Strazci vecnosti (P) - Spolu v temnote

Ivy Alexandra

Značky: Fantasy

Fantasyttt

Tři povídky v jedné knize. Jedinečné doplnění série „Temnot“. Kde sídlí temnota: Matka čtyř čistokrevných vlkodlačic Sofie, zachránkyně rasy, si nepřipadá vůbec jako nastávající babička – i když pomyšlení na širší rodinu v ní už nevyvolává takový strach. Ten naopak pociťuje při anonymních výhrůžkách, kterými se jí někdo snaží zastrašit. Král však nenechá dlouho svou tchyni v ohrožení! Překvapení temnotou: Vůdce londýnských upírů má problém – nemůže přestat myslet na překrásnou dívku. Juliet se oprávněně bojí, aby neskončila jako spousta jiných žen, kterým Viktor věnoval přízeň – se zlomeným srdcem. Chtě nechtě s ním však musí nakonec spojit své síly, aby společně zachránili nejbližšího přítele. Temnotou navěky: Uriel se podobá andělovi. Tak to alespoň připadá Katty, když jí osvobodí ze zakletí, jež jí opřádalo po dvě staletí. Při útěku ze stříbrné cely je provázejí nesnáze a v Katty se sváří odpor vůči upírovi s náklonností ke krásnému a jemnému muži. Uriel cítí také víc, ale ve sblížení s krásnou cikánkou mu brání tajemství.

ALEXANDRA IVYOVÁ

SPOLU

V TEMNOTĚ

PŘELOŽILA

ALENA AICHLMANOVÁ

WHERE DARKNESS LIVES / TAKEN BY DARKNESS / DARKNESS ETERNAL

Where Darkness Lives copyright © 2011 by Debbie Raleigh

Darkness Eternal copyright © 2011 by Debbie Raleigh

Taken by Darkness copyright © 2010 by Debbie Raleigh

Published by arrangement with Kensington

Publishing corp/NY, NY USA

Translation © Alena Aichlmanová, 2013

Cover © Franco Accornero via Agentur Schliick GmbH, 2013

Copyright © Levné knihy, a. s., 2013

KAPITOLA

1

Sofie byla pyšná, že ji ostatní vlkodlaci obdivují. Proč by koneckonců neměli?

Nejenže dokázala porodit čtyři zdravá mláďata v dobách, kdy byli vlkodlaci na pokraji vymření, ale jedna z dcer, Darcy, se spojila se Styxem, králem všech upírů, druhá Regan s jedním z nejváženějších Styxových strážců Jagrem a třetí Harley se stala partnerkou Salvátora, současného krále vlkodlaků. Královští zeťové by ji málem zadusili. A jako kdyby toho nebylo dost, čtvrtou dceru Cassandru označili za proroka, nejvzácnější ze všech stvoření. Cassie byla sice momentálně nezvěstná, ale čert to vem.

Stejně tak byla Sofie pyšná na svou pověst čubky všech čubek.

Na této pověsti tvrdě pracovala celé roky a kvůli ní koupila rozlehlý dům v nechvalně známé čtvrti poblíž pobřeží michiganského jezera.

Nechtěla, aby si kdokoli myslel, že se u ní s věkem dostavují mateřské a babičkovské instinkty. Oukej, možná se tajně radovala, že Harley očekává první vrh potomků. A možná v tom byla i maličká touha usadit se poblíž doupěte rodiny.

Ne že by se teď hodlala zabývat pletením bačkůrek. Hrome, právě si tady otevřela nejlepší striptýzový klub s těmi nejkrásnějšími mužskými vlkodlačími tanečníky z celé severní polokoule. Sofiin zvěřinec se brzy proslaví jako jedinečné hnízdečko pro ženy náročného vkusu.

Ať už to byly ženy z řad smrtelníků nebo démonů.

A samozřejmě se jí podařilo způsobit rozruch mezi všemi sousedy.

Bez zbytečné skromnosti věděla, že je naprosto neodolatelná.

Měla světle zlatavé vlasy s hedvábnými odlesky, které ji spadaly do poloviny zad. Srdcovitému obličeji s křehkými rysy dominoval pár světle zelených očí. Štíhlé tělo, které bylo v tuhle chvíli oblečené do přiléhavých kožených kalhot a topu, který sotva něco skrýval, mohlo (a dost často se to stávalo) zastavovat dopravu.

Ale byla to její doutnající sexualita, která zažíhala okolní vzduch, společně s hladovým úsměvem lovce, kvůli čemu muži div neskákali přes vlastní jazyky, když se jim ocitla nablízku.

A mezi ní a jinými ženami okamžitě vzplála nenávist na první pohled.

Rozruch kolem Sofiina příjezdu definitivně dodal koření zdejší nafoukané, přehnaně sebevědomé společnosti.

A jí přibyli nepřátelé.

Sofie setřásla nevítané myšlenky, přešla přes dlážděnou podlahu vstupní haly, otevřela křídlo dubových dveří, nad kterými

byla osazená obloukovitá okna. „Vypadni,“ zavrčela.

Vysoký vlkodlak s havraními vlasy, oblečený do černého obleku od Gucciho, bílé košile a modré hedvábné kravaty bez mrknutí její varování ignoroval a protáhl se kolem ní dovnitř.

Salvátor, král vlkodlaků, vypadal se svými arogantně hezkými rysy a zlatýma očima, které planuly mocnou vlkodlačí silou, jako skutečný šlechtic. Vlasy měl stažené do krátkého ohonu. Teď zkroutil rty do zatrpklého úsměvu.

„To neumíš svého oblíbeného zetě přivítat líp?“ zeptal se a založil si ruce na prsou.

Sofie si dala ruce v bok, rozhodně se nechtěla nechat zastrašit. Salvátor možná byl vlkodlačí král, ale když šlo o povinnosti k vlkodlačímu lidu, ona pravidla znala.

Tady poroučela ona.

„Našel jsi Cassandru?“ zeptala se na stále nezvěstnou dceru.

Salvátor se ušklíbl. „Ještě ne.“

„Pak nejsi mým oblíbeným zetěm a nemáme se o čem bavit.“ Ukázala rukou k otevřeným dveřím. „Tudy.“

„Prokrista, Sofie.“ Salvátor se zamračil, jeho italský přízvuk byl znát víc než jindy. „Proč nemůžeš být trochu soudná?“

Tohle byla nudná a známá hádka.

„Být soudná u tebe znamená ,být hodná holka’ a nechat se uvěznit ve Styxově doupěti?“

Král si odfrkl. „Sotva se to dá považovat za doupě. Pijavice nemusím ani já, ale nikdo nemůže popřít, že Styxovo sídlo je nejkrásnější stavba v celém Chicagu. Většina muzeí v porovnání s ním vypadá uboze.“

To byla pravda.

Doupě Styxe a Darcy, které leželo jen několik mil severně od Sofiina, bylo rozlehlým mauzoleem plným mramoru, zlata a uměleckých předmětů nesmírné hodnoty.

Její vlastní domov byl mnohem menší, ale co se týkalo jí osobně, rozhodně ho považovala za hezčí.

Dlouhý obývací pokoj byl vymalovaný v odstínu světle šedé a stříbrné, přes skleněnou stěnu bylo vidět na bazén a přilehlé tenisové kurty. Na velkou, vzdušnou kuchyň s koutem pro klidnou snídani navazovala velká jídelna.

Zahnuté dvojité schodiště vedlo nahoru do největší ložnice, kde stála postel o velikosti, jež by stačila pro fotbalový tým, a vestavěná vířivka, nad kterou by každý vlkodlak slastně zavrněl. A její koupelna… To byl sen každé ženy, se sprchou, která se táhla nad celou jednou stěnou, a s vanou, kde se skoro dalo potápět.

Ani náhodou by se nevzdala podobného komfortu a odstěhovala se do sklepa nějaké pijavice.

Tuhle průpovídku vždy prohlašovala před dcerami, když ji prosily, aby se k nim připojila.

A pořád se toho držela.

„Je zima,“ informovala nezvaného hosta. „A plíží se dovnitř společně s pijavicí.“

„Všechny tvé dcery jsou v bezpečí.“

„To je dobře. Potřebují tvou ochranu.“ Opravdu se jí ulevilo, když se dozvěděla, že Darcy, Harley i Regan jsou ukryté v bezpečí. Jen kdyby s nimi byla i Cassandra, hned by se jí dýchalo lépe. „Ale já ji nepotřebuju.“

„Nastaly nebezpečné časy, Sofie. Dokonce i pro čistokrevné vlkodlaky.“

Obrátila oči v sloup.

Jo, starostlivý pan král.

Neexistoval démon, který by nevěděl, že hrozí návrat Temného lorda, jenž mohl rozpoutat opravdové peklo. Nebo že se ze stínů hrabou všelijaké příšery.

Což byl přesně ten důvod, proč se její dcery skrývaly ve Styxově doupěti.

A proč je nehodlala vystavovat jakémukoli dalšímu nebezpečí.

„Dokázala jsem se postarat sama o sebe celá staletí.“

Salvátor začal zkoumat její zarputilý výraz.

„Už nemusíš,“ řekl konečně klidným hlasem. „Máš rodinu.“

Kdysi se jí z podobných slov dělala vyrážka. Teď ji u srdce zahřál podivný pocit.

Hrome, asi stárne.

„Rodina je jako medicína,“ zkroutila rty do zatrpklého úsměvu. „Nejlepší je v malých dávkách.“

Zlaté oči popuzeně zaplály, jak se jeho vlkodlak dral na povrch.

„Jsem i tvůj král. Mohu ti poručit, aby ses k nám přidala.“

Její úsměv se rozšířil, ale ona vycítila hrozbu, ze které neměla dobrý pocit.

„A já bych mohla říct Harley o všech těch pletkách s nymfami, které jsi -“

„Fajn,“ rychle ji přerušil. „Buď opatrná.“

„Jaké mi tady může hrozit nebezpečí?“

„Věř mi, zlo může číhat kdekoli.“ Salvátor se odmlčel, zastavil se na široké verandě a podíval se na vzdálené domy obklopené dokonale sestříhanými trávníky. „Dokonce i na předměstí.“

Sofii se podařilo skrýt nepatrné zachvění.

„Soustřeď se na to, abys našel Cassandru,“ odpověděla. „Pokud tě budu potřebovat, zavolám ti.“

„Dávej na sebe pozor…“ Salvátor se na ni škádlivě podíval. „Babičko.“

Sofie přimhouřila obočí.

Oukej, možná měla radost z Harleyina těhotenství, ale za žádnou cenu ji nikdo nebude nazývat ,babičkou’.

„Ještě jednou mi tak řekneš a ta mláďata, která v sobě Harley nosí, budou jednou provždy jedinými dětmi, které jsi zplodil.“

Salvátor se ušklíbl a namířil si to k BMW, které zaparkoval poblíž jejího nízkého Lamborghini.

Sofie sledovala králův odchod s lehkým zamračením.

Nečekala, že se Salvátor nechá tak snadno porazit.

To mohlo znamenat jen jedinou věc.

Válka mezi nimi ještě neskončila.

Sofiin zvěřinec byl dvoupatrová budova, která diskrétně splývala s konzervativnějšími podniky, lemujícími jednu z klidných ulic Chicaga.

Jakmile jste se však dostali dovnitř, na šarlatovém koberci a lesklých zlatých tapetách rozhodně nic diskrétního nebylo. Ani na benátských lustrech, které vrhaly decentní odlesky světla na polstrované boxy natočené směrem k nízkému pódiu.

