, spoustu černých myšlenek. Mohla jsem kdykoli jít do kina, nemusela jsem se finančně omezovat a četla jsem, jako bych za to byla placená. Uklízela jsem, až když nepořádek překročil i mé vysoce tolerantní hranice. „S holkama“ padly všechny tyto opěrné body mého života. Neměla jsem žádný volný čas. Po práci začalo „stereo“. Obě holky měly neuvěřitelnou potřebu mluvit, nejlépe se mnou, a jak jinak než obě najednou. Neustále se staraly o to, abych se ani chvilku nenudila. Stávala jsem se Sherlockem Holmesem, který pátral po zatlučených domácích úkolech, zapomenutých tělocvičných úborech a ručnících, které záhadně mizely v družině. Vysvětlovala jsem úskalí české gramatiky a trojúhelníkové nerovnosti, o zlomkách, převodech a zaokrouhlování ani nemluvě. Do omrzení jsem opakovala zásady hygieny a trvala na jejich dodržování. V roli drába jsem dohlížela na úklid pokojíčků. Rok jsem nebyla v kině na jiném než dětském filmu a pro sebe jsem si kupovala pouze jídlo a toaletní potřeby. Byl to pro mě šok, když jsem zjistila, že čtu celý měsíc jednu knížku. (To se mi nestalo tak od šesti let.) Na černé myšlenky mi nějak nezbýval čas. Stačilo mi, že jsem se třásla před datem páně Pekařovy výplaty, a přemýšlela, kam se s holkama odklidíme, než se vychlastá z nejhoršího.

Soukromý život – nic moc. Respektive spíš nic. Pokud nepočítám to, že jsem jednou týdně dojížděla do pěveckého sboru do Prahy a našla si tam dobré kamarádky. Jedna z nich (ta, která s námi jezdila na prázdninová stanování) měla problémy s rodiči, a tak dokonce pár měsíců pobývala několik dní v týdnu v mém bytě. Kam jsem se já stejně chodila tak leda vyspat. Často s námi jezdila i na naše víkendové výlety. Pro mě to byl alespoň nějaký kontakt s okolním světem mimo práci a také snaha trochu se od holek zrelaxovat.

Chování pana Pekaře mi působilo čím dál častější noční můry. Stále přibývalo našich nočních sedánek. Když šel do hospody, Barča se strašně bála. Trvala tehdy sice na tom, že táta nic nedělá, když přijde z hospody, přitom však byla bez sebe strachy. Nedokázala jsem tam holky jen tak nechat. To, že se ožralý pan Pekař chová přinejmenším nevyzpytatelně, o tom jsem se už mnohokrát přesvědčila. Tak jsem tedy čekávala, až se z hospody vrátí. Často až do jedenácti či půl dvanácté v noci. Střídaly se u něj sebelítostné a agresivní nálady. Mluvila jsem s ním, snažila se ho přesvědčit, aby si šel lehnout – ty hodiny patří k tomu nejnenáviděnějšímu a nejstrašnějšímu, co jsem v životě zažila. Většinou měl v dané situaci velikou chuť budit holky a kontrolovat, zda má Bára úkoly a podobně. Zvláštní – za střízliva ho to nikdy nezajímalo. Nebo řvával: „Holky, poďte se podívat, fotr je zase vožralej!“ Většinou se nechal uchlácholit do sebelítostných monologů na téma: „Stará mi umřela a sem na všechno sám.“ Zajímavé – měla jsem pocit, že v domácnosti nedělá nic, kromě permanentního zírání na televizi a občasného usmažení řízků. Všechny ostatní povinnosti totiž tak nějak nenápadně přenesl na mě. Občas byl agresivní a jeho projevy mě děsily. „Já bych tě moh klidně znásilnit,“ vykládal mi občas temně, „ale to já neudělám.“ Většinou měl však takové problémy s artikulací, že jsem se lekla až dodatečně, když jsem si ta kryptická sdělení „přeložila“. Mluvil nesouvisle, střídal témata, veškerá snaha o dialog byla marná.

Často si stěžoval na všechny lidi, kteří prošli jeho bytem. Jak jsem z jeho blábolů a z vypravování holek pochopila, vystřídalo se u nich nemálo „strejdů a tet“. Někteří docházeli, jiní bydleli. Někteří byli zřejmě matčini milenci, jiní otcovi kamarádi z mokré čtvrti nebo jeho přítelkyně, to jsem se alespoň domýšlela podle Bářiných popisů. Podle jejího vyprávění to byli vesměs lidé, kteří jim „pomáhali“. Někteří jim pomáhali malovat, jiní darovali nábytek, půjčovali peníze, další se v určitém období o holky tak nějak postarali, holky u nich jedly, přespávaly, atd. Všichni však postupně u pana Pekaře „skončili“. Pan Pekař je vyhodil a holkám zakázal, aby se s nimi dále stýkaly, aby jim otvíraly, atd. Důvod se vždycky nějaký našel. Pan Pekař údajně po čase vždy zjistil, že jim šlo „jen vo prachy“ a chtěli mu jenom „rozkazovat“. Už tehdy jsem se domnívala, že se jedná spíše o vypočítavost pana Pekaře či o nějaký jeho alkoholický stihomam, a brzy jsem se o tom měla přesvědčit na vlastní kůži.

8. KAPITOLA

Rodinná anamnéza a rodinné záhady, nevinné příběhy

V jedné slabé chvilce mi pan Pekař spontánně odkryl tajemství své rodiny tím, že mi přinesl přečíst „rodinnou anamnézu“. Vypadalo to, že se chce pochlubit. Bylo to smutné čtení – ze soudních rozsudků, lékařských zpráv a psychologických posudků jsem si dělala přibližný obrázek o tom, co se v uplynulých letech v rodině odehrávalo.

Matka byla zřejmě podprůměrně inteligentní a pologramotná. Původně žila na venkově, starala se o mladší sourozence, neměla ani dokončené základní vzdělání. Byla už jednou vdaná, o dítě se nestarala, po rozvodu zůstalo v péči otce a ona se s ním nestýkala. Byla stíhána pro příživnictví. No, a pak si ve zralém věku našla pana Pekaře. Byl o několik let mladší než ona, zřejmě výrazně inteligentnější, měl práci... Problém s alkoholem měli oba. Narodila se Kačka, po ní Karel. Ano, Kačka a Barča měly bratra, kterého Bára nikdy nepoznala. Zachoval se na jediné z asi pěti existujících fotografií z předškolního života Pekařových dětí. Hezký, asi tříletý chlapeček. Čtyř let se nedožil – vypadl z okna, zatímco matka údajně žehlila. Takže – nešťastná náhoda. Podle pana Pekaře prý brášku mohla z balkonu vyhodit Kačka – ne záměrně – mohla ho povysadit, aby se podíval dolů. Podle mě mohla být paní opilá (holky si pamatují, jak táta mámě často vyčítal, že za Kájovo úmrtí může ona). Kdoví, jak to bylo. Myslím, že je zázrak, že Kačka s Barčou přežily, ale možná měly také někdy namále. Kačka například spolykala v asi pěti letech 8 tabletek silného barbiturátu, má četné jizvy po řezných nebo sečných rankách na hlavě, na nohou spoustu jizev po popáleninách – to myslím přibližně ilustruje rizika, kterým byla vystavena.

No, a pak, čtyři roky po Kájově smrti, se narodila Barča – její matce bylo v té době již asi pětačtyřicet let, otci asi o tři roky méně. Matka byla v té době zřejmě již nemocná. Jak jsem později zjistila, Kačka byla dlouhodobě sledována sociální péčí a rodina měla na „sociálce“ spis vysoký několik desítek centimetrů. K odebrání dětí však nikdy nedošlo, i když se o něm asi čas od času uvažovalo.

Jako by těch skororománových osudů nebylo ještě dost, Kačka v patnácti letech otěhotněla. Kdo byl otec se nezjistilo. Jako možný otec byl vyšetřován i pan Pekař! Ale analýza jeho otcovství nepotvrdila. Narodil se zdravý chlapeček – další Kája. Ten sítem nepropadl – zůstal v kojeneckém ústavu. Matka obou holek, přestože byla v té době již těžce nemocná a zjevně neschopná postarat se o své vlastní děti, usilovala o získání vnoučka do své péče. Tady však systém – asi naštěstí pro něj – zafungoval. Kája zůstal v kojeneckém ústavu a po smrti matky dal pan Pekař souhlas s jeho adopcí. Chlapec byl adoptován v necelých dvou letech. Kačka se ale s jeho ztrátou nikdy nevyrovnala.

No, a zbytek už jsem věděla. Máma ležela většinu času v nemocnici, potom umřela, táta si ještě za jejího života i po její smrti vodil do bytu „tety“ a intenzivně se opíjel (konečně měl nenapadnutelnou záminku) a holky byly ponechány svému osudu, respektive svým partám a příležitostným hodným či zlým „tetám“.

Tohle byl ale jenom povrch, to byl úřední papír vypovídající smutný příběh. Ale já jsem měla v rukou dvě živé bytosti, které si důsledky toho všeho nesly v sobě. A často si je odreagovávaly na osobě, kterou měly nejblíž. A to jsem byla já. Později mi Barča řekla, že mi v té době nevěřila. Myslela si, že budu jako ostatní tety. Člověk, který prochází. Který zanechá stopu a možná i probudí nějaký pozitivní cit, a potom zase zmizí v nenávratnu. Když jsem to zjistila, spousta věcí z té doby mi „docvakla“. Řada Bářiných projevů a reakcí z té doby začala dávat smysl. S důsledky Barčiny nejistoty i s tendencí k povrchní příchylnosti se také potýkáme dodnes.

Scénář toho, co se obvykle dělo za Pekařovic zavřenými dveřmi, jsem si skládala postupně, ze střípků, z Barčina svěřování, z Káčiných fabulací, které v sobě skrývaly zrnka pravdy, i z páně Pekařova opilého blábolení a také ze sousedských drbů. Pan Pekař svoji manželku mlátil. Na tom se všichni shodovali, všichni o tom věděli, v bytě byla několikrát policie... a nic se nestalo. Policie pohrozila, že „ještě jednou a pan Pekař půjde do vězení a děti do ústavu“, ten opáčil, ať si ho klidně zavřou – a tím to zhaslo. Obě holky pak ještě strašil tím, že je „dá do děcáku“.

Mnohem později jsem zjistila, že mezi sebou si sousedé vyprávěli i tom, že pan Pekař obě holky zneužívá. Většina z nich se domnívala, že Kačenčino dítě bylo jeho. Také si vyprávěli, že pan Pekař Kačku „prodával“. Káčino otěhotnění – to byla taková trochu záhada. Ona totiž tvrdila, že měla dítě s jakýmsi svým spolužákem – Romem. Testy však prokázaly, že otcem dítěte není ani on, ani pan Pekař. Záhada se mi objasnila až mnohem později a skutečnost byla opět ještě o něco horší, než by člověk předpokládal.

Mlátil pan Pekař i holky? Kačku určitě ano. Sama se strašně kochala tím, jak o sobě neustále vyprávěla jako o bité a zneužívané chudince, která dostávala od táty facky, až chytala další o zeď, a kterou kopal do břicha, když byla těhotná. Když se dostala na toto téma, nebyla k zastavení a když ji člověk nechal „rozjet“, tak už bylo těžké odlišit realitu od fikce. Nicméně – základ příběhů zůstával stále stejný, a že bita byla hodně a často, to potvrzovala i Bára. Nicméně Barča stále trvala na tom, že ji má táta strašně rád. „Nikdy by mě neuhodil, fakt ne, vopravdu,“ ujišťovala mě vehementně. „Já sem dycky mámu a Kačku bránila a von mě poslech a přestal.“ Tvrdila to tak urputně, až jsem o tom někdy pochybovala. Že byla Barunka jakýsi jeho mazánek, to jsem sice věděla, ale že by byl ve stavech naprosté opilosti schopen takového ovládání, aby si uvědomil, do koho mlátí?

A pak tam byly takové „drobnosti“, jako třeba neustálé střídání „tet“, přítomnost holek při četných mimomanželských avantýrách pana Pekaře a jejich naprosté uvědomování si toho, co se pár metrů od nich odehrává, vánoce bez dárků či vánoční dárky rozdané velkorysým ožralým otcem už v listopadu, rozbité skleněné výplně, talíře házené ožralým otcem na Kačku, máma zmlácená tak, že zůstala bezvládně ležet v kuchyni přes noc, to, že holky byly ponechávány často o samotě či bez dohledu venku, často bývaly samy i přes noc, a tak dále.

Mě nejvíc šokovaly zdánlivě nevinné příběhy. Třeba jak měla Barunka kocourka, který byl nemocný. A táta přišel domů ožralý a řval, co to tam tak smrdí, a že je to ten kocour, tak ať ho jde okamžitě vyhodit. Ona plakala, prosila ho, ale on nepovolil. A Barča měla z otce takovou hrůzu, že kocourka vzala a odnesla někam ven. Otec se druhý den probudil, divil se, že už kocoura nemá, a tvrdil, že po ní nic takového nechtěl. Bára kocourka už nikdy nenašla. A nikdy si nepřestala vyčítat, že tátu poslechla.

Barča měla narozeniny a dostala od otce sto korun. Schovala si je k němu, aby si je ušetřila, a když je pak chtěla, už je neměl – propil je.

Barunka ve třetí třídě propadla z matematiky a otec jí nic neřekl. Je to možná paradoxní – ale jí to chybělo. Vadilo jí, že jí ani nevynadal. Chápala to velice správně jako projev nezájmu.

Otec budil v noci holky, když přišel ožralý z hospody, a nutil je, aby uklízely, vařily mu večeři a posluhovaly, eventuelně aby ho „šimraly“ (ležely s ním v posteli a šimraly ho na hlavě, dokud neusnul) nebo „našlapávaly“(chodily nahému panu Pekařovi po zádech). To už mi hodně zavánělo možností zneužívání, ale tady informace končily a holky shodně tvrdily, že nic jiného po nich nechtěl.

I přes tu hrůzu mi připadala poměrně komická historka, jak se otec v jednom z těchto „záchvatů pečovatelství“ (jak jsem už zmiňovala, někdy se v opilosti zajímal, zda je Barča připravená do školy, zda večeřela, apod. – za střízliva to neřešil) začal starat o to, zda se holky sprchovaly. „Jó, sprchovaly jsme se ještě předtim, než jsi šel do hospody. Viděl jsi nás,“ snažily se mu marně, ospalé a otrávené, vysvětlit. Nedal jinak, musely se umýt komplet znovu. Ráno si – jak jinak – vůbec nic nepamatoval.

9. KAPITOLA

Boj se zvyky a s minulostí, Vánoce a dárky

To vše pochopitelně vedlo k tomu, že holky trávily čas raději kdekoli jinde než doma. Barunka ve svých deseti letech měla za sebou kouření, pití alkoholu, líbání s klukama, a zřejmě i nedokonaný pokus o sexuální styk. To kouření a pití mi s bezelstností pro ni charakteristickou prozradila hned asi při třetí návštěvě u mě. Zhrozila jsem se a apelovala jsem na ni, ať už to nedělá, vysvětlovala jsem jí rizikovost takového chování. Velice ochotně mi přislíbila, že už „nikdy nic takového neudělá“, že už chápe, že je to špatné. Příští týden přišla načichlá kouřem a lehce připustila, že zase kouřila a pila. „Vždyť jsi ale slíbila, že už to nebudeš dělat?“ podivila jsem se naivně. „No jo, ale když oni chtěli, abych si taky dala,“ vysvětlila Barunka a zjevně nechápala, proč s tím mám problém. „Tak já už to nebudu dělat, když ti to vadí, no!“ pokrčila lhostejně rameny. Příště už jsem se raději neptala...

Neptala jsem se, ale snažila jsem se nenápadně omezovat možnosti potloukání se na ulici. Na určitou dobu jsme se staly nadšenými návštěvnicemi kin, divadel, muzeí, galerií, zoologické zahrady, skanzenů, historických míst, předvolebních akcí a prostě všeho, co bylo jakž takž cenově dostupné a mohlo být pro holky atraktivní nebo poučné. Měly co dohánět. A navíc – doma nebylo bezpečno, protože pan Pekař se začal domnívat, že je ve svých potřebách nadměrně omezován, už na podzim 2003 (čili pár měsíců od naší dohody) propíjel a prohrával stále více z peněz, které měly být podle naší dohody určeny na domácnost a na potřeby holek. Navíc bylo zřejmé, že doufá, že se mezi námi (mnou a jím) vyvine nějaký vztah. Často zdůrazňoval, jak je rád, že mu s holkama „pomáhám“, a že ví, že to stejně dělám kvůli němu. Bylo mi k smíchu jeho sebevědomí, protože pro mě taková možnost nepřipadala v úvahu, ani kdyby byl jediným nezadaným mužem v celém Východočeském kraji, ale zároveň mi bylo úzko, protože jsem s ním často pobývala v situacích, kdy byly jeho zábrany výrazně sníženy. Podle svých zkušeností asi předpokládal, že se mu do náruče vrhnu dobrovolně a ihned, jakmile mě seznámí se svými oslňujícími příjmy a se svou neméně oslňující osobností. Byl zjevně zmaten tím, že jsem se k tomu neměla. Jenom jeho naději, že k něčemu skutečně dojde, vděčím zřejmě za to, že jsem překonala veškeré rekordy všech strýčků a tet, pokud jde o dobu působení v jeho domácnosti.

V domácnosti pana Pekaře jsem vydržela „fungovat“ celkem rok a čtvrt od ledna 2003 do dubna 2004. Působení jiných tet a strýců se podle vyprávění holek a mých odhadů pohybovalo v řádu týdnů a měsíců. Skončila jsem tam v dubnu roku 2004, po řadě dramatických událostí tvořících v mé hlavě šedou chuchvalcovou změť, kterou nerada vytahuju na světlo. Ale pokusím se.

Vánoce 2003 u Pekařů už byly předzvěstí nadcházející krize. Pan Pekař vyžadoval stále častěji mou přítomnost u nich doma a přitom dával jasně najevo, že svůj život si nikým ovlivňovat nenechá. Marně jsem se snažila ustavit nějaká pravidla, podle kterých by trávil s holkama více pozitivního času (takže ve střízlivém stavu). Svoje stále častější hospodské avantýry totiž často zdůvodňoval tím, že my si „jezdíme“ a jeho nikam nebereme. Mnohokrát jsem mu navrhovala, ať tedy jede nebo jde s holkama sám, že budu jedině ráda (v té době jsem se připravovala na závěrečné zkoušky). Vždycky si našel nějakou výmluvu (bez auta je to problém, zrovna ho rozbolela záda). Ale kdybych jela také, to by jel. Bránila jsem se společným akcím, co to šlo. Z poznámek páně Pekařových „kolegů“, kteří se občas objevili v bytě (zřejmě aby jim vrátil půjčené peníze) jsem už dávno pochopila, že mě všude prezentuje jako svou družku. Snažil se mě dokonce přesvědčit, abych na něj přepsala auto, protože jako Kaččin opatrovník by mohl pobírat příspěvek na benzín. Tak takový blázen jsem zase nebyla. Bylo mi jasné, že příspěvek a posléze i auto by si jistě našly svou cestu do Krymu, Horníku a Kavalíra (nejoblíbenější putyky v naší čtvrti). Udělala jsem dokonce ten ústupek, že jsem pana Pekaře vzala na koncert sboru, kde jsem vystupovala já i holky. Taková akce mi připadala bezpečná, protože tam byla spousta mých přátel. Byl to děs. Zatímco my jsme před koncertem zkoušely, pan Pekař se stihl opít. Na koncertě mu padala hlava a o přestávce se domáhal záchodu, který však v kostele nebyl. Vystoupení holek neviděl. Odpotácel se z kostela (jak se později pochlubil, šel se vymočit na kostelní zeď).

O Vánocích si vymohl moji přítomnost u nich. Souhlasila jsem opět jen kvůli holkám a trvala jsem na tom, že přijdu až večer a po nadílce odejdu. Byl to můj nejzvláštnější Štědrý večer...

Ještě musím podotknout, že už jsem si nějakou dobu předtím všimla, že holky neumějí přijímat a využívat dárky. Přitom v nich byla jakási bytostná potřeba dárky dostávat. Anebo to byla moje potřeba dárky dávat? Nevím. Dávala jsem jim dárky ráda, snažila jsem se jim vykompenzovat to, že tak dlouho nic neměly. Dopadlo to ovšem tak, že holky udělaly nad dárkem nadšené „jééééé...“ a pak jsem jim musela týden připomínat, aby si ho uklidily a po půl roce jsem ho třeba vytáhla ze skříně zcela nepoužitý. Nebo ho sice používaly, ale zato ho do dvou dnů zničily nebo ztratily. Dodnes s děsem vzpomínám na období, kdy jsem Barču učila nosit hodinky. První – starší po mně, zničila během čtrnácti dnů. Koupila jsem nějaké levnější nové, které do měsíce ztratila. Protože jsem měla zájem na tom, aby hodinky nosila, když se mi právě horko těžko podařilo naučit ji hodiny, dala jsem jí v předstihu krásné hodinky s Mickey Mousem, které jsem koupila ve slevě (původně stály skoro tisíc korun, zlevněné byly na 300,-) a plánovala jsem je jako vánoční dárek. No, dostala je tedy už v říjnu, s vysvětlením, o jak speciální hodinky se jedná, a s doporučením, aby s nimi dobře zacházela, protože takové hodinky už neseženeme. Škoda, že pro Barunku jakékoli doporučení, aby si něčeho vážila, bylo zřejmě naprosto neznámým a zcela matoucím abstraktním pojmem. První den jsem si všimla, že si hodinky zapíná nedbale, takže by jí mohly spadnout, a upozornila jsem ji na to. Totéž druhý den a třetí den. Tehdy s nimi odešla do školy a domů je už nepřinesla. „Jééé, voni mi asi spadly a já sem si toho nevšimla...“ – tím to pro ni bylo vyřízené. Žádná lítost, žádná potřeba se omlouvat. Řádila jsem jako černá ruka a druhý den jsem vyrazila do školy. Hodinek jsem se dopátrala v družině. Zakázala jsem jí je na týden nosit. Další týden jsem jí je znovu povolila, abych je ten den viděla naposledy... Podruhé jsem se jich už nedopátrala. Snad jedna pozitivní věc z celého „zážitku“ vyplynula. Další hodinky, které jsem ve svém bezbřehém optimismu či bezbřehé blbosti opět pořídila, vydržely Barče tři roky. Poté je rozbila v jednom ze svých afektivních záchvatů. Ale to už je jiná kapitola.

Na téma holky a dárky by se asi dala sepsat samostatná kniha. Vůbec nejhorší byl pro mě zážitek z Barčina svátku, pár týdnů před zmiňovanými Vánocemi. Přichystala jsem pro Barču nejen knížky, oblečení, drobné hračky a starší brusle, ale také zbrusu nové boby, které ještě ani nejely a už mi nabouraly měsíční rozpočet. Všechno jsem pečlivě ozdobně zabalila, naložila na boby... a čekala na Barunčiny radostí rozzářené oči... Vždyť ze začátku jí dělala radost každá maličkost... Když ode mě dostala prvního bezvýznamného plyšáka, málem mě samou radostí povalila... Na dobré věci se asi zvyká až příliš rychle. Barunka zhlédla hromadu balíčků na bobech, na půl úst propustila „děkuju“ a bleskově vybalila všechny knížky, panenky a svetříky a lední brusle. „A to je všechno?“ podivila se upřímně. Makarenko nemakarenko, svátek nesvátek, v tu chvíli jsem měla upřímnou chuť ohnout ji přes koleno a nasekat jí zadek. A možná jsem to měla udělat...

Tak tedy vánoce... No, vybalování dárků ještě ušlo. Poučena výše popsaným zážitkem jsem Barunce tvrdila, že toho asi moc nedostane, když dostala tolik dárků k svátku. Pod stromek jsem jí dala jen dva balíčky a další dárky jsem poschovávala po skříních a prozradila je, až když si všichni ostatní už dárky rozbalili a Bára už opravdu začínala natahovat, že dostala nejmíň. Nevím, zda to nebylo moc drastické, ale zabralo to. Od té doby mám pocit, že je její radost z dárků upřímná. Holky byly asi nejvíc nadšené z kol, která Ježíšek nechal v komoře. Takže až potud – idylický večer. I pan Pekař se držel. Mám pocit, že víc než čtyři piva v sobě ten den neměl, takže se v jeho případě dá mluvit o střízlivosti. Jedním z dárků, který Barču opravdu nadchl, byly Disney hry – zpracované formou velké knihy s tuhými listy a jakýmsi pískacím strojkem ovládaným tlačítky, který sloužil místo hrací kostky. Barunka si chtěla hru zahrát. Pan Pekař pochopitelně řekl, že „žádný kraviny hrát nebude“. Zahrála jsem si tedy s ní a s Kačkou asi dvě hry. Pak jsem řekla, ať už hrají samy, protože jsem viděla, že pan Pekař je na nejlepší cestě se opít, a šla jsem s ním hrát halmu, což na něj obvykle zabíralo tak, že zapomínal pokračovat v pití. Kačka vydržela hrát s Barčou ještě další dvě hry, přestože bylo zřejmé, že ji hra tolik nefascinuje. Pak řekla, že už hrát nechce, že si chce pustit novou kazetu. Barunka se okamžitě začala vztekat, že s ní už Kačka nechce hrát. Pan Pekař podle svých ustálených zvyků vybafl nevrle na Kačku: „Tak si s ní eště zahraješ, no.“ Já jsem ale oponovala, že Kačka už Barče vyhověla dost, teď chce dělat něco jiného a Bára ji k hraní prostě nemůže nutit. To, co Barunka rozjela, mě mělo připravit na věci příští. Chovala se ne jako jedenáctileté dítě, ale jako dvouleté batole, kterému máma odmítla v krámě koupit čokoládovou tyčinku. Vztekala se, dupala a ječela „Když Ka-ka-ka-kačenka si se mnou nechce hrááááát“. Ujistila jsem ji, že je to tak v pořádku, a odeslala jsem ji do jejího pokojíku s doporučením, aby přišla zpátky, až se uklidní. Nepřišla. Další dvě hodiny vydržela vztekle brečet, kopat nohama do postele a ječet: „Kačenka si se mnou nechce hrááááát.“ Když jsem jí chtěla při odchodu dát pusu na dobrou noc, vztekle odvracela tvář. Mám pocit, že to bylo poprvé, co jí někdo v něčem otevřeně nevyhověl.

10. KAPITOLA

Krizový vývoj

Po Vánocích už se panu Pekaři nemohlo dařit kohokoli balamutit. Bylo jasné, že pije a bude pít čím dál tím víc. Nehodlal s tím nic dělat. Už nepřevažovaly ty poměrně lehké a vtipné opičky, ale těžké kocoviny plné agresivity a stihomamů. Někdy v březnu 2004 už mi bylo jasné, že to nebude dlouho trvat a budu následovat šňůru vyhozených strýčků a tet. Můj odchod byl jenom otázkou času.

Pochopitelně jsem se bála o holky. Bára i Kačka byly obě hrozně labilní. Bára se občas počůrávala, měla silný tik a velmi nízkou frustrační toleranci. Ve stresových situacích jednala zkratově. V jejím chování nebyla vzácná autoagrese a silné afekty (mlátila hlavou do zdi, ničila věci, kopala do nábytku, vyjížděla po Kačce či po mně pěstmi). Kačka, když se nudila nebo stresovala, si okusovala či olupovala části těla až do krve. Byla na rozdíl od hyperaktivní a nesoustředěné Barči silně pasivní, nedokázala se sama zabavit. Když nebylo něco po jejím, její doménou byla pasivní resistence (její vzdory a trucy pro mě byly někdy větším oříškem než Barčina agresivita a dost mě deptaly). V době, kdy jsem se o holky starala, se přece jenom trochu zklidnily. Udělaly také pokroky v sebeobsluze, v hygieně. Už nechodily špinavé, otrhané a unudlané. Bára přečetla spoustu knížek a zlepšila se ve škole. Obě se naučily hodiny a věděly, že Městec není světadíl. Kačka už se tolik nenudila, protože měla funkční kazeťák a discman. Barče jsem už vysvětlila, že s panenkou se dá hrát i jinak, než že s ní člověk mlátí o zeď. Jezdily se mnou na návštěvy – moji příbuzní a moji kamarádi pro ně byli novými (a jsem si jista, že lepšími) „tetami a strejdy“. Nedovedla jsem si představit, že jsem jim pootevřela zázračná dvířka nových možností, a ta jim teď měla být zase bezohledně zabouchnuta.

Navíc jsem získala podezření, že páně Pekařova příchylnost k Barče má patologické kořeny. Stalo se jednou, opravdu náhodou, že jsem už dala Barče dobrou noc a odešla jsem do svého bytu. Pak jsem si ale uvědomila, že jsem „naproti“ nechala rozečtenou knížku. Stálo mi to za to, abych se těch pár metrů vrátila. Odemykala jsem potichoučku, v domnění, že všichni už spí. Jaké bylo moje překvapení, když před mýma očima vystartovala z postele pana Pekaře polonahá Barunka a kmitala do svého pokoje. Nemohlo mi uniknout, že pan Pekař začal při mém spatření šátrat v šeru pokoje po slipech na opěradle křesla.

Tentokrát jsem si už nebyla jistá vůbec ničím. Ale co jsem měla dělat a čemu věřit, když mě Barunka ubezpečovala, že byla tátovi jen dát dobrou a on chtěl, aby ho našlapala, a pan Pekař zase tvrdil, že chodí před holkama nahý odjakživa... Třeba to bylo opravdu tak nevinné... Koneckonců Kaččino dítě také prokazatelně nebylo dítětem pana Pekaře, i když si to všichni mysleli...

Koncem března mě pan Pekař poprvé vyhodil. Už asi měsíc předtím mi bylo jasné, že se k tomu schyluje. Někdy, když přišel ožralý a v nemilostivé náladě a já se snažila s holkama „zmizet“ naproti, začal vykřikovat, že „já ať si teda du“, ale holky že zůstanou doma. Jaký kontrast ve srovnání s celým uplynulým rokem, kdy holky doslova vyhazoval, aby šly ke mně, aby u mě přespaly, atd. Většinou, když začal s tím, že já ano, ale holky ne, začaly holky kvílet a věšet se na mě. Jejich děs byl nepředstíraný, takže jsem s nimi a s nevypočitatelným ožralou vždy zůstala a počkala aspoň, dokud neusnul. Vzít je s sebou za jeho zády jsem se pochopitelně bála. Nejen proto, že jsem měla strach, že nám ublíží, ale také pro to, že jsem velmi dobře věděla, že na ně nemám žádný právní nárok.

Pan Pekař mě také začal obviňovat z krádeží. Marně jsem mu vnucovala účtenky z nákupů, aby viděl, že jsem každou korunu utratila za potřeby jeho a holek. Pokud byl střízlivý, odmítal to mávnutím ruky a říkal, že mi přece věří a že ho to nezajímá, a ještě mi navíc vnucoval peníze na benzín, které jsem samozřejmě odmítala. (Ať jsme jezdily kamkoli, například do Prahy pro novou ledničku a pračku z druhé ruky, které jsem pro Pekařovy sehnala, nebo do Lešic pro kolo, které jsem sehnala na inzerát pro Kačku, platila jsem benzín ze svého.) Když se pan Pekař ožral, řval, že furt nemá prachy, že mu je kradu, že doma není ani nic k „žrádlu“. Bylo v tu chvíli marné mu ukazovat plnou almaru a účtenku z Kauflandu, protože jsme den předtím s holkama udělaly velký nákup. Dala jsem si dokonce tu práci, že jsem mu vyčíslila všechny „velké položky“ – pračku, ledničku, zálohu na školu v přírodě pro Barču a zdokumentovala jsem mu, že potraviny se pořídily ze zbytku peněz za velmi rozumnou cenu a položka „kulturní akce“ obou holek byla nesrovnatelně nižší než položka „kulturní potřeby“ pana Pekaře. Papír, z kterého mimo jiné vyplývalo, že pro sebe jsem z peněz neutratila ani haléř, však roztrhal, aniž ho přečetl, a řval: „Ňáký cáry mě nezajímaj, dyž nemám ani na chlast.“ Vzhledem k tomu, že byl asi po třídenním tahu a jako obvykle stěží artikuloval, přišlo mi jeho vyjádření téměř komické (tedy, přišlo by mi komické, kdyby ve mně jeho výstup nebudil hrůzu).

Vrchol nastal, když jsem onemocněla chřipkou. Poté, co jsem prodělala boreliózu či co to bylo, u mě totiž veškerá onemocnění probíhala dost dramaticky a hlavně byla provázena silnou bolestí hlavy, svalů a kloubů. Potřebovala jsem alespoň na pár hodin zalézt do postele a nevědět o světě. Bohužel i v tento den se pan Pekař – jako poslední dobou tak často – rozhodl, že si zajde „na dvě“. Nic dobrého nevěstilo to, že rázně zamítl mou nabídku, že bych si tedy holky – jako tak často před tím – vzala na noc k sobě. „Tady sou doma a tady taky zůstanou.“ Vysvětlovala jsem mu, jak je mi zle, prosila jsem ho a apelovala na něj, ať se neopíjí a vrátí se včas domů. Snažila jsem se útočit na jeho „city“ (ach, ta moje nepoučitelnost). „Holky tě chtějí mít doma,“ vemlouvala jsem se, „víš, že se samy bojí, a že jim taky není nejlíp.“ (Holky byly také nastydlé. Ve skutečnosti by se ale bez jeho přítomnosti doma hravě obešly, šlo mi jen o to, aby jim v mé nepřítomnosti ožralý neubližoval.) Nikdo si nedovede představit, jak jsem se tehdy modlila, aby se včas vrátil v přijatelném stavu. Nakonec řekl, ať ho tedy v určitou hodinu „vyzvedneme“. Musím říct, že jsem tehdy ze zoufalství souhlasila i s tím, že ho za hodinu přijdeme vyzvednout. Když jsem do hospody dorazila (holky pochopitelně čekaly doma), pan Pekař byl pořádně „rozpitý“ a „rozjetý“. Seděl tam s nějakým „kamarádem“, který byl v podobném stavu. Oči jim plavaly a na táckách bylo čárek nepočítaně. Bylo mi jasné, že se moje naděje nesplní. Přesto jsem se ho snažila všemožně přesvědčit, aby šel domů. „Nikam nejdu,“ pronášené odporným a agresivním tónem, bylo po dlouhou dobu jeho jedinou odpovědí. Pak se tvářil, jako by mě neviděl, a ostentativně se obracel na svého kamaráda. „Jesi máš ňákej problém, tak mi sem holky přiveď, no,“ machroval. Bylo mi jasné, že bych musela použít fyzické síly, abych dostala holky do hospody za ožralým otcem. „No jó, tak já v pět dorazim, prosimtě, dyž se beze mě nevobejdete,“ vymámila jsem z něj nakonec jakýsi příslib. Snažila jsem se tomu věřit, protože mi bylo opravdu zle. Vrátila jsem se k holkám.

Domluvená hodina jeho návratu minula. Čím více se vzdalovala, tím více mé naděje klesaly. Nakonec jsem to vzdala a šla holkám chystat večeři. Narychlo jsem smažila na pánvi filé a hranolky, když se pan Pekař ve stavu, který jsem dosud nepoznala, vevalil do dveří. Přestože jsem v tu chvíli měla asi horečku nebo šok a celou scénu vidím matně, dodnes se mi ve snech vrací, jak stál pár centimetrů ode mě s rudým naběhlým obličejem a řval na mě absurdní blábolivá obvinění a obscenity tak, že mě celou poprskal. Chytil pánev s připalující se večeří, rozmíchal filé i hranolky do jednolité kaše a přitom řval: „Co to tady chystáš za nechutný blafy pro moje děti?“. Poté strhl pánev ze sporáku a šermoval jí přede mnou, takže mě málem opařil. Pak mě začal vyhazovat. Do toho všeho zněl nářek holek, které se uchýlily do pokojíčku. Bára byla polohysterická, vyhrožovala, že vyskočí z okna, Kačka nasadila dospělý tón a častovala otce nadávkami, které byly co do obscenity srovnatelné s jeho slovníkem (zjevně v tom měla praxi). Já jsem se sice strašně bála, ale holky jsem v tom nechtěla nechat za žádnou cenu – bylo mi jasné, že by to odnesly, jakmile by se za mnou zavřely dveře.

Dopadlo to tak, že mě kymácející se pan Pekař ohrožoval v předsíni velkým šroubovákem a já jsem se snažila reagovat na jeho bláboly uklidňujícím způsobem a šroubovák mu odebrat. To se mi po určité době opravdu podařilo. Šroubovák, na který vzápětí zapomněl, jsme potom hodily k Báře za postel, která byla přišroubovaná ke zdi. Předpokládám, že ho objevil až při stěhování a jistě byl tím nálezem zmaten...

Pan Pekař odvrávoral do obýváku, jako by se ztrátou šroubováku zapomněl na své záměry. Tam zřejmě vzápětí usnul. Já jsem se potom uchýlila k holkám do pokojíčku a až tehdy na mě v plné míře dopadl všechen děs a strach, který jsme zažily. Bára byla úplně nepříčetná, ohryzávala si prsty až na kost a žebrala, ať je neopouštím. Kačka naopak hlasitě přehrávala všechno, co táta („ten č...“) řekl a udělal. Slíbila jsem Báře, že u ní zůstanu, dokud neusne. Trvalo to. Odplížila jsem se až k půlnoci. Oka jsem stejně nezamhouřila.

V několikaminutových intervalech jsem kontrolovala okna bytu Pekařových. Bála jsem se, že by se mohl ještě vzbudit a otravovat holky. Byla jsem s nimi domluvená, že v tom případě by rozsvítily a já bych přišla.

11. KAPITOLA

Bod zlomu

Poté, co jsem vlastně poprvé zažila pana Pekaře „v akci“, mi v té bezesné noci došlo hned několik věcí. Že jsem byla naivní a nepoučitelná, když jsem si myslela, že pan Pekař se dá přesvědčit, aby fungoval jako alespoň podprůměrný otec. Že už na něj nemám absolutně žádný vliv. Že je velmi nebezpečný. Že jedno nezletilé dítě a jedna dívka s omezenou svéprávností jsou ve velkém ohrožení. Že mám holky moc ráda a že situaci musím řešit přes „sociálku“ – i za tu cenu, že holky ztratím, protože budou muset do ústavu. (To poslední bylo pro mě pochopitelně na celé věci nejbolestnější. Byla jsem přesvědčená, že jakmile to nahlásím, půjde Bára do děcáku a Kačka do ÚSP.)

Ráno jsem nejprve zatelefonovala své nadřízené a vzala jsem si den dovolené, potom jsem se vplížila k holkám. Pan Pekař už byl v té době naštěstí na ranní směně. Když jsem přišla, Bára ještě spala. Nikdy nezapomenu na její výraz po probuzení – nejdřív se na mě usmála, ale v tom okamžiku se jí tvář zkrabatila bolestí a zklamáním – zřejmě jak si vybavila události předchozího večera. Pak jsme si dlouho povídaly. Sondovala jsem, jak by se holky dívaly na možnost, že bych situaci začala nějak řešit, aby už nemusely být u táty. Obě reagovaly přímo jásavě, vzápětí z toho však vyplynulo, že si představují, že budou u mne. Vysvětlovala jsem jim, že to by bylo i pro mne nejlepší řešení, ale že nevím, jestli to bude možné. Připravila jsem je na možnost, že by musely třeba na nějakou dobu do nějakého domova, ale zároveň jsem je ujistila, že bych se určitě snažila je dostat k sobě, pokud by to bylo možné. Bylo vidět, že Bára s představou „děcáku“ velmi bojuje (táta jí totiž dětským domovem často vyhrožoval). Události předešlého večera však byly stále velmi živé – dost rychle se rozhodla, že chce pryč za každou cenu.

Odeslala jsem Barču do školy (netroufla jsem si ji nechat doma, aby se o tom otec nedozvěděl). Sama jsem vyrazila za paní psycholožkou, kterou jsem v souvislosti s Barčou již několikrát navštívila. Potom na sociálku. Situace zprvu vypadala beznadějně. Paní psycholožka nabídla, že by s otcem mohla zkusit promluvit (upřímně řečeno, znala jsem jeho vztah k úřadům, školám a psychologům a nedovedla jsem si představit, že to na něj zabere), ale naději na to, že by mi holky mohly být svěřeny do péče, když mezi námi není žádný příbuzenský poměr, mi nedávala. Ještě ji napadlo, že bych se mohla zkusit zapojit do jedné nevládní organizace, která v Městci pomáhá dysfunkčním a sociálně slabým rodinám.

