www.palmknihy.cz

Pravdivý příběh O.Wellese (ukázka z Polské rulety)

Miroslav P. Jablonski

http://palmknihy.cz/index.php?x=1680

Pravdivý příběh O.Wellese (ukázka z Polské rulety)

Kapitola 1

Polská ruleta

Pravdivý příběh Orsona Wellese a světa

Miroslav P. Jablonski

Ukázka byla převzata z projektu Sarden; pes.inernet.cz/scifi

Orson Welles, známý režisér (i když ne přehnaně), seděl ve svém oblíbeném křesle a přemítal, čím ještě ohromit svět. Už se mu to párkrát povedlo a tato činnost se mu zalíbila, i proto, že byla velice dobře honorovaná. Netrpělivě žužlal doutník, ale inspirace nepřicházela. Rozptylovala ho jeho životní múza Rita, která s úporností hodné lepší věci už několik hodin trénovala před zrcadlem svlékání dlouhé rukavičky.

“Idiotka!” pomyslel si o manželce, Mrs. Hayworthové.

Dobře věděl, jak tuto scénu zahrát tak, aby vstoupila do dějin filmu, ale nechtělo se mu vstávat, aby jí to ukázal. Orson vážil skoro dvěstěpadesát liber a nehodlal kvůli každé pitomosti zvedat zadek.

“Ať se trošku potrápí,” rozhodl se. “Prospěje jí to.”

Jejich syn, který se bůhvíproč jmenoval Humprey Bogart, mu také brnkal na nervy. Seděl tiše jako myš a četli si nějakou knížku. Byly mu čtyři roky a právě se naučil slabikovat.

“Tati, je spisovatel Herbert George Wells náš příbuzný?” zeptal se najednou tento poloanalfabet, čímž zahnal Orsonovi jakousi geniální myšlenka, která zmizela v nenávratnu.

Geniální myšlenky už jsou takové - zlomyslné a zrádné.

Orson Welles nikdy neslyšel o spisovateli jménem Wells, nezajímal se totiž o nikoho kromě sebe sama. Ale to nemusí přiznat, hlavně ne tomu parchantovi Humpreymu, pokládanému za jeho syna.

“Drž hubu!” odvětil Velký režisér. “Táta přemýšlí…”

Chvíli vládlo ticho a potom padla další nevyhnutelná otázka, mařící mnohahodinové povalování v křesle.

“Tati, existují Marťané?”

“No tohle!” zaječel Welles vyvedený z rovnováhy. “Rito, přestaň s tím rukavičkovým striptýzem a seber mu tu knížku, ruší mě v přemýšlení!”

“Drahý!” pronesla Rita. “Jsi geniální, právě tak se to musí zahrát - jako bych se sundáváním rukavičky svlékala donaha!”

“To bylo zřejmé od začátku,” broukl Welles, poněkud zaskočený svou genialitou.

Jako obvykle se objevila tam, kde neměla. Malý Humphrey se rozplakal, což nebylo nic divného s přihlédnutím k tomu, že dětství mu plynulo balancováním mezi matčinou nevázaností a otcovým sobectvím. Přitiskl dotčenou knihu k útlému tělíčku.

“Nedám! Je to zajímavé!”

“Zajímavé?” užasl otec. “Jak může být zajímavé něco, co jsem nevytvořil já? Važ slova, parchante, jestli chceš dostat večeři! A naval tu knihu. O čem je?”

“O Marťanech,” vzlykl hošík. “Jak přiletěli na Zemi a dobyli ji. Chci vědět, jak to dopadne…”

“Jsi mladý, dočkáš se,” odvětil milovaný otec a vyrval mu knihu.

Velký Orson Welles nevěděl, proč trvá na nahlédnutí do jeho četby, ale cítil v nitru intelektuální napětí, jako by se blížila Idea. Usedl rozlehlým zadkem na opěradlo křesla, které zaprotestovalo proti tomuto narušení tělesné nedotknutelnosti táhlým zapraskáním - v unaveném nábytku zřejmě něco povolilo.