Panovala zde atmosféra znatelného luxusu, která klub povyšovala nad všechny ostatní.

No dobrá, možná k tomu přispívali i neskutečně krásní striptéři, ze kterých ženské obecenstvo ječelo do zničení hlasivek.

Sofie vstoupila zadním vchodem, prošla kolem šaten k hlavnímu schodišti a při pohledu na své zaměstnance, kteří se chystali na další nával zákazníků, se spokojeně usmála.

Tohle místo mohlo některým lidem připadat jako další striptýzový klub, ale pro ni představovalo hmatatelný důkaz nezávislosti.

Na moment se zastavila a vychutnala si pohled na Dimitrije a Dominika, nacvičujících vystoupení. Vlkodlaci dvojčata nedávno emigrovala z Ruska a byla tak neuvěřitelně krásná, že bylo s podivem, že před nimi neroztál všechen sibiřský led.

Vysocí, štíhlí, s ježatými krátkými vlasy a ledově modrýma očima, pohybovali se s vlkodlačí ladností. A když se vzalo v potaz jejich oblečení, které se skládalo z pouhého proužku látky, jenž sotva stačil skrýt nejintimnější část bledých, dokonalých těl… Mňam.

Pak pohledem zachytila muže stojícího poblíž pódia, natahujícího ruku k Dimitrijovi. Nebo to byl Dominik? Úsměv jí ztuhl na rtech.

Troy, princ všech skřítků, byl velký, svalnatý muž s postavou profesionálního bojovníka a vkusem královny bordelů. Teď měl na sobě stříbrné přiléhavé šortky a průhlednou nefritovou košili, která nezakrývala pohled na jeho široký hrudník.

Dlouhé, svítivě červené vlasy se mu rozlévaly po zádech jako plameny a smaragdové oči tančily smyslem pro humor, který byl nakažlivý. Vypadal jako exotický motýl, ze kterého čišela nehorázná sexualita.

„Hmm…,“ zavrčel, když se Sofie zastavila vedle něj, ale nepřestával pozorovat tanečníky. „Rozkošná jako vždycky, má lásko.“

Natáhla se a pleskla ho po ruce. „Žádného zboží se ani nedotkni, Troyi.“

Skřítek našpulil rty, ale spustil ruku a otočil se k ní. „Ale vždyť víš, že je všechny miluju. Bez rozdílu, jestli jsou vysocí, blonďatí nebo chlupatí.“

„Milovat je můžeš.“

„To je pravda.“ Troy si rukou přejel po košili a olízl si rty. „Moudrý skřítek vždycky plave s přílivem.“

Sofie si odfrkla. Troy s přílivem plaval často.

Což samozřejmě znamenalo, že měl ve světě démonů nezanedbatelné známosti.

A to byl přesně ten důvod, proč jej Sofie před několika dny kontaktovala.

„Našel jsi, co jsem po tobě chtěla?“

Usmál se tak, že to pochopila jako varování, mávl rukou a ukázal k nedalekým dveřím.

„Copak jsem někdy nesplnil slib?“

Sofie pootevřela rty, ale když ze stínů vystoupil muž, všechna slova zapomněla.

Ne, nebyl to muž… Byl to čistokrevný vlkodlak, opravila se, když zachytila jeho divokou, neředěnou vůni. A tak hříšně neodolatelný, až se jí z toho rozbušilo srdce.

Když k nim vykročil, zatnula ruce v pěst. Co se to s ní ksakru dělo?

Celý její život byl naplněný krásnými a mocnými muži, a všichni usilovali, aby se jí mohli zavděčit. Ať už to byla možnost zasloužit si právo zplodit s ní potomky, nebo jen radovat se z několika hříšných nocí.

Ale nedokázala si vybavit pocit, jako kdyby právě překročila okraj útesu a letěla vzduchem.

Byl to důvod, proč teď nemohla dýchat?

Nepříjemná reakce ji poněkud zneklidnila, a ona si cizince dál opatrně prohlížela.

Byl krásný, ale nebyla to nablýskaná elegance jako u jejích tanečníků.

Modročerné vlasy měl střižené nakrátko, jako kdyby se nehodlal zabývat starostí o ně, ale drsný styl jen zdůrazňoval strohou krásu jeho mužného obličeje. Pokožku měl sytě bronzovou, prozrazovala latinské předky, a oči víc černé než hnědé.

Byl vyšší než ona, možná celých šest stop, ale pod přiléhavým černým trikem, které ladilo s černými vojenskými kapsáči, se rýsovaly drsné svaly.

Nemilosrdný.

Tohle slovo jí projelo myslí ve stejném momentu, kdy mocný žár obklopil její tělo a sežehl jí krev pulsujícím vědomím, jež nepocítila celé věky.

„Dobrý… bože,“ zamumlala.

Troy si odkašlal a neohrabaně se pokusil skrýt své pobavení.

Sráč.

„Sofie, tohle je Luc. Lucu, tohle je Sofie.“ Skřet apaticky mávl rukou směrem k ohromujícímu vlkodlakovi. „Není prostě k sežrání?“

Sofiin pohled se setkal s planoucíma černýma očima a kůže jí najednou připadala těsná.

Do prdele. Do prdele. Do prdele.

Tenhle vlkodlak představoval problém s velkým P, a to byla poslední věc, kterou zrovna v téhle chvíli potřebovala.

Vystrčila bradu a pohledem pomalu přejela po těle, které žadonilo, aby je olízala od hlavy až k patě, a pak se ušklíbla.

Neandrtálci jako tenhle byli vždycky přehnaně arogantní. Jediná urážka jeho pýchy, a otočí se na patě a zmizí.

„Chtěla jsem bodyguarda, ne dalšího striptéra,“ prohlásila.

Tmavé oči se přimhouřily, ale místo aby si zabušil na hrudník a pak zamířil k nejbližšímu východu, v což doufala, přistoupil ještě blíž a bohatá vůně mužského pižma podráždila její smysly.

„To je dobře, protože obecenstvo nemám moc rád.“ Jeho hlas jí přejel po kůži jako hebká čokoláda. „Ale samozřejmě, pokud mě hezky poprosíš, soukromé představení není problém.“

Ach, tak daleko rozhodně nepůjde.

Ani ve své mysli.

„Jestli něco chci, pak je to ochrana, ne nějaký další krasavec,” procedila skrz zuby, šťouchla ho do hrudi a chtěla se obrátit k odchodu.

Nechá Troye, aby to s tím nabušeným bláznem vyřídil sám, ona už tu není. Ale to si jen přála.

Ve chvíli, kdy se její dlaně dotkly mužova hrudníku, ji pevně chytil za zápěstí. Ve stejném momentu ji otočil, přitiskl si ji zády k hrudi a ruce jí přimáčkl na ňadra. „Vím, co chceš,“ zavrčel a zabořil jí obličej do nahého levého ramene.

Otřásla se a sama sobě se pokusila namluvit, že to byl vztek z toho, že se jí pokusil přemoci, ne vzrušení z pocitu jeho teplého dechu na kůži nebo pevného těla tak intimně přitisknutému k jejímu.

„Nechám vás dva, abyste si pohráli,“ ušklíbl se Troy, luskl prsty a prošel kolem nich. „Čau.“

„Troyi,“ vyštěkla nevěřícně. Přece ji ten skřet nenechá o samotě s tímhle… psychopatem?

Evidentně ano.

„Neboj, pošlu ti účet,“ ujistil ji a zamířil ke dveřím.

„Idiot,“ zamumlala a její vlkodlačice se drala na povrch. Nebyla to zloba, jen se prostě dostala… až na hranu. Jako kdyby cítila, že se má stát něco významného. Což ji rozčilovalo úplně stejně jako to, jak snadno ji přemohl.

„Můžeme si promluvit?“ zeptal se tiše.

„Ne, dokud mě nepustíš.“

„Pokud na tom trváš,“ poškádlil ji a rty přejel po pulsující tepně jejího krku, pak teprve uvolnil sevření.

Sofie zvedla hlavu, ale odmítla se podívat jeho směrem. Místo toho vykročila k rudému koberci.

„Dokončíme to v mé kanceláři.“

Vycítila, že se vydal za ní. „Ty jsi tady boss.“

„O tom se teprve rozhodne.“

I přes své nabušené svaly a úctyhodné bojovné schopnosti nebyl Luc hlupák. Hrome, do téhle chvíle si o sobě myslel, že je nejchytřejším vlkodlakem na světě.

Teď jen zapřemýšlel, jestli svůj mozek náhodou nenechal v Miami.

Ne že by to byla jen jeho chyba, rychle ujistil sám sebe, když se díval na nejkrásnější zadeček, zatímco ji sledoval přes klub. Musel by být svátý, aby při rozhovoru se Sofií zůstal klidný.

I když ho před její smrtící krásou varovali, na první pohled ho ohromily jemné rysy. Vypadala, jako kdyby jí bylo sotva dvacet, kožené kalhoty a titěrné tričko zdůrazňovaly štíhlé tělo.

Čekal vyčerpanou samici, která ho odradí svou nadutostí a ješitností. Ne překrásnou ženu, která se pokoušela skrýt svou zranitelnost za maskou nedůtklivosti. Ani smaragdové oči, ze kterých vycítil utrápený strach.

Muž v něm ji toužil povalit do nejbližší postele a poučit ji, co to znamená výt na měsíc. Vlk v něm ji chtěl přehodit přes rameno a ukrýt do bezpečí svého doupěte.

Byla to reakce jeho vlka, co ho nejvíc znepokojovalo.

Chuť po milování ovládnout dokázal.

Ale touhu po vlastnictví?

Mátlo to jeho smysly a ohrožovalo jeho misi.

Rychle znepokojující myšlenku drsně potlačil.

Byl tady z jednoho konkrétního důvodu. Teď byl čas začít.

Následoval ji do její soukromé kanceláře a ze zadní kapsy kalhot vytáhl několik složených listů papíru. Nejdůležitější teď bylo docílit, aby si ho najala jako bodyguarda.

Samozřejmě, pozvánku k jistým… intimním záležitostem by neodmítl, šeptal mu hlas v jeho mysli.

Určitě bylo jednodušší dávat na ni pozor.

Dát na ni pozor a možná ještě něco víc…

Penis mu začal tvrdnout a on se rozhlédl po místnosti. Hledal cokoli, co by odvedlo jeho myšlenky od toho, jak moc chce Sofii položit na široký stůl z ořechového dřeva a milovat se s ní.

Viděl prostornou místnost s dřevěnými policemi podél jedné stěny, na kterých stála řada Fabergého vajec nesmírné hodnoty. Naproti byl majestátní mramorový krb, u něhož stála dvě křesla potažená kůží krémové barvy, a poblíž nízká pohovka ze stejného materiálu. Podlahu pokrýval perský koberec, kolem oken splývaly sametové závěsy v barvě zralých meruněk.

Vybraná elegance její pracovny ho nepřekvapila.

Ačkoli byla Sofie oblečená jako drsná motorkářka, vznášel se kolem ní sofistikovaný duch, který k ní náležel stejně jako doutnající sexualita.

Smrtonosná kombinace.

Luc jí byl v patách až do chvíle, kdy se rychle posadila za psací stůl, a tím mezi nimi vytvořila bariéru. Frustrovaně se na něj podívala.

Takže nebyl sám, kdo bojoval proti nevítané přitažlivosti.

Její reakce ho idiotsky potěšila. Na stůl položil pár papírů.