Totéž na sociálce. Paní, která měla na starost Kačku a znala i Barču, byla velmi vstřícná, řekla mi, že o mém zapojení do výchovy holek vlastně už vědí, protože v naší čtvrti bydlí jedna jejich kolegyně, která holky často potkává a slyšela od lidí, že se o ně někdo dobře stará. Tím to ale skončilo. Nad tím, jak situaci řešit, krčila rameny. Potvrdila mi mé podezření, že jediným řešením by byl asi ústav. Víceméně jsem si z toho odnesla doporučení, abych se situaci snažila nějak vydržet a zůstat holkám nablízku a všichni mi potvrdili, co jsem už věděla – že na holky nemám žádný příbuzenský ani právní nárok.

Odcházela jsem zklamaná a frustrovaná (přece jen jsem tajně doufala, že se nějaká možnost najde) a v duchu jsem se s holkama loučila. Co teď? Co můžu dělat? Vždycky jsem nenáviděla situace, ve kterých jsem se cítila bezmocná, a snažila jsem se bojovat za každou cenu. Ale tady nebylo jak. Vypadalo to úplně bezvýchodně. Jak je možné, že otec, který svoje děti využívá, zneužívá a ohrožuje, má všechna práva, a vypadá to, že se všichni bojí s tím něco udělat? Nebo si nechtějí pálit prsty, protože je to tak jednodušší? Protože když se bude dělat, že se problémy nevidí, tak nějak zmizí samy od sebe?

Tušila jsem, jak by ty problémy zmizely. Barunka by nejspíš skončila jako pouliční členka party, propadlík a posléze v nějakém diagnostickém ústavu a potom možná stejně na ulici. Kačku by otec vesele využíval dál, a až by ho to přestalo bavit, dal by ji do ÚSP. Možná by ještě před tím stihla obohatit „kojeňák“ nějakým svým potomkem. Věděla jsem, že nejsem žádná spasitelka, že jim třeba stejně nepomůžu, ale nezasloužily si nějakou šanci?

Nezbývalo než doufat, že se pan Pekař jako obvykle vyspal z opice a nebude si na nic pamatovat. Ale bohužel, alkoholový stihomam tentokrát pokračoval. Pan Pekař mě přijal víc než nevlídně a opět obviňoval z krádeží. Na žádné moje pokusy situaci urovnat v podstatě nereagoval, eventuelně reagoval dalšími absurdními výčitkami (že mým cílem od začátku bylo je okrádat, apod.). Vzhledem k tomu, že na mém účtě, kde bylo ještě před rokem přes sto tisíc, jich teď bylo s bídou padesát, jsem se tomu mohla smát, kdyby to nebylo k pláči. Dalším důvodem pro jeho rozhořčení bylo to, že se mě Bára zeptala, jestli si může vzít housku. (Bára byla dříve zvyklá na to, že si vzala kdykoli cokoli, co se jí zachtělo nebo namanulo. Doma toho ostatně nikdy moc nebývalo. Když jsem začala „hospodařit“, opakovaně jsem s Barčou řešila, že nemůže sníst před večeří šunku, určenou do svačiny, nebo že nemůže o půlnoci vstát a jít vydloubat díru doprostřed bloku tvrdého sýra, který jsem chtěla druhý den obalovat.) „Tys mi zkurvila dítě!“ začal teď řvát pan Pekař, když slyšel Barčin dotaz. Jeho dcera se přece nebude ptát, jestli si smí něco vzít! Jeho dcera si přece vždycky vezme bez ptaní, na co bude mít chuť! Bára se mě snažila bránit – vysloužila si to, že se jí začal vyptávat: „Koho máš teda rači, tátu, kterej se ti tolik vobětoval a nedal tě do děcáku, nebo ňákou cizí zlodějku?“ Bára se místo odpovědi rozplakala. „Vidíš? Ta už je z tebe na psychiatrii,“ obvinil mě pan Pekař. „Radši vocuď vypadni, nikdo tě tady nepotřebuje.“ Bylo mi z toho ze všeho zle. Bála jsem se od plačící Barči odejít, ale na druhou stranu, kdybych zůstala, bylo by to jen přilévání oleje do ohně. Odešla jsem se slibem, že se ještě vrátím, ač mi pan Pekař dal ještě na cestu laskavé doporučení: „Sem už nelez, nebo na tebe zavolám policajty“.

Vrátila jsem se večer. Bylo zamčeno a klíč byl zastrčený zevnitř (poprvé za dobu, co jsem tam docházela). Za dveřmi jsem slyšela štěkavý hlas pana Pekaře, který zřejmě cosi zakazoval. Pak dveře cvakly a Kačka mi otevřela. Pan Pekař pronášel ožrale nějaké huhlavé nadávky v obýváku. Proklouzla jsem za holkama. Pan Pekař se mezitím zvedl a s prásknutím dveřmi odvrávoral do hospody. Poprvé jsem vnímala jeho odchod do hospody s ulehčením. „Pořád nám řikal, že jsi zlodějka a že nás chceš jenom vokrádat,“ vyprávěly mi pak s pláčem holky „Řikal, že si musíme dát pozor, jinak bys nám ukradla i kola.“ Také jim sliboval, že spolu pojedou v sobotu na výlet na kolech, jenom spolu, jako rodina. A pochopitelně jim zakázal, aby mi odmykaly, ale Kačka ho neposlechla. Holkám jsem vysvětlila, že je možné, že se s nimi nebudu moci nějakou dobu vídat, ale že se snažím najít způsob, jak bych je zase mohla navštěvovat. S paní psycholožkou už jsem mezitím domluvila, že si tedy zkusí s panem Pekařem promluvit. Holky hrozně plakaly a prosily mě, ať jim dovolím, aby šly se mnou, že s tátou být nechtějí, bojí se ho, nechtějí s ním ani na žádný výlet. „Vždyť on to stejně dělá teď jen tobě naschvál, vždyť on s námi přece nikdy nikam nechtěl, že jo, teto,“ dovolávala se Barunka. Měla sice úplnou pravdu, ale co to bylo platné? Holkám jsem musela vysvětlit, že když je k sobě vezmu, bude mě pan Pekař nejspíš žalovat pro únos – a navíc asi právem.

S holkama jsem se rozloučila, v duchu s tím, že je asi hned tak neuvidím. Situaci ale vyřešila Barunka – naprosto elegantním způsobem. Druhý den jsem v práci obdržela zoufalý telefonát Barčiny třídní učitelky. Dodnes děkuju bohu za to, že zřejmě porušila všechna pravidla školní politiky, když nezavolala otci, ale mně. Barunka měla o přestávce na zahradě úraz – vymkla si nebo zlomila nohu. Prosila paní učitelku, aby zavolala mě. Vzhledem k tomu, že jsem už celý rok před tím docházela na všechny třídní schůzky a často i mimo ně, když to bylo potřeba, paní učitelka jí vyhověla a prosila mě, zda bych Barču neodvezla na úrazovku. Samozřejmě jsem souhlasila, ale chtěla jsem být krytá, takže jsem se s ní domluvila, že zavolám otci, zda s tím souhlasí. Souhlasil, a to s výrazným ulehčením. Původně se totiž vyděsil, že mu volám proto, aby pro Barču dojel on. „Já ale nemůžu vodejít z práce,“ huhlal zmateně. Podstata úrazu ho vůbec nezajímala.

Barču jsem našla ve škole s polohysterickou paní učitelkou a bylo mi na první pohled jasné, že to asi moc dramatické nebude (Barunka je velká herečka, s čímž jsem už měla jisté zkušenosti). Odnesla jsem ji do auta a odvezla na úrazovku, kde moje podezření potvrdili. Noha nebyla ani vymknutá, nicméně Barunka si následující dny užívala veškerou pozornost plynoucí z faktu, že nesměla na nohu stoupat a měly se jí přikládat octanové obklady. „To aspoň nebudu v sobotu muset na ten vejlet, že jo, teto?“ ptala se lišácky, a jestli jsem do té doby trochu pochybovala, teď mi už bylo úplně jasno. Účelu bylo dosaženo – pan Pekař se na čas uklidnil. Přispělo k tomu asi i to, že už propil většinu peněz na daný měsíc, a tudíž se mu setsakra hodilo, že se o holky „ta zlodějka“ zase postará.

Chvilku to opět fungovalo. Srovnala jsem rozpočet (ze svých peněz), aby holky měly co jíst, a doufala, že příměří chvíli vydrží. Nemělo to však dlouhého trvání. Jednou v pátek – necelé tři týdny po popsané události – mě pan Pekař požádal, zda bych si nemohla holky vzít na noc k sobě, že chce večer „oslavovat“. Docela jsem přivítala, že když se chce ožrat, tak to alespoň řekne dopředu, a že holky pro tentokrát budou z dosahu jeho řádění.

S holkama jsme si udělaly to, čemu jsme říkaly „hezký večer“ – pohádka na videu, blbnutí, legrace, nezdravé brambůrky nebo popcorn a snaha zapomenout na nejistotu, která pořád číhala někde za rohem. Protože bylo domluveno, že druhý den pojedeme na pravidelný „velký nákup“, vyrazily jsme do Kauflandu. Netušily jsme, že se pan Pekař po pátečním tahu vyrazil v sobotu ráno opět opít. Když jsme přišly do bytu poprvé pro tašky, pan Pekař vyspával. Potichu jsme vzaly tašky a vytratily se. Už jsem tušila, že zase bude problém. Přijely jsme z nákupu a pan Pekař v bytě opět nebyl. Byl se, jak s oblibou vtipně prohlašoval, „dotankovat“. Na stole ležel papírek se vzkazem: „Šel sem se dotankovat do Horníka, pošli holky laskavě za mnou.“ (Barču, která věděla, že je táta opilý, jsem nepřemluvila, aby šla uklízet nákup s námi. Čekala na nás tedy v mém bytě. Byly jsme v jejich bytě jenom s Kačkou.)

Ještě jsem v hlavě přemílala možné implikace zanechaného vzkazu a dávala do skříně poslední konzervu, když tu se dveře otevřely a do kuchyně vevrávoral pan Pekař, opět zchlastaný k nepoznání. Ihned mě začal ožrale a agresivně vyhazovat z bytu. Mimo jiné mi vytýkal, že jsem na něj „poštvala“ psycholožku, u které v předchozím týdnu byl. Moje prosby, přesvědčování a ponižování se neměly žádný efekt. Rychle jsem tedy řekla: „Pojď Kačko, jdeme,“ a hodlala jsem z kuchyně zmizet. „Tak to ne, sou to moje děti, tak tady taky zůstanou. Kačko, Barčo, doma budete!“ hulákal pan Pekař, aniž by zaregistroval, že Bára tam od začátku vůbec nebyla. Kačka zareagovala na ni s neobvyklou rychlostí a zmizela z bytu na chodbu ještě přede mnou a dřív, než pan Pekař pochopil, že v bytě zůstal sám. Když jsme s Kačkou sbíhaly po schodech, bylo slyšet jen rány do nábytku a neartikulované řvaní.

Bylo mi jasné, že už to takhle dál není možné. U mě doma se Bára prakticky zhroutila, když jsem jí naznačila, v jakém je táta stavu. „Já už se domu nevrátim, to radši skočim z vokna nebo pudu do děcáku,“ vzlykala. Ihned jsem zavolala paní psycholožce a všechno jí vylíčila. Po poradě s ní jsem volala na sociálku, na linku důvěry – a stejně jako v předchozím kole zpočátku všechno vypadalo beznadějně. Na lince důvěry se mě zeptali, zda jsem ochotna si u sebe holky nechat i za cenu toho, že budu trestně stíhána. Na sociálce se mě služba nejprve asi pětkrát nevěřícně ptala, zda jsem s holkama v příbuzenském poměru, a když konečně pochopila, že opravdu ne, doporučila mi, ať vrátím děti k otci. Znovu a znovu jsem vysvětlovala situaci, to, v jakém je Bára stavu. Připadala jsem si jako porouchaný kolovrátek. Na radu paní psycholožky jsem zavolala také policii. Policajtů přijelo snad pět, sotva se vešli do mé kuchyňky, zjevně s námi sympatizovali, ale opět – krčili rameny nad tím, zda se s tím dá něco dělat. Když i z jejich úst zaznělo, že děti bude pravděpodobně nutné vrátit k otci, Bára se rozplakala a řekla, že raději skočí z okna, než aby se k němu vrátila. Řekli, že sepíšou zprávu, ale znovu jsem se dozvěděla, že na děti nemám žádný právní nárok, zatímco otec ano. A to, že se permanentně opíjí a pak se chová agresivně, zjevně nezakládá skutkovou podstatu trestného činu. Znovu jsem vylíčila situaci paní psycholožce, která to nakonec zachránila. Pozvala nás k sobě. Zavolala znovu službu na sociálce, získala kontakt na vedoucí pracovnici, znovu vysvětlila, jak jsem se o holky starala, jak se situace vyhrotila, a najednou to, co vypadalo zcela beznadějně, se změnilo v řádu minut. Do hodiny jsem získala souhlas s tím, abych si nechala holky přes víkend u sebe s příslibem, že v pondělí získám předběžné opatření a bude zahájeno soudní řízení o svěření nezletilé Barči do mé péče. U Kačky, která byla již zletilá a byla u mě dobrovolně, žádný právní problém nevznikal.

12. KAPITOLA

Povolený útěk, předběžné opatření, začátek nového života

Teď zbývalo vyřešit jenom kam o víkendu. Bylo jasné, že v mém bytě v Městci bezpečno nebude. Naštěstí pomohla již zmiňovaná kamarádka Zuzka, která v té době tak napůl přebývala v mém bytě a byla v té době jediným člověkem, kterému jsem se mohla „vybrečet“ a který znal aktuální stav věcí.

Domluvila, že na víkend odjedeme k naší společné známé ze sboru, která měla sama dvě adoptované děti a dům nedaleko za Prahou. Společně se Zuzkou jsme se vplížily do bytu pana Pekaře. Ani jsem nevkročila dovnitř, ale z chodby jsem vytáhla pár dostupných věcí – Barčinu aktovku a bundy obou holek. Pan Pekař se naštěstí nevzbudil.

Když jsme však balily pár věcí u mě a zaopatřovaly zvířata před odjezdem, ozvalo se zuřivé zvonění zezdola. Pochopitelně pan Pekař. Konečně jsem pochopila, jak někomu může ztuhnout krev v žilách. Přesně tak jsem se cítila. Holky šly při zaznění zvonku do dalšího hysterického oblouku. Nechala jsem je se Zuzkou. Rychle jsem požádala sousedy na patře, ať na zvonění nereagují ani po našem odjezdu, a šla jsem vyjednávat přes dveře. S panem Pekařem se však vůbec nedalo mluvit, ani ho překřičet. Vyžadoval, abych mu okamžitě otevřela a dala mu „jeho děti“. Bylo to podpořeno argumenty „Udělal jsem si je, tak sou moje“ a „Jestli chceš děti, udělej si vlastní“. Tyto věty jsem měla v budoucnu slyšet ještě mnohokrát. Vedle zuřivého řvaní také zuřivě bouchal na oplechované domovní dveře, takže všichni moji sousedé byli rázem zpraveni o vývoji situace. Snažila jsem se mu vysvětlit, že k němu holky nechtějí, že se ho v tomhle stavu bojí, a aby přišel, až bude střízlivý. „Já na tebe zavolám policajty nebo sociálku!“ vyhrožoval mi mezi údery. „Todle je normální únos! Ty si mi ukradla děti!“ Snažila jsem se mu vysvětlit, že mám holky u sebe právě na základě souhlasu sociálky, ale to zjevně vůbec nebyl schopen pojmout. Stále vyžadoval, abych ho pustila do domu, obviňoval mě z krádeže dětí (trochu pozapomněl, že Kačka je už vlastně zletilá a svéprávnost má pouze omezenou), častoval mě velmi obscénními výrazy, kterými někteří lidé označují části ženského pohlavního ústrojí.

Takže jsme odjezd o chvíli odložily a čekaly jsme, až to pana Pekaře přestane bavit. Na zvonek vydržel přerušovaně zvonit dobrých 20 minut. Když zvonění ustalo, šla jsem na výzvědy. Leč jakmile jsem otevřela dveře, spatřila jsem pana Pekaře, jak se ke mně řítí od protějšího domu. Taktak jsem zabouchla. Začala jsem si zoufat, že snad ani neodjedeme. Naštěstí se pak ozvalo řvaní pod okny, které postupně sláblo a vzdalovalo se směrem k Horníku. Rychle jsem vykoukla z obýváku, a skutečně. Pan Pekař vrávoral pryč ke svému oblíbenému cíli. Rychle jsme se naskládaly do auta. Poprvé v životě jsem si připadala jako běženec. Budoucnost byla nejasná. A také mi začalo docházet, že jsem právě získala zodpovědnost za dvě děti, které si s sebou nesou pohnutou minulost, spoustu traumat a problémů. Situace byla ale taková, že jsem vlastně ani na chvilku neřešila to, že se budu snažit holek nějak zbavit, přehrát je na nějaké zařízení nebo něco na ten způsob. Když v mém jednání se sociálkou poprvé padla otázka, zda bych byla ochotná si holky nechat u sebe, vlastně se mi hrozně ulevilo, že o takové variantě uvažují – a ani na chvíli jsem nezaváhala s odpovědí. Znala jsem je příliš dlouho a byla jsem příliš zapojená do jejich životů. Cítila jsem se za ně zodpovědná. Až teď, v autě, když jsem se začala trochu uvolňovat od zažitého napětí, až teď mi docházelo, že můj život se otočí ne o 180, ale spíš o 1440 stupňů. A zatím jsem si vůbec neuměla představit jak.

Zbytek víkendu v domku u Kristýny proběhl celkem v pohodě. Pokud tedy nepočítám to, že zejména u Barči se projevovaly důsledky šoku z předchozích událostí. V noci nemohla spát, plakala. V jednu chvíli také začala zpochybňovat to, zda může ke mně odejít. Sice chtěla, ale vyčítala si, že otce opouští. Máma jí údajně před svou smrtí říkala, že se má o tátu starat, že mají zůstat pohromadě. U Barči se začaly spouštět pocity viny. Vždycky se vinila z toho, že táta pije kvůli ní a že se jí nepodařilo ho přesvědčit, aby už pití nechal. A ona teď odchází. Nijak jsem na ni netlačila. Řekla jsem jí, že se musí rozhodnout sama, že ji nikdo nenutí. Ujistila jsem ji také, že jí nikdo nebude bránit v tom, aby se s otcem vídala.

Bára neváhala dlouho a rozhodla se, že opravdu od táty odejde. Kačka tohle vůbec neřešila. Její vztah s otcem byl natolik kritický, že od samého začátku přijímala přechod ke mně s naprostou samozřejmostí. O otci se vyjadřovala výhradně pejorativně a vůbec nezastírala to, že se s ním nehodlá vídat. Bára si zřejmě při svém rozhodování vzpomněla na některé věci ze své minulosti, protože mi pak znovu vyprávěla o některých tátových opileckých scénách. Tu noc měla velmi trhané spaní, přerušované nočními můrami. Mimo jiné mi vyprávěla, že se jí zdálo o tom, že zase skopávala opilého otce ze své postele.

Zpátky do Městce jsme odjížděly až v pondělí ráno a vyrazily jsme rovnou na oddělení péče o dítě. Dodnes vzpomínám s velkou vděčností na pomoc paní psycholožky a paní U. a paní Z. z té zprofanované „sociálky“, protože nás maximálně podpořily a moc nám pomohly. Paní psycholožka napsala zprávu, která doporučovala svěření Barči do mé péče. Paní U. na sociálce sepsala s Barčou zprávu, ze které vyplývalo, jak jsem se o holky starala a jak se o ně nestaral jejich otec. Předběžné opatření jsme dostaly během několika hodin. Zároveň bylo zahájeno i soudní řízení o svěření Barči do mé péče. U Kačky vzhledem k její zletilosti problém nenastal – tam jsem pouze napsala k soudu návrh na změnu opatrovníka, tj. na to, abych se jejím opatrovníkem stala já namísto pana Pekaře.

A tak jsem šla poprvé domů se svými dětmi – v ruce jsem měla předběžné opatření a v duši zmatek. Život už se mnou udělal spoustu kotrmelců, ale tohle bylo přímo salto.

13. KAPITOLA

A co teď?, tehdy a teď, bilanční intermezzo

Nevím, jak přišel slepý k houslím, ale zajímalo by mě to, protože já jsem zřejmě přišla úplně stejně ke dvěma lidským bytostem. V tu chvíli jsem se naivně domnívala, že jsem na takovou situaci v zásadě připravená. S myšlenkou na pěstounskou péči, adopci nebo na SOS vesničku jsem totiž koketovala už od puberty. Problematika týraných a opuštěných dětí mě fascinovala. Od určitého věku jsem si myslela, že budu mít v budoucnu svoje vlastní děti a vedle nich také nějaké adoptované. Asi právě proto, že jsem v dětství necítila vždycky lásku, kterou jsem potřebovala, a věděla jsem, jaké to je, když si to člověk musí kompenzovat později a jinak, asi právě proto jsem chtěla pomoci někomu, kdo by šanci třeba nedostal. Ale vždycky, když jsem si to tak hezky v duchu představovala, tak jsem si představovala děti malinkaté. Rozhodně ne jedno dítě na prahu puberty a druhé fakticky dospělé.

Teoreticky jsem byla připravena výborně. Věděla jsem, že traumatizované děti jsou často problémové. I vzhledem ke svému studiu (speciální pedagogika se zaměřením na psychopedii) jsem o postižených a problémových dětech načetla většinu dostupné literatury. Stejně tak jsem četla Matějčkovy knihy i další publikace zaměřené na náhradní rodinnou péči.

Víte, dnes, s tím odstupem, si myslím, že člověk prostě nemůže být připraven. Nemůže být připraven na všechno, co může nastat. Něco jiného je přečíst si, že děti mohou lhát a fabulovat, něco jiného je se s tím každodenně potýkat a narážet na to s neměnnou pravidelností i v naprosto absurdních situacích, kdy to odporuje veškeré logice či pravděpodobnosti.

Je dobré si přečíst, že zneužívané děti jsou často agresivní, můžete si přečíst pět či deset knih o autoagresivitě či agresivitě a stejně nejspíš budete bezradní, až se dostanete do situace, kdy si dítě začne otloukat hlavu o železobetonový sloup v kuchyni nebo vám prokousne nohu.

Vůbec jsem si nedovedla představit, co všechno mě čeká. A to už jsem se o holky vlastně rok a něco starala. Byly dokonce situace, kdy jsem si říkala, že horší už to být nemůže, že všechno špatné už máme za sebou. Ale ono to pak vždycky ještě horší bylo.

V té době už jsem třeba měla za sebou to, že jsem Barunce promlouvala do duše a ona stála proti mně, zírala na mě svýma průzračnýma upřímnýma očima a dělala mi do obličeje tiché „bla, bla, bla“. Zažila jsem situace, kdy se vztekala tak, až se jí z nosu spontánně spouštěla krev. Zažila jsem hysterické záchvaty, při kterých Bára hyperventilovala, takže měla pocit, že se dusí (anebo to alespoň předstírala). Měla silný tik, občas se probudila s mokrým prostěradlem, byla náměsíčná.

Kačka byla zase velmi hrubá a sprostá, a když nebylo něco po jejím, byla schopná trucovat doslova celé dny. V průběhu těchto truců dělala další a další schválnosti, aby na sebe upozornila.

Ale stejně jsem si tak trošku říkala – teď už to bude jiné. Holky budou ve zdravém prostředí, zahrnované láskou, nebudou pociťovat ty stresy, které zažívaly „naproti“. Nebude tam hrát roli negativní vliv otce. Spousta věcí se třeba samovolně upraví. Nečekala jsem snad přímo idylu, ale také jsem vůbec nebyla duševně připravena na skorohoror, který měl následovat.

Teď, po pár letech, už se na to všechno, i na svoji tehdejší naivitu a optimismus, dokážu někdy dívat i se špetkou nadhledu. Nedávno jsme se na setkání rodičů dětí v pěstounské péči v rámci městeckého sdružení Kapka bavili o tom, jak reagovat, když děti začnou provokovat a vztekat se. Zaznělo doporučení, že je lepší odejít a nechat děti, ať se uklidní. Sice souhlasím a teď po letech tvrdé práce už je to něco, co můžeme částečně praktikovat, ale připomnělo mi to některé zážitky z doby, kdy Bára prostě nebyla vůbec schopna se uklidnit – a také se o to vůbec nehodlala snažit.

Jednou jsem ji takhle nechala, aby se uklidnila, a ona rozbila pěstí v pokojíčku skleněnou výplň. Příště jsem ji tedy strčila „uklidnit se“ do koupelny, a ona tam vzteky rozsypala po celé koupelně prášek a málem vykopla masivní dřevěné dveře. Jindy zase lítalo vyprané prádlo po celé předsíni s dovětkem „Já to dělat nebudu, dělej si to sama“. A jednou se potrestala sama. Když jsem ji poslala uklidnit do předsíně, nakopla cestou skříň, na které máme lyžáky. No, a jeden spadnul, přímo Báře na nohu. Ona pak brečela hodinu vzteky, že ji dost nelituju. Noha byla v pořádku, takže to byl přímo ideální důsledek. Kačku zase nemá cenu posílat uklidnit se z toho důvodu, že ta totiž bude v naprostém klidu trucovat kdekoli a libovolně dlouhou dobu. Když ji pošlu do koupelny, aby přemýšlela o svém chování a přišla, až jí to dojde, bude tam spokojeně sedět do té doby, dokud ji odtamtud někdo neodvede, a ještě bude mít pocit, že příjemně strávila odpoledne, protože po ní nikdo nic nechtěl.

To všechno jsem ale právě tehdy ještě nevěděla. Naštěstí. Kdyby mi někdo to všechno, co mě čeká, řekl dopředu, kdyby mi vylíčil, jak vyčerpaná se budu cítit a jak zoufalé pocity budu někdy mít, nevím, jestli bych v sobě našla sílu a odvahu do toho jít. Je opravdu štěstí, že to vlastně dopředu nemůžete vědět. Že nemáte ani tušení, jaké problémy budete jednou řešit, v jak začarovaných kruzích se budete potloukat, jak budete tápat a zoufale hledat další a další cesty k těm nepochopitelným tvorům, které tolik milujete.

Není jednoduché držet v pevném objetí dítě, které na celé kolo vříská, že jste hnusná a že vás nenávidí. Je skoro nemožné bránit fyzicky velmi zdatnému dítěti, aby vám v afektu neublížilo, a přitom se do něj snažit vcítit. Není jednoduché se vypořádat s tím, že na vás dítě, které milujete, ječí, že máte klidně chcípnout, že je mu to jedno. V afektu se Barunka, ten dojemný drobeček, měnila v uzlík naprosto neřiditelné ničivé energie, která se před ničím nezastavila.

Ze začátku mě hrozně zraňovalo, že holky pořád lžou, dělají schválnosti, neposlouchají. Připadala jsem si bezmocná. Trvalo mi řadu dlouhých měsíců, než jsem pochopila, že některé věci dělají právě proto, že cítí, že mě to dostává. Nechávala jsem se psychicky vydírat, a pak jsem se jim za to ještě málem omluvila. Neustále jsem se je snažila chránit, stále jsem je něčím omlouvala. Pořád jsem si myslela, že je to prostě na mně, a že když nezajistím, abychom byly vzorná rodina, tak je to moje selhání a moje chyba. Když se dnes na to podívám trochu s nadhledem, vidím, že jsem pochopitelně udělala spoustu chyb – a pochopitelně s těmi nejlepšími úmysly...

Tehdy jsem holky viděla jako nevinné zraněné bytosti a jejich zážitky z minulosti jsem omlouvala veškeré jejich nepřijatelné chování. Myslela jsem si, že láska všechno zmůže, že nejdůležitější je všechno pochopit a odpustit, a holky mi budou vděčné a budou mě milovat. Realita byla trochu o něčem jiném. Jistě, holky toho prožily hodně. Jistě, řada jejich reakcí vyplývá z toho, co v minulosti prožily. Ale já jsem se dlouho nechávala vesele manipulovat a ještě jsem za to holky litovala, takže jsem je utvrzovala v zaběhnutých mechanismech.

Dnes, ve světle všech dosavadních zážitků a prožitků bych svoje tehdejší teorie poněkud poopravila. Ano, je to hlavně o lásce a o pochopení, ale taky o hranicích a o tom, že si zachováte svoje já, a že vy budete ta silnější osobnost. Nenechte se zmanipulovat do pocitů viny. Nenechte se vydírat větami typu: „Ty stejnak nejsi moje pravá máma. Ty jsi zlá. Já uteču. Ty mě nemáš ráda.“ Někdy neznamenají nic víc a nic míň, než že jste stanovila nějakou hranici, dítě ji překročilo, neprošlo mu to – a teď má na vás vztek a prostě to zkouší jiným způsobem. Nebo si je vnitřně nejisté a tímhle způsobem chce získat nějakou jistotu, že ho berete. Nebo zkouší, co vydržíte. Nebo zkouší, zda ho opravdu máte rádi se vším všudy. Testuje vás, zda ho „nevrátíte“, když to jednoznačně přešvihne.

Zachovejte si svůj život, svoji osobnost. Nejste povinni se dětem zcela a bezvýhradně obětovat, i když víte, že si toho hodně prožily. Nerozpouštějte se v nich, nezrcadlete se v nich. Neříkejte si: „Chudinka malinká, sice mi už potřetí v tomhle týdnu flákla jídlem o podlahu, protože nechce jíst, co jsem uvařila... ale když ona si zažila tolik zlého, a tolik v minulosti trpěla... Není to nakonec moje chyba? Neměla bych uvařit něco lepšího?“ Je dost pravděpodobné, že je za tím nějaký jiný důvod, než že by jí žádné jídlo nechutnalo.

Chtěla jsem být pořád ta dobrá. Cítila jsem silný závazek všechno holkám vynahradit. Nejenže jsem kompenzovala – překompenzovávala jsem. Trvalo mi hodně dlouho, než jsem dokázala něco zakázat, na něčem si trvat, dodržet nějaký pro ně nepříjemný důsledek. Ale všechno je to o vývoji. Tehdy jsem nevěděla to, co vím teď. Tehdy jsem se stala přes noc rodičem. A jako jsem předtím chtěla být dobrá ve škole nebo svého času v práci na ministerstvu, chtěla jsem i rodičovství dělat bez chyb.

A po řadě frustrujících zážitků mohu s určitostí prohlásit: nejde to, určitě ne. Jako neexistuje rodič bez chyb, neexistuje náhradní rodič bez chyb. Dělejte chyby. Dělejte je s láskou. Hledejte cestu lásky a odpuštění k dítěti, které je vzpurné, které neposlouchá, lže, vyhrožuje. Uvědomte si, že přes všechny silácké řeči je na tom hůř než vy. Ono se necítí jisté – jenom se tak tváří. Není to někdo, kdo o vás rozhoduje, a už vůbec to není váš nepřítel. V mnoha případech je to jen malý nejistý a tápající člověk, který často zkouší, kolik vydržíte, jestli ho máte opravdu rádi nebo jestli by se ta hranice, kterou se nepodařilo podlézt, nedala přeskočit... Mějte ho rádi, i když byste ho někdy nejradši roztrhli, a nebojte se dávat mu najevo, že ho rádi máte. Ale dejte mu také jasně najevo, co smí a co nesmí.

Koneckonců, i děti mají určitý díl zodpovědnosti za to, jak rodina funguje. A mohou svým chováním chod rodiny dost výrazně ovlivnit. Zjistila jsem, že nejcennější byl vždycky ten okamžik zlomu, kdy už holkám začalo na něčem záležet, kdy už samy chtěly něco změnit. Pak najednou došlo k nějakému pozitivnímu skoku.

14. KAPITOLA

Nový život, nové problémy, nové omyly

Začátek našeho společného života byl poznamenán hororem, který měl krycí název „výměna topení“. Představte si člověka, který právě získal dvě rozhozené děti, který je s nimi, s kamarádkou, třemi kočkami, králíkem, dvěma morčaty, dvěma křečíky a andulkou v bytě, kde je všechen nábytek odstěhován od stěn, přes den se v bytě neustále pohybují řemeslníci, kteří vrtají a sekají do zdi, řežou a svářejí trubky, všude je prach a všechno je úplně vzhůru nohama. Topení se vyměňovalo v celém bytě. Pak se všude malovalo. Pak se stěhoval zpátky nábytek. A do toho zábavné vstupy pana Pekaře, které si snad zaslouží samostatnou kapitolu.

A já, abych v té době vůbec nějak přežila ten stres, jsem v té době žila ve znamení „až“. Až to bude hotové. Až se nám z bytu pana Pekaře podaří dostat hračky a dětské oblečení. Až proběhne soud. Až pan Pekař přestane pořádat scény pod okny. Až se Bára přestane budit pětkrát za noc z děsivých nočních můr. Až budou prázdniny a odpadne učení a s ním spojené stresy... Až, až, až... a pak už bude všechno lepší a lehčí a bezproblémovější... Někdy mám pocit, že ta „až“ mi pomohla uchránit zdravý rozum v následujících dvou letech. Pokud mluvíme o hektičnosti období, které mě čekalo v začátcích života s holkama, kam se hrabaly moje zkušenosti z ministerstva (byť i v době, kdy se vstupovalo do NATO a my trávili v práci noci i víkendy). Někdy mám pocit, že jsem se v prvních dvou letech společného života s holkama nestihla ani nadechnout, natož vyspat.

Důvodů byla spousta:

Nejistota – čekání na soud, scény a výhrůžky pana Pekaře – to všechno vedlo u obou holek a asi i u mě k psychickým problémům, které rozhodně poznamenaly začátek našeho společného života. Mimo jiné to vedlo také k tomu, že se holky bály dojít i se smetím, natož do krámu, nechtěly ani zůstávat samy doma, takže jsme celý první rok všude jezdily spolu, a vůbec jsme co nejvíc jezdily po akcích a po návštěvách a tudíž jsme nikdy „nestíhaly“, z čehož plynuly další stresy.

Spousta vyřizování – někdy mám pocit, že jsem donedávna trávila na úřadech většinu svého volného času – soudy o svěření do výchovy a do opatrovnictví, změna trvalého bydliště, později soudy o změnu příjmení a svěření Barči do pěstounské péče, nesčetné návštěvy lékařů, které byly před mým vstupem do života holek systematicky zanedbávány... Jen tak pro ilustraci: Kačka trpí nystagmem a je dost krátkozraká, ale přes opakovaná doporučení dětské lékařky nikdy nebyla na očním vyšetření (tedy před tím, než jsem ji tam vzala já). Má vrozenou dysplazii kyčelního kloubu, která jí působí dost silné bolesti nohy, ale na ortopedii, kam jsem s ní začala docházet, neměla žádný záznam. Měla už sice jednou dítě a pohybovala se většinu dne v partě adolescentů, ale dokud jsem nepřišla, nikoho nenapadlo zajít s ní na gynekologii a zařídit jí antikoncepci. I u Barči se projevila krátkozrakost, bylo zapotřebí s ní čas od času dojít za paní psycholožkou a pro svůj malý vzrůst dochází i na endokrinologii.

Nesamostatnost a závislost holek – pro to, aby holky mohly dělat věci se mnou, dokázaly udělat (a někdy stále ještě dělají) prakticky cokoli. Většinou dělaly to, že mě silou mocí přesvědčovaly, že samy nic nezvládnou. I když už jsem později odhalila, že jde skutečně jen o předstírání... co s tím? Tak třeba Barunka mi byla schopná přinést desetkrát po sobě úkol, kde jí vycházela čím dál tím nesmyslnější hausnumera, a když jsem ji přesto odeslala pojedenácté pryč a odmítla jsem to s ní počítat, protože jsem věděla, že takové příklady už počítala, a dobře, tak se rozzuřila a udělala scénu, že to neumí a sama počítat nemůže. Pak mě napadala, nadávala, kopala a mlátila do věcí, a prostě stejně zajistila, že jsem jí v průběhu toho afektivního záchvatu věnovala maximální pozornost, protože jsem nechtěla, aby ublížila sobě nebo mně, nebo aby zlikvidovala bytové zařízení. A co s Kačkou, která sice už plynně čte, ale když ji poprosím, aby mi přinesla kořenku s pepřem, tak bude zoufale slabikovat všechny nápisy půl hodiny úplně nesmyslným způsobem a bude mi tvrdit, že tam žádný pepř není? Co s Barčou, která bude tvrdit, že v té encyklopedii není P a v atlase se nevyskytuje Atlantický oceán, jenom pro to, aby mě donutila, abych je hledala s ní? Co s Kačkou, která je sice už půl roku schopna přepsat cokoli bez chyby, ale když bude usilovat o moji pozornost, tak začne psát „h“ jako „z“ a naopak, háčky a čárky bude psát přesně tam, kam nepatří, a čím víckrát jí to dám předělat, tím víc chyb tam našvihá?

Žárlivost – zlepšila se Kačka ve čtení? Barunka začala předstírat, že neumí udělat domácí úkol, ani si připravit aktovku. Přinesla Barunka jedničku? Kačka „zapomněla“ číst i počítat. Umyla Kačka bez řečí koupelnu? Barunka přestala „zvládat“ jakékoli svoje povinnosti. Pochválila jsem Barču, že hezky hraje na kytaru? Kačka se vrátila do batolecího věku – všechno si oblékala naruby, „zapomněla“ se zapínat, „zapomněla“ si čistit zuby, „neuměla“ si umýt ruce. Bylo to vyčerpávající. Připadalo mi, že házím kostkou – měla-li Barunka šestku, měla Kačka jedničku. A obráceně. Když nevyváděla jedna, vyváděla druhá. Já jsem si každopádně mohla být po čase jista jen tím, že nikdy nebudou najednou v pohodě, a já tudíž nebudu mít nikdy chvilku klidu.

Touha mít mě jen pro sebe – časem mi začalo být nápadné, že se Barunka dramaticky zhoršila vždy v pondělí odpoledne (v pondělí večer jsem totiž odcházela do pěveckého sboru). V pondělí pravidelně nezvládala domácí úkoly (a to i v období, kdy už je zpracovávala samostatně), zapomínala si připravit věci do aktovky a pořádala vzteklé scény, kdykoli jsem jí něco vytkla. Několikrát jsem tehdy, v důsledku naprostého vyčerpání, na sbor skutečně neodešla. Docvaklo mi to však až tehdy, když se mi jednou po jedné scéně, kdy jsem se rozhodla, že stejně půjdu, začala věšet na nohy, kousala mě a bouchala, a ječela, že já nikam jít „nemůžu“, protože ona CHCE, abych zůstala doma, a já s ní tedy MUSÍM zůstat doma.

Minimální pomoc odjinud – celá moje rodina žije v Prachaticích nebo u Prachatic. Můj bratr má čtyři malé děti. Moji rodiče neměli velké pochopení pro to, že jsem si „nepořídila“ vlastní děti, i když to ode mne očekávali, a místo toho se starám o dvě děti „cizí“. Moji sousedé jsou převážně starší lidé, kteří mají dost starostí sami se sebou (jedna sousedka se stará o invalidního manžela, druhá se ze smrti svého manžela nikdy nevzpamatovala). Většina mých kamarádek je daleko a jsou vytíženy prací nebo se samy starají o malé děti. Nebylo jak si odpočinout – v prvním roce jsem holky neopustila ani na den. Bára sice jela o prázdninách na tábor a Kačka do Chorvatska, ale termínově tak, že se mnou byla vždy jedna nebo druhá.

Můj strach – strach, že nebudu perfektní. Strach, že to nezvládnu. Strach, že holkám nedokážu pomoct. Strach, že o holky nějakým způsobem přijdu. Strach, že jim svou výchovou víc ublížím, než pomůžu. Strach, že onemocním a nebudu schopna je materiálně zabezpečit. Strach, že umřu a holky zůstanou bez lásky a bez prostředků. Strach, že přijdu o zaměstnání a zůstaneme bez peněz. Dokonce občas i strach, že si na mě pan Pekař někde počká, jak často vyhrožoval... Strach ze sousedů – četné Barunčiny vzteky a agresivní výpady se neobešly bez hluku, a přiznám se, že často jsem i zvyšovala hlas (a koneckonců, mluvím dost hlasitě i normálně). Sousedé si to pochopitelně vykládali úplně jinak – netušili totiž, že zatímco Barunka vříská, jakoby ji vraždili, snaží se mi servat většinu vlasů z hlavy, nebo že na celý barák ječí, že ji mlátím, zatímco já ji pouze pevně fixuji, aby mě nemohla pokousat, o což se ještě i při ječení usilovně snaží... Nebo že na ni ječím proto, že ji mám zakousnutou v lýtku nebo proto, že hodlá zničit nějakou část bytového zařízení... Jednou přinesla dvojku, a protože jsem tomuto nezdaru zřejmě věnovala malou pozornost, začala ječet na celý barák, že ji za dvojky mlátím. Vzhledem k tomu, že Bára nikdy nedostala za žádnou špatnou známku včetně pětky ani vynadáno (naopak, u dvojek jsem ji vždy uklidňovala, že o nic nejde), přišlo mi to strašně nefér. Nefér mi přišlo i to, že při slyšení části toho, co se odehrávalo v našem bytě, mi pak sousedka, které byly její tři děti odebrány, „radila“, co mám a nemám dělat, kritizovala mě za to, jaký mám v bytě nepořádek, jednou mi vytýkala, že jsem na holky málo přísná a příště zase, že na ně moc řvu... Výsledkem bylo, že už jsem se bála udělat cokoli, aby si na mě někdo nestěžoval, a Barunka toho v afektu o to více zneužívala...