Malý Humphrey, zbavený svým trapitelem četby, nasadil trpitelský výraz - který známý jako “Bogart v těsných botáchů” mu v budoucnu poskytl slávu a obživu - a potom se zjevnou spokojenosti v prasečích očičkách pozoroval matku trénující před zrcadlem. Její svlékání rukavičky čišelo takovou erotikou, že v místnosti bez protestu zvadly všechny květiny, které dostala.

“Krásná smrt,” pomyslel si Humphrey a kopl se do kotníku, aby nepodlehl této náladě; rozhodně byl na ni ještě moc malý.

Orson prolistoval knihu a pohlédl nepřítomně na rodinu. “Euréka!” zvolal.

“Jmenuji se Rita, drahý,” připomněla mu manželka od zrcadla. “Zkus si to zapamatovat, vždyť jsem se na některých věcech dohodli… Já ti také neříkám Johne…”

Šlo o nějakého Wayna, béčkového herce zaměstnávaného při natáčení westernů výhradně proto, že ho milovali koně. Ženy ostatně také, což nesvědčilo o příliš dobrém vkusu komoňů.

“Euréka znamená “našel jsem”, krávo. Jsi krásná a pitomá, a já takové ženy miluji, i když mě to někdy hrozně znervózňuje! Mimo Beverly Hills se s ní nikam nesmí, jinak přijde člověk o pověst. Ještěže Humphrey občas něco čte. Dosud jsem byl přesvědčen, že není mým dítětem, ale teď mi připadá, že tvým taky ne. Kde se tady vlastně vzal?”

“Zůstal po nějakém večírku. Všichni usoudili, že je náš syn, nechtěla jsem proto dělat rozruch ani ho strčit do nalezince. Jí málo, moc nás nestojí a někdy je docela milý. Viď, synku?”

Hvězda mu načechrala vlasy, které se podezřele elektrizovaly a trčely na všechny strany, jako by nehodlaly klesnou.

“Neřekl jsi nám, co jsi našel.”

“Přesvědčíte se. Obecně řečeno, jde o nápad. Víc neprozradím, protože konkurence nespí, a Humpheymu nějak nevěřím. Hned všechno vyžvaní. Viď, synku?”

Také režisér polaskal jeho hlavu, takže vlasy okamžitě klesly a na čtvrthodinu strachem zešedivěly.

Orson vstal, křeslo úlevou vydechlo, a Humphrey, který měl v mládí citlivé srdíčko, chtěl zatelefonovat pro domácího doktora. Otec ho odehnal od telefonu.

“Vypadni!” řekl krátce a kupodivu stručně. Ve chvílích rozhodujících o kariéře a slávě dokázal být nesmírně rozhodný. Právě teď taková chvíle nastala: Velký režisér telefonoval Velkému producentovi rozhlasových her Harrymu Trumanovi, který seděl ve své kanceláři v třicátém patře mrakodrapu NBC a z nedostatku jiného zaměstnání dával nohy na stůl, což nábytek z duše nesnášel. Když měl Harry chvilku času, rád ho tak trápil. Zazvonil telefon a Truman musel sundat nohy, aby dosáhl na sluchátko.

“Děkuji,” pronesl stůl.

“Zde Velký producent rozhlasových her.

Harry v duši snil o dni, kdy někdo vynalezne zařízení pronášející místo něho tuto nudnou větu; už pro ně měl patřičný výraz - automatická sekretářka.

“To jsem já!” ozval se ve sluchátku známý hlas, i když ne natolik, aby Harry poznal, komu patří. “Poslyš, ty velikášský prcku, mám famózní nápad na hru, která otřese Amerikou. Senzace! Do telefonu víc nepovím, ale neodcházej z kanceláře. Jedu k tobě!”

“Kdo je to?” zajímal se Harry, kterému spousta lidí říkala prcku, i když to vůbec nebyla pravda, měřil totiž pět stop a dva palce, což přepočteno do soustavy SI dávalo mnohem víc - 155 centimetrů.