„Tady.“

Zamračila se, naklonila, a aniž by se dokumentů dotkla, začala je studovat. Snad se nebála, že by ji mohly kousnout?

„Co to je?“

„Mé reference.“

Očima přejela po prvním papíru a zvedla hlavu. „Miami?”

„Zábava na slunci, “ zamumlal. „Měla bys to zkusit.”

„V Miami jsem byla.“

„Asi ne v poslední době,“ pronesl s absolutní jistotou a očima přejel po její mléčně bílé kůži. Mohla by chutnat jako smetana. „Kdybys byla v mém městě, musel bych o tom vědět.“

„Tvém městě?“

„Mém.“

Podívala se na něj se zřejmým podezřením. „Kdybys byl v Miami takový pán, proč bys cestoval do Chicaga a nechal se najímat jako nějaký rváč?“

Pokrčil rameny. „Hodilo se mi na pár týdnů z Floridy vypadnout.“

Výraz v jejích smaragdových očích ztvrdl. „Potíže se ženami?“

„Není to jedno?“ zeptal se. „Ten skřet tvrdil, že hledáš zkušeného bodyguarda a že mu královsky zaplatíš. Já jsem nejlepší. Konec příběhu.“

„Ne, to není konec.“ Zahodila jeho reference do koše. Beztak tam patřily. Zfalšoval je na cestě z Chicaga. „K tomu, abych tě najala, mám hodně daleko.“

Posadil se na okraj stolu a složil si ruce na prsou.

„Co je tu za problém?“

„Nejsi to, co potřebuju.“

Po ústech mu přejel nepatrný úsměv. Zněla… mrzutě. „A víš snad, co přesně chceš, Sofie?“

Zatnula čelisti. „Vím, co nepotřebuju. Domýšlivého hajzla, který mě vytáčí.“

Musel potlačit svého vlkodlaka. Teď nebyl čas dokazovat jí, že je dominantní samec, který si zaslouží její respekt.

Potřeboval, aby Sofie věděla, že je to ona, kdo rozhoduje.

„Kdybych nebyl nejlepší, ten skřet by mě nevybral, nebo snad ano?“

Sofie sevřela rty. „Být bodyguardem neznamená jen mít svaly a umět se prát. Potřebuju někoho, kdo splyne s pozadím.“

„Dokážu splynout.“

„To má být vtip?“ rozhodila rukama. „Vypadáš, jako kdybys chtěl zaútočit na nějakou menší planetu.“

Podíval se na své černé triko a kalhoty. Dvě pistole a kulomet schválně nechal v autě. Samozřejmě, po boku měl v pouzdru malý revolver.

„Co to přesně znamená?“

„Znamená to, že ty pro tuhle práci nejsi ten pravý. “ Zvedla bradu, obešla stůl a namířila si to ke dveřím. „Sorry.“

Rychlostí, která byla překvapující i u čistokrevného vlkodlaka, se Luc natáhl a chytil ji za paži. Přitáhl si ji k sobě tak, že mu stála přímo mezi nohama.

Téměř se dotýkali nosy a ve vzduchu mezi nimi jiskřila elektřina.

Opojná kombinace agresivity a čistého sexu.

„Víš, co si myslím?“ pronesl zastřeným hlasem.

Mohla se z jeho sevření vymanit. Možná byl fyzicky silnější, ale ona nebyla úplně bezmocná. Všichni věděli, že není nic nebezpečnějšího než naštvaná vlkodlačice.

Místo toho se mu podívala do očí.

„Je mi to jedno.“

„Myslím, že jsi vystrašená.“

Ztuhla a v očích jí zaplál smaragdový oheň.

„Pusť mě.“

„Jsi vystrašená, protože mě chceš.“

Chtěla popřít pravdu jeho slov, snadno jí to vyčetl z krásné tváře. Ale nebyla hloupá. Dokonce i kdyby necítil všeříkající chvění, neviděl, jak jí těkají oči, když mu s nimi přejela po těle, dokázal vycítit její vzrušení.

„Chtěla jsem - a měla jsem - bezpočet mužů,“ informovala ho. „Dost kšeftů.”

Zavrčel, jeho vlk nebyl myšlenkou na jiné muže v její posteli vůbec potěšený.

„Nikdy jsi neměla muže, jako jsem já -“ začal ji ujišťovat, ale když koutkem oka zahlédl jakýsi záblesk, strnul. To nebyl záblesk slunečních paprsků. „Do prdele.“

Čistě reflexivně Luc seskočil ze stolu, porazil Sofii na zem a zakryl ji svým obrovským tělem.

Sofie zaklela, ale než se stačila pokusit setřást ho ze sebe, místností zaburácel výstřel, následovaný třeskotem rozbitého skla.

Luc zůstával bez hnutí, čekal další výstřel. Když se nic nedělo, konečně se odtáhl a tázavě se podíval do Sofiiny bledé tváře.

„Jsi zraněná?“ zavrčel.

Zakroutila hlavou. „Ne.“

„Dobrá.” Jedním pohybem vyskočil na nohy a vyběhl k rozbitému oknu. „Zůstaň tady.“

KAPITOLA

2

Zůstaň tady.

Ten zatracený vlkodlak si snad myslel, že ho

bude poslouchat jako pejsek, řekla si Sofie, rychle vyskočila a následovala ho skrz rozbité okno.

Oukej, zachránil jí život. I když ji rozčílilo, že vůbec potřebuje ochranu, byla ochotná nabídnout mu svůj vděk.

Ale to neznamenalo, že na ni bude štěkat příkazy a čekat, že ho bude poslouchat.

Nějaký bastard se ji právě pokusil zabít a ona rozhodně hodlala zjistit, kdo to je.

A pak mu vyrve srdce a nakrmí s ním supy.

Nebo alespoň takový byl její plán.

Sofii se podařilo dostat se skrz okno, aniž by si prořízla některou z hlavních tepen, a zastavila se. Zjistila, že Luc už přešel ulici a vešel do třípatrové kancelářské budovy stojící naproti.

Do prdele, byl rychlý.

A zatraceně silný.

A tak úžasně, ohromně mužný, že ji z toho bolelo na všech důležitých místech těla.

Což byl samozřejmě důvod, proč byla tak nesvá, kdykoli byl nablízku. A proč tolik váhala, aby si jej najala jako bodyguarda.

I když by si raději ukousla jazyk, než aby to přiznala nahlas.

Když Sofie zjistila, že výstřel přilákal nechtěnou pozornost, přinutila se přejít pomalu ulici a vejít do budovy, odkud na ni střelec musel mířit. Lidé se vždycky nechali tak snadno vystrašit. Několik výstřelů, ani nemusely být mířené na ně, a už začínali panikařit.

Lidský pach hrůzy způsobil, že Sofie zatoužila proměnit se ve vlkodlačici a opravdu jim dát důvod ke strachu.

Když jí došlo, že útočník už může být na půli cesty do St. Louis, strčila do skleněných dveří a vešla do prázdné haly.

Přitom zavětřila, zachytila Lucovu vábivou vůni, která se mísila s lidmi, kteří naplnili budovu. Ale v okolí nebylo po nějakém démonovi ani stopa.

Mohl to snad být smrtelník, kdo na ni vystřelil?

Sofie byla zmatená. Obešla řadu výtahů a otevřela dveře ke schodišti. Zaváhala jen na krátký okamžik, aby se ujistila, že ve stínech na ni nečeká nějaké nepříjemné překvapení, a pak se vydala po kovových schodech, stoupajících podél stěny.

Pouhou vteřinu poté přímo před ni z výšky přistál Luc.

Pěkné divadýlko, zamumlala si sama pro sebe, i když musela ocenit eleganci jeho pohybů a sílu jeho mužného těla.

Pak váhavě odlepila pohled od jeho širokých ramen a podívala se mu do planoucích tmavých očí.

„Jakou část z věty ,zůstaň tady’ jsi nepochopila?“ zasyčel k ní hlubokým hlasem.

Sofie si rázně položila ruce v bok. „Pánem jsem tady já a rozhodně nebudu poslouchat tvoje rozkazy.“ Její výraz ještě víc ztvrdl. „Ani rozkazy nikoho jiného.“

„To mě trochu překvapuje,“ zamumlal.

,,Co?“

„Moje práce je chránit tě,“ zavrčel a přistoupil tak blízko, že jí po kůži přejel jeho žár. „A pokud to znamená, že ti budu rozkazovat, pak mě taky budeš poslouchat. Rozumíš?“

„Proč si…“

Protáhla se kolem něj a vykročila ke schodům. Přešla druhé patro. Podle kulky zabořené v jejím pracovním stole a úhlu výstřelu usoudila, že střelec musel pálit ze třetího patra. Sama preferovala osobnější způsoby zabíjení, ale byla též zkušenou střelkyní.

Pokračovala dál, cítila, že má Luca v patách.

Hrome, bylo to víc, než že by ho jen cítila. Jehličky jeho vzteku se jí zabodávaly do kůže a varovaly ji, že jeho vlkodlak se dere na povrch.

Výjimečně silný vlk, přiznala si neochotně.

Takový, který se jí mohl vyrovnat.

Sofie se pokusila setřást rozrušení z jeho přítomnosti a zastavila se v posledním patře. Ale než stačila natáhnout ruku po klice, na schodech pod nimi se ozvalo tiché zapraskání.

Zvuk sotva dolehl k jejím uším, a Luc už ji tlačil ke stěně a přimáčkl na ni své mohutné tělo. Ve stejné chvíli se ozvala ohlušující rána, kterou následovalo nervy drásající zaskřípění kulky, která projela plátem kovových dveří přesně v tom místě, kde před necelou vteřinou stála.

„Proboha.“ Luc se od ní odtáhl a pohledem přejel její napjaté tělo. Jakmile se ujistil, že není zraněná, naklonil se přes zábradlí. „Zůstaň tady.“ Otočil se zpátky k ní a podíval se na ni očima, které byly víc vlčí než lidské. „Tentokrát uděláš to, co ti říkám, nebo tě k těm dveřím přibiju. Je ti to jasné?“

Aniž by se namáhal čekat na její odpověď, vyběhl na schody a vydal se pronásledovat drzého útočníka, jako by neměl špetku rozumu nebo pud sebezáchovy, a jen s minimálním respektem k zemské přitažlivosti.

Ne, že by ji to nějak zajímalo.

Luc byl evidentně trénovaný bojovník, který pravděpodobně většinu dne pronásledoval šílence. Pokud si chtěl nechat tělo prošpikovat jednou nebo dvěma kulkami, aby si dokázal, že je velký, silný vlkodlak, pak ho nechá být.

Ale pořád tu byl ten tichý hlásek, který jí našeptával, že jí právě zachránil život.

Dvakrát.

Měla by mu aspoň poděkovat, než se s ním nadobro rozloučí, nebo ne?

Což byl jediný důvod, proč zůstala přešlapovat v posledním patře a nevrátila se do klubu ke každodenním povinnostem.

„Je jak tříska v zadku,“ zamumlala si pro sebe a rychle se otočila, když uslyšela Luca vybíhat zpátky po schodech.

„Říkala jsi něco?“ zeptal se a koutky úst mu zacukaly.

Přejela pohledem po jeho svalnatém těle, ale zakázala si zastavit se na propracovaných svalech a širokých ramenou, které napínaly těsné tričko.

Zraněný nebyl.

To jediné bylo teď důležité.