Moje práce – holky se staly mou prioritou číslo jedna. Věděla jsem, že potřebují maximum lásky, pozornosti a jistot. Chtěla jsem proto skloubit nemožné – mít práci, která by nám poskytla dostatek prostředků a mně maximum volného času, který bych mohla věnovat holkám. První rok, kdy bych se byla potřebovala holkám věnovat nejvíce, byl v tomto směru horor. Pracovala jsem jako speciální pedagog v soukromé integrované mateřské školce ve vesnici u Městce. Znamenalo to dojíždění. Znamenalo to, že plat nebyl nijak závratný. Znamenalo to, že třikrát v týdnu jsem končila až v půl čtvrté a domů jsme se dostaly nejdříve ve čtvrt na pět. Znamenalo to, že holky ve zbylém čase maximálně soupeřily o moji pozornost. Znamenalo to, že jsem se vyvazovala ze všech školení a akcí po pracovní době, což se zrovna nesetkávalo s pochopením ze strany zaměstnavatele (takže jsem to mimo jiné odnášela finančně).

15. KAPITOLA

Vývoj vztahů s otcem, „Ať si mě zavřou, jako Kajínka“

Vzhledem k tomu, že jsem měla určitou představu o „šichtách“ pana Pekaře, podařilo se nám v průběhu prvního týdne postupně odnést nenápadně z bytu většinu dětského oblečení, hraček a domácích zvířat. Z 99 procent šlo stejně o věci, které jsem holkám darovala či pořídila já. Všechno jsme odnášely do našeho bytu, kde se, jak výše zmíněno, právě předělávalo topení.

Bylo zřejmé, že pan Pekař vůbec nic nepochopil – a zřejmě mu nebylo ani podezřelé, že z bytu zmizelo morče, křečíci a andulka (v době, kdy jsme je odnášely, byli již několik dní bez žrádla). Vzhledem k tomu, že už jsem měla předběžné opatření „v kapse“, očekávala jsem napjatě, jaký bude další vývoj událostí a kdy panu Pekařovi dojde, že je něco v nepořádku. První dny žil zřejmě natolik v alkoholovém opojení, že se nepřítomností holek vůbec neznepokojoval. Pak jsem, při jedné naší eskapádě zaměřené na odsun zbylých hraček a školních pomůcek, našla na stole v jeho kuchyni polovýhružný, polonejistý, ale jako obvykle velmi familierní vzkaz. Obsahem bylo, že nemám blbnout a koukat, aby se holky vrátily domů, jinak že to pan Pekař bude řešit přes sociálku. Také tam bylo, že slouží „dvanáctky“ a ať koukáme vyvenčit psa. Toho psa jsem skutečně vyvenčila, protože mi bylo Ferdy líto. Přestože byl špinavý a páchl, litovala jsem ho od té doby, kdy jsem zjistila, že je to, přes své ochraptělé hysterické štěkání, starý poloslepý dobrák. Nechal si trpělivě líbit občasné kopance od Barči, sprosté nadávky od Kačky a zjistila jsem, že jediné, z čeho má panickou hrůzu, je opilý pan Pekař. Pokaždé, když pan Pekař, namol ožralý, řval jako tur, Ferda se začal neovladatelně třást, kňučel a vnucoval se holkám nebo mně na klín (jistě ve svém životě schytal nemálo nespravedlivých kopanců, na které pan Pekař do rána zapomněl). Cítila jsem trochu výčitky, že ho nechávám jako jediného napospas páně Pekařovým náladám, ale pro psa už u nás opravdu místo nebylo, a utěšovala jsem se tím, že už to nemá nadlouho (bylo mu takových osmnáct let).

Se vzkazem jsem si jinak nedělala hlavu. Holky jsem měla u sebe se souhlasem sociálky, kterou mi pan Pekař vyhrožoval. (A stejně – jak se později ukázalo – výhrůžka to byla planá. Pan Pekař nikdy na sociálce žádnou stížnost nevznesl, a to přesto, že se holky k němu domů nevrátily.) Přišlo mi také přinejmenším zajímavé, že trvalo několik dní (vzkaz jsem našla ve středu, tj. pět dní poté, co holky z domova odešly), než se pan Pekař začal o návrat holek vůbec zajímat. Celou pravdu zjistil, až když mu přišlo doporučeně rozhodnutí o předběžném opatření. To mu přišlo v pátek, čili přesně týden od chvíle, kdy holky odešly s jeho souhlasem do mého bytu, aby tam přespaly.

A tím se teprve spustilo peklo, které trvalo déle než rok.

Začalo to tím, že pan Pekař zatelefonoval, abychom si přišly pro zbytek věcí. Z hlasu bylo slyšet, že má jednu ze svých lítostivých opiček. Vzala jsem si s sebou kamarádku Zuzku – po minulých zkušenostech jsem nehodlala nic riskovat. Když jsme došly „naproti“, opravdu jsem se vyděsila. Tentokrát pro změnu lítostivě opilý pan Pekař totiž přemontovával zámek na dveřích, plakal a vyhrožoval, že se oběsí, že už mu na ničem nezáleží. Prosil, abychom přivedly Barunku, že ji chce vidět, že jí musí něco říct... Bylo to tak věrohodné, že jsem nezaváhala, pro Barču běžela a přesvědčila ji, aby šla na chvilku naproti, přestože se bála a nechtělo se jí. Bohužel, než jsme dorazily, dostala se nálada pana Pekaře do nějaké záhadné „přesmyčky“. „Tak ty si se na tátu vysrala, jo?“ obořil se na vyděšenou Barču. „Já stejně nikdy žádnej souhlas s tim, abys byla u týhle k..., nepodepíšu, takže skončíš v ústavu,“ ušklíbl se. Prásk. Dveře se zavřely a my jsme před nimi stály i s popotahující Barčou jako přimražené. Otevřely se ještě jednou, ven vyletěl koš s hračkami a tentokrát dveře práskly už definitivně. Než jsme se, celé ochromené neočekávaným vývojem, vrátily zpět do našeho domu, letěl za námi z okna ještě koš s vypraným prádlem. A pan Pekař za chvíli rázoval do hospody.

Večer se odehrála první památeční scéna pod okny. To, co mi pan Pekař do té doby sděloval pouze v soukromí svého bytu, vyřval ten večer, posilněný nemálo pivy a panáky, na celý Městec. Takže všichni sousedé i lidé, kteří mě vůbec neznali, se dozvěděli, že kradu děti, protože si neumím udělat vlastní, že jsem k... a p... a pobožná kráva, a byla jsem častována mnohými dalšími a pro mě do té doby neslyšenými výrazy. Zjistila jsem, že v určité oblasti má pan Pekař velice bohatou a originální slovní zásobu. Holky byly z jeho výstupu zcela vyděšené, obzvláště, když mi začal vyhrožovat, že mě „odkrouhne“, aťsi ho pak zavřou jako Kajínka. Sousedy pak dojímal tím, že lkal, jak mu stará umřela, zůstal na všechno sám, a ještě byl okraden o děti. Také mě obviňoval z toho, že jsem si holky vzala proto, aby mi do klína spadlo 11 000 korun. (I kdyby to tak bylo, tak ta matematika haprovala. Kačka měla v té době nějakých 7000 korun důchodu, Bára dostávala 1800 korun sirotčího důchodu – takže 11 000 to nedělalo. A hlavně jsme v té době žily všechny tři pouze z mého platu, protože pan Pekař nám před soudním rozhodnutím nic neplatil – když tedy nepočítám to, že dal holkám za vysvědčení velkoryse 600 korun a zároveň nám při té příležitosti oznámil, že si ponechal pro svoje potřeby i valorizaci Kaččina důchodu – 1000 korun.)

V důsledku této kulturní vložky se Kačka třásla jako štěně a jako štěně za mnou všude chodila (i do koupelny). Bára se pak v průběhu noci sedmkrát vzbudila se škubnutím a s třesem. Zdálo se jí, že je táta krade nebo že nás napadá či zabíjí. V následujících týdnech mě pak nechtěla pouštět z bytu ani na krok. Jednou měla hysterický záchvat, když jsem odcházela na chodbu pro boty a neřekla jsem jí o tom dopředu – měla strach, že jdu ven a že mě tam táta zabije. Abych pravdu řekla, ani mně nebylo dobře po těle, protože hrubosti a výhružky pana Pekaře hulákané z plných plic do našich otevřených oken vyznívaly v noci opravdu přízračně a strašidelně.

Těchto incidentů bylo čím dál tím víc. Bylo jasně vidět, že panu Pekařovi už v pití opravdu nikdo a nic nebrání. Přesto jsem Báře nechtěla bránit ve styku s ním, i když jsem se obávala důsledků. Kontakty, které byly naštěstí velmi řídké a ustaly ze strany pana Pekaře ještě před stanoveným termínem projednání u soudu, probíhaly skutečně velmi nepředvídatelně. Pouze ve dvou případech z pěti, kdy byla domluvena návštěva buďto u nás nebo u pana Pekaře, proběhl kontakt uspokojivě, tj. tak, že se u Barči neprojevilo zhoršení tikových projevů, nočních můr, apod. Jen v těchto dvou případech nebyl totiž pan Pekař zcela opilý. Návštěv bylo domluveno více, některé dokonce i z mé iniciativy, ale většinu termínů pan Pekař nedodržel. Buďto na ně zapomněl nebo předstíral, že na ně zapomněl, nebo se šel místo návštěvy opít.

Jednou byla návštěva domluvena na šestou hodinu večer v pátek. Odložily jsme kvůli tomu odjezd na víkend. Pan Pekař nedorazil. Strávily jsme tedy večer doma. Po desáté hodině se ozvalo řvaní pod našimi okny. Pak, kolem jedenácté hodiny, když už holky spaly, zvonil zcela ožralý pan Pekař u našich dveří. Když jsem ho do bytu nevpustila, začal zuřit a jeho halasný projev přilákal tentokrát i okolojdoucí pochůzkáře. V dopise (pan Pekař psal rád a velmi „zajímavě“) mě pak pan Pekař obvinil, že jsem mu neumožnila návštěvu u dcery.

Kačku vůbec ignoroval, vidět ji nechtěl. Jednou, v začátcích (krátce po předběžném opatření), byl při rozhovoru se mnou ve velmi smířlivé náladě. Tehdy sliboval hory doly, mimo jiné mi řekl, že bude u soudu se vším souhlasit, ale hlavně ať po něm nechci, aby se léčil, na to že nikdy nepřistoupí. Šokovalo mě, že se vyjádřil v tom smyslu, že už o holky usilovat nebude, neboť by mu do bytu „furt lezla sociálka“. Myslím, že tím jasně vyjádřil, co je pro něj prioritou, zda pití, nebo dcery. A pak (nevěřila jsem vlastním uším) navrhl, že by mu „starší holka“ mohla sem tam přijít domů vyžehlit. Málem jsem omdlela. Vzhledem k tomu, že se Kačka osypávala, kdykoli se vyslovilo jméno jejího otce, a měla naprosto jasno v tom, že už se s ním nechce vídat, nedovedla jsem si představit, že by s něčím takovým souhlasila. To jsem také panu Pekařovi jemně a diplomaticky naznačila. Jeho chování se otočilo o 180 stupňů. „Jen počkej,“ hulákal hrubě, „nic ti nepodepíšu a holky stejně skončej v děcáku,“ pokračoval ve výhrůžkách. Přidal pár dalších oblíbených hlášek z té doby a – vyhodil mě z bytu.

Stejně tak mě i Barču vyhodil z bytu při jedné z prvních domluvených návštěv. Jindy – když mu Bára nesla ukázat vysvědčení (měla jen dvě dvojky), byl pan Pekař v plačtivě-agresivní náladě. Dostal totiž anonym, který ho mimo jiné obviňoval ze zneužívání holek. Pan Pekař mě v průběhu návštěvy začal obviňovat, že jsem mu anonym napsala já. I Bára mu říkala, že to je nesmysl – písmo se tomu mému vůbec nepodobalo, což však pan Pekař ve svém rozpoložení vůbec nebyl schopen pojmout. Zajímavé bylo to, že anonym pana Pekaře zřejmě tak zastrašil, že na několik týdnů s řáděním pod okny přestal.

Nerada na to období vzpomínám. S Barčou se v té době nedalo vůbec nic pořídit, protože se permanentně hroutila. V té době jsem si psala jakýsi elaborát o tehdejších událostech – chtěla jsem ho v případě potřeby použít jako podklad pro soudní jednání. Sice jsem ho z větší části ani nepoužila – ale teď při psaní bylo zajímavé se k němu vrátit. Když jsem četla, jak to přesně bylo, a vzpomínala, jak jsem to v té době cítila, všechny ty pocity, strachy a úzkosti se mi vrátily jako naštěstí už vzdálená ozvěna tehdejšího prožívání.

Poslední návštěva pana Pekaře se uskutečnila po dlouhé odmlce někdy v polovině července, takže těsně před termínem soudního rozhodnutí. Přišel v náladě velmi nemilostivé, mimo jiné vyhrožoval, ať si nemyslím, že mi to tak projde, on že bude požadovat, aby k němu „holka“ (Bára) chodila na víkendy. Kačky, která byla v téže místnosti, si přitom ani nevšiml, ani jí neodpověděl na pozdrav. Ani se jinak nezajímal o Barču, která byla v té době na táboře. Přislíbil také, že k nám už nikdy nevkročí. A skutečně to splnil.

Soud proběhl překvapivě bez problémů. Pan Pekař se vším souhlasil, připustil, že se o holky starám lépe, než by toho byl schopen on. Jen se snažil předstírat, že automaty nehraje a že mi dával všechny svoje peníze. O návštěvách začal něco huhlat, ale dost se tím ztrapnil, protože já jsem sama uváděla, že návštěvám v žádném případě nebudu bránit, ale že je pochopitelně vzhledem k Barčině psychice třeba, aby se jeho návštěvy uskutečňovaly „za střízliva“. On sám pak musel potvrdit, že jsem jeho kontaktům s Barčou nebránila. Bára mi byla svěřena do výchovy. Panu Pekařovi bylo vyměřeno výživné a stanoveno doplacení dlužné částky. Ještě ten večer „oslavil“ rozsudek dalším řvaním pod našimi okny. O pár měsíců později jsem se stala Kaččinou opatrovnicí.

Scény pana Pekaře pokračovaly několik dalších měsíců (a s přestávkami dva a půl roku). Další záminkou pro ně bylo to, že jsem holkám nepřehlásila trvalé bydliště a pan Pekař za ně tedy musel platit popelnice. (To mu v určitém období zjevně vadilo, zatímco to, že je v té době několik měsíců neviděl, ho zřejmě netrápilo.) Když jsem bydliště přehlásila, vrátil se zase k oblíbenému tématu „ukradených dětí“. Jindy holkám vyhrožoval, že se máma v hrobě obrací za to, že ho „zradily“, a nadával jim stejně obscénně jako mně. (Jak se k jejich matce za jejího života choval on, to v tu chvíli velkoduše pominul.) Tyto zážitky každopádně poznamenaly začátky i další průběh našeho společného života.

16. KAPITOLA

Dny všední a sváteční

První rok jsem se tak nějak zaměřila na to, abych žila a přežívala. Na to, aby holky měly snídani, svačiny, oběd a večeři. Na to, abychom platily složenky. Na to, aby chodily čisté. Aby se Bára připravovala do školy. Aby si Kačka myla ruce. Aby Bára cvičila na kytaru. Aby Kačka četla. Abychom absolvovaly nějaké zábavné aktivity. Na to, aby holkám nic nescházelo po materiální stránce.

Každý den jsem přitom narážela na spoustu problémů – neposlouchání, „zapomínání“, ignorování, vztekání se, zatloukání, aktivní podvádění, trucování, vyhrožování... Holky rozhodně nebyly v pohodě – a já taky ne. Snažila jsem se všechno hlídat. Snažila jsem se, aby všechno klapalo. Snažila jsem se, aby mě nikdo nemohl pomlouvat, že holky vychovávám špatně. A přitom jsem je nějak nestíhala vychovávat... A vlastně jsem se je vychovávat i bála. Při prvním náznaku odporu z jejich strany jsem rychle brala zpátečku. Stále jsem se kontrolovala, jestli jim náhodou v něčem neubližuju nebo nekřivdím – vždyť toho, chudinky, tolik zkusily... Diskutovala jsem s nimi o tom, proč po nich chci to, co po nich chci... Donekonečna jsem vysvětlovala, prosila a ospravedlňovala svoje rozhodnutí... I když jsem už zjistila, že mě manipulují, donekonečna jsem s nimi diskutovala o tom, proč to dělají, jak by se to dalo řešit. Mně dialog v dětství chyběl – myslela jsem si, že dialog všechno spraví. Hroutila jsem se z jejich permanentního lhaní (lhaly stejně nenásilně, jako dýchaly), podvodů (někdy jsem měla pocit, že snad slouží Báře pro zábavu – některé z nich byly naprosto nesmyslné, jiné vyplývaly z toho, že rozhodně nehodlala dělat to, co jsem po ní chtěla, ale zároveň mě urputně přesvědčovala o tom, že ona je přece ta vzorná, ona to udělala, jak jsem jí řekla...).

Výsledek? Dělala jsem všechnu práci, byla jsem permanentně vyčerpaná a ve stresu a holky si vesele dělaly, co chtěly. Barunka se vztekala, vyhrožovala mi, napadala mě. Když jsem po ní něco systematicky vyžadovala, vyhrožovala mi, že uteče, že odejde k tátovi, že mě propíchne kružítkem... Válela se po zemi, kopala, kousala, škrábala. Když jsem ji vzala za ruku, rvala se jako zběsilá. Když jsem ji pustila, shazovala věci ze stolu, trhala učebnice. Jednou smetla lampičku. Jednou rozbila zmíněnou skleněnou výplň ve dveřích. Jindy po mně házela bambusovým křeslem. Při další příležitosti po mně vrhla ratanovou skříňku v koupelně, a když jsem uhnula, tak ji alespoň hodila na zrcadlo. Když jsem ji poslala do koupelny, kopala dvacet minut do dřevěných dveří. Když jsem ji tedy chtěla z koupelny „odstranit“, držela se za šňůru od pračky (resp. rvala za ni jako šílená) a odmítala kamkoli odejít. „Týýý měěěěě stééjněěěěěěěě jenóóóm mlááátííííš,“ ječela na celý barák, aby to náhodou někdo nepřeslechl, když jsem nevydržela a plácla ji přes zadek. „Týýý měěěě nééééénáááávíííídíííš!“ ječela ještě razantněji, když jsem ji neplácla. Když se její afekt konečně zlomil do lítosti – a v některých případech to trvalo hooooodně dlouho – hystericky plakala, věšela se mi na nohy, lkala, jak mě miluje, a prosila, ať ji nedávám pryč...

Jednou vydržela dvě hodiny předstírat, že neví, od kterého bodu se měří úsečka (byla v 6. třídě). Jindy přinesla x-krát za sebou špatně spočtený domácí úkol z matematiky (z látky, kterou ovládala naprosto bez problémů). O něco později předstírala celé odpoledne, že neví, co je to tupoúhlý trojúhelník (přitom jsem s ní hned na začátku pro jistotu znovu probrala, jaké úhly jsou ostré a jaké jsou tupé – bylo jí to naprosto jasné, šlo o látku, kterou probírali už více než rok). Odmítala se učit cokoli nového – bylo to moc těžké – vůbec do toho nešla, prostě to zabalila hned na začátku. Když jsem ji přemlouvala nebo přesvědčovala, vysloužila jsem si vztekání a nadávky. Je přitom velice bystrá, rychle chápe (když chce). Bylo pro mě úplně nepochopitelné to, co dělala. „Jak by tohle někdo mohl dělat záměrně? Proč? Proč? Proč?“ ptala jsem se zbytečně čas od času sama sebe. Postupně jsem se totiž přesvědčila o tom, že Bára často předstírá, že nechápe věci, které jsou jí přitom úplně jasné. Já tomu dlouho prostě nemohla a nechtěla věřit! Ale jak si jinak vysvětlit, že jeden den spočítala příklady suverénně a s přehledem bez chyby a druhý den (jen proto, že se jí něco nepovedlo nebo že jsem jí přišla na nějaký podvod) našvihala v každém příkladu hned několik chyb a do krve se vztekala a rozčilovala, že tomu nerozumí, že je to moc těžké...

Ještě větším šokem pro mě bylo to, že jsem časem zjistila, že Kačka dělá přesně totéž – snad jen na jiné úrovni, ale zato o to urputněji. Nebýt Barči a jejích shodných reakcí, jistě bych ty problémy připsala Kaččině postižení...

Nešlo zdaleka jen o učení, i když u něj to zpočátku bylo nejpatrnější – nic jiného jsem po nich totiž zprvu nechtěla.

Když jsem po Báře poprvé chtěla, aby si uklidila svůj šuplík s hračkami (prozíravě jsem tento úkol nechala až na léto), následoval horor, který se dá těžko realisticky popsat. Ano, pro Barču to jistě byl kulturní šok. Byla odmalička zvyklá, že ona je ta, která nic nemusí. Když po ní, nedejbože, někdo něco chtěl, což se prakticky vůbec nestávalo, stačilo se trošku rozzuřit, zadupat a táta ještě rád zaúkoloval Kačku, aby to udělala za ni... V dobách, kdy jsem ji poznala, jsem zažila to, že přišla ze školy, shodila ze zad na zem tašku a zapažila trochu ruce... Kačka jí pak odebrala a pověsila bundu a uklidila tašku. Tomu jsem pochopitelně, k Barčině velkému rozčarování, udělala ihned konec. Nicméně i nadále se stávalo, že jsem řekla: „Barčo, udělej to a to“ a vzápětí jsem slyšela Barunčin sladký hlásek, úkolující tímtéž Kačku...

Tak tedy šuplík... Začalo to tím, že Barunka šuplík vytáhla a bezradně se zahleděla do jeho útrob, které byly skutečně velmi chaotické. Modelína se tam družila s vlasy panenek, všechno bylo volně proloženo popsanými a pokreslenými, dílem i zmačkanými papíry. Drobné předměty – korálky, figurky byly vyházeny ze svých krabiček a tvořily společně s díly různých společenských her nepopsatelnou změť. Do tohoto stavu se šuplík dostal tím způsobem, že jsem Barunku čtvrt roku posílala každou sobotu, aby si šuplík uklidila. Ona si k němu skutečně sedla a tvrdila, že uklízí. Po nějaké době přišla, vítězoslavně pravila: „Hotovo!“ a já, protože jsem jednak nepoučitelná a druhak už jsem neměla kapacitu na to, abych se ten den rozčílila kvůli další věci, jsem se jí raději rozhodla věřit... A tohle byl výsledek mé blbosti a vyčerpanosti...

Teď jsem si tedy s Barunkou sedla a podrobně a trpělivě jsem jí vysvětlila, jak je třeba ze šuplíku všechno vyndat, věci roztřídit, nepoužitelné věci vyhodit, ostatní věci sdružit do krabiček, které jsou k tomu účelu určené, časopisy srovnat, atd...“ „Jasně, teto,“ přisvědčovala Barunka nadšeně, „všechno udělám a pak si budu hrát, jo?“ Tak s tím nadšeným přisvědčováním jsem už svoje zkušenosti měla, takže jsem si nedělala příliš velké iluze. Ale vývoj situace předčil i moje cynická očekávání. Barunka přišla za pět minut s tím, že už má uklizeno. Vyjádřila jsem svoji pochybnost. „A to jsi to všechno vyndala, a zase zaskládala, jak jsem ti řekla?“ „No jasně, pojď se podívat!“ Šla jsem se podívat... Zjistila jsem, že moje koronární cévy jsou v lepším stavu, než jsem se domnívala. Po pěti minutách usilovného hledání rozdílů jsem pochopila, že Barunka vyhodila modelínu. Jinou změnu jsem přes veškerou snahu nenašla. Neartikulovaně jsem zařvala a veškerý obsah šuplíku jsem vyskládala na zem.

Následovala půlhodinka Barčina vztekání a dupání, že ona to dělat nebude: „Dyž sis to vyházela, tak si to udělej sama“. Ujistila jsem ji, že „si“ nic dělat nebudu, když je to její bordel. Barunka začala kopat do nočního stolku. Když jsem stále trvala na svém, sedla si a začala do jedné z krabiček házet bez ladu a skladu minibárbíny, pokémony a trosky pexesa a člověče, nezlob se, kuličky... Třikrát jsem se prudce nadechla, vydechla a pak jsem v kyslíkovém dluhu znovu vysvětlila, jak jsem to s úklidem myslela. Poté jsem, s adrenalinem klokotajícím v mém oběhu, raději rychle odešla. Tentokrát to Báře trvalo asi dvacet minut, než přišla zpátky. Přestože jsem ji ujistila, že to se mnou sekne o podlahu, a odmítla jsem jí věřit, že má šuplík uklizený, trvala opět na tom, že se mám jít podívat. „Fakt už to mám, opravdu, teto. Přece bych ti nelhala.“ („Kdepak,“ pomyslela jsem si opět cynicky. „To ty přece zásadně neděláš.“) Tedy, šuplík vypadal na první pohled krásně. Moc krásně, úhledně a uklizeně, až jsem si začala vyčítat, že jsem té chudince křivdila. Už už se mi drala na rty slova pochvaly, když jsem maně otevřela první krabičku... Minibárbíny, malá zvířátka, plastový fonendoskop, korálky různých druhů a velikostí, kostičky a ojedinělé figurky z člověče a mezitím sem tam nějaký zbytek modelíny... to všechno se na mě usmívalo z krabice, zatímco Barunce tuhl její upřímný úsměv na rtech. Ano, ve všech krabicích byla tatáž nepopsatelná změť. Kdepak by se Barunka obtěžovala tím, aby něco třídila... Co kdybych se přece do té krabice nepodívala? Co kdyby to náhodou vyšlo? Mírou takových pravděpodobností se Barunka rozhodně nezatěžovala. Prostě to zkoušela...

Tentokrát už jsem šuplík nevyskládala, ale vyházela, a znovu a tentokrát již zvýšeným hlasem zopakovala, jak se bude uklízet. Barunka po mně v rámci odvetné akce házela hračkami z hromady, dupala a ječela, že ona nic uklízet nebude, že se radši odstěhuje, že to bylo „naproti“ lepší, prostě předvedla celý starý známý repertoár. V závěru si pro větší efekt začala do školní tašky házet hračky a oblečení a vyhrožovala, že uteče. Opakovaně mě ujišťovala, že ona rozhodně nic uklízet nebude. Že „nemusí“, protože se jí „nechce“. Že ona nic „nemusí“ a já nemám právo ji do toho „nutit“. Tedy, o svých právech věděla Barunka všechno. Kdykoli jsem však připodotkla, že vedle dětských práv existují také jakési povinnosti v rámci rodiny, tvářila se nepředstíraně zmateně.

„Ale já to nemusim dělat,“ opakovala zběsile. „A ty nemáš žádný právo mě do toho nutit.“ Já jsem na tom na rozdíl od Barči byla s těmi právy opravdu bledě. Časem jsem zjistila, že nemám právo ji do čehokoli nutit, nemám právo se rozčilovat, když neplní to, co po ní chci, nemám právo chtít po ní, aby plnila svoje školní povinnosti. Už vůbec nemám právo dát jí na zadek, i když je na mě drzá. Nemám právo zvyšovat na ni hlas, ale ona na mě ano. („Máma se přece nebije,“ kázala jsem jí o pár let později šokovaně třesoucím se hlasem, když po mně vyjela pěstí. „Jó, máma se bije!“ ječela umanutě. „Já ji bít můžu! Já můžu všechno!“)

Ale abych se vrátila k tomu šuplíku. Barunka ho uklízela celkem deset hodin. V průběhu tohoto času také svačila, obědvala a večeřela a předvedla několik variací scény na téma: „Já to dělat nebudu“. Musím říci, že celá akce pro mě byla nesrovnatelně více vyčerpávající, než kdybych Barunce šuplík uklidila. Pouze představa, jak přijíždím z domova důchodců, abych Barunce uklidila zásuvku, mě donutila vytrvat.

Bohužel, i když padla nějaká hranice v jakékoli oblasti, v kterékoli oblasti nové bylo nutno celý boj vybojovat znovu, a to i za cenu velkého rámusu a velkých ztrát (největší ztráty jsem zaznamenala na svých nervech).

A tak jsme se obdobně bavily, kdykoli jsem se šla přesvědčit, zda si Barunka uklidila skříňku s učením, nebo když jsem ji začala „nutit“, aby krmila zvířata nebo myla nádobí. Uklizená skříňka v Barčině podání („Jasně, mami, krásně jsem to srovnala“) totiž znamenala jakousi koláž zmačkaných sešitů, potrhaných obalů, okrojků tužek vysypaných z ořezávátka, zlámaných zbytků propisek, časopisů „Witch“ a trosek mého starého školního Atlasu. A to ani nemluvím o papírkách od bonbónů a eventuelně o zbytcích samotných sladkostí, které celému tomu bordelu dávaly ten správný „šmrnc“.

Na zvířata Barunka systematicky „zapomínala“ a první půlrok jsem jí tuto povinnost musela připomínat denně třikrát – „Jasně, mami. Hned. Jenom, co si tohle dodělám.“ Další půlrok už stačilo jednou denně zařvat „Dej těm zvířatům, ale teď H N E D!“ No, a letos už se tolik nebojím, že zvířata zdechnou hlady... Vždyť teď už si na ně dvakrát, třikrát do týdne vzpomene Barunka i sama!

Mytí nádobí byla taky kapitola sama pro sebe. Nejdříve scény a ryk, že Barunka nic takového dělat nebude, že ona pracovat nemusí, od toho jsem tady přece já! „Já tady dělám úplně všechno,“ vzlykala zhrzeně, když jsem ji poprvé přesvědčila, že nádobí mýt bude, a to pravidelně. „Fajn,“ podotkla jsem nevzrušeně. „To se mi tedy ulevilo. Odteď tedy přestávám vařit, prát, nakupovat, věšet a skládat prádlo, připravovat vám svačiny a věci na sebe a dělat velký úklid.“ Už nikdy jsem pak od Barunky neslyšela, že dělá doma úplně všechno. Ale pokud jde o nádobí, vyzkoušela opakovaně všechny osvědčené triky, které mě měly odradit od toho, abych si po ní troufla takovou věc chtít. „Neuměla to“, „Nešlo jí to“. Nádobí bylo hnusné, mastné, s nánosy mouky, s připečenými zbytky. Stokrát jsem vracela věci do dřezu. Stokrát se Bára rozzuřila. Stokrát nechala špinavou pánev na sporáku. Stokrát zašantročila špinavé hrnce na dno kredence. Stokrát jsem jí na to přišla. Stokrát vztekle přemývala půlku kredence před tím, než jsem v sobotu začala vařit (resp. abych mohla začít vařit). Ale jenom asi dvakrát letělo něco porcelánového záměrně na podlahu se známým: „Já to dělat nebudu. Dělej si to sama“. Nakonec se s tím nějak srovnala. Ale dodnes – je-li nějaký problém – hned se to odrazí i na nádobí...

Ale byly i lepší dny. Byl i den, kdy mi holky začaly říkat „mami“. Byl den, kdy se Kačka naučila plavat, a kdy pochopila, že jezdit na bruslích je lepší než schválně padat. Byla spousta drobných legrací a radostí a taky situací, které vytvářejí rodinné legendy. „Hele, to miminko se skoro hejbe,“ upozorňovala mě třeba Kačka v „mekáči“ na čile se pohybujícího kojence. „Teda, dyž ste jely nahoru na těch „návlekách“, tak sem na vás skoro neviděla,“ divila se při jiné příležitosti na horách, kde jsme s Barčou jezdily, pochopitelně nikoli na „návlekách“, ale „na vleku“.

Jedna z nejoblíbenějších historek je „masová“. Jednou – holky jsem v té době měla u sebe jen pár měsíců – jsme šly společně po pěší zóně. Tu se Barunka přilepila na výlohu masny, upřela svá neodolatelná kukadla toužebně na jakousi klobásu a tónem trosečníka, který po dlouhých létech kokosové diety spatřil lákavě upečené kuře, pronesla: „Teto, koupíš mi, prosím tě, někdy maso?“ Spatřivše pohoršené pohledy kolemjdoucích jsem v sebeobraně pravila: „Ale, Barunko, vždyť máme maso skoro pořád!“ Připadala jsem si přitom jako krutá macecha, která nechá sirotám jednou do roka olízat kostičky od svátečního oběda… „Ale já myslím tohle maso,“ ukazovala Bára stále na klobásu. Ulevilo se mi, vysvětlila jsem rozdíl mezi „masem“ a různými druhy uzenin a přislíbila, že vyhlédnuté „maso“ také někdy koupím, ale v jiném obchodě, a tudíž i za nižší cenu.

Kouzelná je také příhoda s panenkou. Barunka dostala k vánocům panenku – miminko. Kačka sice do té doby o četné panenky, které byly v pokojíčku, nejevila zájem, ale od chvíle, co měla Bára „Elišku“, toužila Kačka také po miminku. Dostala ho k narozeninám. „Tak jak se bude jmenovat, Kačko?“ ptala jsem se šťastné majitelky „dítěte“. „Já nevim...“ váhala Kačka, „tak třeba... pani Bubínková.“ (Paní Bubínková byla mojí nadřízenou ve školce, kde jsem učila.) S Barčou jsme se v ten moment prakticky zhroutily v nepotlačitelném záchvatu smíchu. Kačka koukala zmateně, když jsem se jí snažila vysvětlit, že na ni přece taky doma nevolám „slečno Pekařová“, a určitě bych ji tak neoslovovala, kdyby byla miminko. Obdobně mě dorazila, když byla schválena změna jejího příjmení na moje. Hrdě to nahlásila ve škole, a po dvou dnech si postěžovala: „Mami, oni mi furt řikaj „Kačko“, i když jim furt vysvětluju, že se už menuju Janáková.“ Rozdíl mezi jménem a příjmením, to je pro Kačku jakási drobná nepodstatná nuance. Důležité je, co má k obědu, jakým pojede autobusem, a aby dostala důchod...

Kaččinu první přečtenou knížku jsem málem obrečela. Byly doby, kdy jsem byla přesvědčená, že se číst nenaučí. Teď už jich má Kačka „na kontě“ nejmíň třicet. Tu poslední přečetla za týden. Když jsem před třemi lety diktovala Báře „nákupenky“, vzdychala jsem v duchu nad tím, že tohle s Kačkou bohužel nikdy nebudu moct dělat. Ještě před půl rokem jsme skládaly slova z kostiček. S problémy. Ještě o prázdninách psala slovo „kočka“ nadesetkrát. Teď už ty nákupenky píše. Sice si přitom důležitě hláskuje, ale mezi námi – vůbec už by to nepotřebovala dělat.

A jednou přišel i den, kdy jsem byla o svých narozeninách vyhozena z bytu, aby mi holky mohly připravit krásně pokroucenou a připálenou hrnkovou buchtu. Ještě nikdy jsem nedostala takový narozeninový dort...

17. KAPITOLA

Barčiny afekty, Káčiny trucy, lži, podvůdky a fabulace

Obě holky provází jejich současnými životy stejný zoufalý „leitmotiv“ – abych se věnovala jen jim, tedy, jen jedné z nich. Problém je v tom, že Bára chce, abych se věnovala jen Báře, zatímco Kačka stejně intenzivně usiluje o to, abych se věnovala jen Kačce. Jistě chápete, kde mi vzniká problém. Jsem jenom jedna, den má pouze omezený počet hodin a obě holky mě chtějí ve stejný čas a „jenom pro sebe“.

Když dvě dělají totéž, není to totéž. Tam, kde Bára hází židličky nebo okopává nábytek, Kačka trucuje. Trucuje vytrvale, intenzivně a s plným nasazením. Tváří se přitom drze, zarytě a zároveň nenávistně. Jen údržba toho výrazu ji musí stát hodně úsilí.

Mě to pochopitelně deptalo. Báře aspoň bylo možné sdělit, že házení židliček není tou nejvhodnější reakcí na to, že dostala úkol, který nechce dělat. Ale co s Kačkou? Na veškeré argumenty nebo snahu o dialog měla dvě stereotypní odpovědi: „No, a co?“ anebo „Nech mě bejt!“ Až když jsem ji nechala trucovat několik hodin, následoval vzteklý pláč a obscénní nadávky na moji adresu, eventuelně pěstičky. Tady už jsem byla doma – to jsem důvěrně znala od Barči, u které to ovšem nastupovalo téměř okamžitě. (Mě totiž zajímalo, jak dlouho to Kačka vydrží, když si jí nebudu všímat, a několikrát jsem to vyzkoušela – ale přiznám se, že jsem nikdy nevydržela do bodu, kdy by Kačka přišla sama. Obávám se, že takový bod neexistuje – že by v té koupelně raději umřela hlady, než by se přišla omluvit. Takže jsem vždycky přišla já a nechala jsem si spílat, než se rozplakala a uklidnila.)

Když se rozjede v afektu Bára – není síly ani moci, která by ji zastavila. Zkouší poškodit sebe, mě, která jí v tom bráním, nebo svoje bezprostřední okolí. Důvody mohou být rozličné a naprosto malicherné. Jakýkoli neúspěch – stačí dvojka ve škole. Cokoli, co se jí nelíbí nebo co nechce dělat. To, že jí nechci věřit, když mi lže. To, že jsem jí přišla na další podvod (poměrně častá záležitost, protože je vyrábí jako na běžícím pásu).

Jednou jsem zjistila, že si z téměř prázdného sešitu vytrhla vzadu stránku tak inteligentně, že jí v přední části strana popsaná vypadla. Protože jsme v tom roce řešily takový problém již asi pošesté, naposledy dva dny před tím, celkem v klidu jsem se Barunky optala, proč, když už musí ze sešitu trhat, netrhá uprostřed, kde by to vůbec nevadilo. Vzhledem k tomu, že jsem v té době již byla zocelená a na mnohé věci včetně upravených sešitů jsem již dávno rezignovala, jsem skutečně nečekala to drama, co následovalo. „To není pravda, já jsem žádnej list nevytrhla, tam žádnej list nechybí!“ ječelo dítě na celý Městec. Vzhledem k tomu, že jsem zpředu vypadlou stránku držela v ruce, začala jsem pochybovat o Barunčině zdravém rozumu a vysvětlila jsem jí (vzhledem k jejímu tak náhle sníženému IQ velmi názorně), že když to vepředu vypadlo („A to vypadlo, to vidíš, Barunko, že jo?“), vzadu zákonitě musí jedna strana chybět. „Ukaž, to neni možný, já si to přepočítám!“ zareagovala naprosto nesmyslně a rvala mi sešit z ruky, aby se mu jala přepočítávat listy. Nebyla jsem si jistá, zda se o mě pokouší spíš infarkt nebo mrtvice. Měla jsem pocit naprostého neskutečna a v uších jsem slyšela mořský příboj. Po půl hodině ječivého řvaní a kopání do podlahy a do nábytku Barunka připustila, že stránka v sešitě bude asi chybět, nicméně stále hlasitěji trvala na tom, že stránku ze sešitu nemohla vytrhnout ona. Vzhledem k tomu, že Kačka byla na škole v přírodě, bylo mi přehledně jasné, že nikdo jiný to být opravdu nemohl. Barunce jsem se celou dobu (pokud jsem se dostala ke slovu) snažila vysvětlit, že v zásadě o tolik nejde, ale že jí takovou blbost těžko můžu věřit. Když Barunka viděla, že mě ani se zvýšenými decibely nepřesvědčí, propadla naprostému běsu. Kousala, škrábala, kopala a obviňovala mě, že ji nemám ráda, když jí nechci věřit, že tu stránku nevytrhla. „Já sem to fakt přece nemohla udělat. Fakt, mami, věř mi!“ opět měl celý Městec šanci se přesvědčit, jak macešsky se k Barunce chovám. Kdybych si nebyla jistá, že tu stránku nemohl vytrhnout nikdo jiný, určitě bych jí věřila... Logika jejího obviňování mi ale připadala trochu zcestná. „A to ti mám teda věřit, i když obě moc dobře víme, že mi lžeš? A tím ti podle tebe dokážu, že tě mám ráda, když budu předstírat, že ti věřím něco, co není pravda?“ optala jsem se jí, naprosto v tu chvíli zmatená jejími vyřvávanými požadavky. „Ty mi musíš věřit, musíš!“ zněla další „logická“ reakce. Ujistila jsem ji, že jí budu věřit ráda, když bude co. Po hodině a půl vztekání a trucování Barunka připustila, že stránku „asi“ vytrhla ona.