Tak to Harry prezentoval, protože Američané nevěděli, kolik to ve skutečnosti je. Mělo to však onu špatnou stránku, že lidé, kteří se nechtěli k této neznalosti přiznat, ho odhadli od oka a říkali mu, jak je uvedeno výše.

“Welles, pitomče,” řekl Welles a praštil sluchátkem.

To okamžitě popadl Humphrey a zavolal doktora. Doktor přišel poté, co Orson opustil rodinné hnízdečko, se zájmem shlédl vystoupení božské Rity a potom chtěl vyšetřit její rameno. Když se zábavné qui pro qou vysvětlilo, lékař ošetřil křeslo, doporučil mu masáže a aby se vyhýbalo Wellesovi.

Mezitím Welles, který dobře znal zvyky Harryho Trumana, jel přímo k jeho přítelkyni, kam se Velký producent rozhlasových her rozhodl schovat před Velkým režisérem.

Harry Truman naprosto nehodla otřásat Amerikou, vždyť už probíhala válka s tím vídeňským psychopatem, a věštkyně mu jednou prorokovala, že ji zlikviduje (válku, ne věštkyni) muž s jeho jménem. Pravděodobnost nevylučovala, že by jím mohl být právě on.

Všechno, co souviselo s Wellesem, ho opravdu děsilo, protože ho pokládal - nikoli bezdůvodně - za chlápka, který by pro vlastní slávu vyvolal válku větší než ta, která právě probíhala. Skutečnost měla už za okamžik totou ponuré tušení potvrdit. Právě hrál kuličky s Mariannou, která tuto hru zbožňovala, když Welles po proražení dveří masou svého těla pronikl do jejich ložnice.

“Je to bomba!” zařval podle svého zvyku režisér a hodil knihu na přikrývku, pod kterou se hráči ukryli; při vzrušení se nedokázal vyjadřovat jinak.

Reflex Marianny je oba zaskočil - okamžitě vyhodila knihu oknem a v očekávání výbuchu padla na podlahu s prsty v uších. Wellesovi spadla čelist.

“Jsi ještě hloupější než Rita,” řekl a rozběhl se do zahrady.

Za chvíli byl zpátky.

“Válka světů,” zafuněl. “Přesně to potřebujeme! Marťané napadnou Zemi, zaútočí na Ameriku, ratata bum! a my to budeme vysílat jako reportáž z místa autentických událostí! Rozumíš, prcku? Vymyslel jsem pro tebe hranou reportáž, není to krása?! Pověz sám: začneme zprávou, že někde něco přistálo, nějaký E.T., zatím ho nikdo neviděl, reportér hovoří se svědkem, přihlouplým farmářem, který viděl podezřelý záblesk, slyšel rámus a tak dále. Potom vlna zpráv narůstá, začneme přerušovat běžný rozhlasový program, aby nikdo nepochopil, že se jedná o hru. Potom vetřelci začnou napadat lidi, doplníme to zvukovými efekty z bojišť, těch máme v dnešní době dost. Lidé začnou telefonovat do studia, ptát se, a my ty rozhovory pustíme do éteru, aby hra byla ještě autentičtější…! Uvědomuješ si, co se stane? Šílenství!”

“A kdo vyhraje?” zetal se střízlivě Harry, který nebyl právě unesen rozvíjenou vizí.

“My!” zaryčel Orson. “Ty a já! Vlastně ještě líp - já a ty!”

“Mně to nepřipadá jako moc dobrý nápad,” odvážila se poznamenat Marianna. “Lidi jsou teď moc nervózní, třeba já.”

“Ty se nepočítáš!” řekl Velký režisér zdvořile. “Počítá se jenom Umění!”

“Jak pro koho!” prskla Marianna a zalezla pod přikrývku, aby sebrala rozsypané kuličky; po chvíli odtud vystrčila zrudlý obličej. “Jste oba odporní. Vypadněte!”

Orson, kterého kuličky moc nezajímaly, ochotně zvedl svůj velký zadek. Byl připraven k odchodu. Harry TRuman vypadal vývojem událostí zklamaně, ale snášel to udatně. Nespokojenost zakrýval pečlivostí, se kterou se oblékal.