„Našel jsi střelce?“

„Ne.“ Znechuceně zatnul čelisti. „Ať už to byl kdokoli, dokázal budovu opustit beze stopy.“

„Čarodějnice?“

„To bez dalších důkazů nemůžu potvrdit,“ pokrčil rameny. „Až se večer klub zavře, pořádně to tady prozkoumám.“

Sofie si odkašlala. „Ještě jsem ti nepoděkovala.”

Čekala, že bude potěšený, ale když k ní přistoupil, chytil za paže a pevně se na ni podíval, zmátlo ji to.

„Nechci, abys mi děkovala, Sofie. Chci, abys mě nechala dělat mou práci.”

Když na holé kůži svých paží ucítila teplo jeho dlaní, její vlkodlačice souhlasně zavrčela.

Zrádkyně.

„Ještě jsem tě nezaměstnala.“

Luc přimhouřil oči. „Slyšel jsem o tobě spoustu věcí, ale nic takového, jako že bys byla hloupá.“

Sofie ztuhla. Do téhle chvíle jí bylo úplně jedno, co o ní lidé říkali.

Koho zajímalo, že byla známá jako nemorální, bezcitná čubka?

Teď se musela zamračit při myšlence, že ji možná soudí, aniž by znal skutečnou pravdu.

„Cos o mně slyšel?“

„Že jsi královna čubek.”

„To je pravda.“ Nemělo smysl tohle zapírat. Ani o to nestála. „Co ještě?“

Temným pohledem přejel po její tváři. „Že jsi nádherná.”

„To je taky pravda.“

„A že se ti dostalo požehnání mít čtyři čistokrevné dcery. Což je pro náš lid ohromný dar.“

Sklopila oči. Ačkoli informace o talentu Cassie stejně jako o jejím nedávném zmizení nebyly zrovna státní tajemstvím, moc lidí o tom ještě nevědělo.

A čím méně lidí o tom vědělo, tím lépe.

„Ano.“

„A taky že jsi ta, kdo vydržela,“ pokračoval, aniž by jakkoli reagoval na její náhlou opatrnost. „Což vlastně znamená, že jsi dost chytrá na to, abys vyhledala pomoc, když ji potřebuješ.“

Sofie zvedla hlavu a suše se usmála. „Podlejzáku.“

„Jen mám dost zkušeností,“ opravil ji. V jeho temných očích se pořád zračila frustrace. „A bohužel jsem na tuhle párty přišel pozdě. Měla bys mě uvést do obrazu.“

Když zaváhala, svraštil obočí.

„Sofie?“

Zaskřípala zuby. Kčertu. Byl vlkem na lovu. Nehodlal se vzdát.

„Nejsem si úplně jistá,“ zamumlala.

„Něco tě muselo vystrašit, jinak bys nezačala hledat bodyguarda.“

„Všechno to bylo tak… dětinské.“

Povolil sevření, takže jí mohl rukama přejíždět po paži nahoru a dolů a vysílat jí do těla slastné záchvěvy.

„Dětinské?“

Dalo jí hodně práce, aby se dokázala soustředit na téma hovoru. Nebylo to snadné, když měla hlavu plnou myšlenek, jak rychle by z něj dokázala strhnout oblečení a přitiskla ke stěně.

A na to, jaké věci by mohla s tím fantastickým tělem podnikat.

Hmmm.

Oči se mu rozšířily, když se vzduch naplnil vůní jejího vzrušení, a tělo se mu napjalo hladovou touhou. Tiše zaklela a přinutila svou mysl vrátit se k předchozí konverzaci.

Kde že to skončili?

Ach ano, u toho zabijáckého pronásledovatele.

Pokrčila rameny. „Začalo to lístky s nenávistnými poznámkami v poštovní schránce.“

„Co se v nich psalo?“

„Jako obvykle. ,Nenávidím tě! Táhni, děvko! Kurvo!‘ “ Znechuceně ohrnula rty. „Takové ty věci, jaké dělají nedospělí smrtelníci.“

„Co dál?“

„Propíchnuté pneumatiky. Mrtvá krysa v bazénu.“

Sjela pohledem na podlahu, k díře po kulce. Jen pár centimetrů a měla by tu kulku v zádech. „Tedy aspoň do dneška.”

Ještě víc se zamračil, jako kdyby ho to zmátlo. „Divné.“

„Divné, že se mě někdo snažil zastřelit, nebo divné, že se o to nepokusil už dřív?“ zeptala se suše.

„Obvykle se to nestupňuje tak rychle.“

Přinutila se vydržet jeho tázavý pohled a znervózňující výraz.

Už tak bylo dost špatné, že pouhý jeho dotek vyvolával v její vlkodlačici touhu, copak musel být navíc ještě inteligentní?

„Myslíš ty útoky?“

„Přesně tak.“ Rukama jí přejel nahoru, až se jeho palce dotkly citlivé linie jejího krku a jí se málem zastavilo srdce. „Od nechutného vzkazu ve schránce do výstřelu je zatraceně dlouhá cesta. Většina lidí se k tomuhle místu vůbec nedostane. A těm, kteří zajdou dál, trvá

rozhodně déle než pár dní, než se z anonyma stane psychopat.“

„Hmmm,“ poznamenala neutrálně. „Chápu.“

Luc přimhouřil oči. „Kdy jsi dostala první výhružku?“

„Jen pár dní po tom, co jsem se nastěhovala do nového domu. Před dvěma týdny,“ dodala rychle. „Myslela jsem si, že je to jen žárlivý soused.“

„Předtím nic?“

„Ale ano,“ zkroutila kysele rty. „Jsem královnou čubek, pamatuješ? Ale většina mých nepřátel má dost odvahy, aby se mi postavila přímo, ne jen opruzovala kolem jako podrážděný výrostek.”

Pomalu přikývl. „Řekni mi něco o svých sousedech.“

„Potkala jsem jich jen pár.“ Sofii nedostatečné uvítání v novém bydlišti nijak nevzrušovalo. „Většinou jsou to obyčejní smrtelníci. Fakt nuda.“

„Ale všichni ne?“

„Ne. Je tu upír, který má doupě přímo za mými tenisovými kurty.”

Palce mu jemně putovaly nahoru a dolů, jak zkoumal její krk s důvěrností, která přinutila její vlkodlačici varovně zavrčet. Vlkodlačí hrdlo bylo zapovězené před jakýmkoli dotykem, s výjimkou těch nejbližších.

Místo toho se musela bránit touze zvrátit hlavu a nabídnout hebkou kůži jeho hladovým tesákům.

Prokrista, co to s ní bylo?

„Upír by neplýtval časem na nechutné vzkazy a prořezávání pneumatik,“ usoudil a pohledem sledoval cestu svého palce. Oči mu hluboce plály. „Pokud nějakého naštveš, rovnou ti skočí po krku. Doslova.“

„Kirsten není proměněná dlouho,“ informovala ho. „Stále je vydaná na milost svým lidským emocím.“

Vypadalo to, že upírku vyloučil, ale Sofie nepochybovala, že si ji dobře zapsal do paměti.

Pozornosti tohohle vlkodlaka neuniklo nic.

Což nebylo zrovna uklidňující.

„Nikdo jiný?“

„Dole v ulici bydlí ještě jedna nymfa,“ ušklíbla se Sofie. „Na veřejnosti se vždycky chová slušně, ale cítím, že nemá v úmyslu stát se mou nejlepší kamarádkou.“

„Ta by možná mohla mít na svědomí ty výhružky, ale nymfy obvykle nejsou krvelačné.“

„Neviděl jsi, jak strašně majetnicky se chová ke svému současnému milenci.“

Sofie se otřásla. Když nymfa představovala Sofii svého přítele, v očích měla fanatický lesk a k tomu muži vzhlížela přímo s ostudným zoufalstvím.

„Je to divný.“

Luc pozvedl obočí. „A co je zač ten milenec?“

„Pes.“ Psi byli lidé, kteří se proměnili v démony díky kousnutí, nebyli to čistokrevní, rození vlkodlaci. Mohli se proměňovat do zvířecí podoby, ale své proměny nedokázali kontrolovat, jako to uměli vlkodlaci, a nebyli nesmrtelní, ačkoli délka jejich života postupně stoupala.

„Tedy více méně.“

„Co tím chceš říct?“

„Někdo ho kousl, to z něj cítím, ale mezi psy je to taková směšná výjimka.“ Z představy jeho krátkého, zavalitého těla a rozplizlého obličeje se Sofii zvedal žaludek. „Je to ostuda pro psí rod. Nikdy předtím jsem nepotkala tak ustrašené stvoření.”

Luc přistoupil blíž a přitiskl jí tělo ke stěně.

„Prostě to není tvůj typ.“

„O tom, kdo je nebo není můj typ, vůbec nic nevíš.“

Luc sklonil hlavu a přejel rty po zběsile pulsujícím místě na jejím krku.

„Vím, že já to tedy jsem.“

Hrome, tohle věděli oba dva.

Do varu ji dostával pouhý jeho dotek.

Co by se stalo, kdyby ji skutečně políbil?

Ne že by tu teď chtěla stát a zjišťovat to, uvědomila si a odstrčila ho od sebe.

„Uf,” zamumlala, prošla kolem něj a vydala se po schodech dolů.

Už tak bylo špatné, že tenhle den strávila jen tím, že se vyhýbala kulkám.

Nechtěla dovolit, aby to bylo ještě horší, pokud se stane další obětí Lucova neskutečného šarmu.

Nepochybovala, že v ulicích Miami se takových obětí pohybovalo dost.

Luc skončil prohledávání budovy a právě projížděl se svým černým mercedesem kolem uniformovaného strážce, který otevíral bránu Sofiina sídla, když mu zazvonil mobilní telefon.

Mrkl na displej a zamračil se. Věděl, že tenhle hovor nemůže nechat být.

Zapnul autorádio a přitiskl si telefon k uchu. Kolem byla spousta démonů s abnormálními sluchovými schopnostmi, kteří by mohli naskytnutou šanci využít.

„Co se děje?“ zeptal se a po odpovědi volajícího si povzdychl.

„Si. Právě se vracím do jejího domu.“ Sevřel čelisti.

„Ne, nemá žádné podezření. Ještě ne. Ale je moc chytrá na to, abych z ní dokázal dělat blázna déle než pár dní.“ Znovu se ozval štěkot ostrých slov. „Jo, chápu. Zůstanu ve spojení.“

Luc odhodil telefon na vedlejší sedadlo a zaparkoval auto na konci aleje, která lemovala ulici. Zakroutil hlavou a vydal se k Sofiinu domu.

Svého vlkodlaka přivolal, už když prohledával kanceláře. Jeho člověčí forma se nemohla schopnostem vlkodlaka vyrovnat, ale on nechtěl plýtvat drahocennou energií.

Tedy ne do chvíle, kdy si bude jistý, že Sofie jeho ochranu nepotřebuje.

Dostal se téměř až do poloviny parkoviště obklopujícího Sofiin dům, rychle prohledal pozemky včetně domku s bazénem a potom zadním vchodem vešel do hlavní budovy.

Prošel jejím obývacím pokojem, ložnicí pro hosty a plně vybavenou tělocvičnou, pak se vydal do kuchyně.

Nepřekvapilo ho, když našel Sofii, jak se opírá o mramorový pult a ruce má založené na prsou. Určitě ho cítila od chvíle, kdy přešel hranice jejího pozemku.

Zastavil se uprostřed vydlážděné podlahy, přejel pohledem po jejím štíhlém těle, v tuhle chvíli skrytém jen kouskem červené krajky a hedvábí.