Jindy Barunka pořádala celé odpoledne pod jakoukoli záminkou jednu scénku za druhou (takže už jsem navečer ani nevěděla, jaký byl ten původní podnět), a tak jsem jí kolem páté řekla, že už to nemá cenu, ať se jde raději vysprchovat a jde si lehnout. Odešla s nasupeným výrazem do koupelny, aby se vzápětí rozječela, že tam není ručník. Byla to pravda, ručníky jsem strčila do pračky a ještě tam nestihla dát nové. Protože jsem měla zrovna ruce od těsta, řekla jsem: „Barunko, už jsi velká holka, je ti třináct pryč. Kde jsou ručníky, víš, ze židle tam dosáhneš úplně v pohodě, tak si ten ručník podej.“ Následovala půl hodina srdcervoucího ječení: „Já nemám ručník, já nemám ručník, KDYŽ JÁ NEMÁM RUČNÍK!!!“ Barunka přitom seděla pro jistotu na podlaze, aby bylo jasné, že si opravdu žádný ručník podat nemůže. Byla sobota večer. Měla jsem toho už nějak dost. Vrazila jsem hotové těsto do ledničky, oblékla jsem se a vyrazila ke dveřím. „Jedu na nákup do Kauflandu,“ oznámila jsem klidně vztekajícímu se dítěti, „a očekávám, že budeš osprchovaná a v posteli, než se vrátím.“ Přijela jsem za hodinu a půl. Barunka seděla na stejném místě, kde jsem ji zanechala, a vztekle plakala, že nemá ručník. Zařvala jsem. Zařvala jsem hodně. „Tak si koukej ten ručník vzít a padej se VYSPRCHOVAT!!“ Asi jsem se tvářila dostatečně výhružně, protože ještě dvakrát pro formu škytla a pak si ho bez dalších excesů vyndala ze skříně.

Bohužel, při jiných příležitostech byla schopna pokračovat ad absurdum. To by jí pak mohla spadnout židle, při vyndávání ručníku by jí mohlo „náhodou“ vypadnout ze skříně pět dalších osušek, cestou zpátky by tou židlí „náhodou“ flákla o dřevěný rantl na dveřích a možná by cestou pro větší efekt ještě stihla šlápnout kočkám do pití... pochopitelně omylem, jak jinak...

Dokud jsem nepoznala Barču a Kačku, netušila jsem, kolik lze z jedné situace, při které maminka samou pohodou modrá, vytěžit dalších situací, při kterých maminka už hraje do fialova a skřípe chrupem.

Tak třeba Kačka a její mytí rukou. Nevím, co se v té době s Kačkou dělo, dnes se domýšlím, že asi žárlila na Barču, nicméně bylo v našem společném životě děsivé, asi šestiměsíční období, kdy si Kačka odmítala mýt ruce. Tedy, respektive, odmítala si mýt ruce, pokud jsem nestála přímo nad ní. Bylo to k uzoufání – cestou ze záchodu minula koupelnu obloukem, ale na přímý dotaz pochopitelně tvrdila, že si ruce umyla. Marně jsem vysvětlovala, že to není dost dobře možné, neboť jsem byla celou dobu v kuchyni (asi 3 metry volného prostoru od koupelny) a tudíž bych těžko přehlédla, kdyby tam Kačka pobývala. Byla schopna manipulovat s kočičím záchodem a pak jít do ledničky – tedy pokud jsem ji včas neodchytla. Nějaký čas jsem tedy hrála roli četníka – při každém Kaččině odchodu ze záchodu jsem vyskakovala jako čertík z krabičky a volala: „Kačko, ruce!“ Kačka šla do koupelny, já slyšela tekoucí vodu, a byla jsem spokojená... Tedy přesně do té doby, než jsem náhodně zjistila, že Kačka si oplachuje ruce ve studené vodě a mýdlo zásadně nepoužívá. A pak už to nebyla partyzánská válka, ale otevřený boj. Kačka strávila v koupelně cca 2,5 vteřiny, ale pochopitelně tvrdila, že si ruce umyla teplou vodou a mýdlem, ruce si zcela do sucha otřela a ještě stihla otočit kohoutek zpět na studenou! Vzhledem k tomu, že mýdlo bylo netknuté, ručník suchý a od Kaččiných rukou se mohl vznítit papír, odmítla jsem pochopitelně takovému nesmyslu uvěřit. Donutila jsem ji umýt si ruce pod mým dohledem, což mělo za následek dlouhodobé trucování a dlouhodobý pohled na Kaččin výraz, který tak miluju... Pokud jsem za ní do koupelny vlítla tak rychle, že jsem ji tam ještě zastihla, deptávala mě tím, že si oplachovala ruce pod studenou vodou a když slyšela vrznout dveře, rychle kohoutek přetáčela na teplou a sahala po mýdle... Děsila jsem ji zlověstnými příběhy ze života, kde to s lidmi, kteří si nemyli ruce, špatně skončilo. Vyhrožovala jsem žloutenkou, škrkavkami, tasemnicí a jakýmikoli dalšími chorobami a parazity, kteří mě napadli... (Kačka je totiž hrozný hypochondr.) Ale tentokrát zůstávala naprosto nedotčena i těmi nejstrašidelnějšími příběhy.

Pak si najednou zničehonic začala mýt ruce sama, ráda a častěji než kdokoli jiný. A dnes je to právě Kačka, která žene všechny návštěvy nejdřív ze všeho do koupelny a nabádá je, aby si umyly ruce.

Nahradila to ovšem zase jinými radostmi.

Například si příšerně vymýšlí. Respektive asi fabuluje. Ale možná to není fabulace, protože je to často účelové.

Kdysi jsem chtěla vystartovat na její kamarádku, protože si Kačka stěžovala, že ji to dotyčné děvče „mlátí“. Kačka se tvářila zhrzeně, ublíženě a plakala. Naštěstí jsem si nejprve promluvila s učiteli. Skutečnost byla trošku jiná. Kačka děvče neměla ráda, takže mu sprostě nadávala a vyhrožovala. S tím bitím to bylo také jinak – holky se opravdu sepraly, ale iniciátorem prý byla Kačka.

Až po dvou letech jsem v náhodném rozhovoru s jednou maminkou zjistila, že Kačka její dceři často sdělovala smyšlené vzkazy (jakože ode mne). Mimo jiné jí sdělovala, že jsem řekla, že se chová jako „hnusnej hajzl“, že je „p...“ a „k...“ a že ji dojdu „zmlátit“. Dotyčné děvče bylo problémové a Kačka je neměla ráda. Já jsem je však v té době sotva znala a výrazy, které byly zmiňovány, jsem nikdy nepoužila, ani o tom děvčeti, ani o nikom jiném. Zato však spadaly do repertoáru Kaččina otce...

V té době také Kačka, která tehdy byla klientem řemeslné manufaktury, nadšeně vyprávěla, jak je strašně šikovná a jak ji všichni chválí. Zpočátku to byla pravda. Tvrdila to však i v době, kdy začala mít problémy, protože nechtěla nic dělat, jenom tam poletovala a povídala. Pak jí hlavní vedoucí pohrozila, že když dělat nezačne, přijde o smlouvu. Kačka na to zareagovala tím, že začala doma každý den plakat a přesvědčovat mě, že ji hlavní vedoucí „mlátí“ a její bezprostřední vedoucí se jí alespoň „vysmívala“. V té době už jsem byla o hodně moudřejší, takže jsem to vůbec nebrala v úvahu a zjistila jsem skutečný stav věcí...

Káčiny „fabulace“, které nás pochopitelně provázejí dodnes, jsou všechny na jedno brdo. Mají jediný účel – odstraňovat jí z cesty překážky. Kačka těmito fabulacemi „odstřeluje“ z cesty všechny, kdo si troufnou jí připomenout, že není ta dokonalá a nejlepší, nebo ty, kteří jí nesedí. Domnívám se, že si tím posiluje svoje ego...

18. KAPITOLA

Hledání cesty, relativita pokroku

Bylo by hezké říct, že jsem si holky rázem zamilovala a hned jsem cítila to, co člověk cítí ke svým dětem... Sama jsem si to po určitou dobu namlouvala... Ale nebyla to pravda.

Třeba k Kačce jsem si musela dlouho hledat cestu. Byla dospělá. Byla svoje. Nebylo to malé děťátko na pomazlení. A přitom se jako malé dítě chovala... Měla zřetelné limity. Byla jsem z toho zmatená. Někdy mě její infantilní projevy rozčilovaly. Vadilo mi, že šišlá a myslí si, že to působí roztomile. Mně to připadalo trapné. Vadilo mi, že mi na celý Kaufland vypráví o svých výtocích a nechápe, že to není nejvhodnější téma ke konverzaci. Vadilo mi, že mluví moc nahlas. Že někdy zůstane zírat s otevřenou pusou. Že říká „kapeta“ místo „tapeta“ a „herabilitace“ místo „rehabilitace“. Po nějakou dobu mi tak trošku připadalo, že Kačka je takový „přívažek“ k Báře. Bylo mi jí líto, cítila jsem se za ni zodpovědná, chtěla jsem jí pomoci. Dojímala mě, ale nemilovala jsem ji. (Tehdy jsem si to nepřipouštěla, ale dnes už ten rozdíl chápu a cítím.)

Kačka mě dojímala, protože mi bylo jasné, že byla zvyklá si nechat všechno líbit, ve všem Báře ustoupit, všechno za ni udělat. Ještě několik let jsme řešily problémy z toho vyplývající. Kačka se neuměla sama pro nic rozhodnout. Když jsem se jí dala na vybranou ze dvou možností, řekla, že chce to, co Barunka. Když jsem trvala na tom, aby si vybrala ona, zvolila to, co si myslela, že Bára nebude chtít. Také jsem Kačku musela doslova odhánět, aby nedělala za Barču věci, které mohla zvládnout sama, ale do kterých se jí pochopitelně nechtělo.

Vím přesně, kdy jsem si Kačku začala zamilovávat. A vím přesně, kdy jsem si ji zamilovala. U Barči to bylo všechno výrazně jednodušší – alespoň navenek. Mazlení s Barčou bylo naprosto spontánní. Později jsem si uvědomila, že Bára by se stejně spontánně mazlila s jakýmkoli bezdomovcem, pošťákem, s jakoukoli učitelkou nebo vedoucí na táboře, v případě, že by o to ti dotyční projevili zájem. Povrchní příchylnost ke komukoli, kdo se namane – to byla Barunka v té době a ještě dlouho poté. S Kačkou to bylo jiné. Připomínala mi zatoulaného pejska. Občas jsem ji pohladila po hlavě... A pak jsme jednou koukaly na televizi (Kačku jsem v té době znala asi dva měsíce). Bára se o mě opírala zleva, Kačka seděla zprava. A najednou... BUCH... Kaččina hlava se octla na mém koleni... a zůstala tam. A to byl začátek našeho dlouho se vyvíjejícího vztahu.

Uplynula dlouhá doba. Holky u mě bydlely první týden... a Kačka se u mě poprvé koupala. Měla ve vaně pěnu a pak si tam dala všechny rybičky a žabičky, co jsem koupila pro Barču. Začala si s nimi hrát na ponorku a začala si zpívat...

A víte co? Aťsi je jí dvaadvacet, aťsi nechápe abstraktní pojmy, aťsi nikdy nezvládne dělení a násobení, natož zlomky, aťsi je jiná než ostatní a ať se po nás lidi na poště otáčejí, když mi poutavě a dramaticky vypráví obsah Křemílka a Vochomůrky – od té chvíle prostě byla a je mým dítětem. A já ji mám strašně ráda – někdy mě pořád dojímá a někdy mě naštve, ale nedala bych ji.

Čas od času mě Kačka naprosto „dostane“. Byly jsme se v létě podívat na hradě Točník. Nějaká šermířská skupina tam zrovna předváděla představení „Dobytí Tróje“. Mrtvolami se to tam pochopitelně jen hemžilo. „Mrtvé“ herce odtahovali jejich živí spolubojovníci do zákulisí. V klidu jsme asi půl hodiny koukaly, a když došlo i na Achilla, otočila se Kačka ke mně a nevzrušeně se optala: „Mami, a to ty herce doopravdy zabíjej, anebo je to jenom jako?“

Přišlo mi to strašně k smíchu, ale děsilo mě, že to takovou dobu sledovala s tím, že ty lidi tam zřejmě umírají... No, Barunka se mě zase rok před touto událostí (ve dvanácti letech) naprosto vážně ptala, jestli si myslím, že plyšáci mluví. Řekla jsem, že to asi ne (pokud si vzpomínám, tak jsem si to nemyslela nikdy). Barunka mi sdělila, že ona si to ale myslí, protože s ní si večer povídají... A k těm mrtvolám – až nedávno mi Barunka prozradila, že ještě v prvním roce, kdy žila u mě (věk 12–13 let), si myslela, že ty lidi v televizi (v kriminálkách a v hororech) opravdu zabíjejí, a že si tím ještě doteďka není jistá... Okamžitě a důrazně jsem ji ujistila, že to je nesmysl. Poučení o tom, že takové filmy v určité oblasti opravdu existují (mluvím o „snuff“ filmech), jsem si pochopitelně raději odpustila.

To, co si Bára myslela, je sice hrozné, ale logické. Barunka v televizi odmalička koukala, na co chtěla, a než přišla ke mně, nebyl u ní nikdo, kdo by jí řekl – toho se neboj, to je jenom jako...

Vždycky, když jsem prožila s holkama nějaký obtížný časový úsek, když jsem si zoufala, že je všechno špatně, a v noci jsem nespala, protože jsem nevěděla, jaké „překvapení“ mě čeká další den, vždycky jsem pak začala přemýšlet, jestli došlo nebo nedošlo k nějaké změně, jestli je to tak beznadějné, jak to na mě v tu chvíli působí... Nejdřív jsem měla pocit, že je všechno pořád při starém. Bára pořád lže, nepříznivé informace zásadně nesděluje, nemohu se spolehnout na to, že udělá věci, o které ji požádám... Před cizími lidmi se chová jako vzorný svatoušek a doma pak po mně hází spotřebními předměty, kdykoli se jí cokoli nelíbí... Kačka je také stejně nespolehlivá, před cizími lidmi ze sebe dělá utlačovanou chudinku, aby ji litovali a aby nemusela dělat to, co by sice zvládla, ale do čeho se jí nechce... Doma jim musím všechno říkat třikrát nebo čtyřikrát, a pak si nad ně stejně musím stoupnout, aby to udělaly... Kladná ani záporná motivace nezabírá, vždycky, když mám pocit, že jsou v něčem o kousek dál, posunou se zase zpátky...

Pak jsem si ale vždycky uvědomila, že ve srovnání se startovní čárou se změnilo strašně moc. Tak třeba teď už si mohu říci tohle: Kačka si myje ruce, obě holky se chodí po příchodu domů bez reptání převlékat „do domácího“, obě už mi v domácnosti trochu pomůžou. Bára už nekrade tolik sladkostí ze společné skříňky jako dřív a skoro jí vymizel tik... Kačka si přestala okusovat a orýpávat ruce a jiné části těla... Bára bez protestů cvičí na kytaru a úkoly si dělá bez říkání (i když někdy schválně blbě). Už se nám neztrácí tolik gumiček, sponek a čelenek do vlasů (tím mě pravidelně deptaly vloni) a kružítko už Báře vydrží alespoň měsíc, a ne týden jako v loňském školním roce (i když to může být i tím, že letos zatím nemají geometrii). Kačka letos jezdí ze školy spolehlivě, neztrácí průkazky a netoulá se po městě. Bára už ráno tak často nepředstírá, že se neumí najíst rychleji než za 25 minut (ještě v loni mě ničívala tím, že ráno schválně půl hodiny drobila buchtu po talíři, protože věděla, že my s Kačkou pospícháme). Kačka se umí doma zabavit i sama a už si umí i říci o to, co chce dělat nebo na co má chuť. Bára si lépe připravuje aktovku. Kačka bez říkání krmí svého křečka. Barunka už většinou nosí do školy hřeben (třeba se za pár let dostaneme i k tomu, že ho tam začne používat). A ten výčet by mohl pokračovat... Všechno je věc perspektivy.

Takže změn je vlastně strašně moc... Ale i když jsou krize a holky mají nějakou nepochopitelnou regresi, a nejlépe obě najednou a já nevím, co dřív, a mám pocit, že se nic nedaří – nakonec si vždycky uvědomím, že bych stejně neměnila... Všechny ty stresy a zmatky a práci navíc a práci, která často vypadá zbytečná... to všechno bych nevyměnila za svůj předešlý klid a finanční dostatek v prázdném bytě.

19. KAPITOLA

Kapitola všeobecně vysvětlující, bilanční a shrnující, těžké začátky a snad optimističtější konce

Možná jste teď zmateni a ptáte se: V jakém rozmezí se tohle odehrávalo? Jak dlouho trvaly problémy a kdy se začaly dostavovat také nějaké úspěchy? Byly vůbec nějaké úspěchy? Jaké byly holky tehdy a jaké jsou teď? A možná si i kladete otázku, která mě napadla, když jsem po sobě dočetla to, co jsem napsala: Jak jsem to vydržela? Co mě drželo nad vodou?

Zkusím tyhle otázky jednu po druhé zodpovědět:

Teď, když píšu tyhle řádky, chystáme se s holkama oslavit čtvrté výročí našeho seznámení. Jak jsem už psala, známe se přibližně od ledna 2003. V dubnu pak oslavíme 3. výročí od „předběžného opatření“ a tedy od chvíle, kdy u mě holky začaly bydlet.

Je pravda, že počátky našeho společného života proběhly v takovém shonu, že mi některé události trochu splývají. Vlastně až tak po roce jsem přestala mít pocit, že jedu v rychlíku nebo spíš že ho marně dobíhám, a začala jsem si život a holky trochu užívat.

Ty skoro tři roky s holkama dělím ve svých vzpomínkách podle svých tří zaměstnání.

První rok a čtvrt, první zaměstnání v integrované MŠ (duben 2004–červenec 2005) – jak jsem už zmínila – horor. Období, kdy jsme měly největší časové i finanční problémy a já si připadala jako likvidátor průšvihů zaměstnaný na tři úvazky. Pamatuju si, že jsme pořád někde jezdily a zpětně si dovozuju, že jsem byla asi skoro stále ve stresu. Holky na nic nesáhly a všechny domácí povinnosti byly na mně. Všechno jsem musela stokrát připomenout a pak udělat sama. Kačka celý rok šíleně vydírala u čtení, než jsem po roce náhodně odhalila, že číst ve skutečnosti už umí, jenom chce se mnou strávit co nejvíce času. Bára všechno zapomínala a ničemu „nerozuměla“. Pan Pekař pořádal jednu scénu pod okny za druhou a holky se hroutily na střídačku. Bára byla často nemocná a moji nadřízení prostě nedokázali nebo nechtěli pochopit, proč musím být doma s dítětem, kterému bude v srpnu třináct let. Hroutila se nám i „felda“, která byla za ten rok snad sedmkrát v opravně.

Světlým bodem byly svátky a velké prázdniny. V srpnu 2004 jsme jely mimo jiné i na chatu ke kamarádce Zuzce. Bára tam oslavila své narozeniny. Bylo to i měsíc po soudu, který změnil předběžné opatření na svěření do výchovy, takže bylo co slavit. Bára ode mě dostala první opravdový dort (nikdy předtím prý dort k narozeninám nedostala) a mobil, který ač z druhé ruky, byl moderní a vypadal jako nový. Nikdy nezapomenu, jak Barunka zůstala „zírat“ na opravdový dort. A nikdy nezapomenu, jak lítala a skákala po lese a řvala do korun stromů: „Já mám mobil! Já mám mobil!“

Na Štědrý den 2004 dostala Bára miminko „Elišku“. Když jsem ji viděla u stromečku s panenkou v náručí, věděla jsem najednou přesně, jak mohlo vypadat to pětileté dítě, kterým se Barunka asi nikdy nemohla pořádně stát… A ten okamžik, kdy se světla svíček odrážela v jejích rozzářených očích, mi vynahradil spoustu bezesných nocí a stresových situací… V červenci 2006 jsme jely k Balatonu – a to už byl takový zlomový okamžik – věděla jsem, že ve školce budu končit. Kačka v té době přečetla svoje první knížky a naučila se plavat. S Barčou jsme začaly rozehrávat naše absurdní dialogy. A největší změna? Někdy v té době jsem přestala být „teta“ a začala být „máma“. Ale o tom se ještě rozepíšu podrobněji.

Druhý rok, druhé zaměstnání v základní škole pro dyslektiky (srpen 2005–červenec 2006). Rozhodně polepšení po všech stránkách. Bára se v té době začala lépe připravovat do školy a už trochu méně vyhrožovala, že se „vrátí k tátovi“. Srovnala se s tím, že má doma nějaké povinnosti a s většími či menšími výkyvy je vykonávala. Bohužel se také častěji objevovaly a stupňovaly Bářiny „vztekací“ scény, po nichž neměnně následoval zoufalý propad a strach, že ji „vrátím“. Takže se stále opakovalo následující schéma: neúspěch – vzteklá scéna – strach – Bářino svěřování – moje uklidňování – nejistota – další neúspěch – vzteklá scéna – strach – Bářino svěřování – moje uklidňování – úspěch – pohoda – další neúspěch – vzteklá scéna, atd. Rozdíl byl jen v tom, že zatímco někdy se neúspěch hned vystřídal s úspěchem a k uklidnění tudíž došlo rychleji, jindy se znejistělá Bára dostala do spirály, kde neúspěchy následovaly neúspěchy a já tedy řešila jednu scénu za druhou... Důvody? To, že jsem udržovala blízký vztah s kamarádkou, to, že jsem chodila na sbor, to, že se Báře zrovna nedařilo ve škole, že se pohádala s kamarádkou, to, že měla pocit, že se Kačce věnuju víc (ten pocit měla skoro stále), atd. Myslím ale, že všechny tyto důvody byly ve skutečnosti zástupné a že se pod nimi všemi schovávala prostě veliká nejistota. Kromě toho, že jsme docházely k již zmíněné paní psycholožce, se kterou jsme byly v kontaktu od počátku, začaly jsme chodit také do centra Kapka, které mimo jiné pořádá kluby pro náhradní rodiny. Bude o něm řeč ještě dále.

V tomto roce pan Pekař poněkud omezil svoje scény pod okny. Kačka jezdila do stacionáře kombinovaného s řemeslnou manufakturou – viz dále. Negativním symbolem tohoto období byl její vztah k chlapci, který ji velmi manipuloval, což se ukázalo až po nějakém čase. Kačka mu plně podléhala, ale po nějaké době to těžce nesla. Nedokázala se tomu však aktivně bránit. O to více žárlila na Báru, která na sebe strhávala pozornost svými scénami, takže často trucovala nebo se Báru pokoušela napodobit. To trvalo až do léta, kdy se situace spontánně vyřešila. Kačka totiž přijela z tábora s tím, že se s Davidem rozejde. Své rozhodnutí nehodlala nijak vysvětlovat, ale bylo pevné. A výsledek? Letošní Kačka je o sto procent příjemnější než ta loňská.

Velikou výhodou bylo, že už jsem měla více zkušeností a hlavně více času, takže odpadly některé časové stresy. Ve škole jsem končila většinou kolem jedné a opravdu jsem se tam snažila nezdržovat. Nevýhodou bylo, že práce s dyslektiky byla velmi vyčerpávající, a navíc jsem ve většině svých volných hodin suplovala zadarmo.

Ale vánoce byly opět super a úplně úžasných bylo pár dní na horách, které jsme si nakonec o jarních prázdninách mohly dovolit. Kačka byla skvělá, když se vymanila z Davidova vlivu. V té době už krásně sama četla a začaly jsme se základy psaní. Bára už solidně lyžovala a v kouzelné „roubence“ jsme si užily spoustu legrace při hrách na miminka (vysvětlení dále). A moje mladší a někdy tak „tupé“ dítě, které nedokázalo napoosmdesáté pochopit zaokrouhlování, tady v pěti minutách pochopilo a začalo luštit sudoku pro dospělé.

Prázdniny? První týden (s Kapkou v Orlických horách) byl bohužel ještě ve znamení přesilovek. Říkám tomu „boj o mámu“, aneb „kdo na sebe strhne větší pozornost, ať to stojí, co to stojí“. Červencový týden v Anglii byl skvělý a zmíním ho ještě v dalších kapitolách. A v srpnu jsem dokonce poprvé od doby, co jsem poznala holky, urvala týden pro sebe, protože jsem obě zároveň odeslala na letní tábor.

Třetí rok, třetí zaměstnání v „praktické“ škole (konec srpna 2006–dodnes).I přes Bářinu úděsnou podzimní regresi a Kaččiny problematické začátky na speciálním učilišti (o obojím bude ještě řeč) je to náš jednoznačně nejlepší rok. Proč? Já to neumím přesně popsat. Snad proto, že už jsem si mnohem jistější tím, že „pěstounství“ je to, co chci a umím. Snad proto, že jsem se oficiálně stala Barčinou pěstounkou a začala sama sebe přijímat jako mámu – nejen s povinnostmi, ale i s právy. Snad proto, že vím, že mě holky mají rády, i když to z jejich chování není někdy úplně patrné. Snad proto, že letos poprvé zoufale nebojuju s časem a s financemi. Snad proto, že mě (konečně!) baví práce, i když je náročná, a že se z ní přitom hrozně těším domů. Snad proto, že jsem konečně pochopila anglické přísloví o tom, že každý mrak má stříbrný okraj. Nehroutím se tedy z neúspěchů, ale raději čekám, až se objeví to „stříbro“. A první rok mám skutečně pocit, že i při „vychovávání“ se dá užít spousta legrace.

Byly vůbec nějaké úspěchy?

Pokud jste dočetli až sem a stále máte pocit, že toho negativního bylo mnohem víc než toho pozitivního, možná máte pravdu. Začátky byly opravdu krušné. I když, zase na druhou stranu… Byla tam i spousta legrace, výletů, mazlení, objevování… prostě lesklý kousek té opatlané mince.

Abych to mohla objektivněji zhodnotit, zkusím popsat, jaké byly holky na začátku a jaké jsou teď. A začnu Kačkou, protože je starší, a protože do této chvíle jsem možná jasně nevysvětlila, kdo Kačka vlastně je. A jaká je.

Kačka je mentálně postižená. Podle psychiatrického posudku něco mezi lehkou a středně těžkou mentální retardací. Než otěhotněla, prošla většinou tříd pomocné školy, aniž by se naučila číst a psát. Nic neuměla. Nic ji nebavilo. Byla zvyklá jít z cesty a vyhovovat druhým. Byla zvyklá na to, že nic neznamená. Uměla jen lítat s partou po ulicích, bez přemýšlení udělat, co po ní kdo chtěl, a postarat se o Báru v rámci svých velmi omezených možností.

Kačka na začátku:

– pasivní, vulgární, infantilní, neschopná se zabavit, citově plochá, neschopná vyjádřit své emoce, kopírovala výrazy, které měla „odkoukané“, aniž by tušila, jaké pocity by se na nimi měly skrývat, posluhovala Báře ve věcech, které měla už dávno zvládnout sama, neschopná vyjádřit jakékoli přání, svoji vůli, dělala ze sebe „chudinku“, aby si jí lidé všímali, hovořila o ztrátách matky a dítěte, zejména když chtěla upoutat pozornost, ráda „plakala na efekt“, když vycítila zájem, všechno, co říkala, alespoň pětkrát zopakovala…

Kačka někde uprostřed:

– trucovitá, pokud po ní člověk něco chtěl, pasivní, když po ní nic nechtěl. Z nějakého důvodu považovala za přednost, že nic nedělá. „Dneska jsi o mně ani nevěděla, viď?“ chlubívala se někdy, kdy jsem pro Barčiny scény neměla čas se jí věnovat. Jediné, co ji bavilo, bylo skládání puzzle a poslouchání muziky. Začínala číst, ale netvářila se, že by jí to přinášelo nějakou radost. Nespolehlivá, odsouhlasila cokoli, o čem se domnívala, že vás to „potěší“. Mlela a mlela a mlela. Blbosti, banality, cokoli bez výběru.

Kačka dnes:

– směje se, když je čemu se smát, pláče, když je proč plakat. Ještě stále na sebe někdy upozorňuje „nefér“ způsobem, ale už jen občas – má jiné možnosti a ví to. Ráda se mazlí, ráda povídá, už se málokdy opakuje a hlavně, začíná říkat věci, které mají hlavu a patu. Ráda čte, dívá se na televizi, vyrábí, ráda pomáhá u vaření. Už se tolik marně nesnaží buzerovat Báru a posluhovat jí – raději se s ní normálně sestersky hádá. Bruslí, plave, jezdí na kole a na koloběžce, a už vůbec nepajdá a nedělá ze sebe těžce invalidní důchodkyni, když někam jdeme nebo jedeme. A dovede se přihlásit o svoje práva. (A proč mám zametat já, když jsem zametala včera?) Už mi prostě moc nepřipomíná tu věčně ukřivděnou a ničeho neschopnou chudinku, kterou ze sebe byla zvyklá dělat…

Teď Kačka asi spoustu lidí mate. Na první pohled poznáte jen to, že je to moc hezká holka, a tipnete si, že je jí tak 12–14 let. Pokud jde o někdy násilnější projev, řeknete si: „No jo, puberta.“ A pokud nezabrousíte na nějakou časovou orientaci nebo na všeobecný přehled (země, politická situace, apod.) nebo nezjistíte, že neví, kdy má narozeniny, že nespočte, kolik je 21+12, nemusíte vůbec zjistit, že je někde problém. Řada mých známých tudíž zažila šok, když zjistila, že Kačka je mentálně postižená, a to spíš hůře než lehce. Ještě legračnější je, že převzala moje používání cizích výrazů, na něž jsem si zvykla v Belgii. Neví sice přesně, co znamenají, ale má je odposlouchané v tom správném kontextu. A tak mě jednou odrovnala, když při jakési debatě pravila: „Mami, je tady ale ještě jedna varianta,“ a přednesla návrh řešení. Jenom doufám, že to v budoucnu neudělá před posudkovým psychiatrem. Asi by přišla o invalidní důchod:-)

Bára na začátku:

– miloučká, vším nadšená, mazlivá, neustále vymáhající pozornost, neustále se zoufale snažila zalíbit komukoli na první podívání, nikdy nešla do konfliktu, raději se vším souhlasila nebo suverénně lhala a podváděla, zcela nesamostatná, líná, bez jakýchkoli hygienických či pracovních návyků, nespolehlivá, někdy přidrzlá a příliš dovolená – neschopná odhadnout situaci, nerespektující žádné zákazy ani doporučení, neúspěšná ve škole, zbrklá, nesoustředěná, bez návyku na pravidelné stravování, hrubá na Kačku, hrubá na psa, permanentně špinavá…

Zní to hrozně? Ale je to fakt! Barunka byla dojemná, navenek andělíček, ale při bližším poznání na zabití. Bylo mi jí líto, ale někdy bych ji byla s chutí roztrhla, kdybych s ní byla tak nesoucítila a kdybych nevěděla, v jakém prostředí strávila prvních jedenáct let svého života. Jenže zlobte se na dítě, které má tik, noční můry, hroutí se z tátových výletů do hospody a uvažuje o sebevraždě… Navíc – návštěvy u malých dětí mi začaly odhalovat úplně jinou Barunku. Ne tu „vyčuranou“ a siláckou členku party a rádoby puberťačku, ale tu „holčičku“, která se schovávala uvnitř. Barunka měla a má spoustu tváří.

Bára někde mezi:

– milá a mazlivá, když se všechno dařilo; vzteklá a agresivní, když nastaly jakékoli problémy, navenek odsouhlasila všechno, o čem se domnívala, že to chci slyšet, a udělala si to zcela po svém a většinou tedy přesně obráceně, lepší soustředění, výrazné zlepšení ve škole – dostavily se úspěchy – ale v důsledku toho i závislost na úspěchu a na „jedničkách“, Barunka měla pocit, že je „dobrá“, když dostane jedničku, a „špatná“, když dostane jakoukoli jinou známku, zmítala se v extrémech mezi rádoby „bezproblémovým“ dítětem a dítětem, které „na všechno kašle“, protože „nic nemá cenu“. Ale už: mnohem lepší návyky, prakticky přestala „tikat“, žádné pomočování, žádné noční můry, při problémech autoagrese, eventuelně agresivita vůči bytovému zařízení, vůči mně, pokračovalo lhaní, přidaly se krádeže…

Bára dnes:

– poprvé začínám mít pocit, že už občas ustojí nějaký neúspěch, aniž by se zhroutila nebo to hodila na někoho jiného, ne že by nám zcela vymizela agresivita, ale v poslední době (rychle to zaťukám) je výrazně omezená, záleží jí na zevnějšku, chce se líbit, chodí čistá, dodržuje hygienické návyky, v poslední době je zodpovědnější ve školní přípravě a při plnění domácích povinností, umí už něčeho litovat a opravdu se rozplakat (nejen vztekle nebo hystericky), umí se přijít omluvit (a trvalo velmi dlouho, než pochopila, že „tak teda promiň, ale dyž já sem to musela udělat“ u nás prostě jako omluva neprojde…), mám pocit, že už si trochu uvědomuje cenu věcí – už dlouho nic „jen tak“ nezničila, prostě je tam určitě posun a tentokrát ne směrem k horšímu… (ale ono to zase přijde:-)). Těch „tváří“ má pořád vícero, ale začínají výrazně převažovat ty milé a legrační…

Prostě shrnuto a podtrženo:

Z holek čím dál tím víc vysvítají ty skutečné bytosti, které tak dlouho tajily vevnitř. Vždyť je to nádhera, že Barunčiny emoce se už vůbec neomezují na vztekání vs. totální zoufalství a odmítání všeho. Prostě má a umí vyjádřit širokou škálu pocitů. V závěrech dojemných filmů brečíme jedna přes druhou a utěšujeme se navzájem. Je empatická a někdy až zírám, jak je bystrá a jak o věcech přemýšlí. Někdy už je to prostě parťák pro dialog. Řešíme spolu všechna možná témata. A zůstala jí spontaneita a smysl pro humor. Někdy mi připomene, že není špatné odhodit zábrany a prostě se bavit.

A s Kačkou také, i když je jasné, že její pohled je někdy plošší, ale za to o to pragmatičtější. Někdy nás doslova „uzemní“ svým názorem na to, co s Barčou řešíme už půl hodiny, když ona to zatím považuje za zcela podružnou záležitost. Uznejte, jak moc může být důležitá diskuse o drogové problematice, když nevíte, jestli bude nebo nebude teplá večeře… Skvělé je, že Kačka umí vyjádřit svůj názor. Že už nesmyslně nelže, aby mi „udělala radost“. Že řekne: „Mami, chci se pomazlit“, místo aby mi s násilnými vzlyky vyprávěla, že ji někdo ve škole „mlátí“. Že odjíždí a řekne: „Mně se bude hrozně stýskat.“ Normální pro vás? Pro nás zázrak…

Takže jsou úspěchy? Jasně, že jsou! (A určitě není na škodu si to čas od času připomenout – zvláště ve chvílích, kdy je člověk skoro na dně.)

„A kým pro ně vlastně jsem?“ ptávala jsem se někdy. Obzvláště, když mi po návratu ze školy Barunka sdělovala: „Teto, představ si, že jsem dneska potkala tu tetu, jak sem k ní tenkrát taky chodila. No, vona byla taky hodná, víš, to je ta, jak mi vařila kakao. No a taky se tam zastavila teta ze sedmýho...“

Tak nějak ke konci druhých společných prázdnin jsem se stala nejdřív takovým nějakým hybridem, byla to tuším „mamulka“ (přiznám se, že jsem to oslovení neměla moc ráda, protože jsem někdy z Barči cítila, že mě tím tak trošku shazuje), ale zase to bylo mnohem lepší než ta „teta“. Z tety jsem bývala dost nešťastná, hlavně proto, že Barunka tak oslovovala každého, s kým jednou prohodila víc než dvě slova. „Tet“ měla tudíž asi dvě stě tisíc a „hodnejch tet“ jenom o málo méně. A já byla jedna z nich… to nebylo moc povzbuzující zjištění… Nicméně svého času už jsem se vyrovnala s tím, že asi zůstanu „tetou“, protože holky už svoji mámu dříve měly a pamatovaly si ji, protože už byly velké, a já je rozhodně nechtěla nutit ani nabádat, aby mi začaly říkat „mami“, přestože jsem po tom v skrytu duše toužila.

No, ale jak jsem už řekla, začalo se blýskat na lepší časy, protože Bára mě z nějakého popudu začala spontánně oslovovat jako „mamulku“. A ukázalo se to jako velmi rychlé přechodové období. Od mamulky mě zachránila Kačka. Ta totiž v době, kdy mě Bára začala „mamulkovat“, byla někde pryč – tuším že na letním pobytu se svým stacionářem. A když se vrátila, pravila: „Hele, a proč řikáš tetě „mamulko?“. A Bára vysvětlila: „No, protože to není obyčejná teta, ale spíš jako máma“. Kačka se krátce odmlčela, a pak s výrazem myslitele pravila: „No, tak to já jí budu řikat rovnou ,mámo‘“. Na to Bára, zcela ohromená odvážným myšlenkovým pochodem své sestry, nenašla žádnou odpověď. Sesterská rivalita vykonala svoje. Bára vydržela „mamulkovat“ už jenom půl dne, zejména když si asi všimla, že na mámu a maminku reaguji výrazně spontánněji.

Další věc, za kterou jsem strašně ráda, je ta, že se z Barunky, toho televizního diváka, stala čtenářka. Došlo k tomu jednoduše. Televize je v obýváku, kde spím já. A já nejsem jejím velkým příznivcem. Rozhodně ji nezapínám jako kulisu. A když jsem trávila ten hektický první rok s holkama, tak jsem si někdy týden či dva ani nevzpomněla, že nějakou televizi máme. A když už, tak jsme koukaly na video a později na DVD. A tak jsem já, patologický čtenář, začala Barče večer podstrkávat svoje oblíbené knížky z dětských let s tím, že „Tohle byla moje oblíbená knížka – nechceš se na ni podívat?“ Tomu Barča nikdy neodolala. A tak vzhledem k tomu, že mám spoustu oblíbených knížek, je Barča nejsečtělejším dítětem ve své třídě.

A že se čtenářka stane i z Kačky, v to jsem vůbec nedoufala a byl to pro mě strašně příjemný šok. Když jsem poprvé zavolala do kuchyně: „Co děláš, Kačko, že jsi tak dlouho zticha?“ a obdržela odpověď „Já si čtu, mě to baví, to je srandovní!“ myslela jsem, že jsem se přeslechla. Dlouho jsem si totiž myslela, že do Kačky to čtení prostě vdriluju, aby si mohla přeslabikovat „Pozor, zlý pes“ a „Výtah nejede“. Když viděla, že si s Barčou čteme, a tahala k nám svoje dětské knížky, že si bude „taky číst“, dívala jsem se na to pobaveně a koukala jsem, jestli je náhodou nedrží vzhůru nohama. V té době totiž Kačka stále ještě při společném čtení přitahovala pozornost tím, že byla schopna jedno slovo překoktat šestkrát za sebou špatně a přitom zřejmě pobaveně sledovala, jak modrám a nadskakuju na židli. Ale už jsem začala pojímat jisté podezření. Někdy totiž četla velmi hezky (zejména když Barča nebyla doma) a jindy koktala nesmysly o sto šest. Až jsem toho jednou měla dost a řekla jsem: „Tak, na tohle už nemám. Zmiz si tu kapitolu přečíst a pak mi řekneš, o čem to bylo.“ A zjistila jsem, že ona tomu, potvora, rozumí.

Časem jsem zjistila, že už umí číst potichu a přitom rychle. Kačka totiž špatně vidí, takže když čte, jede si prstem po stránce. No a já ji párkrát zastihla při čtení, když nevěděla, že na ni dívám. Prst jel po stránce jako fretka, a já nevěřícně zírala. A v okamžiku, kdy zjistila, že je pozorována? Tempo se zpomalilo tak na čtvrtinu, Kačka si začala polohlasně slabikovat a vracela se zpátky ve větě… A já raději rychle odešla. Od té doby přečetla spoustu knížek. A skoro všechny jsou „legrační“ a „baví ji“ a některé jsou zase „hrozně smutné“. Pokud jde o legrační a smutné, je Kačka takový „extremista“. Vím, že čte i proto, že se nás hodně snažila kopírovat. Ale myslím si, že jí to moc dalo. Kačka není velký myslitel – bere všechno tak, jak to je. A knížky prostě nutí k přemýšlení. My o nich potom spolu mluvíme. A najednou jsou tady ta „proč“, která jsem u Kačky tak dlouho postrádala. Proč se děti smály Brunovi? Proč Bruno ukradl house? Proč hokynář Bočan okrádal zákazníky? Proč Frantík ukradl jeho knížku, kam si zapisoval dluhy? Bylo to dobře, nebo špatně? (Pokud jste nečetli Bruna a Poplach v Kovářské uličce, tak asi nevíte, o čem mluvím.) Ale prostě, Kačka teď díky knížkám víc přemýšlí, víc hodnotí. Myslím, že začíná žít s otevřenýma očima.