“Pospěš si!” zavrčel Velký režisér ovládnutý Idejí, který nepochopil, že Velký producent mu tak naznačuje, že by udělal nejlíp, kdyby vypadl; Harry posléze zvedl kravatu a vzdychl: byl připraven.

“Pá, miláčku,” pronesl k přikrývce skrývající Marianniny vnady. “Hru dokončíme později.”

Odpovědělo mu nesrozumitelné zavrčení - jako by se grizzly předčasně probudil ze zimního spánku. Oba Velcí se otřásli a pro všechny případu přidali do kroku, protože Marianna byla nevypočitatelná.

“Možná bych pro ni měl roli,” usoudil Orson.

“Šikovné ošetřovatelky?”

“Ne, krvežíznivého Marťana,” broukl režisér. “Ležela by pod přikrývkou a vrčela.”

Malý Humphrey, zbavený zajímavé četby, začal z nedostatku jiných zájmů rychle dospívat a když konečně odešel doktor No, který padesátkát shlédl vystoupení božské Rity, Bogartovi vyrazil knírek. Pozdější slavný herec vyrostl v zachmuřeného, nemluvného mladíka s křivou hubou. To byl výsledek hluboko v srdci skryté nevraživosti k Orsonovi, kterého začal pokládat za bezohledného otčíma - Humphrey zřejmě trpěl oidipovským komplexem.

Rita zaujatá sama sebou nepostřehla proměnu dítěte v mladého muže, probíhající jí přímo před očima, a nevědoma ničeho se začala převlékat. Jak známo, převlékání spočívá v tom, že se nejprve sundá to, co má daná osoba dosud na sobě, a teprve potom se oblékne něco jiného - nikdy naopak.

Rita postupující tímto staletími prověřeným návodem byla mírně udivena pohledem, kterým její počínání sledoval synek. Po chvíli pocítila stud, tento pocit však nerozpoznala, protože ho nezažila už tak dlouho, že jeho chuť jí vybledla v paměti jako chuť jahod za bídy, až nakonec zpozorovala, že malý Bogart dospěl. Tento úkaz ji zaujal. Zájem byl oplácen.

“Co na mě tak čumíte?” zeptala se diplomaticky, protože si nebyla jista, s kým vlastně jedná.

“Udělej to ještě jednou,” poprosil Humphrey, který v důsledku urychleného růstu přestal věřit nejen v čápy a svatého Mikuláše, ale i v početí z ledví geniálního Wellese a lůna božské Rity.

Do té doby byl v této rodině jediný, kdo se k uvedenému názoru přikláněl, a ne bez významu hrál v tomto aktu ztráty víry sexapeal jeho bývalé mamky.

“What?” zeptala se Mrs. Hayworthová, rozhovor totiž probíhal anglicky.

Není od věci na tomto místě dodat, že Humhreyho žádost zněla v tomto jazyku takto:

“Do it again, plase.”

Konec citátu.

“Před cizími se nesvlékám,” protestovala herečka na další drzou nabídku, aby se převlékla do něčeho dalšího.

“Já nejsem cizí,” ohradil se Humphrey svým proslulým chraplavým hlasem. “Býval jsem tvým synem.”

“Tím spíš,” odvětila Rita po úvaze. “Nevím co, ale je v tom něco nepatřičného. A zvláštního,” dodala po chvíli. “Tady máš komiks s Kačerem Donaldem, třeba to uvolní tvé napětí a komplexy.”

Ke své smůle Humphrey ze zvyku uposlechl a než se prokousal první stránkou, měl zase čtyři roky a stěží slabikoval - což Rita přijala s evidentním uspokojením.

“Muži jsou pořád dětmi,” pomyslela si shovívavě. “V hlavě mají jenom chlast a ženské.”

Přípravy k hrané reportáži Orsona Wellese probíhaly plnou parou. Velký producent investoval do tohoto záměru cizí peníze a Velký režisér vlastní genialitu.