Musel se ovládat, aby nezasténal, a podíval se do krásné tváře lemované světlými vlasy.

Touha mu nevadila. Kterého muže by nevzrušoval pohled na úžasnou, polonahou ženu?

Ale pocit, který pramenil z jeho vlkodlaka, jako kdyby… mu patřila, ho znervózňoval.

Obzvlášť při pohledu do jejích smaragdových očí, ze kterých planulo všechno, jen ne vřelé přivítání.

„Copak tvé povinnosti zahrnují vstup na cizí pozemek bez pozvání?“

Úmyslně se podíval na dveře vedoucí od jídelního koutu k patiu. Jejich polorozpadlý zámek by zvládla i lesní víla.

„Ne, ale zahrnují inspekci tvého alarmu.“

Sofie si odfrkla. „Jsem čistokrevná vlkodlačice. To je veškerý alarm, který potřebuju.“

Luc nad jejím nonšalantním tónem jen zavrčel a otočil se.

Bože.

Copak netušila, jak její zdánlivý nedostatek zájmu vyzýval jeho vlkodlaka k tomu, aby ji ochraňoval?

„Asi ne, když se nějakému šílenci podařilo procházet se v tvé blízkosti, aniž by si ho někdo všiml,“ zavrčel.

„Ten šílenec tady byl vždycky ve chvíli, kdy jsem byla v klubu.“ Očima přejela od Lucových těžkých bot až k jeho přimhouřeným očím. „Tedy přinejmenším do dnešního večera.“

„Potřebuješ alarm.“

Nad jeho tvrdohlavým výrazem si jen typicky, žensky povzdychla.

„V kancelářích jsi nic nenašel?“

Luc přešel k lednici a vytáhl láhev dokonale vychlazeného piva. Ukroutil zátku a na jeden ráz láhev z poloviny vyprázdnil.

„Zjistil jsem, že úřednice z pojišťovny prohlašovala, že zůstávala dlouho do noci a pařila s domovníkem.“

„Pařila?“

Usmál se. „A že zástupce hypoteční banky spal na gauči ve své kanceláři. Manželka ho nejspíš vykopla.“

Na jeden dráždivý okamžik utkvěla pohledem na jeho rtech. Pak se viditelně narovnala.

„Fascinující.”

„A to bylo jen první patro.“

„Našel jsi nějaké stopy vedoucí k mému pronásledovali?“

„Nic.“ Vysrkl zbytek piva a zahodil láhev do odpadkového koše. „Což by znamenalo, že je velmi, velmi dobrý. Nebo opravdu šťastný.“

„Takže nemáš nic.“

Její podráždění přešel bez mrknutí oka, přistoupil k ní a z obou stran položil ruce na pracovní desku, takže ji dostal do pasti.

Hodlal získat své odpovědi.

„Vlastně mám jednu otázku.“

Ztuhla, její síla zasyčela vzduchem. Z nějakého zvláštního důvodu neudělala nic, aby ho odehnala.

„Takže si to shrneme,“ prohodila místo toho. „Vlezl jsi do mého domu v nekřesťanskou hodinu. Sám sis vzal drahé pivo z dovozu. Teď pro mě nemáš ani jednu informaci a čekáš, že si tu s tebou budu hrát Riskuj.“ Sofie zvedla bradu. „A jako třešnička na dortu, čekáš, že ti za to všechno budu platit?“

Luc pohledem přejel po rozkošné linii jejích ňader schovaných pod červenou krajkou.

„Jo, ale na oplátku nabízím noc plnou sexu, a to úplně zdarma.“

Uslyšel, jak její srdce vynechalo jeden úder. Její vůně byla v tu chvíli mnohem vábivější než jakýkoli parfém.

Pořád se držela zpříma, jejich vzájemná přitažlivost ji zřejmě ohromila.

„Na co ses mě chtěl zeptat?“ pronesla zastřeným hlasem.

„Řekni mi, co přede mnou skrýváš.“

Než stačila svou reakci potlačit, oči se jí divoce rozšířily.

„Skrývám?” Pozvedla obočí a familiárně se pokusila otázku zlehčit. „Proč si sakra myslíš, že před tebou něco skrývám?“

„Čistokrevná vlkodlačice nehledá bodyguarda jen kvůli tomu, že ji někdo otravuje.“

To zjištění ho napadlo ve chvíli, kdy ji pozoroval odcházet od schodiště. Pokusil se něco vyzvědět, ale tehdy neměla na svěřování náladu.

A popravdě ho to dost štvalo, nechtěl ze sebe dělat hlupáka a nechat se vodit za nos touhle záhadnou ženou. Věděl, že pokud se pokusí z ní něco dostat proti její vůli, bude to jen horší.

Ale teď neodejde, dokud nezjistí, co se tady ksakru děje.

„Můj zeť mě přinutil slíbit, že ode dne, kdy se sem nastěhuju, nezabiju žádného ze sousedů.” Pokusila se udržet si odstup. „Ale neřekl, že si nemůžu někoho najmout, aby zabíjel pro mě.“

„Hrome, Sofie, nemůžu ti pomoct, když ke mně nebudeš upřímná,“ vyštěkl. „Tak už mi to řekni.“

Stáli naproti sobě a dívali se na sebe, vzduch se naplnil praskajícím žárem, jak oba v tichosti bojovali o nadvládu.

Sofie konečně zaklela, když vycítila jeho neoblomnost.

„To obtěžování bylo nepříjemné, ale dokázala bych ho ignorovat, pokud bych si nezačala připadat, jako když mě někdo loví,“ přiznala nakonec neochotně.

„Loví? “ zopakoval poslední slovo. „Ne pronásleduje?“

Jejíma krásnýma očima proběhl stín. „Bylo to víc než jen úchylné šmírování zpoza keříků a zírání do oken.“

„To mi vysvětli.“

„Nemůžu.“ Ostrý tón nezakryl její znechucení.

„Vím jen to, že během minulého týdne mě někdo sledoval. A pak tu byly ty…,“ otočila se a podívala se z okna. „Nehody.“

„Jaké nehody?“

„Jednoho dne jsem přecházela ulici a málem mě porazilo auto. Další den jsem běžela parkem a napadl mě vzteklý pitbull. Pak, před dvěma dny, mě málem zabil kamenný blok, který spadl z budovy, kterou jsem v tu chvíli míjela.“

Luc pevně sevřel žulový pult. Jeho vlkodlaka provokovala pouhá myšlenka na to, že jeho ženu někdo terorizuje.

Jeho ženu.

Jestli se mu podaří toho pronásledovatele dostat, ten zbabělec za to draze zaplatí.

„Proč jsi mi o tom neřekla hned na začátku?“ zeptal se naléhavě.

Otočila se k němu a ostře se na něj podívala. „Pokud ti to nedošlo, pokoušela jsem se tě zbavit, ne dát ti důvod, abys zůstal.“

Ne, to mu nedošlo.

Lačným pohledem sjel po smyslné linii jejích rtů a pak se vrátil k smaragdovým očím, ve kterých plál jasný oheň.

„A já si myslel, že když zjistím, že se tě pokouší zabít a není to jen obyčejné obtěžování, že nastane větší pravděpodobnost mého angažmá u tebe.“

„Jsi alfa samec,“ řekla a podívala se na něj jako na tupce.

„To je pravda.“

„Což znamená, že pokud se v tvé blízkosti objeví žena, která potřebuje ochranu, proměníš se v pračlověka.“

Pohledem ho varovala, aby se tuhle pravdu ani nepokoušel vyvrátit. „Není to tvoje vina. Prostě máš mozek prolezlý testosteronem.“

Jako kdyby byl přitahován magnetem, musel znovu upřít pohled na její rty. Bylo příliš snadné představit si, jaké pocity by ty rty způsobily jeho tělu.

„Testosteron dokáže víc než mi jen kalit mozek. Chceš to předvést?”

KAPITOLA

3

Sakra, fakt jo.

Chtěla, aby jí to předvedl tak, že nebude moci ani

dýchat.

Což byl přesně ten důvod, proč chtěla, aby zmizel.

Zaplést se s alfa samcem byla šílenost nade všechno.

A přidejte, že se jí pokouší zabít nějaký maniak, a bizarní potřebu její vlkodlačice, která jej chtěla označit, aby ostatní ženy věděly, že je zadaný, a dostanete recept na katastrofu.

„Vidíš?“ obvinila ho, když jí rty přejel po tváři. „Pračlověk.”

Zvedl hlavu a něžně ji kousl do ušního lalůčku. „Tohle jsou benefity.“

Ach… Prokrista.

Všechny ty benefity už vnímala. Projížděly jí tělem, podlamovala se jí z nich kolena a její boky se tiskly s neklidnou touhou na tvrdou bouli jeho vzrůstající erekce.

V minutě ho zbaví oblečení a povalí na dlaždičky.

Nebo možná na snídaňový stolek.

Takhle se nechovala už hodně dlouho a všechno to bývalo tak žhavé a upocené a trvalo to, dokud nebyla nasycená a mohla se znovu hýbat.

Živé představy, jak jeho bronzové a dokonalé tělo objímá a rozkračuje se nad ním, najednou ustaly a ona se podívala na dveře.

„Je pozdě, měl bys jít,“ zamumlala a ignorovala přitom svou vlkodlačici, která frustrovaně zavrčela.

Ve skutečnosti nečekala, že ji poslechne. Luc byl vlkodlak, který si dělal, co chtěl a kdy chtěl. Ale ona nečekala, že ji skutečně obejme, přimáčkne na svůj obrovský hrudník a odnese nahoru po schodech.

„Co se děje?“ zachraptěla.

„Máš pravdu. Je pozdě.“ Usmál se nad jejím zběsilým výrazem. „Měla bys být v posteli.“

Tělem jí projel šíp rozbolavělého vzrušení.

Sakra.

Přimhouřila oči. „Snad si nemyslíš, že bych ti mohla ublížit?”

„Jsem tvůj bodyguard.“ S ohromující lehkostí ji vynesl po točitých schodech a halou do ložnice. Bez zastávky přešel stříbrný koberec zdobený černobílým dekorem. Konečně došel k černé ebenové posteli, položil ji na černobílý přehoz, narovnal se a zastřeně se na ni podíval. „Je mou povinností uložit tě.“

Sofie se posadila a opřela se do stříbrných polštářů.

„Tvá povinnost?“

Tmavé oči hladově zkoumaly její tělo po celé délce a jeho vlastní tělo se napjalo ve snaze ubránit se touze pulsující vzduchem.

„Dá se to spojit s trochou zábavy.“

Sofie se otřásla. Nevaroval ji jen tón jeho hlasu, ale i majetnické záblesky jeho očí.

„Přece se ti takhle nevzdám?“ vydechla.

„Chtěla bys snad?“

„Nesnáším neandrtálce.“

„Dokážu být citlivý jako každý druhý.“ Pohledem sjel na bledou kůži nezakrytou miniaturní noční košilkou. „Pokud mám správnou motivaci.“

Téměř fyzicky cítila, jak ji jeho pohled trýznivě a slastně hladí.

Hrome, proč to nemůže být další obyčejný nažhavený chlapec, kterého by mohla využít, zneužít a pak odhodit, až se jí přestane hodit?

„Pokoušíš se mě sekýrovat,“ obvinila ho znechuceně, „říkáš mi, co můžu a nemůžu dělat -“

„Pokouším se tě udržet naživu,“ přerušil ji.