Víte, co je největší úspěch? Že se objevují první náznaky důvěry. Že mi Bára přinesla minulý týden ukázat penál s vytrženým vnitřkem, aniž by udělala vzteklou scénu, že „to se udělalo FAKT samo“, protože už asi pochopila, že ji za takové přiznání nepostavím ke zdi a neodstřelím. Že Kačka, ta Kačka, která donedávna odpovídala na všechny otázky typu: „Co chceš?“ nebo „Co se ti líbí?“ zásadně slovem „nevím“, teď přijde a řekne, že jí něco nechutná. Nebo že se půjde vykoupat. Že si udělá kafe. Nebo, že se jí tahle knížka líbí víc než ta minulá. A mně se v tu chvíli chce po vzoru šíleného fotbalového fanouška skákat do stropu, potřásat pěstmi k nebi a křičet „YES!, YES!!!“

A co mě drželo nad vodou v těch někdy tak dlouhých obdobích, kdy se úspěchy jaksi „zapomněly“ dostavovat? Tak především, paradoxně, právě holky. Těžko se můžete zmítat v depresích nebo skákat z mostu, když sotva lapáte po dechu v kolotoči každodenních povinností. I když párkrát jsem v noci brečela. Nebo jsem se šla proběhnout kolem baráku, abych se uklidnila. Drželo mě hlavně to, že někde v skrytu duše jsem asi pořád věděla, že je mám moc ráda a ony mě taky. A že spousta problémů plyne spíš asi z nějakých vnitřních nejistot. Hodně mi pomáhala naše psycholožka a moje obětavé kamarádky, které mi nikdy netíply telefon, když jsem je otravovala svými momentálními splíny, obavami, problémy a pocity rozčarování. Doufám, že jim to jednou nějak oplatím.

20. KAPITOLA

Co holky daly a vzaly

Už první týden bylo jasné, že s některými věcmi se budu muset navždy rozloučit. Už nikdy nebudu mít uklizeno (No, takový pedant na pořádek jsem zase nebyla, i když, co je moc, to je moc... Navíc jsem zjistila, že některé věci jsou zřejmě dědičné, i když nejste biologičtí příbuzní. Tak třeba kapesníčky... Pamatuji si, jak můj táta zuříval, když za mou postelí objevil posmrkané kapesníky. Barunka to ještě vylepšila. Jsem šťastná, že jsem ji po těžkých a zprvu ztrátových bojích naučila používat papírové kapesníčky, ale na druhé straně se to stalo mým prokletím. Zmuchlané a posmrkané kapesníčky jsou na stolech, pod stoly, ve školní tašce jich lze najít desítky, z jedné kapsy u bundy jsem jednou vytahala rekordních sedm posmrkaných a tři neposmrkané.Vyskytují se i na místech méně obvyklých jako jsou třeba kočárky pro panenky, šuplíky a poličky s knížkami. Barunka je též s oblibou hází do koše na prádlo, což neprospívá ani naší pračce, ani mým nervům, když najdu další várku černého prádla obalenou bílými cucky... Kéž by Barunka omezila „kapesníčkování“ na tak decentní a skryté místo jako je prostor za postelí...

Už nikdy nebudu mít soukromí (Zpočátku jsem si myslela, že mi to nebude vadit, ale po čase jsem zjistila, že všeho moc škodí, a že nějakou chvilku pro sebe potřebuju. Ovšem vydobýt si to bylo velice těžké. Když jsem na Barunku poprvé zkusila to, že si odpoledne potřebuju chvilku odpočinout a že mě tedy nemá rušit, vtrhla mi během prvních pěti minut třikrát do pokoje pod různými nesmyslnými záminkami. Najednou potřebovala vědět, jestli se může napít (máme pitný režim a Barunka ví přesně, že pití je věc, kterou jí nikdy nezakážu), nemohla žít bez mého názoru na to, jestli se má učit jako první zeměpis, nebo angličtinu, a hodlala to se mnou dlouze probírat, stejně akutně potřebovala vědět, co bude k večeři (byly dvě hodiny odpoledne). Zprvu byla tedy chvilka odpočinku spíše stresem. Ležela jsem jako na trní a čekala, s jakým nesmyslem zase Barunka dorazí, a dopředu jsem se obrňovala, aby mě to nevytočilo. Až po velmi dlouhé době mi došlo, že Barunka mě chtěla vytočit – potom bych se přece věnovala jenom jí...)

Už nikdy se nebudu nudit (Rozhodně pozitivum. Ale co to je „nudit se“? Nějak si nemohu vzpomenout...)

Už nebudu moci ráno vstávat na poslední chvíli. („Barunko, gumičku. Ne, ne tu červenozelenou, když máš na sobě všechno modré.“ „Jak to že modrou nemáš, včeras ji měla poprvé?“ „Kačko, boty.“ „Jak, které boty, když máš na zimu jenom jedny?“ „Barunko, po stopadesáté ti říkám, že nemůžeš jít do školy v roztrhaných ponožkách a ještě ke všemu jsou naruby.“ „Máš mobil?“ „Máš hodinky?“ „Máš kapesníčky?“ „Jaké ,jasně, mami‘, když tady nejsou?“ „Proč máš v aktovce špinavý tělocvik, když ho dneska navíc nemáte?“ „Máš svačinu?“ „Máš pití?“ „Co, druhá ztracená flaška tento týden?“)

Málokdy uvidím v kině nebo v televizi film pro dospělé (Ale zase jsem zjistila, že Garfield je fakt legrační, a některé ty přiblblé americké komedie mě v mém rozpoložení určitě zrelaxují líp než zfilmovaná klasická díla.)

Už nikdy nebudu hubená (Víte, večer jsem fakt ráda, že padnu do postele v polobdělém stavu a v tomto stavu se ještě občas chvíli neúspěšně snažím přeluštit pár stránek z nějaké nenáročné detektivky nebo již mnohokrát čtené knihy. Jít se honit na squash? Jít hopsat na aerobic? Proboha, kde jsem na to dřív brala energii???)

Mé sny se staly mnohem prostšími a nekomplikovanějšími. Už nesním o cestování do vzdálených zemí nebo o sepsání bestseleru. Mým snem je zahlédnout dno koše na špinavé prádlo a dovést Kačku k tomu, aby si přestala plést hluboké a mělké talíře.

Jiné věci zase do mého života vstoupily a staly se jeho neodmyslitelnou součástí. Tak třeba třídní schůzky, přehrávky v hudebce, ale hlavně... vaření!

K vaření jsem měla od dětství nepopsatelnou averzi. Byla jsem přesvědčena, že to je činnost, kterou nebudu nikdy v životě potřebovat. Považovala jsem to za činnost poměrně tupou a rutinní a zároveň jsem byla paradoxně přesvědčena, že to nemohu nikdy zvládnout. (Podobnou averzí trpím také ve třech dalších oblastech. Těmi jsou úklid auta, mytí oken a žehlení. Tyto oblasti jsem, na rozdíl od vaření, bez větších problémů odbourala. Auto neuklízím, takže připomíná popelnici. Když už se tam pro různé věci nemůžeme vejít, udělám nárazovou, ale o to drastičtější „čistku“, takže auto pak vydrží delší dobu obyvatelné. Okna myji, až když mám permanentně pocit, že je v místnostech šero, a to i za jasných slunečných dnů. Nežehlím. Ale zato jsem se naučila nakupovat zásadně elastické, krepové či jinak nemačkavé nebo nevyžehlitelné věci a , jak říká kamarádka: „Ono se to vytělí“.)

Ještě při svém pobytu v Bruselu jsem se domnívala, že se vaření budu i nadále elegantně vyhýbat. Vždyť bylo tolik výborných polotovarů. Zatímco předtím v Praze tvořil větší část mého jídelníčku krabí salát a kuřecí hamburgry, v Bruselu jsem přesedlala na pizzu a těstoviny s bazalkovou omáčkou. Obojí jsem dokonce považovala za „vaření“, vždyť pizzu jsem přece musela „upéct“ v troubě a těstoviny jsem dokonce musela „uvařit“ v horké vodě!

Když přišly holky, zjistila jsem, že skutečně uvařit umím dvě věci. Vajíčka (mohli jste si vybrat, zda natvrdo, či naměkko) a pudink – s pomocí návodu a s pomocí boží... Usmažit jsem uměla cokoli, takže ze začátku jsme žily velmi zdravě – střídaly jsme vajíčka v různých podobách (nejoblíbenější byly „francouzské tousty“ – chleba obalený ve vajíčku a osmažený), pizzu a hranolky s rybími prsty. Bylo mi jasné, že s tím musím něco dělat. Takhle se nedalo žít věčně, a pro holky to určitě zdravé nebylo.

Když mě kamarádka poprvé přesvědčila, že mě naučí péct kuře, měla jsem větší trému než před státnicí z organické chemie. Ve snu se mi zjevovali opeřenci nejrůznějších velikostí. Společné měli jen jedno – všechny jsem je špatně upekla. Kamarádka byla pedant, takže mě v úvodu zmátla řadou pokynů – jak kuře otáčet, kde přesně ho nasolit, jak často ho podlévat... Bylo mi jasné, že to je na mě moc komplikované a že to nemohu zvládnout. Celou dobu pečení jsem strávila v křeči a kuře jsem v závěru kontrolovala pro jistotu každou minutu, takže mělo sotva šanci se dopéct, natož spálit. Vaření brambor bylo pro mě dalším nadlidským úkolem. Neustále jsem se hystericky ujišťovala, zda mám všechny kousky brambor správně velké, abych něco náhodou nezkazila. Oběd jsem sice téměř odstonala, ale byl poživatelný! Ani po zdolání Mt. Everestu bych se asi necítila tak vítězně. První a největší bariéra byla překonána. Vaření se vplížilo do mého života, aby postupem času začalo znamenat ne další stresový prožitek, ale relaxaci.

„Nikdy neříkej nikdy,“ říkají Angličani. Ani nevím, kolikrát jsem do svého 36. roku řekla, že vaření nenávidím a že to je asi jediná věc, kterou se nikdy nemůžu naučit. Jenže když já to vaření teď tak miluju! Vůbec to není tupá činnost. Je to legrace, je to napínavé. V sobotu vstávám dobrovolně dřív, těším se a přemýšlím, co budu vařit! Hledám recepty. Obměňuju. Improvizuju. Mám své osvědčené rychlovky a mám své neopakovatelné speciality à la„ co dům dal“, resp. co zbylo v lednici. Moje „čína“ je pokaždé úplně jiná (a s čínou má pramálo společného, ale Bára ji miluje). Taktéž mám svou nepopsatelnou a pokaždé jinou omáčku na těstoviny. Vařím, zapékám a peču všechno možné i nemožné. Vloni jsem si troufla už i na složitější omáčky, letos na kynutá těsta a vánoční cukroví (14 druhů). Ale nebojte se – z každého druhu jen tak 1–2 plechy – jinak by mě to přestalo bavit. A kuře? Můj recept na kuře dlouho cizelovaný četnými obměnami a improvizacemi vyhovuje mně i holkám. A směju se, když si vzpomenu na své hysterické záchvaty u prvního pečeného opeřence a na přesné pokyny své kamarádky. Péct kuře je přece vyložená legrace. Podlévám ho, kdy mě napadne...

K činnostem již méně oblíbeným, ve kterých nicméně nedobrovolně vynikám, patří také čištění ucpaných odpadů, montování utržených věšáků, šroubování „upadlých“ dvířek u skříněk, lepení rozbitých hraček a spotřebních předmětů, poskytování svozu na různé aktivity, obírání zbytků papírových kapesníčků z vypraných součástí oděvu, připevňování stržených konzolí... Tento výčet by mohl pokračovat málem donekonečna.

21. KAPITOLA

Jak to asi bylo doopravdy?

Postupně jsem se při soukromých chvilkách z uplakaného svěřování dozvídala, co vlastně holky doma zažívaly. (Z holek jsem to nelámala – většinou to, co bylo, vyplynulo po nějakém problému, kdy zvláště Bára začínala o sobě pochybovat a jakoby se potřebovala ujistit, že ji můžu mít ráda i s tím, co ona považovala za svoji špatnost.) Časem Barunka prakticky v křeči připustila, že ji táta bil také. Že se mámu bránit bála, že raději utíkala pryč. Že s mámou a s Kačkou sama jednala po tátově vzoru – neposlouchala je, nevážila si jich, bila je a kopala, když po ní něco chtěly. Dělala si prostě a jednoduše, co chtěla ona. Vyrostla asi s pocitem, že, jak mi několikrát v afektu vmetla, „může všechno“. Ale bylo to asi jenom navenek. Měla totiž prakticky nulové sebevědomí... Nevěřila, že něco dokáže. Věřila jen tomu, co viděla doma – že se věci dají vymoci násilím. A že to, co se jí nelíbí nebo čeho se bojí, musí zahnat a zastrašit „vztekáním“. Vztekala se přitom i na sebe. A na to, že je to u nich takové. Vinila se ze všeho – z toho, že táta pije, z toho, že je Kačka postižená, z toho, že je máma nemocná...

Táta byl pro ni „king“, protože bylo doma všechno podle něho, do značné míry se s ním asi ztotožňovala, a zároveň se ho děsila a bála... Máma, jako jednoznačně slabý a submisivní tvor, pro ni možná tolik neznamenala, což jí zároveň způsobovalo šílené pocity viny – obviňovala se mimo jiné z toho, že mámu zabila, že máma umřela kvůli ní. Ke Kačce se utíkala, když byl táta ožralý, ale jinak se jí vysmívala a pohrdala jí. Opravdu si k ní nevytvořila hezký vztah, což mi bylo líto, protože Kačka Báru naopak milovala bezuzdně a nekriticky – brala ji trochu jako svoje dítě.

Jen tak mimochodem, jejich máma pila taky. A hodně. Ne „trošku“, jak říkaly holky původně. Často pobývala v hospodě s tátou a holky byly ponechány samy sobě. Nezřídka tam prý vyrážela hned po návratu ze svých četných nemocničních pobytů.

A děly se tam asi i mnohé další věci, které se v běžných rodinách nedějí. Kaččino otěhotnění rozhodně nebylo neposkvrněným početím. A je to něco, na co nikdy nezapomene.

O řadě věcí tady nechci a nemohu mluvit. Jsou a zůstanou jen mezi mnou a holkama. Slíbila jsem to. A to je další věc, kterou mě naučilo rodičovství. Sliby musíte plnit, pokud chcete, aby vám to vaše dítě oplácelo.

Víte, co je na tom všem nejhorší? Holky si to všechno, čeho byly nevinnou obětí, kladly na vinu. Zvlášť pochopitelně Barča. A časem jsem zjistila, že Kačka cítí to, co se dělo, asi stejně intenzivně – jen to umí hůř verbálně vyjádřit.

Často jsem se při tom svěřování cítila bezmocná – nemohla jsem to smazat, nemohla jsem je zbavit bolesti, nemohla jsem je uklidnit s tím, že se jim to jenom zdálo, nemohla jsem ty krvácející jizvy zacelit. Jen jsem je ujišťovala, že nic z toho, co se dřív dělo, nebyla jejich chyba. A že je budu mít vždycky ráda.

Otázka je, zda tomu věří, a zda to tak někdy budou samy cítit.

22. KAPITOLA

Jak mluvit o rodičích?

To je asi něco, s čím se spousta „náhradních“ rodičů pere. Chápu to. Sama jsem si prošla tím samým. Čtete si v těch chytrých knížkách, kde to všechno vypadá jasně a jednoduše, že máte o biologických rodičích mluvit pozitivně, a skřípete zuby.

Jak můžu mluvit pozitivně o někom, kdo moje dítě týral, traumatizoval, poškodil, opustil? A navíc, co když mi pak moje dcera/syn začne předhazovat, že tedy půjde k těm „skvělým“ rodičům?

Na tu druhou otázku odpovím jednoduše. Čím hůř budete o rodičích mluvit, tím víc si je vaše dítě bude idealizovat a bude vám to mít za zlé. A navíc – není to jedno, jestli váš miláček „odchází“ ke „skvělým“ rodičům nebo ke „skvělé“ třídní učitelce?:-)

Já jsem o tátovi holek dlouho necítila potřebu mluvit. Holky moc dobře věděly, jak se choval a chová. Zažily jsme s ním řadu nepříjemných až strašidelných situací. Ale v určitém bodě jsem zjistila, že Barča strašně potřebuje slyšet něco pozitivního. „Když já mám strach, že budu špatná jako táta“, „Když já mám strach, že budu lidem ubližovat, jako táta“, „Když já mám strach, že se mě lidi budou bát, jako se bojej táty“, „Mám strach, že budu taky pít“, začalo z ní padat ve chvílích, kdy byla zoufalá. A navíc měla tendence zmítat se v extrémech. Jednou byli její rodiče největší padouši, tlustí černí hadi, kteří ji dusili a které z celého srdce nenáviděla. Jindy propadla dojmu, že její rodiče přece museli být ti skvělí, a ona tedy nutně ta „špatná“…

Co s tím? A tak jsem se snažila najít nějaký „balanc“ a nějaká pozitiva. Jasně, že jsem nemohla říct: „Ale miláčku, podívej se, kolik piv tvůj táta urazí za jeden večer.“ „A uvědom si, jakou má bohatou slovní zásobu, pokud jde o obscenity.“ „Podívej, jak krásně zpívá ve dvě ráno pod okny Kaťušu.“

Ostatně – co já vím? Ten člověk nebyl rozhodně hloupý. Měl smysl pro humor. Byl pracovitý. Co já vím o tom, proč se z něj stal alkoholik, který ubližoval všem, které měl nejblíž, který zneužíval a manipuloval? Možná, že za jiných okolností se z něj mohl stát docela fajn člověk... Ale nestal…

A tak jsem se snažila nelhat a přitom neodsuzovat. Vysvětlovala jsem, že rodiče, kteří výchovu nezvládnou, ještě nejsou hodni zatracení. Že třeba nedostali v životě takové šance jako ostatní. Nebo jich neuměli sami využít. Nebo třeba sami v dětství nedostali dost lásky. Že alkoholismus je v podstatě nemoc. Že táta může navenek působit silně, ale ve skutečnosti je asi spíš slabý. Že ona vůbec nemusí dopadnout stejně, protože nemá úplně stejné geny a nevyrůstá ve stejných podmínkách. Že má možnost vzít svůj život do svých rukou a udělat z něj, co bude chtít. Že po ní nikdo nechce, aby tátu nenáviděla.

Víte, začne-li nenávidět svého rodiče, se kterým se navíc dlouho ztotožňovala, protože jeho chování považovala za „normu“, začne určitě nenávidět i sama sebe.

A zajímavé je, že čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc se začínal měnit můj pohled na věc. Mám já právo soudit? Jaká bych já byla máma, kdyby mě kdysi kamarádka nedokopala k návštěvě terapeutky? Zvládla bych situaci lépe než pan Pekař, kdybych odmala žila v jeho rodině a s jeho genovou výbavou? A navíc… Mám dvě holky, které jsou úžasné, které strašně miluju a které mají spoustu skvělých vlastností. Jak tedy můžu věřit tomu, že jejich rodiče byli prostě a jednobarevně „špatní“? A i kdyby, to minimum, co musím, je cítit vděčnost za to, že je přivedli na svět…

A co víc. Až vlivem zkušeností s holkama jsem začala měnit i pohled na své vlastní rodiče. Už vím, že také nebyli „špatní“, a asi mi nechtěli ublížit, i když také rozhodně nebyli ti „dokonalí“, jak jsem si to o nich v dětství myslela. Asi naši výchovu úplně nezvládli – a to si člověk nerad přiznává. Ale to jim nemám za zlé. Vím už, že výchova vůbec není jednoduchá, a že ze strachu a z nezkušenosti může člověk udělat spoustu chyb. A nevzdávám se naděje, že se svými rodiči najdu jednou společnou řeč.

23. KAPITOLA

Problémy, špatné reagování, začarovaný kruh

Ach bože, kolikrát jsem šla na rodičovskou schůzku a doslova „prosila“ Barunku, aby mi řekla dopředu o všech podvodech, ať se to nemusím dozvídat od učitelů. „Barčo, víš přece, že něco tam zase bude, znáš to,“ mohla jsem už říkat po pár letech s jistotou. „Víš, že se nic nestane, když mi to povíš.“ „Ne, mami, fakt. Nic neni, už jsem ti o všem řekla,“ dívala se mi Barunka „upřímně“ do obličeje.

A já pak zjistila, že deset známek v žákovské je zfalšovaných, že řada známek není zapsaná, protože Barunka ve škole tvrdí, že nemá žákovskou, že diktát, který podle Barunky budou psát příští týden, psali v pondělí... že kapitolu z přírodopisu, kterou podle Barči neprobírali, si měli zpracovat za domácí úkol, což ona neudělala... že za to dostala zvláštní úkol, který také neudělala... Ne že by se tohle všechno stalo najednou. Ale na každý rodičák mi Barunka připravila nějaké takové „překvapení“ nebo ještě lépe – několik... Když jsem jí pak doma řekla, co jsem se zase dozvěděla, Barunka se rozvzteklila a udělala scénu, protože „jí dělám ve škole ostudu“. Pak se pro změnu začala hroutit, že je hrozná, že ji dám pryč, že dělá všechno špatně... mně pak připadalo, že ji musím dolovat z hluboké studny plné zoufalství, abych ji ujistila, že tak horké to zase není...

Podnikala jsem četné výlety do školy. (Už mě tam musí mít za cvoka.) Ujišťovala jsem učitele, že Barunka má žákovskou vždy, protože jí kontroluju aktovku. Nakupovala jsem nesčetné „úkolníčky“, které falšovala ještě s větší oblibou než žákovskou a někdy až kouzelně. Například místo informace, že budou psát test, si tam napsala, že jim paní učitelka řekla, že se nemají připravovat. (Taková informace pochopitelně vzbudila moje podezření.) „Fakt, mami, fakt ti nelžu, klidně se paní učitelky zeptej,“ ujišťovala mě Barunka a urážela se, že jí nechci věřit. (Ověřila jsem si to tedy, a pochopitelně jsem zjistila, že jim paní učitelka řekla, že budou psát a na co se mají připravit. A Barunka se obratem ruky rozzuřila, že ji nemám ráda a že jsem jí to u paní učitelky „pokazila“.) Přijmout v tomto či jiném směru nějakou zodpovědnost za svoje chování, to je pro Barunku také naprosto neznámý pojem.

V určitém bodě mě začalo rozčilovat i to, že řada lidí, včetně některých učitelů, se nechá oblbnout Barčinou fascinující schopností udělat první dojem, oslnit andělským obličejíčkem a přesvědčit všechny, že skrývá neméně andělskou a nezáludnou povahu. Já jsem pak vypadala jako padouch, který na to ubohé dítě nasazuje. „Ale tak to byla asi náhoda,“ slýchala jsem opakovaně. (Skřípala jsem zuby, protože s obdobnými „náhodami“ jsem měla řadu každodenních zkušeností v jiných oblastech.) Určitou záchranou pro mě bylo, že Barunka začala falšovat i známky. Asi patnáct zfalšovaných známek v různých předmětech v průběhu jednoho měsíce už mohl těžko někdo označit za „náhodu“. Je to přitom naprosto absurdní, protože Barunka falšuje trojky na dvojky a dvojky na jedničky, zatímco pětku (jedinou, kterou za poslední tři roky školní docházky dostala) přinesla hrdě domů. Bylo to ve velmi kritickém období, kdy Barunka prohlásila, že se o ni nezajímám a že tedy už na všechno kašle a bude nosit pětky – a také ji vzápětí přinesla. (Po několika měsících mi přiznala, že na mě měla vztek, a tak si pětku nechala dát schválně – aby mě potrestala…)

Vždycky, když jsem Báře dala víc důvěry, když jsem se ji snažila přivést k větší zodpovědnosti za její výsledky ve škole či za nějaké povinnosti, dopadlo to katastroficky. Bára začala sjíždět po jakési sestupné spirále a zdálo se, že se z ní neumí a nechce sama vymanit. Ne že by látku neuměla, ale začala pak nosit horší známky, protože se prostě přesvědčila, že už nic nemá cenu. Nebo mě prostě chtěla přinutit, abych její školní přípravě opět věnovala více pozornosti? Přestala jakékoli povinnosti plnit nebo při jejich plnění začala nesmyslně podvádět, aby mě vytočila? Přesně to nevím. A nevím, jestli to ví ona. Vím jenom, že když byla Bára naposledy na pomyslném konci té spirály, přinesla v jediném týdnu samé dvojky a trojky a také tu slavnou pětku. Byl to naprosto bezprecedentní případ zřejmě od její třetí třídy a muselo ji to stát hodně úsilí :-) Pak došlo (konečně!) ke zlomu – od dalšího týdne nosila zase obvyklé jedničky, sem tam obarvené nějakou dvojkou a zcela výjimečně trojkou.

Bára jednou, právě když jsem přišla na první nápor zfalšovaných známek, zareagovala naprosto nelogickým způsobem, který je pro její zkraty tak typický. Kromě toho, že mě jako obvykle obvinila, že je všechno moje vina, a uspořádala obvyklou ječivou a kopací a kousací scénu, po uklidnění se zapřísahala, že už to „nikdy neudělá“ (podobné ujišťování jsem od ní přitom nevyžadovala – věděla jsem už dávno, že Barunce jakékoli „nikdy“ vydrží maximálně pár dní…) a že už se bude poctivě připravovat, aby se žádných dalších podvodů nemusela dopouštět. Oznámila, že budou psát test z určité kapitoly z přírodopisu a že se ji tedy musí naučit. Bylo mi to divné, protože danou kapitolu podle ní probírali už minulý týden – ale opět – působila tak přesvědčivě a přece mě právě ujistila, že chce začít úplně jinak... Kapitolu, která by jí jindy zabrala patnáct minut, studovala celé odpoledne... V jeho průběhu uspořádala několik scén, že je látka hrozně těžká a že se to „nemůže“ naučit. Druhý den přišla s tím, že nic nepsali. Ale byli prý na počítačích a ona dostala dvojku z práce ve dvojici. „Ale mami, za to mohla Simona, ona nic nedělala a pani učitelka se na ni naštvala.“ No dobrá...

Druhý den jsem šla za paní učitelkou (učitelka přírodopisu je i jejich třídní) kvůli těm podvodům. Nedalo mi, abych se nezeptala i na tu „nespravedlivou“ dvojku. Když jsme si s paní učitelkou srovnaly „noty“, byl výsledek reality vs. Barčiny fikce více než podivný. Tak Barunka nedostala dvojku, ale trojku (takže další zfalšovaná známka). Trojku nedostala z počítačů, na kterých vůbec nebyli, a už vůbec ne kvůli Simoně. Trojku dostala z testu, který „nepsali“. Test nebyl z látky, kterou se Barunka celý den učila a vztekala se, že se ji „nemůže“ naučit. Z té látky totiž test už psali minulý týden, což Bára věděla. Test psali podle ohlášení z látky nové, což Bára také věděla... a ani se na ni nepodívala... Rozumíte tomu? Mně se při odchodu vybavilo maturitní heslo „Odcházím zmaten“. A zmatena z Barčina chování zřejmě budu v životě ještě mnohokrát.

Vůbec to není jen ve školních záležitostech. Bára řeší „na sílu“ všechno, co se jí nelíbí nebo co chce jinak. Prostě si to udělá po svém – bez ohledu na možné následky. Nedostala kapesné, protože ve vzteku rozbila kalkulačku? Vzala si z mé kapsy nebo z peněženky. Nedovolila jsem jí sladkosti, protože nechtěla jíst večeři? Snědla bez dovolení půlku bonboniéry, kterou jsem dostala od kamarádky. Upozornila jsem ji, že je na jejím mobilu už jen zbytek kreditu, který je určen na prozvánění? Okamžitě ho protelefonovala, ale uspořádala pak známou srdceryvnou scénu na téma „nic jsem neudělala a ty mi nechceš věřit“. Tyhle situace se bohužel stále opakují – dodnes. Bára si prostě bere, co chce. Asi má pocit, že na to má nárok. Stupňuje se pouze její zuřivost, když jí na to přijdu. A pak se na to nabalí další podvody a problémy. Ne snad že by Bára něco udělala špatně... Můžu za to přece já, protože jí nechci věřit...

Zpočátku mě to hrozně trápilo, protože jsem měla pocit, že to dělá proto, aby mi ublížila. Teď, po několikaletých zkušenostech si spíš myslím, že takhle vůbec neuvažuje. Bere si to, protože si odjakživa brala všechno, na co dosáhla – a kompenzovala si tím všechno, co jí chybělo... Už jsem po ní také přestala chtít, aby mi to přiznala ve chvíli, kdy na to přijdu – spíš jí prostě řeknu, že já to vím a ona to taky ví, a ať si to srovná se svým svědomím. Když se k tomu pak vrátíme s odstupem, už se cítí bezpečnější a řekne mi to.

Stejně tak mě trápívalo, že Bára prostě nedokáže dodržet nic, na čem se s ní domluvím. Vysvětlila jsem jí, že má na mě za všech okolností počkat před družinou, protože půjdeme koupit nové boty? Dohnala jsem se tam celá zpocená ještě o pět minut dříve než v kolik jsem jí řekla, abych zjistila, že Barunka už tam není. Hnala jsem se tedy domů, kam se Barunka s písní na rtech přiloudala deset minut po mém příchodu. „Hm, dyž tys tam nebyla a mně se nechtělo čekat,“ zněla její „omluva“, která mi zvedla tlak vysoko nad přípustnou hranici. Přeloženo: „Postav se třeba na hlavu, já si budu dělat, co chci, bez ohledu na to, jestli tě z toho raní mrtvice nebo ne“. Abych jí nekřivdila – v tomhle se už trochu zlepšila, ale možná jen proto, že jsem kvůli podobným situacím několikrát řádila.

Barčiny školní výsledky i přístup k povinnostem jsou odrazem jejího momentálního psychického stavu. To už vím s naprostou jistotou. Je bystrá. Netvrdím, že je Einstein, ale průměrné dítě by mělo těžko v páté i v šesté třídě samé jedničky. Píše krásné slohy (jeden příklad je v příloze) a také ji podezírám, že má fotografickou paměť. Zjistila jsem to náhodně. Jednou, když jsem Barunku zkoušela z naučené látky a ona jako obvykle usilovně předstírala, že se ji nenaučila, aby se mnou mohla tímto zábavným způsobem strávit co nejvíce času, odeslala jsem ji, ať mi danou kapitolu napíše (myslela jsem tím pochopitelně, ať mi ji napíše formou poznámek). Vyděsila jsem se, když mi ji přinesla napsanou slovo od slova. (Učebnici jsem měla pochopitelně u sebe, protože už jsem věděla, že podvody jsou Barčinou druhou přirozeností).

Obávám se také – a Káčiny shodné reakce mi to potvrzují, že důvodem náhlých návalů „hlouposti“ a „nevzdělavatelnosti“ obou mých holek, eventuelně i Barčiných zhoršených známek je pouze a jedině touha po pozornosti. To je totiž tak žádaný artikl, že jsou pro něj schopny podstoupit i riskovat prakticky cokoli. Někdy, když Barunka na žádné trpělivé domlouvání a ujišťování nereaguje, odmítá každou příležitost ke smíru a nesmyslně provokuje stále více a stále nápadněji, dokud se nenaštvu... obávám se, že vyžadují pozornost negativní... Tu, kterou byly zřejmě odkojeny...

Když měla Barunka jeden ze svých nepříliš častých záchvatů upřímnosti, prozradila mi: „Víš, když jsi na mě hodná, tak ti to nevěřím. Ale když se na mě zlobíš, tak vím, že mě máš ráda.“ Polemizujte s touhle logikou...

Já jsem se vždycky snažila být co nejtrpělivější, chápat, odpouštět, znovu vysvětlovat... A měla jsem pak hrozný pocit zklamání a selhání. Postupem času se mi začalo zdát, že čím jsem tolerantnější a trpělivější, tím víc pak Barunka ječí a obviňuje mě ze všeho možného i nemožného... a tím víc se já pak nakonec stejně rozčílím... Nejhorší bylo, že jsem ze začátku brala její iracionální obžaloby vážně, kála jsem se a snažila se jí dělat různé ústupky. Tak například, když mě obviňovala, že se s ní učím a že se jí kvůli tomu ve škole smějí, tak jsem se s ní učit přestala, abych pak o měsíc později poslouchala, že se jí nevěnuju a nemám ji ráda, protože se s ní nechci učit... Jednou jsem byla vinna tím, že mi šlo o její známky a ona se „stejně učí jen kvůli mně“, příští týden jsem byla padouch pro to, že mě její známky „nezajímaly“ a ona se tudíž už učit nebude, protože mně je to jedno(!). Postupem času mi díky podobným rozporům došlo, že Báře jde spíš o to, dostat mě na lopatky. Nebo se nějak ujistit, že bude mít moji plnou a nedělenou pozornost.

Nešlo zdaleka jen o učení. Tak třeba jednou začala předstírat, že neví, kde máme cukr. Bylo to fascinující a já ji nevěřícně sledovala. Barunka už u mě totiž byla v té době víc než rok (a předtím rok a čtvrt docházela) a cukr dáváme stále na stejné, navíc pak zřetelné a viditelné místo. Barunka šla však neomylně hledat na všechna místa více než nepravděpodobná. Hledala ho v troubě, v šuplíku na nářadí a lepidla, v kredenci mezi talíři a hrnky, v lednici a v mikrovlnce... „To teda fakt nevim, kde ten cukr máme,“ vztekala se přitom. Pokud v tu chvíli nechcete věřit tomu, že vaše jinak poměrně bystré dítě náhle a bezdůvodně „zdementnělo“, musíte se srovnat s tím, že se vás prostě snaží vytočit.

Časem – někdy jí to trvalo třeba celé odpoledne, protože jsem se pořád snažila ovládat – stejně dosáhla toho, že jsem na ni ten hlas zvýšila nebo že jsem jí naplácala. „Ty mi pořád jenom ubližuješ, ty mi pořád jenom nadáváš,“ byla pak Barunka na koni. „Ty mě stejně nemáš ráda a chceš mě dát pryč,“ vztekala se a odstrkovala mě.

Čím víc jsem se snažila, tím víc jsem se pak naštvala. Čím víc jsem se naštvala, tím víc jsem si to pak vyčítala. Tím víc jsem si pak s Barunkou „vysvětlovala“, resp. snažila jsem se obhájit, proč po ní chci to, co po ní chci... Takže jsem ji de facto utvrzovala v tom, že to takhle může fungovat... Že čím víc se bude vztekat a vydírat mě svým obviňováním, tím větší je šance, že urve velký kus mé pozornosti... A mně trvalo hooodně dlouho, než jsem na to přišla.

Ne že by holky nebyly ty nevinné zraněné bytosti, za které jsem je považovala. Ale neuměly si o pozornost říci normálním způsobem – ony si ji chtěly vymoci násilím... Urvat si ji za každou cenu – ať to stojí, co to stojí. A na to jsem prostě neuměla reagovat – připadala jsem si pak sama obelstěná a zmanipulovaná... vlastně psychicky znásilněná...

Obávám se, že někdy šlo bohužel prostě jen o to, že holkám se do něčeho „nechtělo“. A co je jednoduššího než udělat pod jakoukoli záminkou vzteklou nebo trucovací scénku, aby se odvedla pozornost od mého původního požadavku?

Kromě toho, že byly týrané, traumatizované a dojemné, byly to také děti ulice, orientované na přežití. Byly zvyklé lhát, podvádět a vymýšlet si, aby dosáhly svého. Hbitě a instinktivně vystihly každou moji pochybnost a slabinu a nemilosrdně na ni zaútočily veškerou dostupnou municí, aby získaly nějakou výhodu… A neexistovaly u nich žádné zákony etiky a žádná tabu. Jen zákon džungle... Přežívají přece ti silnější a lstivější…

Nechtěla jsem na ně ječet, chtěla jim pozornost dávat dobrovolně a ne proto, že si to vydupou a vyvzdorují... Ale to bylo asi v rozporu s jejich představami... A já měla pořád pocit, že něco vořu, i když jsem si byla jista, že holky nijak nešidím, že se jim naopak věnuju víc než běžní rodiče... Co s tím? Když už jsem se nějak zorientovala v tom, o co nejspíš jde, strávila jsem řadu bezesných nocí přemýšlením a studiem odborné literatury, kde jsem zoufale hledala nějaké opěrné body.

24. KAPITOLA

Psychologování, Kapka, hry na miminko

Různé knížky radily různé věci, různí psychologové rovněž. Ale některé styčné body jsem snad přece jenom našla. Kdybych to měla shrnout: na jedné straně je důležité mazlení, dosycování, hraní na miminko, pevné objetí, opěrné body a rituály, na druhé straně je stejně podstatná důslednost, dodržování hranic, vedení k zodpovědnosti.

V afektech jsem zkoušela všechno možné, jako nejúčinnější se jevilo pevné objetí (viz příloha č. 1). Problém byl, že někdy se mu Bára tolik bránila, že prostě nebylo možné ho uskutečnit.

Pevné objetí bylo však pro mě ústředním motivem a ústředním posunem v době, kdy se mi už situace začínala vymykat z ruky. Další postupy, které se nám velmi osvědčily – miminkování, bezpečný domeček (vysvětlení dále), už byly vlastně jeho modifikací.

Pevné objetí nám doporučila již často zmiňovaná paní psycholožka, ke které chodím sama či s Barčou a s Kačkou podle potřeby (podrobněji je zkušenost s pevným objetím rozepsána v příloze 1). Kromě toho mi také velmi pomohla Kapka – sdružení či centrum, které pomáhá mimo jiné také náhradním rodinám. Setkání s jinými rodiči, kteří mají sice většinou děti mladší, ale potýkají se v některých oblastech se stejnými problémy jako já, výměna zkušeností je pro mě obrovským přínosem. (Jiné děti se také vztekají a lžou? Hurá!!)

Stejně tak byla přínosem víkendová a letní soustředění, kterých jsme se společně s holkama zúčastnily. Na soustředěních jsou programy pro děti a hemží se to tam malými dětičkami, což se mým holkám pochopitelně strašně líbí. Mohou si legálně hrát a přitom se ještě starají o menší děti.

Trvalo mi hrozně dlouho, než jsem si uvědomila, že holky si potřebují „odžít“ svoje ztracené dětství. Do té doby mi jejich šišlání a další infantilní projevy byly trapné. Argumentovala jsem tím, že už jsou velké holky a snažila jsem se, aby se tak chovaly.

Když se mě jedna psycholožka v Kapce vloni zeptala, jestli si hrajeme na miminka, vytřeštila jsem na ni nevěřícně oči a řekla jsem jí, že Báře je přece třináct pryč a Kačce ještě o devět let víc. „To nevadí,“ zněla odpověď, „hrajte si na miminka.“

Myslím, že to byla jedna z nejlepších výchovných rad, které jsem dostala. „Naše“ paní psycholožka nám to doporučila také, s tím, že „maminkování“ je také součástí terapie pevným objetím. Po několik měsíců jsme si hrály na miminka velmi intenzivně – obě holky to vyžadovaly. Zajímavé bylo, že to bylo velmi obohacující i pro mě. Najednou můj vztah k holkám získal nějakou úplně jinou dimenzi. Jako bychom si doplňovaly to, o co jsme byly připraveny svou oddělenou minulostí a tím, že jsme se potkaly až pozdě v jejich životě.

Po nějakém čase hry na miminko trochu odezněly, ale zajímavé je, že se v určitých obdobích či chvílích vracejí.

Protože jsem vzhledem k Barčině neustálému podvádění a lhaní stále hledala nějakou bezpečnou svěřovací „platformu“, vymyslely jsme společně s holkama „bezpečný domeček“. Je to v zásadě určitá forma mazlení a povídání, jedna nebo druhá jsou však přitom schovány pod dekou, která byla k tomuto účelu vybrána. Nevím, jestli to přispěje k redukci lhaní, ale faktem je, že jsme začaly „domečkovat“ ve velmi kritickém období, kdy měla Bára zatím poslední velkou regresi s výraznými afekty. A od zahájení „domečkování“ se Bára hodně zklidnila.

Zároveň je vidět, že se obě holky cítí v „domečku“ opravdu bezpečné, stejně jako se cítí bezpečné při hraní na miminko. V obou situacích se chovají neafektovaně a přirozeně. Já vím, že to možná zní nelogicky, ale když holky předstírají, že jsou miminka, opravdu je v tom minimum afektu a předstírání – opravdu si asi kompenzují něco, co v tom správném věku nezažily.

Barunka už čtyři roky, co ji znám, řeší problém „hraní“ a toho, že už je na to asi moc „velká“ (hraje si totiž hrozně ráda a ví, že její vrstevnice už to asi tolik nedělají). Abych pravdu řekla, jsem ráda, že si chce pořád ještě hrát a nevidím v tom problém. Vzhledem k tomu, že holky některá vývojová období zjevně „přeskočily“, myslím, že je naprosto v pořádku, že Bára je stále fascinována svou „Eliškou“, mechanickým pejskem a hrou na školu a Kačka zase převlékáním panenek, bárbínami a houpačkami. Když byly ve věku, kdy by si byly správně měly hrát, ukládaly do postele ožralého otce, chlácholily zmlácenou mámu a tahaly se s partou a s klukama. Jen ať si hrajou...