Rita mezitím natáčela s Glennem Fordem, který tu byl zásluhou automobilky Ford, což ji nesmírně bavilo. Když k tomu dodáme, že ford znamená brod, radost Rity neznala mezí. Její smích se perlivě nesl všemi studii, což vedlo k tomu, že ve skladech starých kulis žijící krysy se přestěhovaly ke konkurenci. Tam právě natáčeli Mor podle Camuse a připadalo jim, že tito neplacení statisté jim spadli přímo z nebe.

Konečně nastal den, který měl otřást Amerikou a náhodou otřásl celým světem. Jak se ukázalo později, kdy utichla vřava, byli pochováni mrtví a ošetřeni ranění, nějaký pitomec (to byl obecný úsudek pojídačů hamburgerů o Velkém režisérovi) přerušil v nejzajímavější chvíli rozhlasovou reportáž z baseballového utkání o mistra Spojených států, aby posluchače mátl zelenými mužíčky! Když McMillan nadhazoval rozhodující míč na třetí metě, jakýsi idiot začal blouznit o strojích padajících z nebe s tak odpornými bytostmi, že takové nikdo neviděl ani v komiksech; a tam už bylo všechno.

V souladu s očekáváním geniálního Orsona se rozezněly telefony v rozhlasovém studiu!

“Ty génie!” vřeštěli vlastenecky naladění Američané, pro které byl výsledek utkání záležitostí života a smrti. “Počkej, až tě dostaneme do drápů! Pak na Marťany nezapomeneš! My už si tě najdeme v tom baráku NBC, protože nedokážeš schovat svůj velký zadek, do kterého tě kopneme tak, že odletíš druhou kosmickou rychlostí přímo na Mars! Tam si přerušuj přenos z kuliček, protože současně s tebou vykopneme Velkého producenta i s tou jeho Mariannou, vrčící jako grizzly pod přikrývkou!”

Marně se snažil Welles, marně informoval o postupu krvežíznivých Marťanů drtících Národní gardu, marně v záchvatu geniality vymyslel laser řezající tanky jako máslo - vlastenečtí Američané vyrazili - každý ve svém fordu - k budově NBC. Cestou se zásobovali shnilými rajčaty, smadlavými vajíčky, prošlými konzervami a džusy, které měly nahradit Molotovovy koktajly. Tím vznikly na silnicích strašlivé zácpy, havárie, požáry a zemětřesení - zkrátka Apokalypsa. Obchody se vyprázdnily, některé vlastenečtí Američané vyplundrovali. A rozhlas bláznil dál - Merťané dorazili až k Washingtonu, prezident Roosevelt už-už ze sebe strhával košili, aby z ní udělal bílou vlajku a vzdal se dobyvatelům, když Velký režisér pochopil, že prohrál - a zapnul závěr baseballového utkání o mistra Spojených států. Rozjitřený dav v ulicích amerických měst ztuhl s otevřenými ústy, z každého rádia v každém domě do každého auta značky ford padala důležitá slova hlasatele vykreslující posluchačům situaci na hřišti pět minut před koncem utkání.

Vedl Minneapolis.

A tak to mělo zůstat, protože tehdy přistáli Marťané a utkání nebylo nikdy dokončeno. Ale to už znáte.

Z polského originálu Prawdziwa historia Orsona Wellesa (i swiata), vydaného v časopise Fenix č. 2/1996 (Prószynski i S-ka, Warszawa) přeložil Pavel Weigel.

Sborník Polská ruleta nakladatelství Laser obsahuje celkem sedmnáct povídek polských autorů. Povídek natolik různorodých, že co čtenář, to názor… Takže pokud vám tahle ukázka nebude vyhovovat, nevadí. Vždyť se můžete radovat třeba z povídky Januse A. Zajdla, SF opery Andrzeje Sapkowského, fantasy příběhu Evy Bialolecké či krací Marka Oramuse, Rafala Ziemkiewicze, Felikse Krese, Konrada Lewandowského a dalších a dalších…

Table of Contents

Kapitoral 1