„Nenechám se zajmout,“ trhla hlavou. „Znovu už ne.“

Jakmile jí ta slova vyklouzla z úst, okamžitě jich zalitovala a rychle stočila pohled na originál Rembrandtovy kresby visící na protější stěně.

„Sofie.“ Když se Luc posadil vedle ní na okraj postele, ucítila, jak matrace pod jeho mužnou vahou klesla. Odmítla se k němu otočit, takže se natáhl, vzal její tváře do dlaní a otočil si ji k sobě. „Mluv se mnou.“

„Splnil jsi svou povinnost, teď mě nech o samotě.“

Palcem jí přejel po spodním rtu. „Sofie.“

„Co chceš?“

„Chci, abys mi řekla, proč si myslíš, že tě chci zajmout.“

Sofie neklidně pozvedla ramena. „Prostě jsem to řekla.“

„Ne, opravdu jsi to tak myslela,“ tvrdohlavě trval na svém. „Řekni mi to.“

„Lucu.“

„Prosím.“

Překvapením ztuhla. Vsadila by svou nejoblíbenější kabelku od Hermes, že tenhle muž nevysloví tohle slovo začínající písmenem P víc jak dvakrát v životě.

Fakt, že teď přemohl svou pýchu, podlomila zbývající naději, že se jí podaří odolat jeho prosbám.

„Dobře znáš historii našeho lidu,“ ohradila se. Cítila se nebezpečně zranitelná.

„To je dost široké téma.“

„Příliš dlouho jsme se pohybovali na samé hranici vymření.“

„Ano, ale teď, když Salvátor zničil lorda démonů, máme šanci,“ poznamenal s odkazem na nedávný boj krále vlkodlaků s démonem, který z nich celá staletí odsával energii. „Naše síly se vracejí. Dokonce i ty pradávné síly, na které se málem zapomnělo.“ Luc smutně zkroutil rty. „Nebezpečné síly.“

„Předpokládám, že mluvíš o tom, že Salvátor v Harley rozpoznal svou pravou partnerku?“

Přikývl. „Jak jsem řekl… nebezpečné.“

Sofie s ním musela souhlasit.

Skutečná partnerství byla do chvíle, než se Salvátor spojil s Harley, pouhou legendou. Teď se mluvilo o tom, že čím dál víc vlkodlaků nachází své skutečné partnery.

Jak by se asi cítila, kdyby věděla, že je neodvolatelně připoutaná k nějakému muži?

Že už nikdy se nebude chtít ocitnout v posteli jiného?

Sama sobě potvrdila, že je to příšerná myšlenka.

A ona tomu už téměř uvěřila.

„Salvátor vypadá, že je sám se sebou až nechutně potěšený, a já musím přiznat, že Harley je spokojená.“

Luc přejel prstem po linii její čelisti. „Ale tebe pořád pronásleduje naše minulost?“

Pronásleduje?

Znělo to dramaticky, ale Sofie nemohla popřít, že jsou to vzpomínky, co jí nedá chvíli klid.

„Byla jsem jednou z pouhých dvanácti žen, které dokázaly otěhotnět,” rychle přiznala.

Ztuhl. „Chovná samice.“

„Pěkné,“ zamumlala. Často používaný výraz pro vzácně plodné ženy ji z jeho úst urazil.

„Promiň,“ zamračil se. „Nikdy jsem si neuvědomil, jaké to musí být pro tebe břemeno.“

Bylo to víc než jen břemeno. Bez svých obvyklých sil nejenže nebyly vlkodlačice schopné otěhotnět nebo donosit potomky, ale navíc během těhotenství ztrácely schopnost ovládat své proměny ve zvíře.

Málem to způsobilo konec vlkodlaků.

„Když jde o přežití rasy, každý musí splnit svůj úkol.“ Ze všech sil se snažila nedat najevo přetrvávající bolest.

Jak ale bylo typické, Luc se nenechal zmást.

„A všichni se musíme smířit se svými jizvami,“ odvětil jí tiše. Jeho hlas naznačoval, že i on sám má pár nevítaných vzpomínek.

„Ano.“

Tiše si ji prohlížel, prsty jí pořád provokoval smysly, když ji hladil po tváři a pak jí něžně zastrčil pramínek vlasů za ucho.

„Kolik dětí jsi ztratila?”

Jen zamrkala. „Stovky.“

„Ach… to je mi líto.“

Sofie sklopila oči, nedokázala snést soucit v jeho planoucím pohledu.

„Přísahám, že už jsem byla v koncích, když mě Salvátor přesvědčil na ještě jeden pokus.” Vnitřnosti se jí sevřely. Chtěla zapomenout na ty dny, kdy nebyla nic víc než jen stroj na vyrábění dětí, od kterého se čekalo, že se mu po letech podaří nějaké potomky donosit. „Chtěl změnit DNA mých dětí, aby se nemohly proměňovat a byly by tak schopné donosit své vlastní potomky až do termínu porodu.”

„A ušetřit je bolesti, kterou sis zažila ty sama.“

Sofie zkroutila rty. „Takový byl plán.“

„A zafungovalo to.“ V jeho hlase se nedala přeslechnout pýcha. „Tvé čtyři zázračné dcery oslavovali všichni vlkodlaci.“

„Mé dcery, které pak někdo obratem ukradl ze školky,“ připomněla mu. Nebyla ochotná prozradit, jaký pociťovala zmatek, když se jí konečně podařilo porodit dcery, které vzápětí zmizely.

Vztek, strach, vysilující hrůzu, která způsobila, že se citově odpoutala od dětí, které nikdy nemohla obejmout. „Posledních třicet let jsem strávila pátráním po dcerách.“

„A teď?“

„Teď nastal čas, kdy se můžu věnovat sama sobě.“ Podívala se mu od očí a tvrdohlavě vystrčila bradu. „Žádná zodpovědnost, nikdo na mně není závislý, nikdo se mě nesnaží kontrolovat. Chápeš?“

Luc to chápal. Fakt to chápal.

Tahle žena prožila celý život s vědomím, že na ní závisí osud jejího lidu.

Kdo by se mohl divit, že se teď snažila svou nezávislost udržet ze všech sil?

Bohužel byla v nebezpečí.

A i kdyby nebylo rostoucího nutkání pečovat o ni, byl vázán povinností chránit ji.

Bez ohledu na to, jestli ji bude muset přinutit, aby jeho ochranu přijala.

A na oplátku jí dovolit, aby ho začala považovat za nepřítele.

Nad tou bolestivou myšlenkou zasyčel, zvedl ruku a prsty jí přejel po linii štíhlého krku.

„Chápu to, drahá,“ něžně ji ujistil, „ale to nemění nic na tom, že se ti někdo pokouší ublížit.“

Sofie si rozčileně vzdychla. „Což je důvod, proč jsem si najala bodyguarda.“

Usmál se, prsty si vychutnal saténovou hebkost její kůže a jeho vlkodlak samolibě zavrčel.

Byl to intimní dotyk, který prozrazoval důvěru. A pro jeho vlka to znamenalo… vlastnictví.

„Takže konečně souhlasíš s tím, že si mě najmeš?“

„Řekla bych, že ano,” zamumlala. „Jen bůh ví, s čím Troy přijde příště.“

„Dobrá.“ Její očividný nedostatek nadšení přešel bez komentáře. Jakmile si bude jistý, že je v bezpečí, soustředí se na to, aby ji naučil radovat se z faktu, že jí dělá osobního strážce. „Takže zítra si sbalíš.“

Pocítil, jak mu pod prsty poskočil její puls. „Prosím?“

„Vezmu tě do Miami.“

Sofie zaklela, odstrčila mu ruku a oči jí zaplály nebezpečnou silou.

„Tak to ani náhodou.“

Nad její přímou výzvou jen nepatrně zavrčel. V případě podobných argumentů se musel začít chovat… jak to řekla? Jako pračlověk?

„Jakmile budu vědět, že jsi mimo palebnou linii, budu se moci soustředit na toho vraždícího souseda.“

„Ne.“

„Sofie.“

„Ne,“ zopakovala a v jejím hlase bylo znát definitivní rozhodnutí. „Právě jsem se přestěhovala do tohohle domu a rozjela byznys. Nehodlám utíkat a schovávat se jako bezduchá rusalka.“

„Bylo by to jen na pár dní.“

„To nemůžeš vědět.“ Podívala se mu do očí a tiše ho varovala, aby se ji nepokoušel vytočit. „Může ti to zabrat týdny nebo i měsíce.”

Luc zatnul čelisti. „Tak zůstaň u některé ze svých dcer, než to tady všechno vyřídím.“

„A to je mám vystavit ještě většímu nebezpečí?“ zakroutila hlavou. „Ani,náhodou.“

Položil jí dlaň na krk. Ne ve výhružce, ale jen jako výraz rozčarování.

„Ty jsi…“

„Právě teď jsem tvoje nadřízená.“

Jejich pohledy se střetly a Luc rychle prošel všechny své omezené možnosti.

Fyzicky ji mohl donutit, aby odjela do Miami. Znal svou brutální sílu a měl trénink nutný k tomu, aby ovládl třeba i krále.

Ale už ve chvíli, kdy se mu tahle myšlenka zrodila v hlavě, ji odmítl. Nepochyboval, že když ji zavře do svého virtuálního vězení, dokonce i když to bude pro její dobro, zlomí v ní cosi křehkého.

„Tvrdohlavá,“ vydechl, sklonil se a stáhl si boty.

Pak, aniž by si všiml jejího náhlého zamračení, vstal z postele a sundal si triko. Pak si rozepnul pásek a zip u kalhot, než Sofie konečně našla ztrácený hlas.

„Pokud se chceš ucházet o práci v mém klubu, musím tě varovat, že beru jen zkušené tanečníky,“ zachraptěla.

Luc pokrčil rameny, stáhl si kalhoty a odhodil je stranou. Zůstal před ní stát jen v černých saténových boxerkách.

„Když nejde hora k Mohamedovi…“

„Tak Mohamed dostane nakopáno do koulí?”

Natáhl se na matraci vedle ní. Zachytil, jak mu pohledem přejela ze svalnatých nohou k širokému hrudníku, a musel potlačit úsměv.

Možná chtěla, aby vypadl, ale to jí nezabránilo toužit po jeho těle.

A jeho to upřímně těšilo.

V tuhle chvíli ano.

„Nemůžu tě chránit, pokud ti nejsem nablízku.”

„To neznamená, že se s tebou budu dělit o svou postel.”

„Vlastně ano.” Natáhl se na záda a složil si ruce pod hlavou. „Přinejmenším do chvíle, kdy tady nastavím bezpečnostní systém.“

Naklonila se nad něj s tvrdým výrazem, i když vůni rostoucího vzrušení potlačit nemohla.

„Pokud tady musíš zůstat, budeš spát v jiné místnosti.”

„To bych byl moc daleko.”

„Pak se usaď na židli.” Ukázala směrem k uhlově šedé židli stojící pod oknem. „Ve skříni si můžeš vzít přikrývku.”

„Co je špatně, Sofie?” poškádlil ji. „Bojíš se, že neodoláš a skočíš na mě, až budu spát?”

Smaragdové oči nečekaně ztmavly, jako kdyby jí ublížil.

„Nehledě na řeči, které jsi o mně slyšel, neroztahuju nohy každému muži, který mi přijde do cesty,” odvětila vážně.

Bože!

Luc okamžitě svých hloupých slov zalitoval. Pak se zvedl na lokty a smutně se na ni podíval.