Pro mě bylo největším oříškem naučit se větší důslednosti. Dnes si myslím, že to byl kořen řady chyb, které jsem dělala. Bylo to pro mě obrovské překvapení... Obviňovala jsem se z ledasčeho, ale z nedůslednosti? Já, která jsem žádný úkol nedokázala nedotáhnout do konce?

Ale bylo to tak... Dělalo mi hrozný problém holky nějak „potrestat“, respektive dodržet nějaký rozumný důsledek za věci, které nesplnily. Jak jsem už zmiňovala, bála jsem se je nějak potrestat, aby to Bára v afektu nepoužila proti mně. Také mi jich bylo líto, když už v životě tolik zkusily. A holky to jistě vycítily... V určitých obdobích jsem měla pocit, že dělají přesně ty věci, které mě vytáčejí... A myslím, že to nebyl jen pocit. Tak třeba v jednom období, kdy jsem Báře pořídila krásné brýle s kovovými obroučkami, které jí moc slušely, jimi v prvním afektu švihla o zem... Pochopitelně jsem se naštvala. A Bára to začala dělat cíleně při jakékoli příležitosti. Něco se jí nelíbilo – a bum, brýle letěly na zem a potrestaná jsem byla já. Až jsem toho jednou měla dost a řekla jsem jí v klidu, že prostě počkám, až ty brýle zničí, a pak jí koupím ty nejobyčejnější plastové obroučky, které málokomu sluší... A hle, házení brýlemi ustalo... Ale bohužel ho po nějaké době nahradilo házení hodinkami. Zjistila jsem, že málokteré hodinky vydrží, když jimi vší silou mrštíte o naše terakotové dlaždice v kuchyni, nebo když jimi fláknete o zeď...

Barunka hází věcmi ráda. Dvakrát hodila i plným talířem nebo plnou mísou. Ale tyhle případy už řeším s přehledem. Vzteká-li se Barunka u jídla („já to teda jíst nebuuuuduuuu“), včas ji upozorním, že jí talíř odeberu, a bude mít po jídle... a dvakrát jsem to už skutečně udělala. Je zajímavé, že tohle na Barču platí – konkrétní, hmatatelný a bezprostřední důsledek. (A ona totiž jí strašně ráda.)

Kačka má zase jiné speciality. Když trucuje, tak buď „neslyší“ nebo „nerozumí“ (asi jde o nějakou vývojovou fázi, protože Bára to dělávala také). Je to ovšem frustrující, když jí z půl metru řeknete „ukliď si ten kapesník“ a ona vás ignoruje a odejde do pokoje. Ví, jak se mi hnusí popotahování, takže ve vzteku pochopitelně ostentativně popotahuje tak, že mám strach o celistvost jejích nosních dutin, a ještě si utírá nos do rukávu (jinak už to několik let nedělá).

Ale to jsem trochu odbočila. Prostě bylo to o tom, že jsem nezasáhla včas a dovolila jsem holkám, aby na mě hrály přesilovku. Pak už jsem to neukočírovala, naštvala jsem se, a pak mi to bylo líto, protože jsem cítila, že jsem ujela, a tak jsem to s nimi ještě dlouze řešila.

Tohle jsem naštěstí našla v řadě odborných knih. Situace, které tomu přesně odpovídaly. Prostě jsem holkám dovolovala, aby ty hranice tak dlouho posunovaly, až mě to dostalo. Neuměla jsem si trvat na svém. Nevěřila jsem si natolik, abych tu hranici postavila a trvala na tom, že bude stát tam, co jsem řekla já. Neustále jsem totiž pochybovala o všem, co jsem po holkách požadovala... Pochybovala jsem o svých výchovných schopnostech i o svých právech... Byla jsem přece „jen“ náhradní máma.

Naštěstí tu byli lidé, kteří mi věřili. Knížky, v kterých se popisovaly stejné problémy.

Problémové děti „normálních“ a nikoli náhradních rodičů, o které člověk zakopával na každém kroku.

To všechno mi pomohlo k poznání, že pokud se o holky starám jako máma a mám je ráda jako máma, tak mám také určitě právo něco po nich chtít. Nemusím se nechávat zahnat do rohu a pak litovat svých reakcí.

Je to pro mě moc těžké, ale dělám, co můžu. Došlo mi totiž, že jsem se bála, že když budu ta „přísná“ a nebudu ta „nejhodnější“, připravím se o jejich lásku. Teď už jsem si ale ve vztahu k holkám jistější. Zjistila jsem totiž, že i když je naštvu nějakým svým „nemístným“ požadavkem – jako třeba aby si uklízely oblečení – časem se s tím nějak srovnají, aniž by mě zavrhly. Koneckonců, když vzpomínám na svoje učitelky – těžko si vybavuju tvář těch „hodných“, které sotva zanechaly vzpomínku. Ale na ty přísné dnes vzpomínám s respektem a s vděčností.

25. KAPITOLA

V dobrém i zlém (holky a nemoce, holky a malé děti, některé věci už mě prostě nerozčílí)

Ještě než jsem holky dostala do péče, zjistila jsem jeden zajímavý rozpor. Zatímco Kačka byla šílený hypochondr a tudíž i vzorný pacient připravený dodržet jakýkoli pokyn „ošetřujícího“, tedy mě, Barunka vůbec neuměla stonat.

V průběhu několika jejích angín a planých neštovic (provázených navíc vysokými horečkami) jsem zjistila, že Barču lze udržet v posteli pouze tak, že se od té postele nehnete a neustále ji bavíte. Ještě když žila u svého táty, brala jsem si na její choroby dovolenou. Proto mě vůbec nepřekvapilo, když jsem po nějaké době zjistila, že kdysi (ve druhé nebo třetí třídě) dostala ředitelskou důtku, protože byla uprostřed jedné ze svých „chorob“ viděna, jak křižuje Městec na kole. Když jsem se jí ptala, co ji to prokristapána napadlo, bránila se svým klasickým odzbrojujícím způsobem: „Víš, teto, když máma s tátou byli v hospodě, a já jsem fakt nevěděla, že se to nesmí...“

Také mě šokovalo, že mi Bára vyprávěla, jak jednou snědla „zkaženou polívku“. Jak jsem pochopila, pan Pekař řešil někdy obědy tak, že navařil hrnec „čínských“ polévek, který zůstával v lednici řadu dní, a holky z něho postupně odjídaly. No, a po jednom takovém „obědě“ se Báře udělalo hrozně zle. Podle toho, jak mi to popsala, strávila pak celou noc na záchodě, zvracela a myslela si, že umře. „A co dělal táta?“ ptala jsem se. „No, ten spal a někdy, když ho to vzbudilo, tak mi nadával, že ho budím,“ šokovala mě Bára znovu. „Ale pak ráno, když vstával do práce, tak mi dal ňákej bílej prášek.“ (Ze zkušenosti jsem věděla, že jediné, co se mohlo v jejich domácnosti z léčiv nacházet, byl Paralen...) Když jsem si tedy uvědomila, jak dříve probíhala „léčba“ Barčiných nemocí, přestala jsem se divit jejím reakcím na mé léčitelské úsilí.

Když bylo Barunce opravdu zle a měla skoro čtyřicet horečky, dala se ještě přesvědčit, aby si do té postele alespoň sedla. Jakmile dostala Panadol a trochu jí otrnulo, začala vyskakovat pod různými záminkami ven, protože měla pocit, že už je úplně zdravá. Do omrzení jsem opakovala, že nemocní lidé LEŽÍ, aby se uzdravili, čemuž se Barunka děsně divila. Proč má ležet, když už jí nic není? Po čase jsem se poučila, přestala jsem s čímkoli polemizovat a unavovat se neustálým vháněním permanentně „unikající“ Barunky do postele a prostě jsem ji zarolovala do peřiny před svoje video a pouštěla jí jednu pohádku za druhou, dokud neusnula... Nevím, jestli to bylo výchovné, ale na průběh jejích chorob to mělo rozhodně blahodárný účinek.

V prvním roce svého pobytu u mě byla Bára velmi často nemocná. Prodělala několik nevysvětlitelných horeček, které nebyly provázeny žádnými dalšími symptomy, angínu, těžký zánět středního ucha. Většinou dostala horečku v době, kdy hrozila meningitida, takže jsem s ní obvykle večer hystericky lítala na dětskou pohotovost.

Když u mě holky byly půl roku, domluvila jsem se s kamarádkou žijící v zahraničí, která přijela na pár dní do Čech, že u ní strávím večer, přespím a druhý den ráno se vrátím domů. Holky měla hlídat moje kamarádka Zuzka, kterou dobře znaly, a to navíc v mém bytě. V šest hodin jsem opustila naprosto zdravou Barunku. Když jsem dojela do Jenče (cca o půl hodiny později), volala mi Zuzka, že má Bára skoro čtyřicítku horečku, ať se raději vrátím. Dnes mám pro to jednoduché vysvětlení: Barunka nechtěla, abych odjela, a tak to „zařídila“. Barunka je totiž živým důkazem existence psychosomatických problémů.

O rok a něco později měla právě tato kamarádka Zuzka nějaké starosti, a já za ní proto několikrát musela náhle odjet a strávit u ní večer. Barunčina reakce? Nevysvětlitelné lehce zvýšené teploty, které trvaly několik týdnů a odezněly v okamžiku, kdy už nehrozilo, že by se situace opakovala.

Myslím, že právě v tom prvním a na počátku druhého roku řešila horečkami svoje eventuelní nejistoty, protože jsem vysledovala, že horečka obvykle přišla v nějakém krizovém období, já pak pochopitelně zůstala s Barčou pár dní doma, a nato se situace jako zázrakem uklidnila. Chvilku to pak fungovalo bez problémů – Barunka opět zvládala školu, byla tudíž navenek slunným a bezproblémovým dítětem a já jsem si užívala klidu před další bouří.

S dětskými chorobami jsem pochopitelně neměla moc zkušeností a sama jsem hrozný hypochondr, takže známky jakékoli choroby jsem sledovala s podezřením, zda v sobě neskrývají nějakou chorobu potenciálně letální. Ale postupem času jsem se otrkala a myslím, že už poměrně spolehlivě poznám, kdy jde skutečně o chorobu a kdy jde o to, že se Báře nechce do školy a byla by raději se mnou doma.

A od té doby, co Barču raději měřím jen výjimečně, totiž, když mám skutečně podezření na nějakou chorobu, ustaly i Barčiny nevysvětlitelné vysoké horečky. A vůbec – vzhledem k tomu, že trvám na pitném režimu a pumpuju do holek vitamíny (miluju slevy ovoce a zeleniny), staly se neotřesitelně zdravými. Bára vloni zameškala asi dva dny, z toho jeden z rodinných důvodů, a letos je to zatím totéž. Dokonce i Kačka se zbavila svých vleklých zimních bronchitid.

Vím, že se hodně rozepisuji o problémech a o nepříznivých aspektech pečování o holky. Rozhodně nechci, aby to vyznívalo v tom smyslu, že jsem se holkám obětovala a že je teď všechno špatně a řešíme jen samé problémy. Tak to pochopitelně není.

Víte, ony ty problémy tak vyčnívají a člověk se jimi musí zabývat a musí je nějak řešit, takže vypadají jako strašně podstatné... Ale ve skutečnosti je mnohem podstatnější to, že Bára za mnou přijde, když ji něco trápí – třeba když se nepohodne s holkama ve škole. Každý den si povídáme, skoro každý den i plácáme nesmysly – jen tak, aby byla legrace. Třeba Barunka dokáže předstírat, že je kouzelně připitomělé miminko. Je to takový situační humor, že se to dá těžko popsat nebo sdělit. Překvapivě se k našim absurdním miminkovským dialogům přidává i Kačka – a chápe, že to je jenom nadsázka. K Barunčiným oblíbeným „číslům“ patří také: „Barunko, jak dělá pejsek?“ „Pejsek dělá „kchřřřřř, kchřřřřř“ – jde o nenapodobitelný prskavě-šišlavý zvuk, který mě vždycky spolehlivě rozesměje.

Společně si čteme, společně si zpíváme. Hrajeme kris-kros, čtyři v řadě, pexeso, věž, Černého Petra, mikádo, halmu nebo prší. Někdy něco společně vyrábíme. Někdy spolu zase vaříme. Kačka zvládne kakao, s pomocí pudink a krupičnou kaši, Bára ohřeje párky a nedávno jsem ji naučila udělat míchaná vajíčka. Obě holky umějí upéct hrnkovou buchtu. A letos jsme si užily společné zdobení perníčků (těch jediných jsem totiž upekla asi čtyři plechy). Obě dvě už si také bez problémů udělají studenou večeři.

Čas od času koukáme společně na nějakou pohádku nebo komedii. Barunku mučím tím, že když koukám na DVD jenom s ní, tak jí pouštím filmy zásadně anglicky a s titulky (já si totiž film jinak neužiju). Barunka mou vášeň sice zatím asi nesdílí, ale také výrazně neprotestuje a rozhodně má v angličtině dobrou výslovnost.

A často si třeba jen tak povídáme, o něčem, co nás zajímá, někdy přemýšlíme, co bude za pár let. Barunka plánuje, jak budeme jednou žít nejlépe všechny co nejblíž u sebe, nejlépe v jednom domě. Já jí zase říkám, že ještě ráda bude jednou ode mě dál, ale že se už těším, až mi bude vozit na hlídání svoje vzteklý zrzavý dětičky:-) Kačka moc velkou představu o nějaké budoucnosti nemá, ale myslím, že u ní není nic vyloučeno – už mě tolikrát překvapila a myslím, že má v sobě spoustu skrytých možností. Myslím, že pokud jednou přestane předstírat neschopnost, aby přitáhla pozornost, mohla by dobře fungovat v nějakém podporovaném bydlení a vykonávat pomocné práce. Bez dohledu se asi neobejde, ale myslím, že by mohla dosáhnout poměrně velké míry samostatnosti.

Co mě u obou holek moc těší, je jejich vztah k malým dětem. Návštěvy v rodinách s malými dětmi jsou také jediné, při kterých mě Kačka neobíhá jako satelit a nelapá každé moje slovo. Naopak – je-li v rodině nejlépe několik malých dětí, naprosto se s mými dětmi vzájemně „vyruší“. Takže já nevím o holkách a hostitel neví o svých dětech, a to klidně několik hodin. Jednou jsem zpovzdálí sledovala, jak Barunka vydržela čistých 35 minut bavit moji pětiletou neteř a tedy svou sestřenici pouze tím, že si opakovaně dávala na hlavu čelenku a opakovaně ji jakože „náhle“ z hlavy shazovala, přičemž dělala různé grimasy. Obě se přitom výborně bavily. Kačka je zase zatížená na „miminka“. V tomto směru jsou tedy nejoblíbenější návštěvy u mého bratra (tam mají už čtyři děti).

Společným soužitím jsme si vytvořily určité rituály. Některé povinnosti už jsou zaběhané, některé vypjaté situace už umíme lépe zvládat. A hlavně – spousta věcí mě už prostě nerozčílí. Někdy už dokonce odhadnu předem, za jaké situace mi Barunka přinese domácí úkol zmaštěný tak, že by to člověk nečekal ani od pětkaře. Předem se vůči tomu obrním a v klidu jí ho škrtnu. Když se začne rozčilovat, ujistím ji, že se může klidně uvztekat, ale já jí tohle podepisovat nebudu a vzhledem k jejím schopnostem to s ní nebudu ani počítat.

Raději jsem se také smířila s tím, že holky zásadně nezavírají šampony, sprchové gely ani zubní pasty. Nic jiného mi totiž stejně nezbývá. Zavřu je raději sama. (Přijdu na to totiž většinou až v jedenáct v noci, než jdu spát. A buzení holek v tuto dobu za účelem nápravy prohřešku by asi spíše než s důsledností hraničilo se sadismem…) Neumytá pánev na sporáku už mi vyloudí jen pobavený úsměv na tváři. „Barunko, že neuhádneš, na co zase koukám?“ volám nadšeně. Že máme po každém praní o několik lichých ponožek víc, to je záhada, která mě dlouho frustrovala. Teď jsem se prostě vyrovnala s tím, že máme doma malý soukromý bermudský trojúhelník, který se živí bavlnou i polyesterem. (Ostatně, slyšela jsem, že v jiných domácnostech je to dost podobné.)

A když najdu kapesník či jiný nepatřičný předmět ležet na místě, kde mi to vadí, dávno už se zbytečně neunavuji vyšetřováním pachatele. Je mi totiž úplně jasné, že mi obě holky s nevinným výrazem v obličeji budou tvrdit, že to nebyla ani jedna z nich. Od jisté doby tedy hned v úvodu řeknu, že je mi úplně jedno, kdo má ten „fujtajbl“ na svědomí, ale že ta věc prostě do třiceti vteřin musí zmizet... To je spolehlivě zarazí v rozletu, neboť je to připraví o zábavu plynoucí ze vzájemného obviňování se a dohadování se se mnou... a tak to jedna nebo druhá raději uklidí.

Také jsem už pochopila, že nemůžu říct, aby holky něco udělaly, a nechat to tak. Stejně zbytečné je třikrát to zopakovat. Také nemá smysl říkat to běžným hlasem a tónem. Zejména Kačka má pak pocit, že se jedná o nějakou legraci, zdvořile se zasměje a neudělá vůbec nic. Chci-li opravdu, aby holky něco udělaly, musím jim to říci velmi důrazným tónem a trvat na tom, aby to udělaly „hned teď“. V tomto směru totiž v naší domácnosti platí „teď, nebo nikdy“. A těch „nebo nikdy“ jsem v minulosti zažila víc než dost na to, abych se poučila...

Bordel v pokojíčku? Všechno domlouvání bylo vždycky marné...Věci se vršily na zemi... „Jo, jasně, mami, já to udělám,“ slýchala jsem – a druhý den to tam bylo zase... A tak jsem jednoho krizového rána udělala to, čím jsem do té doby pouze vyhrožovala. Prostě jsem otevřela okno, a háčkování, mikiny a hračky letěly ven... Holky nevěřícně zíraly a pak na můj pokyn seběhly v jakémsi omráčení ze schodů, aby si své cennosti vylovily z bláta. A opět – bylo to dost konkrétní a okamžité na to, aby to zabralo... Od té doby už to stačí jen zmínit... anebo ještě lépe pootevřít okno... „Ne, ne, mami, ne,“ volá Barunka úpěnlivě a běží uklízet se zápalem, jaký se u ní jinak vidí jenom tehdy, když má přijít na návštěvu sociální pracovnice.

Ale jinak – myslím, že není mojí povinností mít domácnost jako z cukru. Chodím do práce, i když se vracím domů dřív než většina matek. A mám na starosti dvě děti – skutečně stále děti. Jasně – jsou období, kdy už holky také pomáhají. Ale pak jsou období, kdy musím dohlížet na to, aby si Kačka oblékla správně podprsenku a aby neodcházela do školy v zapatlaných, takže zcela neprůhledných brýlích, kdy Bára neudělá nic, pokud nestojím přímo nad ní, a musím jí každý den kontrolovat všechno, včetně penálu... Období, kdy zase začne „zapomínat“, že existují také nějaké povinnosti, ale zato se o to víc vzteká... V takových obdobích si zpravidla moc neodpočinu. Obecně platí to, že holky se o něco postarají, jen když je nad nimi systematický dohled. A řeknu vám, že systematický dohled je někdy mnohem více vyčerpávající, než kdyby to člověk udělal sám. Myslím však, že platí to, co platí i ve všem ostatním – dotahujeme něco, co je pro holky vlastně hrozně nové. Znám je čtyři roky. Proč se tedy divit, že v tom, co je pro ně nové, reagují jako čtyřleté děti? Třeba to časem doženou.

A zatím budeme nepořádek udržovat v tolerovatelných mezích a tak, aby nám nepřerostl přes hlavu. Ostatně, nikdy jsem nepatřila k těm, kteří v deset večer olizují kuchyňskou linku a stírají z umyvadla poslední kapičky vody... Bylo by to koneckonců nesmyslné počínání, když vím, že kočky si mohou na linku udělat v noci malý výlet a já ji tedy musím stejně vydesinfikovat kdykoli před dalším použitím... A koupelna? Holky ji jednou použijí a bude to tam zase vypadat jako po výbuchu kombinovaném se záplavami... Obývák? Ten bude permanentně uklizený teprve tehdy, až se bude použité oblečení vyhazovat. Jak ho mám uklidit, když se tam permanentně suší buďto prádlo mokré nebo povaluje prádlo suché, připravené ke složení a uklizení? Jak mám cokoli uklidit, když neustále klopýtám o stohy hraček, knížek, her, učebnic, výkresů a barviček a přesvědčuju holky, aby mi „to“ alespoň netahaly do obýváku...

Případné kritiky zvu, aby si šli uvařit do mé kuchyně s třemi kočkami a zachovali přitom základní pravidla hygieny. Já už to zvládám úplně s přehledem :-)

26. KAPITOLA

Reakce těch ostatních (ti, kteří pomáhají, a ti druzí)

Když jsem se bez váhání rozhodla vzít si holky k sobě, setkala jsem se s různými reakcemi ve svém bezprostředním i vzdálenějším okolí. Část lidí mě považovala za blázna a nijak se s tím netajila (opakovaně jsem slyšela, že jsem si zkazila život, proč jsem to udělala, že jsem ještě mladá a mohla jsem mít svoje děti, atd.). Část lidí navenek říkala, že mě obdivuje, ale ve skutečnosti mě také považovala za blázna (časem se to vždycky poznalo). Část lidí – a potěšilo mě, že k nim patřily všechny moje blízké kamarádky – vzala moje rozhodnutí na vědomí s naprostou samozřejmostí.

Jedna z mých nejbližším kamarádek mi řekla, že si myslí, že to je to nejlepší pro mě i pro holky. Často k nám jezdí se svými dvěma dětmi nebo zase my jezdíme k nim. Jednou u ní holky strávily víkend, když jsem nutně potřebovala odjet. U Diany mě ale pozitivní reakce a vstřícnost vůbec nepřekvapila, protože se známe dlouho a opravdu dobře.

Stejně tak u Žanety, další výborné kamarádky a bývalé nadřízené, kterou velice obdivuju. U ní mám nejen psychickou podporu a možnost konzultovat problémy, ale také určitý „sponzoring“. Největší dar nám ona a její manžel dali, když nás všechny pozvali na deset dní do Maďarska, kde Žaneta tehdy působila. Strávily jsme sedm dní u Balatonu, v chatě půjčené od jejích známých, a tři dny u ní v Budapešti. Její manžel nás navíc odvezl tam i zpátky jejich autem. Byla to kouzelná dovolená, kterou bychom si jinak nemohly dovolit. A navíc, Kačka se díky mělkému Balatonu naučila plavat. Letos dali holkám příspěvek na fixní rovnátka (to je položka, kterou náš rozpočet jen tak neskousne.)

V kontextu lidí, kteří to vzali a ještě pomáhají, mě nejvíce potěšila reakce mého bratra a švagrové, a také dvou mých kamarádek z Bruselu, které nepatřily k mému nejužšímu okruhu přátel. Můj brácha a moje švagrová moje rozhodnutí nikdy nezpochybnili. Holky u nich vždycky měly dárek pod stromečkem. Několikrát jely k tetě a strejdovi a strávily tam pár dní – buď proto, že jsem jela se sborem na zahraniční zájezd nebo proto, že je Pavel s Ivčou pozvali. Ale hlavně – vždycky jsme si tam připadaly vítány.

Jedna z kamarádek, která v Bruselu patřila spíše k mým známým, koupila shodou okolností také byt v Městci. Informaci o holkách jsem jí sdělovala spíše váhavě, protože jsem si nebyla jistá její reakcí. Jana mě ale maximálně podpořila a holky skutečně přijala od prvního okamžiku. Kdykoli jsem musela do práce a holky měly volno, nabízela mi, aby dané dopoledne strávily u ní. Má už teď sama dvě malé děti, a holky Pavlíčka i Janíčka milujou. (Zjistila jsem, že Jana je navíc jedním z těch vzácných lidí, kteří absolutně neřeší, že je Kačka nějak postižená. Mluví s ní naprosto normálně a díky tomu se před ní Kačka také normálně chová – vůbec necítí potřebu se nějak předvádět, jako to dělává před jinými lidmi.)

Táňa, další kamarádka z Bruselu, se kterou jsem po svém odjezdu udržovala jen sporadické kontakty. Letos se k nám „přihlásila“, začala k nám jezdit, a to i se svou kamarádkou, která nás sponzoruje úžasným oblečením, sotva ojetými bruslemi a lyžemi a nejrůznějšími výtvarnými potřebami. Někdy mě až překvapí, jak moc pomohou lidé úplně cizí... a sami od sebe… (Od spousty přátel anebo i známých jsme často dostaly opravdu krásné oblečení – nekrčím nos, že je z druhé ruky, a nepohrdám takovými dary – holky by jinak nikdy takhle bohatý šatník neměly a samozřejmě, že je to i finanční úspora. Počítám, že za oblečení pro holky jsem utratila za poslední roky sotva pár stovek – jednou za rok jim koupím džíny nebo tričko podle jejich výběru, aby měly také něco nového. )

Jediný člověk mi řekl, že jsem si měla svoje rozhodnutí dobře rozmyslet, že ho můžu jednou litovat, ale přitom mi řekl, že to plně respektuje, a nabídl mi svoji pomoc. Byla to moje bývalá kolegyně z práce – paní ve věku mé mámy, která po smrti svého manžela sama vychovala dva syny. Věděla tedy, o čem mluví, když mi říkala, ať se připravím na to, že odteď mi budou všichni lidé říkat, co a jak mám dělat, a že dělám všechno špatně. Kolikrát jsem si na její prorocká slova vzpomněla. Moc si jí vážím, protože mi skutečně holky několikrát do roka hlídá, a protože je to „ženská od rány“, tak je ani nerozmazluje, což je pro ně určitě dobré. Je to naše náhradní babička.

Pro mě byla naprosto nedocenitelná pomoc lidí ve školách, volnočasových zařízeních, lékařských zařízeních a na té tolik pomlouvané obávané „sociálce“. Právě tady jsem snad bez výjimky narazila vždy na maximální ochotu, příjemné jednání, opravdovou snahu pomoci, vyjít vstříc. Myslím, že holky by nebyly tam, kde jsou teď, kdyby nebylo učitelek v Barčině škole, pracovníků městecké Spirály, doktorů, vedoucích na táboře, učitelek v hudební škole, atd., atd.

A nejvíc mě mrzela reakce mých rodičů. Ti totiž, jako jediní z lidí, na kterých mi záleželo, moje rozhodnutí nejdřív vůbec nepřijali. A bohužel nepřijali ani holky. Několikrát sice hlídali, ale vždy dávali najevo, že je to „problém“. Navíc mě před holkama neustále shazovali. A pak mi máma jednou vmetla, že k holkám cítí to, co by cítila k jakémukoli cizímu dítěti. A to byl začátek konce, naštěstí snad ne zcela definitivního konce... Myslím, že pokud by to tak zůstalo, byla by jejich ztráta větší než ta naše. Pořád, už od svého dětství doufám, že k sobě jednou najdeme cestu. Ale bohužel, ani příchod holek se nestal mostem pro zlepšení našich vzájemných vztahů... Možná právě naopak... A mně to je líto, protože obzvlášť v začátku bych byla potřebovala jejich podporu. A holkám, které nikdy nezažily funkční širší rodinu, babička a děda určitě chyběli.

Poslední dobou mám ale pocit, že i tady se nám začíná blýskat na lepší časy.

Moc mě mrzí, že na nějakou dobu se moji rodiče se svým přístupem zařadili k těm naštěstí nepříliš početným rejpalům v mém okolí, kteří „nechápou“, jak jsem to mohla udělat, když bych mohla mít vlastní děti, a kteří vědí, že já dělám všechno špatně. Dostala už jsem od nich spoustu „cenných“ rad – že bych holky neměla rozmazlovat, že bych jim měla pořádně nařezat, že bych měla Báře sehnat prášky na uklidnění... nebo naopak – byli takoví, kteří z Barunčina ječení usoudili, že ji skutečně mlátím za dvojky, a chovali se pak ke mně jako k vyvrheli. Marně jsem vysvětlovala, o co jde a jak se snažím věci řešit. Dlouho mě tyto postoje znejišťovaly – a připadala jsem si stále jako pokusné zvíře pod drobnohledem, což k mé sebejistotě a duševní rovnováze moc nepřispělo.

Časem jsem si naštěstí uvědomila, že nejvíc „radí“ ti, kteří se sami nemohou zrovna pyšnit tím, že by byli modelovými členy společnosti nebo modelovými rodiči. Radila mi paní, která své děti nevychovala, protože jí byly odebrány a teď s nimi už třicet let není v kontaktu. Radil mi pán, který s vlastním synem komunikuje pouze přes soudy, protože ten ho systematicky okrádá. Radila i paní, kterou si holky pamatují ze své minulosti – chodila k nim přespávat, protože ji její opilý manžel odmítal pustit domů. A mně došlo, že lidé, kteří asi úplně nezvládli vlastní život, jsou přesně ti, kteří se potřebují na někom „hojit“ a radují se z toho, že to někdo dělá „špatně“, tedy – podle nich špatně. A tak jsem přestala vysvětlovat a přestala jsem se chovat jako viník. Došlo mi, že se nemusím nikomu z těchto lidí zodpovídat. Výchovu holek by nejspíš nezvládl ani jeden z nich.

Uvědomila jsem si, že tak úplně blbě to asi nedělám – Bára funguje ve škole i na kroužkách, Kačka také. Obě chodí čisté a upravené. Naučily se určitým zodpovědnostem a s výkyvy plní i určité povinnosti. Po práci se jim maximálně věnuju. Věnuju se jejich školní přípravě, jejich zálibám a jejich problémům. Každý den si povídáme a mazlíme se. Dělám první poslední pro to, abych byla na všech akcích, které jsou pro ně důležité. Nezanedbávám ani lékařské prohlídky a věnujeme se spoustě mimoškolních aktivit. No, a že řešíme trucy a vzteky, které vývojově odpovídají spíše předškolním dětem? Není to zas až tak divné, když si člověk uvědomí, že se holkám nikdy nikdo nevěnoval, nikdo po nich systematicky nic nechtěl, a přitom byly zvyklé na řvaní pro nic za nic, ale zato od rána do večera... Myslím, že psychicky a emocionálně skutečně mohou být na úrovni předškolních dětí. A když jsem si tohle všechno srovnala, ulevilo se mi natolik, že jsem mnohem vyrovnanější a řeším problémy s větším přehledem a snad i nadhledem. Určitě to také přispělo k tomu, že Barčiny afekty teď probíhají mnohem méně dramaticky, protože jí mohu poskytnout mnohem větší oporu, když se ji už tolik nebojím nechat pár minut křičet nebo se vztekat.

27. KAPITOLA

Jak je to teď, nedávná regrese, nová naděje

Jak je to teď? No, jako vždycky – střídavě oblačno. Snad jen s tím rozdílem, že už se holkama nenechám usmýkat na vařené nudli. A že se jim to vždycky nelíbí, to je nad slunce jasné... :-) Trvám na tom, aby se povinnosti plnily a aby se v případě „neplnění“ realizoval nějaký předem dohodnutý důsledek.

Učím se přežít to, že se na mě ksichtí a že si za rohem mumlají nějaké sprosťárny. Ostatně trvám na tom, aby se za ně omluvily, když se zklidní. A ony to udělají – časem se jim samo rozleží, že to nebylo v pořádku. Zjistila jsem, že absolutně nemá smysl s Barčou o věcech diskutovat – tedy, ne když je v afektu nebo když se snaží urvat pozornost nefér způsobem. Je lepší nechat ji vyječet, i za cenu toho, že se opět celý Městec dozví, jak je s ní „špatně nakládáno“. Ono to pak totiž trvá mnohem kratší dobu, než když okolo ní poskakuju a přesvědčuju ji, aby proboha byla zticha. Když odejdu vedle do pokoje a při odchodu přes rameno zavolám, že se s ní nehodlám bavit, pokud mluví tímhle tónem, tak se nám najednou zábavná scénka zkrátí zhruba na desetinu. Ale vydržet to... někdy to opravdu není jednoduché.

Důležité je, že vedle toho negativního je také spousta pozitivního. Takže i když jsou problémy a regrese, tak už vím, že zase vysvitne sluníčko, že to není napořád... Už nejsem tak zoufalá, když holky blbnou, protože už ze zkušenosti vím, že nic netrvá věčně. A když Barunka balí věci do aktovky a „odchází“, je to většinou předzvěst toho, že mě za chvíli bude přesvědčovat, že beze mě nemůže žít...

Důležité také je, že už se Bára vedle vztekání umí i rozplakat. To mě strašně trápilo, že tak dlouho neuměla plakat. Ona dělala zvuky, jako když pláče, ale prostě to neuměla. Vztekala se, vztekle ječela (jako že brečí, ale bez slz), hyperventilovala, kousala, ale neplakala... „Copak ji nic nemrzí?“ říkala jsem si zoufale. „Co je to za dítě, když nepláče?“ Po nějaké době jsem zjistila, že už plakat chce, ale že se plakat bojí… Někdy jsem ji držela v pevném objetí, cítila její tělo, napjaté potlačovanými emocemi, a modlila se, aby je dokázala osvobodit nějakým přijatelným způsobem. Věděla jsem, jak by se jí ulevilo. Jednou mi řekla, že nemůže plakat. Nesmí. Kdo pláče, ten je slabý a ona musí být „silná“… Od té doby, co si „dovolila“ plakat, je mnohem klidnější a méně vznětlivá. A věřte nebo ne, mně se tak ulevilo, když jsem na její tváři poprvé uviděla skutečné slzy lítosti…

Spousta věcí byla o zkušenosti. Asi jsme ty počáteční chyby a začarované kruhy prostě nemohly přeskočit. Já jsem si nemohla být jistá tím, co za těmi jejich projevy vlastně vězí, a holky nemohly vědět, jak to s nimi vlastně myslím a jestli je opravdu nehodlám vrátit, když nejsou „perfektní“. A není to o tom, že by se mi teď vždycky podařilo zareagovat „dobře“. Ale kdo vlastně může vůbec říct, co je ve výchově „dobře“ a co je „špatně“? Čas ukáže, kolika omylů jsem se dopustila... Jenom pevně doufám, že i holky mně odpustí, že jsem nebyla „perfektní“. Mám je totiž moc ráda. A na vlastní kůži jsem se přesvědčila, že vychovávat je mnohem těžší než rozmazlovat. Být máma je mnohem větší fuška než být hodná teta jako z pohádky…

Bára chodí letos do sedmé třídy. V uplynulých dvou letech měla samé jedničky, což už si letos díky svým nedávným excesům asi nezopakuje. Ale myslím, že vyznamenání bude, takže to pro nikoho, tedy s výjimkou Barči samotné, není žádná tragédie.

Kačka začala chodit na speciální učiliště – obor „Pečovatelské práce ve zdravotnických zařízeních“. Co nestihne napsat ve škole, dopisuje doma. A od té doby, co zjistila, že už to za ni dopisovat nebudu, protože vím, že to sama zvládne, začala „najednou“ stíhat skoro všechno. Téměř se všemi učiteli jsem sice v úzkém kontaktu a vzniklé problémy průběžně řešíme, ale stojí to za to – Kačka tím učňákem hrozně „vyrostla“. Sice čas od času vříská, že ona „mi“ to psát nebude, ale já na to klidně opáčím, že to tedy už do školy nemůže jít – a toho se Kačka bojí nejvíc. Líbí se jí tam.

Možná si zopakuje ročník a možná to vůbec nedodělá, ale myslím, že je to nejlepší škola, na které kdy byla – konečně něco „musí“ a hrozně jí to prospívá. A ještě se má čím vytahovat na Barču, protože už je „na učňáku“.

Letos jsem také Kačku poprvé propašovala s Barčou na malý letní tábor. S tajnou dohodou, že ji budou prezentovat jako patnáctiletou – ona na víc stejně nevypadá ani náhodou. A díky mé skvělé anglické rodině jsme strávily kouzelný týden v Londýně. Opět něco, co bychom si nemohly dovolit, kdyby nás Betty s Donem nepozvali. A za ta léta se ze mě stala ostřílená stanařka, takže pár dní jsme strávily také v jižních Čechách – a já se mohla s holkama podělit o své studentské zážitky z Telče a Slavonic. Týden jsme strávily na soustředění s Kapkou v Orlických horách. A zbytek času jsme prostě provýletovaly po různých hradech a zámcích.

Bára chodí už třetím rokem na kytaru a pěkně hraje i zpívá (když jsem ji poznala, zpívala sice děsně ráda, ale taky děsně falešně). Díky Anglii jsme se také přesvědčily, že dobře rozumí a mluví anglicky. Obě holky začaly od září chodit na koníky. Je to Barčin dávný sen, který se letos díky městecké Spirále (volnočasové středisko) podařilo zrealizovat. A opět jsem tam propašovala i Kačku – rovněž s dohodou, že ji tam budou prezentovat jako mladší. (Jí tahle integrace hrozně prospívá.) Přihlásila jsem ji i na keramický kroužek (také ve Spirále), odkud nosí opravdu krásné výrobky. Kačka totiž vyrábí cokoli vášnivě ráda. Také chodíme s Kačkou cvičit do Sokola na míče. To je teď přesně ten tělocvik, který zvládnu, a Kačce to jde někdy líp než mně.

Letos jsme také objevily městecké divadlo, a asi ho navštívíme častěji. Oproti předchozím rokům výrazně méně cestujeme a užíváme si raději klidu doma – někdy asi k velké radosti našich sousedů. Naše „blbnutí“, ať už v legraci nebo v afektu, se totiž neobejde bez hlasitých zvukových projevů. Kačka když mluví, tak přímo řve a někdy člověk těžko rozliší, jestli se směje nebo pláče, protože při obojím vydává stejný zvuk, který by člověk připsal spíše rozzuřené kachně. Ani já se zvukově neprojevuju zrovna jako myška... a o naší malé siréně Barunce ani nemluvím...

Holky jsou už mnohem samostatnější. Už se totiž nebojí chodit se smetím, a nebojím se je poslat ani do Plusu. Pan Pekař se odstěhoval – sice jen o pár baráků dál, ale už mu to nestojí za to, aby nám šel hulákat pod okna. Slyšíme ho jen zpovzdálí – od různých restauračních zařízení...

Letošek je vůbec ve znamení změn – získala jsem Barču do pěstounské péče, a u obou holek byla povolena změna příjmení, takže už jsme rodina i podle jména.

Pravda, podzim u nás probíhal ve znamení příšerné Barunčiny regrese. Opět jsem byla přesvědčena, že už jsem připravena na všechno, a opět jsem byla šokována tím, že nic nezabírá. Bára se šíleně vztekala, někdy jsem se vážně bála, že mi ublíží. Zopakovala celý rejstřík dřívějších problémů – falšování známek, podvody, krádeže, nepřipravování se do školy, neplnění povinností. Myslím, že hlavním důvodem bylo to, že Kačka začala také chodit do školy a Bára se tím cítila ohrožena. Je totiž zvyklá, že vždy a za všech okolností strhává na sebe více pozornosti než Kačka – a zřejmě to považuje za svoje výsostné právo. Ke vší hrůze ještě Kačka dostala nové příjmení o několik měsíců dříve než Bára... A k tomu všemu nebo právě v důsledku toho jsem se s Barčou letos musela přestat učit, protože už to opravdu nešlo (šíleně u toho vydírala, snažila se mě přesvědčit, že je úplně hloupá, že nic neumí a nechápe... jen aby tenhle nesmyslně trávený čas co nejvíce natáhla). Měla jsem na vybranou – buďto se stát psychickou troskou a časem Barunku přizabít nebo se od ní přizabít nechat, anebo vydržet Barčino vztekání na téma „ty už mě nemáš ráda, neučíš se se mnou a moje známky tě nezajímají, tak já budu nosit schválně samý pětky“. Vybrala jsem si to druhé... A tak jsem absolvovala těžko popsatelné období, kdy jsem nemohla tušit, co mě čeká další den. Ale takových období už jsem zažila...

Přestalo to – přešlo to přes jakýsi pomyslný vrchol a zlomilo se to – Barunka se musela vyrovnat s tím, že pozornost věnuji i Kačce, a že její školní přípravě se věnuji pouze když je to potřeba a když mě u toho nevydírá...

Takže krátce před vánoci jsme zažily zázračné „odvzteklení“ Barunky a svátky u nás proběhly ve znamení klidu a míru. Nikdy na ně nezapomenu – byly to totiž moje první klidné vánoce... Představte si, že den před Štědrým dnem jsem měla hotové cukroví i salát, ozdobený stromek a zabalené dárky! Prostě se ze mě stává profesionální matka :-). Na Štědrý den jsem tedy s přehledem upekla vánočku, usmažila krůtí řízky a ozdobila sváteční tabuli. Jinak jsme se koukaly na pohádky a blbly. Prostě ráj... Jen jsem litovala, že ta pohoda nemůže trvat až do Velikonoc.