„Podobné povídačky jsem neslyšel. A kdyby, stejně bych jim nevěřil.“

„Jo, jasně.“

„Sofie, jsem tady, abych tě chránil. “ Otevřela rty, ale on rychle zvedl ruku a přitiskl jí na ně prst. „Počkej. Nehodlám urazit tvou inteligenci popíráním, že tě chci.“ Jeho horká touha projela vzduchem a pocuchala jí konečky vlasů. „Zoufale. Nebudu říkat ,Ne’ ve chvíli, kdy si konečně uvědomíš, že mi nemůžeš odolat.“ S velkým úsilím potlačil bolavou touhu. Potřeboval, aby jí konečně došlo, že pod jeho dozorem bude vždycky v bezpečí. Fyzicky i citově. „Ale než to nastane, nečekám od tebe nic jiného než jen to, že budeš spolupracovat a pomůžeš mi, abych mohl chránit tvůj život.“

Sofie se na něj pořád podezíravě dívala. „Hodláš se mnou strávit noc a nemít sex?“

Jak jeho vlkodlačí, tak lidská část zasténala nad pomyšlením dlouhých hodin, které ho čekaly, ale nepřestával se usmívat.

„Pokud budeš chtít, můžu náš vztah zachovat platonický.”

To byla výzva.

Ustoupit nemohl.

Sofie zatnula čelisti a pak řekla: „Ty boxerky si necháš na sobě.“

Luc se ještě víc usmál. „Ty jsi tady boss.“

Otočila se k němu zády a zhasla lampu od Tiffanyho.

„Prokrista, asi jsem úplně mimo.“

KAPITOLA

4

Když se Sofie vzbudila, bylo pozdní odpoledne.

Pokud vzala v úvahu to, že když šla spát, začínalo

svítat, nebylo se čemu divit, že se probudila pozdě.

Překvapivé bylo, že nejenže se probudila v Lucově pevném objetí, ale přitiskla se k němu pevně jako chobotnice.

Hlavu měla zastrčenou pod jeho bradou, ucho přitisknuté v místě, kde mu tlouklo srdce, a jednu nohu přehozenou přes jeho bok.

Směšné.

Vycítila, že je vzhůru a vnímá její probuzení, a zvedla hlavu s tím, že ho sjede rozzuřeným pohledem.

Místo toho málem zapomněla, že má dýchat.

Do… prdele, byl prostě krásný.

Bolestivě, drtivě krásný.

Bezmocně přejížděla pohledem po dokonale vytvarovaných mužných rysech, které teď byly zdůrazněné ranním strništěm vousů a rozcuchanými vlasy. Vysoké čelisti, široké obočí a skoro černé oči způsobily, že se málem rozpustila. Teprve ve chvíli, kdy otevřel rty, si všimla, že zuby měl proti bronzové kůži neuvěřitelně bílé, a ona si vzpomněla, že ho chtěla praštit do toho jeho dokonalého nosu, ne…

Do jiného místa.

Hříšných, delikátních míst.

„Pokud chceš spát na téhle straně postele, měl jsi mi to včera večer říct,“ informovala ho. Pak zvedla ruce a odstrčila ho od sebe.

Usmál se a podíval se na ni s líným uspokojením. „Tys chtěla po mně, abych byl víc vnímavější.“

„Řekla jsem, že nechci, aby ses choval jako pračlověk,“ opravila ho.

„Kromě toho, osahávat mě ve spánku není nic citlivého.”

Rukama jí přejel po bocích. Dotýkal se jí se zběhlostí, která ji měla urazit, nevzrušovat.

„Pořád jsi sebou házela a mlela, tak jsem tě prostě musel k sobě přitisknout,“ prohlásil. „Pak jsi okamžitě usnula jako mimino.”

Otevřela rty ve snaze popřít tohle nehorázné prohlášení, ale zase je rychle zavřela. Myslí jí projela nejasná vzpomínka na noční můru, ve které ji v temném lese pronásledoval neviditelný nepřítel.

Zamumlala svůj názor na arogantního vlkodlaka, který by zasloužil vykleštit, vykroutila se mu z náruče a vykročila ke koupelně.

„Potřebuju se vysprchovat.”

„A co snídaně?“

„Vypadám snad jako kuchařka?” zeptala se a varovně se na něj zamračila. „Vůbec se neopovažuj otevírat ty dveře.”

Zazubil se a podložil si hlavu rukou. Jak z něj sklouzla saténová přikrývka a objevil se jeho široký hrudník, byl k nakousnutí.

„Mohl bych ti umýt záda.“

Sofie se přinutila vábivou představu odmítnout, třískla za sebou dveřmi a zamkla.

Ne, nebála se, že Luc naruší její soukromí. Když přišlo na její bezpečí, možná byl trochu nesnesitelný, ale nikdy by nevyjel po ženě, která ho nechce.

Nebo snad ano?

Nepochybovala, že má doma v Miami celý harém.

Sofie odmítla přemýšlet nad tím, co tyhle myšlenky způsobily její vlkodlačici, vyklouzla z noční košilky a kalhotek, vešla do sprchy a otočila kohoutky naplno.

O půl hodiny byla oblečená do maličkých žlutých bikin a ladícího sarongu v délce ke kolenům. Vlasy si stáhla do copu a nasadila vzdorný výraz.

Oblíbené plavky si nevzala kvůli Lucovi, aby zapomněl na všechny ženy, které pro tuhle chvíli patrně opustil. To by bylo naprosto dětinské, řekla si, když vykročila směrem, odkud se vinula vábivá vůně smažené cibulky, česneku, paprik a čerstvých rajčat.

Prostě si ty plavky vzala, protože před odchodem do klubu chtěla strávit pár hodin u bazénu.

Ale samozřejmě, pokud mu při pohledu na ni klesne čelist, vadit jí to nebude.

Její mazaný úsměv trval do chvíle, než vstoupila do kuchyně a spařila Luca, který pořád měl na sobě jen hedvábné boxerky.

Instinktivně zvedla ruku, aby se ujistila, že jí z otevřených úst nekape slina.

Zatraceně.

Většina žen by zaprodala svou duši za pohled, který se jí naskytl v kuchyni — jak Luc chystá snídani.

Včetně jí samé, okamžitě si uvědomila.

Na jeden šílený okamžik zauvažovala, jaká by byla slast přejít k němu, zezadu ho obejmout a přitisknout se mu k zádům.

Pak si rychle uvědomila, že tady není kvůli jejímu šarmu, nebo dokonce že by ji považoval za přitažlivou.

Byl tady, protože její život byl v nebezpečí. A zatímco ona ani na minutu nepochybovala, že by jí rád splnil i ta nejžhavější přání, ona by byla hloupá, pokud by si myslela, že ji považuje za něco víc než jen za hezké ženské tělo, které si vychutná, a pak se přesune o dům dál.

Nevěděla, proč ji ta myšlenka najednou otrávila, ale v tu chvíli jí prsty začaly svrbět touhou roztřískat o zem pár křišťálových skleniček.

Místo toho se přinutila k neutrálnímu úsměvu a přistoupila ke snídaňovému stolku, který už byl prostřený, uprostřed dokonce stály čerstvé růže z její zahrady.

„Pokoušíš se tu chovat jako doma?“ zavrčela a posadila se na proutěné křesílko s polštářkem.

Luc obratně nandal hromadu zlatých míchaných vajec, přelil je delikátní tomatovou omáčkou a talíř postavil doprostřed stolu. Sofie se zhluboka nadechla a ucítila kořeněné aroma chilli papriček, kmínu a nasekaného oregána.

„Měla bys mi poděkovat,“ zamumlal, posadil se naproti ní a uličnicky se zazubil. „Ženy mě obvykle prosí na kolenou, aby mohly ochutnat má farmářská vejce.“

To asi nebyla jediná věc, o kterou ho ženy prosily, uvědomila si v duchu, když si nabírala vajíčka. Pak se napila čerstvě vymačkaného pomerančového džusu.

Nebesa.

Podívala se na něj a zachytila jeho nečitelný výraz.

„Neměl bys instalovat bezpečnostní systém nebo tak něco?“

„Nejdřív si musíme promluvit.” Kývl směrem k talíři. „Jez.”

Nad jeho velitelským tónem jen obrátila oči v sloup. „Dostanu odměnu, pokud se teď svalím a budu dělat mrtvou?”

Luc sevřel rty. „Co ode mne chceš?”

„Mluv se mnou, nerozkazuj mi.”

„Budu mít body navíc, pokud si tě teď nepřehodím přes rameno a neodnesu zpátky do postele?” V očích mu plál žár, když pohledem přejížděl její skoro nahé tělo. „To je to, co mě nutí udělat můj pračlověk. A vlkodlak s tím plně souhlasí.”

Souhlasila s tím i její vlkodlačice.

Pár minut s pračlověkem by nebylo na škodu.

Obzvlášť ne, pokud by to končilo trochou drsného a ohromného sexu.

Naházela do sebe svou porci vajec, sotva si dopřála trochu času vychutnat bohatou chuť jídla. Zaměstnat se čímkoli, co by jí pomohlo odvrátit pozornost od rozjitřené mezírky mezi nohama. Ta bolest začínala být nesnesitelná.

Jakmile dojedla, odstrčila talíř. Opravdu to bylo vynikající, až ji to donutilo zamyslet se, jestli tenhle vlkodlak má vůbec něco, co není dokonalé.

„O čem jsi chtěl mluvit?”

Luc dojedl svou porci, opřel se o opěradlo a založil si ruce na prsou.

„Večírek.”

„Prosím?“

„Chci, abys uspořádala večírek.“

Sofie pomalu přimhouřila oči. „Jaký večírek?”

Luc se najednou zasmál. „Ne takový, jaký máš na mysli.“

„Jak můžeš vědět, co si myslím?“ zamumlala a předstírala, že jí v duchu právě neprojela zběsilá představa Luca v její obrovské vaně, se zástupem vodních vil, které laskají jeho nahé tělo.

Naklonil se k ní a vzal ji za ruku. „Řekl jsem ti, že se nebudu ukazovat na veřejnosti. Obzvlášť ne, pokud jde o sex,“ ujistil ji zastřeným hlasem. „Mám to rád ve dvou, v soukromí a s dostatkem času.“ Tmavýma očima projelo hříšné pobavení. „A občas s pouty.“

„Pouty?“ Pokusila se předstírat, že jeho dotek nevyslal do jejích žil tisíce jehliček. „Potřebuješ znehybnit získanou kořist? Nebo jim dokonce bránit v útěku?“

Zvedl prst a přitiskl si ho na rty. „Brzy ti ukážu, co přesně s nimi dělám.“

Temně zavrčela a rukou ucukla. Během minuty by musela odstrčit stůl a vrhnout se na něj jako vyprahlá harpyje.

„Tak proč chceš, abych uspořádala večírek?”

Pokrčil rameny a v očích mu zaplálo pobavení. „Je to nejjednodušší způsob, jak sehnat všechny tvé sousedy, abych je mohl vyslechnout.“

„Myslíš si, že se ti začnou svěřovat nad jablečným martini?“

„Je jednodušší lidi číst, když jsou ve skupině,“ vysvětlil. „Pokud bych je zpovídal dveře ode dveří, byli by opatrní.“

„Ani náhodou,“ zamumlala a očima zkoumala tvrdé svaly jeho hrudníku.

Dokonce i kdyby přišel oblečený, jako neohlášený návštěvník by způsobil jen to, že by její sousedi skočili pod postel a zavolali policajty.