Ale mám takový pocit, že té pohody bude teď už přibývat... i mimo vánoční svátky. Já už totiž vím, že výchova se nedá zredukovat a zbagatelizovat na „dobře a špatně“. Také vím, že nemusím a ani nemůžu být nějaká zázračná „supermatka“, které se všechno daří... Mnohem důležitější je to, že si s holkama užiju spoustu lásky a legrace. A kašlu na to, co si o tom myslí naši sousedé...

28. KAPITOLA

A nevrátíš mě?

,,A nevrátíš mě?“ „Ty mě teď určitě vrátíš, viď?“ „Ty mě dáš zpátky k tátovi, já sem hnusná“ „Já to vim, že mě teď musíš dát pryč, když jsem tohle udělala“. Ani nevím, kolikrát jsem tyto a podobné věty od Barči slyšela, když něco provedla a odbyl se její první velký afektivní záchvat, který byl vždy bezprostřední reakcí. Ani nevím, kolikrát jsem ji všemi myslitelnými prostředky ujišťovala, že nic takového nemám v úmyslu. A stejně se to ve chvíli nejistoty zase vrátilo – zase přišla ke slovu Barčina životní zkušenost, že v životě přece nic není stabilní... A také nízké sebevědomí – velice rychle dokáže sama sebe přesvědčit, že ona si přece nezaslouží, aby ji měl někdo rád... Naštěstí jsem nikdy neudělala tu chybu, že bych jí vyhrožovala, že ji „dám pryč“. Sama se toho totiž děsně bojí (vůbec přitom nevím, jak na to přišla) a je mi tedy jasné, že to by byl začátek konce. Naopak jsem ji vždycky ujišťovala, že u mě je doma a dveře pro ni zůstanou otevřené. Proto také doufám, že se časem zklidní a začne jí docházet, že jsou v životě i takoví lidé, kterým je možné důvěřovat... A že tedy nemusí panikařit, když odcházím na sbor nebo na nákup, že „už se nikdy nevrátím“.

Kačka svoje nejistoty prožívá podobně, i když na trochu dětštější úrovni. Ta by se mě nejradši držela pořád za krk jako klíště, aby se ujistila, že jí nikam nezmizím. „Moje maminka, moje,“ dusí mě někdy ve svém medvědím objetí. A když jede na tři dny pryč, prolévá slzy, jako by se se mnou loučila navždy :-).

Myslím, že holky jsou si opravdu stále nejisté. Vím, že budou potřebovat strašně moc dosycování, aby se nehroutily z každé zátěže a z každého neúspěchu a také – aby stále neutíkaly všem povinnostem a nepříjemným úkolům. To všechno chce totiž sebedůvěru a té mají obě velice málo. Když přinese Barča dobrou známku, poslouchám do omrzení: „Ty nemáš radost, že mám jedničku, že ne?“ „A opravdu máš radost?“ „Ty to jenom děláš, že máš radost, že jo?“ A já stokrát za odpoledne ujišťuju, že „Mám radost“, „Opravdu mám radost“, „MÁM velikáááánskou radost!!!“ Ale žádné ujištění nemůže být dost empatické na to, aby ji uspokojilo.

Barča také dlouho nedokázala pochopit, že mě může některými věcmi rozzlobit, ale že to vůbec neznamená, že s ní končím nebo že ztrácí moji lásku. Tak si alespoň dodatečně vysvětluji některé ty nepochopitelné zkraty a to zoufalé přesvědčování, že ona je přece opravdu PERFEKTNÍ!

Strašně velkým přínosem jsou v tomhle směru každé prázdniny, kdy je prostě čas jen tak blbnout, mazlit se, něco vyrábět, hrát nebo společně koukat na video. Jsem přesvědčená, že láska, kterou si dáváme najevo v těchhle chvílích, ve chvílích, kdy jen tak blbneme a kdy není nic na efekt nebo bojem o pozornost – tahle láska se nikde neztrácí, ale někde se ukládá.

U Barči je totiž za všemi afekty schováno: „Zasloužím si, aby mě měl někdo rád, když nejsem ´dokonalá´? Máš mě ještě ráda, když jsem neuklidila pokoj, přinesla dvojku, vytrhla stránku ze sešitu, nedala zvířatům, hodila kapesníčky do prádla?“ A vůbec v tu chvíli nestačí říct „Ano, mám. Vždycky tě budu mít ráda“. Ona tomu prostě nevěří, protože sama pro sebe je v tu chvíli „špatná“. Někdy jsou její pocity tak beznadějné, že v tom okamžiku nepomůže ani pevné objetí.

Je přitom patrné, že je i při těch nejhorších afektech vlastně strašně sama – a strašně zoufalá. Ona skutečně něco zvoře nebo udělá nějakou blbost (ve skutečnosti je to někdy i prkotina) a v tu chvíli si to prostě nechce připustit, chce se od toho za každou cenu distancovat. Ona přece musí být ta vzorná, aby ji lidé měli rádi. Ona přece musí plnit všechna ta očekávání – sice většinou jen na oko, ale lidé jí to přece musí věřit. Pak se rozzuří, protože jí to nevyšlo, a v tu chvíli to zřejmě není schopna psychicky ustát – že udělala nějakou chybu a že ji za to někdo zrovna nechválí. A tak z komára udělá velblouda a v afektu už zahazuje každou šanci a kope do ruky podávané ke smíru, protože pro ni je to v tu chvíli prostě konec. A dá hroznou práci ji z té studny zoufalství nějak dostat, ale zároveň trvat na tom, že to, co udělala, nebylo správné a nebude za to chválena.

Přes všechny problémy si ale stále uvědomuju, že nejen holky, ale i já jsem dostala obrovskou životní šanci a obrovský dar. Proto jsou jejich hlavní obavy zbytečné. Dary se přece nevracejí...

29. KAPITOLA

Fotková nostalgie

To byla jedna z věcí, které mi záhy došly, a záhy mě šokovaly. Netušila jsem, jak holky vypadaly jako miminka, či ve dvou, čtyřech anebo sedmi letech. Ale ony to bohužel také netušily.

Moji rodiče byli totiž tak trochu maniaci, pokud jde o focení našeho útlého dětství, takže jsme měli s bratrem každý několik alb fotografií mapujících vše podstatné od našeho zrození, až do nějakého osmého či devátého roku našeho života. Pak již byla dokumentace řidší, nicméně existovala. Já sama jsem se často ve svých splínech utěšovala tím, že na fotkách z útlého dětství se vedle rozesmátého miminka culí jeden nebo dva šťastní a očividně hrdí rodiče…

Útěcha to byla relativní… O to víc jsem si asi vyčítala, že asi byla chyba ve mně, když to u nás později bylo tak divné... Ale alespoň jsem věděla, jak jsem vypadala, a fotky mi pomáhaly vybavit si staré dojmy a útržky vzpomínek, z nichž nejstarší datuji k druhému roku svého života…

Bylo mi strašně líto, že holky takovou možnost nemají. Po usilovném pátrání se nám podařilo dát dohromady asi pět fotek… Na dvou jsou miminka – bohužel neidentifikovatelná. Nikdo totiž netušil, zda se jedná o Kačku či jejího bratra. Pak máme jednu barevnou fotku s asi dvouletou Barunkou a tedy asi jedenáctiletou Kačkou, údajně focenou jedním ze „strejdů“. Dochovala se také Kaččina skupinová fotka ze školky, kde jí může být tak 4–5 let a rovněž ze školky fotka asi šestileté Barči. Z Barčina školního věku pár fotek existuje – dvakrát ze školního focení a jedna skupinová ze školy v přírodě. Tam už Bára vypadá tak, jak jsem ji poznala já. Mrtvý bratříček se dochoval na jedné fotce jako asi tříletý.

Abychom to vynahradily, fotíme pilně. Ostatně, dělá mi to radost – holky jsou fotogenické a strašně rády si pak společně prohlížíme alba a vzpomínáme na všechny uplynulé vánoce, pobyty a výlety. Holky mají teď možná víc fotek ze svého pokročilejšího dětství, než kolik já ze svého útlého… Ale stejně – chtěla bych mít stroj času a podívat se, jak dřív vypadaly… Náhled do minulosti, jaký mají díky fotkám ostatní děti, ten nikdy mít nebudou. A ať už ta minulost byla jakákoli, jednou jim třeba budou chybět ucelenější vzpomínky… A Kačka bohužel nemá vůbec žádnou fotku svého dítěte…

A hlavně: Z raného dětství nemají vlastně žádnou fotku, u které by si mohly uvědomit, že to oko, které formovalo záběr, se na ně dívalo s láskou a s hrdostí…

30. KAPITOLA

Jak vychovávat?

Tuhle otázku jsem si kladla v bezesných nocích téměř neustále. Vůbec nevím, kde jsem k tomu přišla, ale zřejmě tak, že literatura, kterou jsem studovala, musela být prodchnuta ideály liberální výchovy. Já jsem tak nějak vyrostla s pocitem, že když se dá dětem hodně lásky, důvěry a tolerance, tak půjde všechno úplně samo.

Asi jsem se nemohla dopustit většího omylu. S hrůzou jsem zjistila, že to prostě nefunguje a fungovat nemůže. Že cokoli, co holkám tolerantně a mile řeknu, si můžu klidně rovnou nechat od cesty. Že když jim dávám najevo lásku, vykládají si to tak, že si můžou dělat co chtějí a já jsem jakási loutka k uspokojování jejich potřeb, která přece bude dělat vždy to, co chtějí ony. Že když po nich něco vyžaduju, vůbec po mně neváhají fyzicky či slovně vystartovat. Že když jim něco vysvětluju, je jim to úplně ukradené, nebo se vztekají, že jsem si dovolila jim něco vytknout.

A pak přicházela ke slovu i moje frustrace. Vždyť to ale přece musí fungovat! Vždyť tohle je přece to, co jsem ve svém dětství chtěla já! Trvalo mi dlouho, než jsem se vyrovnala s tím, že „přísný“ se nemusí rovnat „špatný“.

Myslím, že možná i pro řadu dalších rodičů, ale zcela určitě pro mě, je strašně těžké být přísná. Je to i trochu matoucí a zavádějící výraz. Co to vlastně je – být přísný? Ten výraz má v našem jazyce jakýsi pejorativní přídech. Asi proto, že: „Ta učitelka je moc přísná.“ „Alena má děsně přísnou mámu, která jí nic nedovolí.“ Takhle to slovo známe. V kontextu, kdy je něco automaticky „moc přísné“, čili příliš striktní.

Já jsem se to slovo postupem času naučila brát úplně jinak. Já mám na mysli přísný ve významu důsledný. Být přísný neznamená v afektu říct, že mají televizi zakázanou do konce života a druhý den jim ji povolit. Být přísný určitě neznamená při nějakém průšvihu vyletět a dítěti nařezat. Být přísný neznamená pořád všechno zakazovat (myslím, že tím se rodič někdy trestá víc sám). Být přísný/důsledný znamená držet linii v důležitých záležitostech. Stanovit hranice a trvat na jejich respektování – i za cenu scén a dalších forem odporu. Ujistit se, že dítě rozumí tomu, co se po něm požaduje, a že je schopno to dodržet, když o to bude stát. Na prvním místě by měl být právě respekt k rodiči. A ten respekt si rozhodně nezískáte tím, že budete dítěti neustále ustupovat, že se leknete jeho hysterických záchvatů nebo že budete vyhrožovat něčím, co nikdy nesplníte. A už vůbec ne tím, že dítě seřežete do modra. Ten respekt si můžete získat právě jen důsledností. A vůbec to není jednoduché. Každý den se mám co učit, často musím svoje chování korigovat. Někdy musím sama sebe přesvědčovat, abych nezvolila tu jednodušší cestu nejmenšího odporu… Ale ono to opravdu funguje. A stojí to za to.

Myslím, že na západě, odkud jsme ideály liberální výchovy či spíše anarchie ve výchově se zpožděním a bezmyšlenkovitě přejali, už na svůj omyl přišli. Z generací Američánků běhajících po stolech v restauracích, aby se nebránilo jejich zdravému rozvoji, vyrostli problémoví dospělí propadající depresím z žití, kterému nebyly včas dány jasné a srozumitelné hranice.

Opravdu bych prospěla Barče tím, kdybych v ní upevnila vědomí, že veškeré svoje problémy může řešit házením židliček a prorážením skleněných výplní? Myslím, že ne. A tak už nejsem liberálem – alespoň pokud jde o výchovu. Ale mým cílem je stát se autoritou – ne autoritářem.

31. KAPITOLA

A co bude dál?

Co bude dál? No, sama jsem zvědavá... Barunka asi bude i nadále sluníčková, když se jí bude všechno dařit, a vzteklá a zoufalá, když se jí cokoli nepodaří nebo když na ni budou kladeny požadavky, které se jí „nelíbí“. Jenom doufám, že toho prvního bude postupně přibývat a toho druhého ubývat. Stejně tak doufám, že poroste její jistota, že domov je místo, odkud ji nikdo „vracet“ ani „dávat pryč“ nebude.

Kačka bude zřejmě i dál někdy „děťátková“ a někdy rádoby přemoudřelá. Někdy bude v pohodě a jindy bude trucovat (zejména když se Báře bude dařit). Časem možná přestane říkat „petrve“ místo „teprve“ a „Mikolka“ místo „Nikolka“, jako se už naučila tapetu a rehabilitaci. Postupně určitě také přestane předstírat, že u psaní potřebuje moji přítomnost, stejně jako tuhle bariéru překonala předtím u čtení. Ať dodělá učňák nebo nedodělá, bude to pro ni určitě cenná zkušenost. Věřím tomu, že poroste dál. Byly doby, kdy jsem nevěřila, že se naučí hodiny... pak zase, že se naučí číst a psát. Překonala už v tomhle směru všechna moje očekávání – kdoví, co ještě zvládne?

My snad budeme s uplývajícím časem čím dál tím zakotvenější rodina. Možná, že se za pár let přestěhujeme, a doufám, že noví sousedi už nás nebudou brát jako podezřelý experiment, ale jako samozřejmost. Také jsme už před nějakým časem požádaly o pěstounskou péči a máme před sebou už jen povinné školení – takže doufám, že nás zanedlouho bude o jednu víc.

Obě holky jsou chůvičky a po mladším sourozenci touží. A já – vím sice, že tři je méně než devět, ale přece jenom... po svých dosavadních zkušenostech už jsem trochu realističtější a tuším, co zvládnu a co ne. Obdivuju velké pěstounské rodiny a je mi jasné, že mají zase úplně jinou funkčnost než ta naše hodně atypická minirodinka, ale asi bych to neuměla a asi ani nechtěla. Chci děti rozvíjet, chci se jim maximálně věnovat a neuštvat se přitom, chci si s nimi i užít legrace a nevím, jestli bych to zmákla, kdybych musela na buchty zadělávat ze tří kilo mouky. Ale po ničem teď netoužím víc, než abych se mohla na pár let stát mámou na plný úvazek. Myslím, že si to všechny zasloužíme. A snad to nějak finančně vyjde.

Teď také chápu, že mám možná před sebou ještě spoustu let, kdy budu řešit lhaní, nedodržování slibů, zbytečné podvody a záchvaty vzteku. Sice mě z toho pořád ještě lechtá žaludek, protože jedno mi to pochopitelně není, ale zase už vím, že některé věci možná prostě nezměním, i když se o to budu asi i nadále snažit. Ale už ne za cenu svého naprostého tělesného i psychického zruinování jako dřív.

Je mi jasné, že moje snaha nemusí být korunována žádným „happy endem“. Sice si to nerada připouštím, ale racionálně si uvědomuju, že všechno může „nedopadnout dobře“. V určitém bodě jsem si začala říkat, že holky budou mít přinejmenším místo, kam se budou moci vrátit, a člověka, který je neodkopne, když se vrátí s tím, že si život nějak pobabraly. Myslím, že o tom to právě je.

Myslím, že právě když člověk dokáže přijmout dítě i s tím, že je problémové, že z něho pravděpodobně nevyroste kandidát věd nebo stoprocentně čestný a nezávislý člověk, je to obrovský krok dopředu ve vzájemném vztahu. I když... vím, že to tak třeba nebude, ale stejně se často přistihnu, že doufám... tedy ne snad v toho kandidáta věd, ale třeba, že by Bára mohla jednou odmaturovat nebo se alespoň slušně vyučit... Je to totiž hrozně šikovná holka – komediantka od přírody, hudebně a pohybově nadaná, s citem pro jazyk a zřejmě i s fotografickou pamětí. Chce jít na střední pedagogickou školu a učit v mateřské školce. A já jí hrozně přeju, aby jí to vyšlo. A Kačka je svým způsobem taky moc šikovná – zvláštní je, že má opravdu vyvinutý smysl pro humor a strašně silné sociální cítění. A někdy mě překvapí svým pragmatickým úsudkem...

Říkáte si, že to ale třeba dopadne úplně jinak a „špatně“. Třeba Bára uteče, začne brát drogy, skončí na ulici... Jistě, nic není vyloučeno. Ale já udělám všechno pro to, aby k tomu nedošlo. A pokud k tomu dojde, tak ji budu alespoň ujišťovat, že jsem ji nezahodila a že jí kdykoli pomůžu. Jsem přece její máma... a chci být pro ni taková máma, jakou si sama přeju... Taková, u které vždycky dostaneš další šanci...

Já sama jsem, už v tomhle bodě, získala strašně moc. Už si víc věřím a vím, že umím mít někoho ráda a umím se o někoho postarat. A ty, co kvůli nim někdy večer doléhám na polštář již ve stavu hlubokého bezvědomí, mě mají taky rády. A důležité je, že si to přes všechny problémy umíme dát najevo.

Holky mě hodně naučily. Naučily mě i to, že ve výchově je ne všechno pochopitelné, ne všechno racionálně vysvětlitelné, ale téměř všechno se dá odpustit. V důsledku toho, co jsem s nimi zažila a zažívám, jsem změnila i svůj vztah k rodičům. Už je neviním z toho, že mě neměli rádi. Došlo mi, že mě máma spíš asi vůbec nechápala nebo snad dokonce vnímala jako nějaké ohrožení a je pravda, že jsem si časem vybudovala takové obranné valy, že už jsem jí pak situaci nijak neulehčila. Sama teď dobře chápu, jaké to je, když se člověk cítí bezmocný, protože neustále naráží na jakousi nepochopitelnou skleněnou stěnu u svého protějšku – dítěte, pro které by udělal první poslední. Ta stěna se nedá prorazit násilím. Někteří to vzdají, sednou si na židli a po zbytek života ji bezmocně pozorují. Jiní do ní vztekle tlučou a pláčou přitom bezmocí. Nejtěžší je to nevzdat. Pracovat s tou stěnou, hledat skulinky a jemně je rozšiřovat. Někdy je to práce hodna Sisyfa. Ale ta radost, když stěna jednou začne praskat…

Holky mě také naučily dělat chyby a nehroutit se z toho. A naučily mě větší toleranci. Já byla tolerantní spíš tak teoreticky – v praxi jsem pak zjistila, že se s některými věcmi těžko srovnávám, že mě prostě iritují. Ale zjistila jsem, že některé projevy holek prostě nemohu dost dobře změnit, i když se mi nelíbí. Teď se učím žít svoje kompromisy a mávat rukou nad tím, co není otázka života a smrti. A dělám co můžu, abych se naučila chápat nebo alespoň tolerovat to, co se zdá na první pohled nepochopitelné a netolerovatelné…

Rodičem se žádný člověk „nenarodí“. Rodičem se ani „nestáváte“ tím, že jste někoho porodili nebo přijali do rodiny. K rodičovství, k tomu pravému, akceptujícímu rodičovství, se člověk musí probolet. A i když nemám možnost to objektivně posoudit, myslím, že tyhle bolesti si co do intenzity nezadají s těmi porodními.

Možná, že náhradní rodiče cítí větší zodpovědnost, protože vědí, že svoje děti dostali jako dar. Možná, že okolí na ně někdy pohlíží skrz prsty, sleduje a zpochybňuje jejich kroky, a oni se tím nechají znejistit. To ale neznamená, že právě oni nejsou ti praví rodiče.

Vím už, že „správný“ rodič není dokonalý a bez chyb. Správný rodič není ani ten, který se nikdy nerozčílí a nikdy neztratí nervy (upřímně řečeno, i vzhledem ke svým rozhovorům s kamarádkami a známými, myslím, že takový rodič ani neexistuje). Moc se mi líbí formulace ve filmu „Kramerová vs. Kramer“ – „Rodič je ten, který naslouchá, a který předstírá, že naslouchá, i když už naslouchat nemůže“.

Správný rodič je ten, kdo je k dispozici nějakým způsobem 24 hodin denně. Ten, kdo žasne nad výkresy, i když ví, že z jeho dítěte žádný Picasso nebude. Ten, kdo nebere na lehkou váhu dětské problémy. Ten, kdo ví, že děti nejsou hračka na hraní a že neslouží k uspokojování jeho potřeb. A také ten, který to nevzdá, i když to rozhodně není procházka růžovým sadem. A nezaklapne dveře, ani když se dítě vyvine v naprostém rozporu s jeho představami. Správný rodič je ten, který respektuje svoje dítě. Rodič, který chybuje z lásky... a s láskou...

Post scriptum čili malá odpověď velkému proč

Přemýšlím, co a proč jsem vlastně napsala. Vím, že jsem chtěla najít odpovědi pro sebe, a vím, že jsem se chtěla podělit o zkušenosti, které pro mě třeba byly často bolestné, i o chyby, které jsem způsobila špatným odhadem situace anebo i tím, že už toho na mě prostě bylo moc.

Spouštěčem toho, že jsem knížku opravdu napsala, byla Barunka. Dělala jsem si legraci, že jednou, až mi holky dovolí vydechnout, si sednu a napíšu knížku. „Jo?“ zajímalo se mé extrovertní dítě „A o kom bude? O nás? Tak ji teda napiš.“ Nejdřív jsem to odbyla jako vtip. Ale pak mi to začalo vrtat hlavou. Psala jsem vždycky ráda… Knihu jsem tedy pochopitelně psala se svolením holek, a právě ony byly první, na kom jsem většinu textu „ozkoušela“. Jména jsem změnila.

Rozhodně jsem příběh nepsala proto, abych poukazovala na to, jak je to s holkama těžké. Nikdo nemá právo je soudit. Prožily a stále prožívají něco, čím by asi nikdo z nás nechtěl projít. Zažily už v životě tolik dramatických zvratů a tolik nejistot... A jisté se určitě stále ještě necítí... Není proto divu, že reagují často tak, že to není zrovna v souladu s normami „správného skautského chování“.

Byla bych ale ráda, kdyby si všichni lidé, kteří o pěstounské péči uvažují, uvědomili, že sebelepší příprava prostě někdy nestačí. A že se přes veškerou snahu a dobrou vůli mohou často cítit zaskočeni situací, kterou vůbec nepředpokládali. A vůbec si nejsem jistá, jestli je tak důležité odborné vzdělání, o kterém se nyní v souvislosti s pěstounskou péčí hovoří. Já ho mám. Jsem proto „lepší“ pěstounka? Pochybuji. Někdy mi víc než nastudované informace pomohl instinkt nebo mě nakopla správným směrem vhodně laděná diskuse na internetu. Nejdůležitější podle mě je nezavřít se doma se svým problémem a nepředstírat, že ho nemám. Hledat, mluvit, pátrat, nevzdávat to, konzultovat s pomocnými organizacemi, s odborníky. A chci věřit tomu, že už je většina takových, kteří určitě nezareagují nechápavým: „Tak proč jste si ji/ho tedy brali?“

Myslím, že to, co holky zažily, by žádné dítě zažít nemělo. Barčina slohová práce, kterou napsala v 6. třídě (viz 2. příloha), je sama o sobě obžalobou těch, kteří nedokáží zajistit dětem šťastné dětství. Ale máme právo soudit? Byli bychom na jejich místě lepší? Nebo jsme prostě ti šťastnější, kteří měli v životě větší šance nebo jich uměli lépe využít? Jakou mámou by asi byla Bára, kdyby zůstala ve své původní rodině? A jakou mámou jednou bude s tím dobrým i špatným, co se naučila ode mne?

Vím, jak moc jsem se sama často cítila nejistá. Jak jsem si vážila toho, že mám lidi, se kterými si o našich problémech mohu otevřeně promluvit. Bez odborné pomoci, bez naší psycholožky, bez svých kamarádek a bez bráchovy rodiny bych to určitě nezvládla, ani do té míry, do jaké jsem to – snad – zvládla.

Moc jsem také postrádala informace o tom, jaké jsou zkušenosti lidí s pěstounskou péčí. Jaké jsou jejich zkušenosti s deprivovanými dětmi. Někdy jsem si připadala jako naprostá nula, protože většina textů, ke kterým jsem se dostala (knížky, novinové články), obsahovala informace o tom, jak rodina XY vzala do pěstounské péče pět, deset či více těžce deprivovaných a postižených dětí a všichni žili šťastně až do smrti. Vím, že to přeháním, ale mě ty oslavné články opravdu deptaly. Jistěže je to úžasné a hodné obdivu, ale copak se ty mámy nikdy nedostaly do stavu, že si s něčím nevěděly rady? Byly-li tam nějaké problémy, byly zmíněny tak nějak letmo a okrajově a vesměs s tím, že už byly láskyplnou péčí překonány. Já bych byla potřebovala slyšet, že i ostatní tápali, že se setkali se stejnými problémy jako já, a že se je naučili anebo také nenaučili nějak řešit. Až po několika letech hledání jsem si přečetla také výpovědi některých matek-pěstounek v časopise „Děti a my“ nebo na internetu (nemám ho totiž doma a prvních několik let jsem se na něj prostě nedostala). Úžasnou a podle mě první obsáhlou a upřímnou výpovědí je pro mě knížka D. Zezulové „Domov je místo, odkud tě nevyhodí“. Tu jsem ale sehnala až v době, kdy jsem měla svůj text téměř hotový.

Ještě více mě ten nedostatek relevantních výpovědí o tak fascinující oblasti jako je pěstounská péče zaskočil, když jsem v rozhovorech s lidmi – pěstouny a adoptivními rodiči – zjistila, že se vesměs potýkají se stejnými problémy jako já. Že lhaní, krádeže a nevysvětlitelné zkraty jsou možná spíše pravidlem než výjimkou. A jak se s tím trápili, než se setkali s jinými pěstouny a vyměnili si informace… Také jsem zjistila, že v některých případech pěstounská péče selhává – řada dětí se v pubertě „vrací“ do ústavu – snad právě v důsledku všech možných výchovných problémů a toho, že už je rodiče nezvládají a nemají se kam obrátit, anebo se někam obrátit bojí. Možná se obávají, že místo aby se jim dostalo pomoci, se situace bude řešit odebráním dítěte… Ale i informace o „vracení“ se ke mně dostala ústním podáním.

Proč tedy nemluvit i o problémech, když prokazatelně existují? Proč si to nepřiznat, že někdy nevím, co a jak a jak dál? Vždyť málokdo má asi patent na rozum nebo tak úžasný instinkt, aby zvládl každou situaci. Vždyť to, že nejsme perfektní, a to, že je to někdy fuška, vůbec nesnižuje význam našeho snažení. A ty pravé lidi, kteří do toho chtějí jít také, taková informace těžko odradí. Ale možná budou o něco více tušit, do čeho jdou… a ten náraz pro ně pak nebude tak velký. A ti, co váhají a budou se tímhle cítit odrazeni? Tak to asi nebyli ti praví, a možná bude míň o jedno dítě, které by zažilo trauma z vrácení.

Navíc, bez dostatku objektivních informací žije velká část normální populace asi v iluzi, že pěstouni dělají tu samou práci, co oni doma se svými dětmi, a ještě za to berou peníze… Když jsem si postěžovala, že mám po šichtě v práci ještě jednu doma, slyšela jsem „No jo, ale to máme všichni“. Je to opravdu tak? Možná je to šichta se stejným obsahem a stejně dlouhá, ale my před tou naší musíme ještě vyšplhat na vysokou horu, s rancem plným kamenů na zádech…

Oni totiž ti ostatní rodiče mají za sebou spoustu let, kdy obdivovali prstíčky, dolíčky, zadečky a první úsměvy a úspěchy svých ratolestí. Později je posazovali na nočníček, stavěli a bourali s nimi věže z kostek a foukali na rozbitá kolínka. Prožívali viklání prvních zoubků a těšili se z prvních jedniček v sešitech. Vytvářeli si se svými dětmi tu nezastupitelnou a jedinečnou vazbu, o které se nám pěstounům může zpočátku jenom zdát.

Naše děti v klíčovém období raného dětství netušily, že existujeme. Prožívaly strach, úzkost a nejistotu. Milovaly své v lepším případě lhostejné či neschopné, v horším případě týrající a zneužívající rodiče. A teď se s tím vším snaží vypořádat a my jsme ti, kdo jsou jim nablízku – „for better, for worse“. A snažíme se dohánět to, co chybí, tu spoustu promeškaných vývojových období, ta promarněná jara a zimy, svátky a narozeniny… snažíme se vytvářet vzpomínky a jistoty... a přitom už nás mílovými kroky dohání puberta…

Příprava ministerských zasedání nebo práce ve škole s problémovými žáky je často těžká pohoda proti tomu, co teď zažívám doma. Jak říká jedna z mých známých: „Je to takovej dobrej adrenalin.“ Prostě je to odpovědná, náročná a vyčerpávající práce, která se musí vykonávat s láskou.

V této souvislosti bych se chtěla dotknout ještě jedné věci. Nevím, proč by se taková práce neměla platit odpovídajícím způsobem. I tak to stát vyjde mnohem lépe, než když budou děti vychovávány v ústavech. A matkám-pěstounkám to pak umožní věnovat se bez finančních starostí dětem – a ty z toho budou tedy benefitovat nejvíce. Proč by právě lidé, kteří se starají o opuštěné děti, měli živořit na hranici životního minima? Všichni odborníci vám shodně řeknou, jak je důležité, abyste první roky s přijatým dítětem strávili doma. Řekla bych, že u staršího dítěte tato potřeba rozhodně není menší – možná naopak – ono už je přece výrazněji deprivováno. Jasně, že už bude chodit do školy, ale ta jistota, že vás po příchodu domů najde právě tam a ochotnou poslouchat jeho zážitky, ta je k nezaplacení. Jenže bohužel – rozhodne-li se samotná žena, že si vezme dítě do pěstounské péče, těžko přežije a uživí ho, pokud nebude sama chodit do práce. Já bych po svých zkušenostech dala právo na mateřskou dovolenou všem, kteří se rozhodnou vzít dítě do péče – bez ohledu na věk dítěte. A odměnu pěstouna bych navýšila alespoň tak, aby umožnila platit inkaso a ještě bez problémů přežít i bez dalšího příjmu. Myslím, že pěstounství si nikdo nevybírá proto, aby zbohatl. Ale co je špatného na tom chtít se maximálně věnovat svěřeným dětem a přitom ustavičně neřešit existenční problémy a nejistoty s nimi spojené?

Jak jsem již výše zdůraznila, byla pro mě nesmírně cenná každá v literatuře nalezená informace, která se dotýkala skutečností, které jsme zažívaly i my. Jak se mi vždycky ulevilo, když jsem zjistila, že tohle už někdo prožil a že jsme tedy nevstoupily na úplně neprobádanou pevninu.

Asi hlavně proto jsem to psala, snad i s tím optimistickým výhledem, že si to jednou přečte někdo, komu to pomůže. Někdo, kdo třeba neví, jak dál, nebo se hroutí pod náporem opakovaného zklamání z reakcí těch, kterým se snaží dát to nejlepší. Někdo, kdo třeba potřebuje také slyšet, že lhaní, krádeže a záchvaty vzteku jsou za těch jeho specifických okolností spíše „normální“ a nemusí to být vůbec tím, že dělá něco „špatně“.

Vím, že mě možná ještě čeká hodně bezesných nocí... Rozhodně nemáme vyhráno… Náš příběh nemusí mít „happy end“. Vím, že udělám maximum pro to, aby dopadl alespoň o něco lépe než shakespearovská tragedie. Jakkoli – nejsem prorok a nemohu si být jista tím, jestli to opravdu zvládnu. Když to nepůjde, budu hledat pomoc. Někdy to bez ní opravdu nejde. Nikdo nemá patent na rozum, a i kdyby – při řešení některých problémů vám „rozum“ a vaše hýčkané IQ budou houby platné, či dokonce na škodu.

A co to vůbec je „zvládnout“? A kdo to může posoudit? Pokud jednou Bára nebude mít dobrou práci a spokojené manželství, znamená to snad, že jsem výchovu „nezvládla“? Myslím, že „zvládnout“ znamená dát šanci a vydržet cokoli, co přijde… A není to málo, je to úplně nejvíc…

Navíc je strašně brzo na to, abych vůbec tušila, jak se bude situace vyvíjet. Holky znám jen přes tři a půl roku. Někdy mi to přijde jako dlouhá doba, protože je to úsek nabitý společnými zážitky a získáváním zkušeností, ale co to je v poměru k době, kdy žily jinde a jinak? A navíc tak, že je asi zázrak, že jsou vůbec tady? Když si někdy tak přehraju, co o jejich životě vím, strašně obdivuju jejich vitalitu, životaschopnost a adaptabilitu…

Spousta lidí se možná ptá: „Stojí to za to?“ Ano, stojí to opravdu za to? Stojí všechny ty investované city a práce a zklamání a ztracené iluze za to, když výsledek je víc než nejistý? A já si vybavím, jaké to je, když se na mě Bára nebo Kačka vrhnou a zahrnou mě projevy své lásky tak, že sotva dýchám... Vybavím si, jaké to je, když se v noci vzbudím a musím se jít podívat, jestli se mi jenom nezdají... Láska přece není o výsledcích.

Určitě to za to stojí.

Jednu odpověď jsem v průběhu psaní našla určitě. Holky potřebují mě a já zase je. Jsem jejich máma – máma se vším všudy, máma v dobrém i v problémech. Máma, která se někdy rozzlobí, která po nich chce věci, které je „nebaví“, máma, která prokoukne spoustu jejich ulejváren. Jsem ale také máma, která si udělá čas, když je něco trápí, máma, která je neodstrčí, když se přijdou pomazlit, máma, která „předstírá, že naslouchá, i když už naslouchat nemůže“. Zkrátka máma, která i v krizových situacích jakž takž funguje, i když už se tomu někdy sama diví. Moje odměny se jmenují Kačka a Barča a kvůli nim to všechno stojí za to. Jsme rodina – možná atypická, možná problémová, ale taková, ve které není nouze o lásku. A to je to, na čem skutečně záleží...

PŘÍLOHA Č. 1

Zkušenosti z terapie pevným objetím (kazuistika B.P.), 21. 8. 2006

Anamnéza

Barču jsem poznala, když jí bylo deset let. Byla velmi zanedbaná, citově deprivovaná. V době, kdy jsem se s ní seznámila, často uvažovala o sebevraždě, hovořila o tom, že na ní nikomu nezáleží. V některých oblastech měla setřenou hranici mezi fikcí a realitou – domnívala se například, že plyšáci mluví. V některých oblastech byla předčasně vyspělá, v jiných naopak velmi dětská. Velmi snadno a velmi často lhala – často i bez jakéhokoli zjevného důvodu. Nedokázala držet slovo – většinou se zařídila podle toho, s kým mluvila jako s posledním. Velmi snadno navazovala povrchní vztahy s dospělými. Snažila se každému zalíbit – za každou cenu. Byla ve třetí třídě, kterou opakovala – propadla z matematiky.

Matka – alkoholička, zřejmě velmi závislá a podprůměrně inteligentní, byla v době mého setkání s Barčou několik měsíců mrtvá. Léta měla tuberkulózu a pobývala v nemocnicích a sanatoriích. Otec, na kterého měla Bára velmi silnou, ač patologickou vazbu, byl a je silný alkoholik. Ve stavu opilosti se projevuje výrazně agresivně. Agresivně se projevoval nejen vůči matce, ale i vůči oběma dcerám. Bára však u něho měla jakési výsadní postavení. Otce si velmi idealizovala, jeho pití bagatelizovala, často z něho vinila okolnosti (matčinu smrt, sestřino postižení, svoje neúspěchy ve škole). Barčina o osm let starší sestra Kateřina Barču de facto „vychovala“. Jelikož je však mentálně na úrovni cca sedmiletého dítěte a v době našeho seznámení nečetla ani nepsala, Bára ji výrazně mentálně převyšovala, a tudíž ji ani nerespektovala. Styděla se za ni, posmívala se jí a v afektu se vůči ní projevovala agresivně, jako to viděla u otce.

O Barču jsem se nejprve rok a půl starala – bydlela v těsném sousedství a začala mě denně navštěvovat pod záminkou doučování. Její otec, který v té době dělil čas mezi práci a hospodu, využil příležitosti a ochotně mě pověřil, abych se starala nejen o Barču, ale i o její starší, mentálně postiženou sestru Kačku. Často mě žádal, aby u mě dívky přespaly, často u mě jedly, když doma nebylo co. Nakonec to dopadlo tak, že jsem jim de facto dělala „hospodyni“, protože jsem v té době neviděla jiné východisko a myslela jsem si, že pro dívky bude dobré, když budou mít otce – byť i pochybně fungujícího. Situace se však stávala neúnosnou – otcova agresivita se stupňovala, už nebyl prakticky schopný vystřízlivět, přestože se zpočátku přede mnou tvářil, že žádný problém s alkoholem nemá, a snad se i pár týdnů snažil pití omezit. Propíjel a prohrával v automatech veškeré příjmy. Nakonec se začal chovat agresivně i vůči mně, obviňoval mě z krádeží, vyhazoval, ohrožoval.

Velmi jsem se v té době obávala o psychický stav obou dívek, ale zejména Barči, která vyhrožovala, že skočí z okna. V té době měla výraznou tikovou neurózu, nebyla schopná v noci spát, trpěla nočními můrami. Když mě otec vyhodil, předstírala ve škole úraz, aby se se mnou mohla setkat. Situaci jsme řešily přes odbor péče o dítě. Bára mi byla na základě svého přání svěřena do výchovy. Otcovy sporé kontakty s oběma dívkami nevydržely ani do konečného soudního řízení. U soudu souhlasil se svěřením Barči do mé péče.

Problémy, patologické projevy

Když jsem Barču začala vychovávat, narazila jsem na některé patové situace, ve kterých jsem byla bezradná. Bára nebyla zvyklá kohokoli respektovat nebo plnit jakékoli povinnosti. Celý život dělala jen to, co se jí chtělo. Pokud byl otec střízlivý, ve všem ji podpořil a po starší sestře požadoval, aby Báře posluhovala i v úkonech, které by Bára zvládla – oblékání, stlaní, apod. Pokud Bára v něčem neuspěla nebo nebylo po jejím, reagovala sebedestruktivně. V případě, že jsem jí v tom zabránila, obracela svou agresivitu vůči mně.

Již na počátku, v dobách našeho seznámení, jsem jednou našla Barču, jak si otlouká hlavu o stěny svého pokojíčku. Důvodem byl nějaký běžný školní neúspěch. I s panenkou, kterou jsem jí dala, si hrála tím způsobem, že s ní „za trest“ házela proti stěnám pokojíčku, protože panenka „zlobila“. Vyrazila jí oko. Ex post svého chování i panenky velmi litovala. Důvod ke hře mi vysvětlila tak, že se pohádala s holkama ve škole, a tak dostala na panenku vztek.

Bára často přitahovala pozornost tím, že předstírala, že nezvládne úkony, které jí přitom byly naprosto jasné. Poměrně nejasné a obtížně odhalitelné to bylo dlouhou dobu v učení. Tam mi trvalo několik let, než jsem dokázala rozlišit, jaké jsou Barčiny skutečné možnosti. Pro to, abych se učila s ní a látku jí vysvětlovala, dokázala udělat skutečně cokoli. Zpočátku působila dojmem dítěte, které by patřilo spíše do zvláštní školy. V páté a v šesté třídě potom skončila se samými jedničkami – i přesto, že se mě i nadále snaží často přesvědčit o tom, že látku nechápe nebo není schopna se ji naučit a i přesto, že se učení příliš nevěnuje.

Domnívám se, že tato usilovná snaha souvisí s tím, že se Báře dostávalo od učitelek větší pozornosti, když něčemu nerozuměla, když zaostávala. Byla to asi v podstatě jediná kladná pozornost, které se jí v životě dostalo.

Když jsem jí začala tento druh pozornosti odmítat, neboť jsem zjistila, že látku zvládá sama a že při učení se mnou proces záměrně zpomaluje právě tím, že předstírá nechápavost, reagovala vztekle a agresivně.

Stejným způsobem reagovala, když jsem přišla na nějaký z jejích poměrně častých podvodů – ať už se týkal neplnění povinností nebo později i drobných krádeží. Bára měla pocit, že ona má právo lhát a podvádět, ale já nemám právo se na ni proto zlobit. Tímto způsobem i často argumentovala. Stejně tak byla naprosto přesvědčena, že nikdo nemá právo chtít po ní, aby dělala věci, do kterých se jí nechce (úklid pokojíku, péče o domácí zvířata). Větu „Ale mně se do toho nechtělo“ pokládala za naprosto dostačující omluvu, když nějakou povinnost nesplnila.

Bára chce být stále nejlepší a nejoblíbenější, ale pokud možno tak, aby ji to moc nestálo. Bez dohledu a vnější motivace není schopna vyvíjet dlouhodobější systematické úsilí. Přízeň, privilegia a víceméně to, aby všechno fungovalo tak, jak si přeje, si Bára nejprve zkouší „vymazlit“, a když s tím neuspěje, tak vypodvádět. Když neuspěje ani s tím, chce si to, o co jí jde, vymoci násilím. Může se jednat v podstatě o cokoli, ale nejžádanějším artiklem je pozornost. Bára se neustále snaží urvat pro sebe větší díl pozornosti na úkor své starší sestry. Skutečnost, že její sestru respektuji i s jejím postižením a že se svou pozornost snažím rovnoměrně dělit mezi obě sestry, byla pro Barču naprosto nová a nesla ji od počátku velmi nelibě. Velice často na sebe upozorňovala podvody, schválnostmi a vzteklými záchvaty, právě v době, kdy se její sestře začalo něco dařit (např. když se zlepšila ve čtení). Domnívám se, že projevy žárlivosti mají kořeny v citové nedosycenosti, ve zkušenostech z domova (sestra tam měla asi takovou důležitost jako domácí zvířátko), ale i v nízkém sebevědomí. Kdykoli se její sestře daří, přestane se Bára o cokoli pozitivně snažit, protože ve svém vnímání už není „nejlepší“.

Báře je dnes čtrnáct let. Když se podívám do minulosti, uvědomím si, že v řadě oblastí (hygiena, stravovací návyky, domácí a školní povinnosti, citové projevy) vykázala neuvěřitelný rozvoj. Emocionálně je stále velmi nezralá. Je velmi nejistá, se sklonem k panickým reakcím, zejména při jakémkoli náznaku stresu či neúspěchu.Neustále se ujišťuje, jestli ji mám stále ráda, i když je „špatná“, jestli bych ji raději nevyměnila za nějaké lepší dítě, jestli ji nepošlu pryč, nedám zpátky k otci, apod. Postupně jsem zjistila, že si klade za vinu řadu událostí ze své minulosti, že se cítí zodpovědná za patologii své rodiny (pochopitelně, na zcela iracionálním podkladě). Viní se z toho, že její otec pil, že nedokázala matku ochránit před bitím. Klade si za vinu i matčinu smrt. Vyčítá si, že špatně zacházela se sestrou a že nedokázala otce přesvědčit, aby přestal pít. Vyčítá si i to, že otce nepřemluvila, aby si mohli nechat sestřino miminko. (Sestra otěhotněla v patnácti letech, v důsledku znásilnění. Dítě bylo umístěno do kojeneckého ústavu a po smrti matky dal otec souhlas s adopcí.) Bára má prostě pocit, že všechno, co bylo v její rodině špatné, byla její chyba, cítí se za situaci v rodině zodpovědná.

Pocit zoufalství se jí zřejmě vrací s každým běžným životním neúspěchem. Často nejde ani o neúspěch per se, jako spíše o marnou snahu dirigovat chod naší domácnosti. Bára se neustále snaží určovat svoje pravidla – stejně intenzivně, jako se snaží obejít pravidla určená mnou. Racionálně přitom uznává, že moje požadavky nejsou neopodstatněné, není však schopna si „zvnitřnit“, že by mohla respektovat něčí požadavky a přitom neztratit svoji identitu.

V jakékoli situaci, kdy nebyla Bára přímo chválena, kdy z jakéhokoli náznaku získala pocit, že udělala něco „špatně“, reagovala zkratově. Pokud šlo o odhalenou lež či podvůdek, s velikou ukřivděností či vztekem věc popírala a naprosto odmítala připustit, že se něčeho takového dopustila. „Ne, mami, prosím tě, věř mi, to bych já přece nikdy nemohla udělat.“ Pokud jsem pro naprosto zjevné a prokazatelné důkazy věřit odmítala, vztekala se, zuřila, napadala mě, obviňovala mě, že ji nemám ráda, když jí nevěřím... Řada lží jí zpočátku procházela, právě pro naprostou přesvědčivost. Kolikrát jsem sama sobě vyčítala, že jsem Báře nejspíš křivdila. Až v situacích, kdy se o rozporu Barčiny reality a skutečné reality nedalo pochybovat – např. když dva měsíce falšovala známky v žákovské knížce a navzdory mým rozhovorům s učitelkami a zjištěním pravdy i nadále odmítala připustit, že se něčeho takového dopustila – až tehdy jsem začala chápat, jak přirozeným a hluboce zakořeněným obranným mechanismem je pro Barču lhaní.

Každá situace, kdy konfrontace Barčiny verze a verze skutečné dopadla v její neprospěch, se neobešla bez agresivních projevů na Barčině straně. Projevů, ze kterých jsem byla velmi nešťastná. Měla jsem pocit, že ať dělám cokoli, Barčina scéna neskončí, dokud se Bára nevybije řevem, nadávkami, kousáním, škrábáním a bitím. Marné bylo všechno vysvětlování, snaha o dialog, eventuelně moje pokusy scénu ignorovat. Stejně zbytečné bylo, když jsem se sama rozzlobila. Ani bych neřekla, že kterýkoli z těchto dvou přístupů průběh vztekání nějak výrazně ovlivnil. Průběh byl pokaždé stejný – po počátečním popírání došlo k připuštění reality, aby z ní Bára vzápětí obvinila mě (problém nebyl v tom, že falšovala známky, ale v tom, že jsem jí já udělala ve škole ostudu, a to přesto, že jsem na podvod přišla náhodným rozhovorem se známou učitelkou). Poté se Bára pokusila většinou něco rozbít nebo si nějak ublížit – shodit skříňku nebo bouchnout hlavou o zeď, kousnout se apod. Pokud jsem se snažila její projevy ignorovat a odejít od ní, pokračovala v demolici zařízení a v sebepoškozování. Instinktivně jsem se snažila jejímu sebepoškozování zabránit – získat nad ní fyzickou převahu aspoň do té míry, aby si nemohla ublížit. Byl to docela problém, protože Bára je přes svůj malý vzrůst fyzicky ve výborné kondici a vztek její sílu ještě posiluje. Než se Bára uklidnila, byla jsem většinou pokopaná, pokousaná, podrápaná, několikrát jsem dostala ránu pěstí do hlavy. Po celou tu dobu také vykřikovala nesouvislé obviňování a obscénní nadávky. Po určité době se Bára vždy vyčerpala, rozplakala, věšela se mi na nohy, prosila za odpuštění, prosila, ať ji nedávám pryč, obviňovala se ze všeho, co se stalo.

Pokud jsem se zorientovala v počáteční fázi, kdy jsem tušila, že ke scéně dojde, a snažila jsem se ji rozptýlit – např. ujišťováním, že mám Barču ráda, mazlením, apod. – scéna se sice zdánlivě rozehnala, následně se však Bára začala dopouštět zjevných schválností a provokací, případně mě začala bez zjevného důvodu obviňovat, že ji nemám ráda, a pokračovala, dokud si opět neodbyla agresivní část.

Často jsme se potom, když už bylo s Barčou možné mluvit, bavily o jejích pocitech, o tom, proč se dostává do spirály, ze které se pak už nedokáže vyvázat. Ze svého chování byla upřímně nešťastná, a bylo jasné, že nedokáže afektu předejít ani od něho odstoupit. Snažila jsem se navrhnout jí nějaké alternativy vybití – např. rozbití hrnku. Nedá se říci, že by to pomohlo. Sama žádnou alternativu neviděla – říkala, že má na sebe hrozný vztek a vybíjí si ho na mně, protože jsem nejblíž a protože je jí jasné, že už ji nemohu mít ráda po tom, co udělala. Marné bylo všechno vysvětlování, že ji nepošlu pryč ani pro špatně umyté nádobí, ani pro ukradenou padesátikorunu – že moji lásku neztrácí, i když ji za některé věci nemohu pochválit.

Právě po afektivních scénách začínala většinou vzpomínat na minulost, na traumatické události, se kterými se nedokázala vypořádat, z nichž téměř všechny souvisely s otcem.

Zkušenosti z terapie pevným objetím

Barčiny problémy jsem dlouhodobě konzultovala s paní psycholožkou Pospíšilovou. Na její návrh jsme podstoupily terapii pevným objetím, která měla vést k vyrovnání se s minulostí.

Domnívám se, že tato terapie mě a Barču velmi sblížila. Přišla v období velkých problémů, kdy jsem pochybovala o správnosti své výchovy, resp. o tom, že má nějaký smysl Barču vychovávat. V průběhu sezení jsem si byla schopna hlouběji uvědomit, čím vším Bára v životě prošla a z čeho pramení její problémy, obavy i agresivní projevy. Ujasnila jsem si, že ji mám velmi ráda a že i ona má ráda mě. Došlo mi, že z její minulosti pramení tisíce nejistot, se kterými se musí denně potýkat, že uvnitř té někdy násilnické skořápky je malá a k smrti vyděšená holčička. Nedá se říci, že by v průběhu této terapie zaznělo něco zcela objevného, o čem jsme spolu s Barčou předtím nehovořily. Dá se ale říci, že až v průběhu terapie jsem byla schopna to procítit a spoluprožít s ní.

Tato terapie rozhodně zkvalitnila náš vztah a naši vzájemnou otevřenost. Postupně přivedla Barču i k tomu, že byla schopna se svěřit s některými událostmi ze své minulosti. Já jsem se zase nebála projevit jí častěji svou lásku, ujišťovat ji, že ji mám ráda, přes všechno, co prožila, a také v situacích, kdy se zrovna nezachová v souladu s obecně platnými normami. Terapie mi přinesla poznání, že mazlení a ujišťování nemůže být nikdy dost.

Rovněž na radu psycholožky jsem přestala bránit tomu, co jsem dříve považovala za Barčiny infantilní projevy – začaly jsme si hrát na miminko. Rovněž tato součást terapie pevným objetím přinesla našemu vztahu zcela novou dimenzi. Je zřejmé, že v této roli se Bára cítí zcela bezpečná, chová se zcela neafektovaně a přirozeně. Až v průběhu těchto her získal i můj cit k Báře nové hloubky. „Miminkování a maminkování“ nám pomáhá dohnat to, o co nás okolnosti připravily tím, že jsme se poznaly až v Barčině pozdnějším dětství.

Všechny těžkosti se zatím pochopitelně nevyřešily – zkratové jednání jako reakce na běžný neúspěch nebo problém stále přetrvávalo.

Až velmi nedávno jsem náhodně zjistila, kde má kořeny Barčina agresivita. Při cestě ze stanování jsme náhodně došly na to, že Bára si od spolužaček „půjčuje“ peníze na sladkosti, aniž by je ovšem hodlala vrátit. Protože podobný problém jsme už v minulosti řešily, zlobila jsem se na ni a vysvětlovala jsem jí, proč takové chování není dobré a jaké by pro ni mohlo mít důsledky. Bára se pochopitelně začala vztekat a obviňovat mě, že už ji nemám ráda. Já jsem zastavila, abych ji uklidnila, ale ona stihla v afektu z auta utéct tak rychle, že jsem neměla šanci ji dohonit. Předpokládala jsem sice, že až afekt pomine, k autu se zase vrátí, přesto jsem se však bála a všude jsem ji hledala. Asi za půl hodiny se sama vrátila na místo, odkud utekla – plakala, omlouvala se – bylo zřejmé, že krizová situace už pominula. Netušila jsem však, že Bára utekla proto, aby si to, řečeno jejími slovy, „všechno vyčetla“ a aby se „zmlátila“. Až po této události mi vysvětlila, že dříve, když táta přišel opilý nebo když se jí něco nepodařilo, utíkala do lesa a tam se mlátila – pěstí, klackem, do hlavy a do břicha. To jí vždycky pomohlo, tím se uklidnila. Mě prý teď mlátí proto, že jí to nedovolím. Uvědomila jsem si, že domácí scény skutečně začínaly projevy autoagresivity, které jsem se snažila potlačit, a až následně přišla agresivita vůči mně. Toto zjištění mi sice řadu věcí objasnilo, ale zároveň mě vyděsilo. Představa osmiletého nebo desetiletého dítěte, které utíká do lesa, aby se tam zmlátilo, protože se táta opil, mi připadala absurdní a děsivá. Pochopila jsem však, odkud pramení Barčino zoufalství a pocity selhání, které se zjevně spouštějí i mnohem zanedbatelnějšími podněty.

Znovu již potolikáté jsem s Barčou mluvila o tom, co by jí v dané situaci, třeba při počínajícím afektu, mohlo nejvíce pomoci. Již dříve jsem si všimla toho, že ze všech situací jsou nejlepší ty, kdy se mi podaří Barču chytit a pevně držet (což bylo i doporučení paní psycholožky). Bylo to sice velmi náročné, protože v počátku přetrvávalo škrábání, kousání a nadávky a snahy o kopání, Bára se však v tomto pevném objetí výrazně rychleji uklidnila (resp. rozplakala a začala být přístupná komunikaci) a nedošlo k opakování afektu. Je to i logické. Bára mi totiž byla schopná vysvětlit, že když udělá něco „špatně“, získá pak pocit, že ji nikdo nemá rád, že už všechno prohrála, že nic nemá cenu a že ani já už ji nemám ráda a dám ji pryč. Pevné objetí je pak asi nejlepším fyzickým ujištěním (podržím tě i v téhle situaci, nepustím tě, tedy symbolicky – nedám tě pryč).

Teď Bára sama od sebe přišla s tím, že právě toto pevné objetí jí dává nejvíce ujištění, že ji mám ráda, a že by tedy bylo nejlepší, kdybych ji vždy v počátku pevně chytila a objala. Já jsem jí zase vysvětlila, že ona se v tom případě musí pokusit o zmírnění agresivních projevů (kopání, kousání), protože někdy (např. v situaci, kdy si lehne na zem a kope do mě, když se ji pokouším zvednout) je prostě fyzicky nemožné pevné objetí uskutečnit.

Od té doby jsme pevné objetí několikrát zrealizovaly. Báře jsem vždy připomněla náš rozhovor, objala ji a ujistila, že ji mám stále ráda. Afekt se v těch situacích odehrál relativně umírněně – v počátku sice došlo třeba k pokusu vymknout se a bouchnout hlavou o zeď, ale když se mi Barču podařilo udržet, řádově v průběhu desítek vteřin až minut se rozplakala, vymluvila a uklidnila (při jiném přístupu by to trvalo desítky minut i hodiny).

Terapii pevného objetí aplikujeme i u Barčiny starší sestry, která je mentálně postižená. Kačka není agresivní, je naopak dost pasivní, na rozdíl od Barči se v případě problémů nevzteká, ale „trucuje“. Využíváme hlavně „maminkování“, o které si Kačka vzhledem ke svému postižení zcela bez zábran říkala. Kačka se ve hrách skutečně projevuje a mazlí na batolecí úrovni. Stejně jako Bára se přitom zjevně cítí velmi bezpečně. Terapii pevným objetím využíváme i jako prevenci. Kačka se cítí nejistá v cizím prostředí – když někam odjíždí, má obavy, že ji tam nechám, že se pro ni nevrátím. Domnívám se, že pro Kačku jako pro mentálně postiženého člověka je fyzický kontakt extrémně důležitý. Všimla jsem si, že před odjezdem na tábor jí to, že jsem ji pevně a vší silou objala a podržela, dalo víc než veškeré předchozí verbální ujišťování.

Závěr

Když jsem se rozhodla, že se o obě dívky budu starat, znala jsem je již rok a půl a věděla jsem, že zejména Barčina výchova nebude bezproblémová. Netušila jsem však v té době, jak hluboká jsou ve skutečnosti traumata, jak moc budou obě dívky soupeřit o moji pozornost, jak extrémně bude Bára reagovat na běžné požadavky. Myslím, že nikdo, kdo si bere dítě do péče, si přes sebelepší přípravu nedokáže představit hloubku a šíři problémů, se kterými se bude potýkat. Terapie pevným objetím je v tomto kontextu často pevným bodem, který drží rodinu pohromadě a dodává důvěru v to, že i kdyby některé problémy zůstaly nepřekonatelné, dáváme si navzájem něco nesmírně cenného. Terapie pevným objetím pomáhá vytvářet skutečný a upřímný vztah mezi matkou a dítětem, zprůhledňuje, zpřehledňuje a objasňuje stíny minulosti, která v našem případě nebyla minulostí společnou. O to je pro nás tento náhled cennější.

PŘÍLOHA Č. 2

Barčina slohová práce ze 6. třídy

Největší překvapení

Celé dětství jsem žila v neustálém strachu ze svého otce. Žila jsem v prostředí opilých scén, nadávek a bití. Ve svém dětství jsem viděla hodně ošklivých věcí, které se staly jen málo dětem. Když jsem povyrostla, myslela jsem si, že můj táta pije a mlátí mámu kvůli mně. Přestala jsem si věřit a sama sobě říkala: „Jsem to nejhorší dítě a nikdo mě nemá rád“.

Náš otec hodně pil a my (já, sestra a máma) jsme neměly někdy co jíst. Naše máma pila, hodně kouřila a byla velmi nemocná. Když táta přišel domů opilý, z ničeho nic nám začal nadávat a na mámu křičel: „Ty potetovaná krávo, sbal se a vypadni“. Bil ji, až to jednou opravdu přehnal a zlomil jí nohy. Hrozně jsem brečela a měla pocit, že jsem na světě zbytečná. Ve škole mi to nešlo a mému tátovi to bylo jedno. Když chodil domů opilý, já lítala venku a ani se na učení nepodívala. Máma byla v nemocnici i na vánoce a pod stromeček jsme nedostaly nic.

Náš táta však ještě ten vánoční večer napadl domovnici, která zavolala policii. Vyhrožovali mu, že jestli toho nenechá, půjde do vězení a my do dětského domova. Táta jim ani neotevřel a řval na ně: „Jen si mě udejte“.

Po vánocích jsem se dozvěděla, že máma umřela. Bylo mi tak zle, že jsem málem vletěla pod auto. Hrozně jsem brečela a přes slzy si říkala: „Proč jsi mě tu nechala“. Ve škole jsem z matematiky propadala.

Jednou, když jsme stály s kamarádkou u obchodu, uviděla jsem najednou paní, která nesla v přepravce kočky. Protože jsem kočky milovala, rozeběhla jsem se k ní. S paní jsem se spřátelila a chodila k ní navštěvovat kočky. Řekla jsem jí všechno o své rodině, o problémech a o škole. Ona mi navrhla: „Jestli chceš, tak bych tě mohla doučovat“. S radostí jsem vykřikla: „Opravdu?“ Každý den jsem k paní J. chodila na doučování a šlo mi to skvěle.

Paní J. jsem seznámila se sestrou a s tátou, ale ona byla z mého táty trochu vyplašená. Začala k nám chodit a dávat náš byt, mě, sestru a samozřejmě i tátu dohromady. Říkaly jsme jí „teto“.

Můj táta však začal zase hodně pít a lhal tetě, že peníze utrácí za jídlo. Jednoho dne přišel domů opilý a vyhrožoval nám (hlavně tetě) šroubovákem. Řval: „Vypadni, nebo ti pomůžu“. Teta neodešla, protože věděla, že my ji máme rády a ona nás taky. Vzala si nás k sobě a rozhodla se mě vzít do pěstounské péče. Když si nás vzala, táta dělal opilé scény pod okny, ale pak ho to přešlo. Teď, když ho potkáme, ani mu neřekneme „Ahoj“ a jdeme dál.

Teta už je pro nás máma. Žijeme s ní rády, i když ji někdy pěkně rozzlobíme. Setkání s mojí mámou bylo pro mě to největší překvapení v mém životě.

PŘÍLOHA Č. 3

Doslovný přepis dopisu p. Pekaře ze 14. 9. 2004

Lído,

jestli si představuješ, že budu prosit, abych mohl navštívit holky, tak jsi na omylu. K Tobě už v žádném případě nevkročím. Ani nebudu obtěžovat soud, aby mě určil dni, kdy si mohu vyzvedávat holku (Barču), To je pod mojí úroveň, soud optěžuje někdo jiní.

Ještě dvě věci jsme nedořešili:

1. Trvalé bydliště holek

Asi se ke mě bude někdo stěhovat, tak si koukej udělat čas.Příští týden mám noční.

2. To oblečení mám dát na charitu nebo si to odnosíte? Jsem většinou každou sobotu a neděli dopoledne doma a „střízlivý“

P.S. Pozdravuj holky, ať se jim žije dobře. A v pokoji rozjímejte „Amen“

V pátek mám něco domluvené, nevím, o čem se chceš bavit!!

Kolem 17 hod. už ale budu doma, můžeš přijít ne k „Mlsounovy“, ale ke Švejkovi, mám tam totiž sraz s kámošem.

Karel

Pozn. Dopis byl reakcí na můj návrh sejít se v cukrárně „U mlsouna“ a vyřešit otázku návštěv. (Od poslední návštěvy pana Pekaře v té době už uplynuly téměř tři měsíce a Bára se v té době nedokázala vyrovnat s tím, že se na ni táta úplně vykašlal.) Řešit jsem chtěla i odnos oblečení – pan Pekař mě totiž předtím několikrát vyhodil, když jsem si zbývající oblečení chtěla odnést, nebo prostě nebyl doma. Vzhledem k obsahu dopisu a k tomu, že pan Pekař navrhl jako místo schůzky hospodu, nebylo už v zásadě co řešit. Pro oblečení jsem zašla hned další sobotu dopoledne. V rozporu se svým tvrzením nebyl pan Pekař doma střízlivý. Nebyl totiž doma vůbec. Oblečení jsem obdržela od jeho rovněž opilého spolubydlícího, který mi řekl, že má zakázáno mě vpustit do bytu... O pár hodin později se ozvalo řvaní pod našimi okny...

Důležité kontakty

Skupina terapeutů akreditovaných v terapii pevným objetím

www.terapiepevnymobjetim.cz

Středisko náhradní rodinné péče

Jelení 91

Praha 1

tel.: 233355309

info linka:233356701

e-mail: info@nahradnirodina.cz

www.nahradnirodina.cz

Sdružení pěstounských rodin

Anenská 10

Brno 602 00

Tel.: 543 249 142, 731 507 400

Fax: 543 249 141

e-mail: pestouni@pestouni.cz

www.pestouni.cz

PŘEČTĚTE SI UKÁZKU DALŠÍ KNIHY Z PERA LUDMILY JANÁKOVÉ

SAMA BYCH SE V NEBI BÁLA

O prvních dvou dětech, které přišly do její rodiny, napsala Ludmila Janáková knihu Dary se přece nevracejí. Volné pokračování této knihy je o třetí holčičce, která přišla do rodiny ve svých pěti letech. Eliška byla od začátku dítětem se zvláštními projevy a trvalo dlouho, než jí byla stanovena diagnóza. Právě o hledání diagnózy, o sžívání s Eliškou a o tom, jak se dítě s deprivací a s handicapem může projevovat a jak může obohacovat své blízké, je kniha Sama bych se v nebi bála.

Křižovatka

Sotva jsem dopsala a uzavřela svůj první text (ten poté vyšel v nakladatelství Triton jako kniha „Dary se přece nevracejí“), zase mi život připravil další překvapení…

Někdy v době, kdy jsem text dopisovala, jsem absolvovala přípravné školení pro žadatele o pěstounskou péči. Bylo to zajímavé. Ověřila jsem si spoustu věcí, na které jsem už předtím pracně přišla, a získala jsem nové myšlenky a podněty.

A pak jsem si rozbila hlavu. Celé to začalo úplně nevinně – chtěla jsem svoje holky a ještě jednu svoji žačku ze speciální školy vyvézt v sobotu na výlet – podívat se na koníky do jedné vesnice kousek od Městce. Před tou vesnicí je nepřehledná křižovatka, a protože jsem mizerná řidička, bála jsem se jí už dopředu. Vždycky, když jsem tudy projížděla, jsem tam zastavila, rozhlížela se – prostě snažila jsem se o maximální opatrnost. A přesto se mi povedlo nabourat. Chápu, že to druhé auto tam někde být muselo – ale já ho prostě neviděla. Když jsem zaslechla skřípění brzd a poté ucítila náraz, byl to pro mě šok, protože jsem stále měla před očima vjem prázdné silnice. Ale racionálně chápu, že to auto tam někde jet muselo… No, prostě BUM, dvě nabouraná auta, obě v tu chvíli nepojízdná, a to všechno mojí vinou, přestože i druhý řidič mě viděl na té křižovatce stát.

A já se z toho úplně sesypala. Bylo mi jasné, že pojišťovna mi nedá ani korunu, na opravu mít nebudu, ještě dostanu pokutu a půjdeme se asi pást. Celou tu dobu jsem se snažila říkat si, jaké je štěstí, že se nikomu nic nestalo, ale musím přiznat, že převažovaly pocity lítosti. „Co si teď prokristapána počneme?“ ptala jsem se sama sebe a vůbec mi nedocházelo, že se mohou stát mnohem horší věci, než že člověk zruší auto…

Přiznám se, že jsem v tu chvíli vůbec nedokázala sympatizovat s řidičem druhého vozu, který si vcelku nebral servítky, a když zjistil, že nikdo nebyl zraněn, tak se na mou adresu nijak vybíravě nevyjadřoval. Naopak, já husa hloupá mu záviděla. Záviděla jsem mu, že se mu tam hned sjela široká rodina, že jemu pojišťovna všechno proplatí, že on se tam baví a vtipkuje s přáteli, možná i na mou adresu, zatímco já tam řvu a v poli mi pobíhají tři hladové, vystresované holky a já ani netuším, na jaký servis se obrátit. Prostě jsem si v tu chvíli připadala jako děsně opuštěná chudinka…

A čekalo se na policajty, a čekalo se, až to sepíšou, a čekalo se na odtahovku… A já byla celou dobu zničená z toho, že jsem Petru nemohla včas vrátit domů a že vůbec nevím, jak se do toho Městce dostaneme… Když mi policajti nabídli, ať odjedu s odtahem první já, když tam mám ty holky, přijala jsem to, i když mi to v tu chvíli bylo už nejspíš tak nějak jedno. Ale chtěla jsem se co nejdříve zbavit alespoň zodpovědnosti za Petru.

Postavili jsme zbouranou feldu před servis a já si uvědomila, že máme v tašce DVD na vrácení a že příslušná videopůjčovna je za rohem, zatímco náš byt je na druhém konci Městce. A nějak jsem si nedovedla představit, že bych ten den dokázala ještě absolvovat cestu městskou… A tak jsem poprosila řidiče odtahové služby, jestli by mi u té videopůjčovny cestou nezastavil…

Popadla jsem DVD do pravé ruky a letěla do půjčovny, aby ten dobrák nemusel na nás čekat, když se ještě vrací pro to druhé auto. Letěla jsem … a zakopla … a v určitý děsivý moment mi došlo, že tohle už prostě nevyberu … a zároveň mi došlo, že letím hlavou přímo na roh toho plochého betonového čtverce, který připomíná částečně potopenou kru… A pak jsem ležela na chodníku a bála se zvednout, protože jsem si byla skoro jistá, že pod sebou uvidím svůj mozek. Pak jsem si opatrně sáhla na hlavu a nahmatala děsivou prohlubeň zalitou krví.

Pak mi došlo, že se musím zvednout, jinak si holky budou myslet, že jsem mrtvá. Vstala jsem, a v tu chvíli se mi přes obličej spustila záclona krve. Ano, rány na hlavě opravdu děsně krvácejí, odborná literatura nelhala… To, co jsem přes krev spatřila, mě nijak nepovzbudilo. Bára seděla v autě, zakrývala si rukama obličej a brečela, Kačka mi běžela naproti a plakala naprosto upřímně a nefalšovaně (a já si do té doby myslela, že ze sebe umí vytlačit jen takové to nevěrohodné: „Bééé, mě to mrrrrzíííí.“)

Blížil se ke mně i šokovaný řidič odtahového vozu, který zjevně netušil, co má v dané situaci dělat. Pamatuju si, že jsem byla překvapená, že necítím velkou bolest (no jasně – šok, ale to mi v tu chvíli vůbec nedošlo), pak jsem také optimisticky přemýšlela o tom, jestli vydržím živá do příjezdu záchranky nebo jestli zemřu na chodníku na masivní krvácení do mozku. „Zavolejte záchranku,“ volala jsem na chudáka řidiče. „Nevíte, jaké tam mají číslo?“ ptal se mě ten ubožák a já potlačila nutkání se hystericky rozesmát.

Řidič dotelefonoval. Zjevně měl pocit, že musí nějak řešit situaci, a snažil se mě přimět, abych si sedla. Mně se do toho nechtělo, protože jsem byla přesvědčená, že když si sednu, tak nejspíš umřu (to jsem mu ale před holkama nehodlala vysvětlovat). Pak přinesl obvaz a řekl Kačce, ať mi ránu zaváže. Když jsem viděla, jak chudák Kačka začíná třesoucími se prsty odmotávat začátek obvazu, bylo mi jasné, že tu nevkusně rudou napodobeninu Niagarských vodopádů, která se mi lije přes oči, nezastaví. „Ukaž, prosím tě,“ vytrhla jsem jí celé balení a plácla jsem si ho přímo na ránu, což Niagaru trošku zadrželo. Pak jsem si opravdu raději sedla, protože jsem viděla, že všichni jsou ze mě coby z chodícího monstra více než nervózní. Ale opravdu jsem si sedat neměla – zažila jsem totiž záchvat akutní paniky a přemýšlela jsem, kam si asi řidič záchranky zajel cestou na svačinu. (Ty nekonečné okamžiky byly pochopitelně čistě subjektivním vjemem, dnes si myslím, že záchranka přijela tak za pět minut.)

Konečně byla záchranka tady, já pořád při vědomí a řidič byl správně otrlý, takže usoudil, že nastoupit zvládnu sama. Netušila jsem, že to nejhorší mě teprve čeká. Ten chlapec jel děsivě, siréna ječela a já prožívala další soukromé inferno. Pokud do té doby bylo mou největší starostí udržet mozek v hlavě, teď jsem se – krvácení nekrvácení – vší silou držela madel, abych se nerozplácla na podlaze sanitky. Připadala jsem si jako nedobrovolný aktivní účastník Grand Prix a přemýšlela jsem, jestli mě ten hoch chce zachránit, nebo dorazit.

Cestou na chirurgii jsem se snažila jim moc nezakrvácet podlahu a doufám, že mou ohleduplnost ocenili (většinu mých tělních tekutin zachytil oblíbený modrý rolák, z kterého jsem se později musela soukat jako z brnění). Doktorovu optimistickou otázku, jak se mi to probůh povedlo, jsem ignorovala a optala jsem se ho, jestli nemám anizokorické zornice. „Kdybyste je měla anizokorické, tak sem takhle nedojdete,“ uklidnil mě a já mu na oplátku podrobně vylíčila své seznámení s betonovou kostkou.

Lokální anestezie i šití jsem se bála úplně zbytečně. Díky šoku jsem ani jeden z těch čtrnácti stehů moc necítila a hlavně jsem pořád přemýšlela, kdy asi umřu a co zjistí při dalších vyšetřeních. Zjistili, že jsem se trefila opravdu krásně, takže mám jizvu, která mi přesně obkresluje vlasovou linii (chirurg s obdivem poznamenal, že přesně takhle dělají řez neurochirurgové). Kosmetický dopad byl ale to poslední, co mě v tu chvíli zajímalo. Naštěstí také zjistili, že mám hlavu tvrdší než beton. Kost vydržela, a to dokonce bez fraktury. Amnézii jsem opravdu neměla, i když mě asi všichni podezírali, že si vymýšlím, abych mohla jít domů. Pustit mě fakt nechtěli. Toužili si mě nechat na pozorování. A můj zhmožděný mozeček šrotoval, jak jsem vymýšlela, kam dát holky, aby z toho neměly tak velký šok a abych já netrnula hrůzou, co se s nimi děje.

Aby zůstaly samy doma? Když jsem Barunku nechala naposledy samotnou doma (na hodinu a půl), zhltla polovinu vánočního cukroví, přečetla moje ženské časopisy a strhla na sebe konzoli i s kusem zdi, přičemž ještě spadla z gauče. Co by asi tak stihla za den či za dva? A jak by jí v tom asi zabránila Kačka, která vzorně uskuteční jakoukoli hloupost, kterou Barunka či kdokoli jiný vymyslí… Kdyby Barunku napadlo, že podpálí byt, Kačka by šla ochotně shánět sirky a benzin, tím jsem si byla jistá…

„Opravdu mě tady musíte nechat?“ tázala jsem se do omrzení. „Bylo by to lepší,“ krčili bezradně rameny. Že tam může být skryté krvácení, to jsem jako příkladný hypochondr věděla sama nejlíp… Ale co holky? A to kuře v troubě? (Ano, že mám v troubě připravené kuře na pečení, to mi v tu chvíli opravdu leželo na srdci.)

Prostě jsem toužila jít domů, položit svou bolavou hlavu na polštář a koukat na holky. Otočit čudlíkem u trouby, udělat jim to kuře a nemyslet na to, že můžu umřít… Byla jsem zakrvácená, smrděla jsem, holky brečely, hlava bolela, seděly jsme na chodbě a čekaly, a čekaly a já neměla sílu nic řešit… „A jak bych tu asi musela být dlouho?“ zeptala jsem se, když si mě po několika hodinách znovu zavolali, aby mi sdělili výsledky rentgenu. „Asi tak dva dny,“ zněla odpověď a mně ujelo poměrně hlasité „Do prdele!“. Rozesmáli se doktoři i sestry. „Na rentgenu nic nemáte,“ prohlásil ten sympatičtější. „Vy si to fakt všechno pamatujete?“ – „Ano,“ prohlásila jsem se vší upřímností „všechno, co se dneska stalo, si bohužel výborně pamatuju…“

Takže mě pustili… S varováním, že kdyby cokoli, tak mám okamžitě někoho zburcovat a přijet. Jela jsem domů, rozstříhala odpudivý rolák, upekla kuře, pomazlila se s holkama, vypovídala se po telefonu kamarádkám a sledovala, jestli nevidím dvojitě… A dalších pár měsíců jsem se bála, že umřu.

Barče se vrátily záchvaty agresivity. Hned druhý den po úrazu mě napadla, a když jsem ji zklidnila, obviňovala mě, že chci umřít jako její máma, že jsem to udělala naschvál… Kačka začala zanedbávat školu, a vůbec do ní nehodlala chodit. V neděli simulovala akutní bronchitidu (velice přesvědčivě), a když ji doktor nechal týden doma, byla od pondělka úplně zdravá… Když to zkusila podruhé, už jí to bohužel k jejímu velkému rozčarování nevyšlo… Takže alespoň dělala, co mohla, aby do školy odjížděla co nejdéle – neuměla se mýt, oblékat, snídat, obouvat… prostě představte si tříleté dítě, kterému se nechce do školky. No, kam se na Kačku hrabe, že? Protože to dítě prostě přinejhorším popadnete, přenesete, oblečete atd. Ale Kačkou už se manipuluje výrazně hůř, zvláště pokud jste po úrazu hlavy a jste rádi, že se s pomocí stěn přemisťujete z jednoho pokoje do druhého.

No, rozhodně jsem se nenudila, ani mi nezbylo až zas tolik času na přemítání o blízké smrti. Ale panikařila jsem, protože mi došlo, jak velkou mám zodpovědnost… Nechtěla jsem umřít. Došlo mi, že jsem přes všechny problémy žila život, jaký jsem si přála. Chtěla jsem být s holkama dál a chtěla jsem je zažít, až budou velké.

Ta smolná sobota však zdaleka neznamenala konec všech překvapení…

V pondělí, čili pouhé dva dny po těch událostech, jsem zjistila, že přes všechnu hrůzu jsem vyvázla jako ta šťastnější… Ten chlapec, kterému jsem tak záviděla … Ten kluk, kterému jsem se ani neomluvila, že jsem mu nabourala auto … Ten, který mi byl v tu chvíli tak nesympatický, protože kdyby tam nebyl, tak by se to přece nestalo … Ten, kterého jsem při svém hysterickém záchvatu sledovala uprostřed příbuzných a přátel, zatímco já se cítila opuštěná celým světem … Ten, kterému jsem záviděla, ještě když mi čistili a šili ránu … Ten už v tu chvíli možná nežil…

Při čekání na odtah vstoupil do silnice … Srazilo ho auto … S těžkým zraněním hlavy ho vrtulníkem přepravili do Střešovic … Nepřežil … Dozvěděla jsem se to náhodou od kamarádky, která ode mě věděla, kde se ta bouračka stala, a po přečtení článku v novinách si spočetla dvě a dvě… Nemohl to být nikdo jiný – všechny informace v článku odpovídaly. A já dostala větší ránu, než byla ta sobotní kamenem do hlavy. Jak já se styděla… Ne, nemyslela jsem si, že jsem to způsobila přímo já, i když i to mě napadlo… Ale věděla jsem, že jsem nic záměrně nezanedbala – snad jsem si jen v té době neuvědomovala, že jsem vyčerpaná, a že bych asi neměla lézt s autem na silnici… Ale víc jsem se styděla za své myšlenky, za svoji sobeckost, pro kterou jsem neviděla, že jsem způsobila problémy někomu jinému… Nechtěla jsem si v tu sobotu přiznat, že chyba byla, byť i nechtěně, na mé straně… Litovala jsem se, myslela jsem, že mě nemohlo potkat nic horšího než zničení auta. No a pak ještě ta hlava… Nebyla jsem já osudem pronásledovaná chudinka?

Ne, asi nebyla. A došlo mi, o kolik by bylo horší, kdybych při té srážce někoho zabila. A bylo mi ho strašně líto. Mohla jsem to být já… Nevím, proč byl na silnici. Nevím, na co myslel. Nevím, jestli ta smrtelná nehoda přímo souvisela s mým úrazem hlavy. Nevím, v kolik hodin se stala – neměla jsem odvahu to zjišťovat… Myslela jsem na něj, na jeho rodinu, na osud, na nepravděpodobnost takové události, na řidiče, který ho srazil, na to, že se stalo něco, na co nikdy nezapomenu… Na to, že už možná nikdy neseberu odvahu sednout si za volant… Ale najednou to vůbec nebylo důležité… Nechtěla jsem už nikomu ublížit, jakkoli neúmyslně… Nechtěla jsem, aby se můj osud protnul s osudem jiného člověka tímhle nebo ještě horším způsobem…

Ludmila Janáková

Dary se přece nevracejí

příběh atypické pěstounské rodiny

Vydalo Nakladatelství TRITON v Praze roku 2007 jako svou 1147. publikaci. Vydání 1.

Odpovědný redaktor Luděk Příhoda

Grafická úprava Vladimír Vyskočil

Obálka Dagmar Krásná

Ilustrace na obálce: Vladimíra Burianová

Ilustrace: Bára a Kačka

Sazba Vladimír Vyskočil - KORŠACH

Tisk Sprint Praha

ISBN 978-80-7387-028-7

Table of Contents

Proč?

Předtím…

Právě teď…

Frontální útok

Dvě návštěvy a tři vešky

Seznámení s Kačkou, televizní šok

Tak nějak to začalo

Materiální záležitosti a moje naivita

Prázdniny a další deziluze

Další vývoj, problémy, „před holkama a po holkách“

Rodinná anamnéza a rodinné záhady, nevinné příběhy

Boj se zvyky a s minulostí, Vánoce a dárky

Krizový vývoj

Bod zlomu

Povolený útěk, předběžné opatření, začátek nového života

A co teď?, tehdy a teď, bilanční intermezzo

Nový život, nové problémy, nové omyly

Vývoj vztahů s otcem, „Ať si mě zavřou, jako Kajínka“

Dny všední a sváteční

Barčiny afekty, Káčiny trucy, lži, podvůdky a fabulace

Hledání cesty, relativita pokroku

Kapitola všeobecně vysvětlující, bilanční a shrnující, těžké začátky a snad optimističtější konce

Co holky daly a vzaly

Jak to asi bylo doopravdy?

Jak mluvit o rodičích?

Problémy, špatné reagování, začarovaný kruh

Psychologování, Kapka, hry na miminko

V dobrém i zlém (holky a nemoce, holky a malé děti, některé věci už mě prostě nerozčílí)

Reakce těch ostatních (ti, kteří pomáhají, a ti druzí)

Jak je to teď, nedávná regrese, nová naděje

A nevrátíš mě?

Fotková nostalgie

Jak vychovávat?

A co bude dál?

Post scriptum čili malá odpověď velkému proč

Zkušenosti z terapie pevným objetím (kazuistika B.P.), 21. 8. 2006

Barčina slohová práce ze 6. třídy

Doslovný přepis dopisu p. Pekaře ze 14. 9. 2004

Důležité kontakty