Jeho úsměv se rozšířil. „Takhle se budou cítit mnohem pohodlněji.”

„A je pravděpodobnější, že něco prozradí?“

„V to doufám.”

Musela uznat, že to dává smysl. Když si to uvědomila, postavila se.

Jak řekl, její sousedé se víc uvolní na večírku. Obzvlášť pokud se jí podaří dostat od Troye láhev nektaru. Několik kapek do drinku hostů a jejich ostražitost pomine. Možná ne do chvíle, kdy by prozradili ta nejniternější tajemství, ale budou lépe naladěni, aby se ,svěřili’.

„Fajn.” Odkašlala si, když se narovnal i on a na svaly mu dopadly paprsky slunečního světla, které prosvítalo skleněnou stěnou.

„Snad opravdu nechceš servírovat jablečné martini, nebo snad ano?” zeptal se, udělal krok a zastavil se až u ní.

„A jak mám vysvětlit tvou přítomnost?” zeptala se najednou.

„Jsem tvůj nejnovější milenec, nebo snad ne?“

Nad tím smělým návrhem si jen odfrkla. „Mohl bys být můj bratr. Nebo plavčík.”

Luc zvedl ruku a pohladil jí tvář podél linie vlasů až k uchu.

„Nejsem zdaleka tak hezký jako plavčíci a nechci šokovat místní, pokud se před ně jen tak postavím.”

Jedna část její bytosti věděla, že přijde polibek. Taky věděla, že by se mu mohla jednoduše ubránit tak, že udělá krok zpátky. Místo toho zvedla hlavu a vyšla vstříc jeho ústům, pootevřela rty v pozvánce na hluboký a hladový polibek.

Luc zasténal, a když se jejich jazyky propletly v tichém tanci vzájemné touhy, rukama ji popadl za boky.

Tělem jí projela fascinující slast, prohnula se, přimáčkla se k jeho tvrdnoucímu penisu a přejela mu rukama po pevných zádech.

Tak krásně hřál.

A voněl mužnou vůní.

Ostrou, neomluvitelnou vůní.

Polibek se prohloubil. Když se rozbolavělými ňadry otřela o jeho nahý hrudník, krev jí vřela touhou cítit ho, jak proniká hluboko do jejího těla.

Jako kdyby vycítil její zoufalou touhu, rukama jí obkroužil oblinu boků, vzal její ňadra do dlaní a palci dráždil citlivé vrcholky.

Sofie souhlasně zasténala, prohnula se směrem k jeho naléhavým dotekům a rukou sjela pod saténové boxerky až k pevným svalům jeho dokonalého zadku.

Luc se tiše zasmál a jemně ji kousl do spodního rtu, pak řekl: „Tohle není zrovna bratrské.”

Sofie právě děkovala bohu, že s tímhle dotěrným sexy vlkodlakem není příbuzná, když v tu chvíli oknem prolétla cihla a dopadla do dřezu.

Oba ztuhli v šoku, ale Luc se rychle vzpamatoval, okamžitě se jí vytrhl z objetí a vyskočil francouzským oknem na zadní terasu.

Když si Sofie uvědomila, že se za vetřelcem vydal neozbrojený, pocítila lehké zachvění. Pak ve vzduchu ucítila jeho drsnou sílu a jen se ušklíbla. Dokonce i bez proměny ve vlkodlaka se mu mohlo postavit opravdu jen pár démonů.

A pokud by se proměnil…

Pak zalitovala každého, kdo by byl tak hloupý a připletl se mu do cesty.

Samozřejmě, stříbrná kulka mohla skolit i toho nejsilnějšího vlkodlaka, našeptával jí rozechvělý hlas v hloubi duše.

Ten hlas rychle umlčela.

Luc se o sebe dokázal postarat. Odmítla připustit i to, že by se mohl zranit.

Sevřela ruce v pěst a otočila se ke střepům, které byly rozsypané na podlaze.

Kčertu s tím.

Co to s těmi lidmi bylo, že jí takhle rozbíjejí okna?

Nejenže ji otravovalo nechávat okna spravovat, ale taky teď vůbec neměla náladu uklízet nepořádek, který cihla způsobila.

Sofie překročila rozbité sklo a sáhla do dřezu po cihle. Nepřekvapilo ji, když na zadní straně našla vyrytý vzkaz.

„Táhni nebo chcípni.”

Dalo se to čekat. Laciné. A bylo to klišé.

Vyhodila cihlu do koše, sáhla po smetáku, zametla rozbité sklo a vysypala je do koše.

Právě dokončila úklid, když se Luc vrátil, oči mu plály vlčím vztekem.

„Našel jsi něco?” zeptala se, i když odpověď znala.

„Ne,” zavrčel a jeho frustrace zhoustla ve vzduchu, až se skoro nedalo dýchat. „Tu cihlu mohl hodit kdokoli a je tu příliš mnoho vůní a pachů, abych si vybral jednu osobu.“ Čelisti mu ztvrdly, jak se pokusil potlačit své emoce.

„Jsem si jistý, že to není obyčejný smrtelník.”

„Jak?”

Vyndal cihlu z koše, potěžkal ji a očima přejel po slovech varování.

„Na rozdíl od démona by musel stát jen pár metrů od domu, aby se trefil do okna. Neexistuje způsob, jak by mohl uniknout.”

Souhlasně přikývla. „Pak se nám zužují možnosti.“

„Ne tak moc.“

Sofie vycítila jeho znechucení a zamračila se. „Co se děje?“

„Něco mi na tom nesedí,“ zavrčel.

„Nesedí?“

„Pokud by někdo opravdu chtěl, abys zemřela, nevaroval by tě,“ zamumlal a znovu vyhodil cihlu do koše.

Měl pravdu. Byla dobře vytrénovaná, aby věděla, že nejlepší útočníci byli tací, co prošli stínem a zaútočili dřív, než oběť vycítila nebezpečí.

„Ten výstřel byl dost skutečný,“ poznamenala a prozradila svůj zmatek.

„To byla i ta kulka.“

„Jo, ten bastard mi zničil pracovní stůl.“

„Vrátil jsem se a vyndal ji.“ Výraz měl tvrdý, ponurý. „Byla stříbrná.”

Otřásla se. „Přepokládám, že blázni nemají vždycky zdravý rozum.”

Luc vypadal, jako kdyby nejradši něco zakousl.

Tvrdě.

„Jaké máš plány na dnešek?“ zeptal se najednou.

Pokrčila rameny. „Pár hodin u bazénu a pak do klubu.”

„Zavolám bezpečnostní firmu a nechám tu nainstalovat ten alarm.“ Vykročil ke dveřím. „Beze mě nikam neodcházej.“

Luc ignoroval dav opilých žen, které pištěly při pohledu na divokého mužného vlkodlaka, který kroužil na pódiu. Naklonil se nad vyřezávaný bar z dubového dřeva a usrkl koňak.

Nikdo by se mu nemohl divit, že měl špatnou náladu.

Nejenže nebyl ani o chlup blíž, aby zjistil, kdo se snaží Sofii ublížit, ale tolik ho mučila prudká touha, že sotva mohl pít.

Do háje.

Tohle měla být jednoduchá prácička.

Dostat se sem, vyřešit problém a vypadnout.

To je to, co dělal.

Řešil problémy.

Ale od chvíle, kdy spatřil Sofii, se práce přesunula z kategorie jednoduchých do kategorie nemožných.

Tuhle domněnku si teď potvrdil, když pohledem přejel vlnící se dav a s neomylnou jistotou se zastavil u zlatovlasé ženy, která byla zodpovědná za jeho současné potíže.

V hedvábném obleku barvy slonoviny vypadala neskutečně elegantně.

Sako dokonale obepínalo její štíhlou postavu, hluboký výstřih odhaloval něžné křivky jejích ňader.

Zpod kalhot zakrývajících dlouhé nohy vykukovaly deseticentimetrové podpatky.

Světlé vlasy měla spletené do copu a obtočené kolem hlavy. V tomhle stylu byla dokonale připravená na to, dovést jeho vlkodlaka k šílenství, když si představil své rty a zuby putující po jejím krku.

Zrovna začal přemýšlet, co by dělala, kdyby si ji přehodil přes rameno a odnesl do kanceláře, když mu příjemné představy přerušil pohled na rudovlasého skřeta, který se postavil vedle Sofie.

Vypadal trochu jako Troy, ale měl kratší vlasy a o něco mohutnější postavu oblečenou do šatů od Armaniho místo přiléhavé kombinézy. Když se sklonil k Sofii, aby jí cosi zašeptal, přes rty mu přeběhl úsměv.

Luc začal hluboce vrčet a jeho prsty sevřely sklenici tak silně, že nakonec praskla. Rozlitého koňaku ani střepů si nevšímal, vykročil vpřed a pohledem se vpíjel do strašidla, které vypadalo, že vůbec netuší, že si pohrává se smrtí.

Dav před ním se rozevřel a několik žen rozčileně vydechlo, když jej zaníceně sledovaly, jak předchází místnost.

Zájmu způsobenému svým přiléhavým trikem a černými kalhotami si vůbec nevšímal.

V mysli měl jen jedno.

Zastavil se přímo před Sofií a natáhl se k ní právě ve chvíli, kdy ji strašidlo chtělo vzít za ruku. Popadl toho blázna za zápěstí a ze všech sil se snažil odolat naléhavosti mu ruku rozmačkat.

„Dotkni se jí a já zařídím, abys tu ruku už nikdy v životě nemohl použít,” varoval ho hlubokým vlčím hlasem.

„Do prdele.“ Bledě zelené oči se rozšířily, skřítek se na něj podíval se zmatkem a vyděšením; „Kdo sakra jsi?“

„Luc.“

„Ty tady pracuješ?“

Luc povolil sevření, majetnicky objal Sofii kolem pasu a bradu si položil na její temeno.

„Mou prací je těšit Sofii.”

Sofie nejdřív stála bez hnutí, pak vzala jeho ruku do dlaní a nenápadně mu zaryla nehty do masa.

Malé znamení, že se jí jeho veřejné tvrzení moc nelíbilo.

„Dokončíme ten rozhovor zítra, André,“ rychle slíbila vystrašenému skřítkovi. „V mé kanceláři?”

„Ve čtyři,” zamumlalo strašidlo, opatrně vyčkalo na Lucovo nepatrné souhlasné přikývnutí a pak zmizelo v davu.

Chytrý skřet.

Evidentně měl dost zdravého rozumu, že nechtěl vytočit jeho vlkodlaka. Obzvlášť ne takového, který už rozpálený byl.

Ale samozřejmě, vlkodlačice byly stejně nebezpečné.

Sofie se vykroutila z Lucova sevření a sjela ho rozzuřeným pohledem.

„Jsi dementní?” zasyčela na něj.

„Zvláštní,” zkroutil rty. „Tahle otázka mi prochází myslí stále častěji.” Kývl směrem k odcházejícímu skřetovi. „Kdo to byl?”

„Můj dodavatel likéru, který mi právě chtěl nabídnout velmi dobrou cenu, než ses do toho vložil jako barbar Conan,” zachraptěla. „Cos to udělal?”

Tak tohle byla zajímavá otázka.

Během posledních několika set let nebyli vlkodlaci žárlivými stvořeními.

Přehlušující touha zplodit děti zničila instinkt najít toho správného, jediného partnera.

Nebylo tedy divné, že byl stejně zmatený jako Sofie, když měl pocit, že každému muži v Chicagu musí dát najevo, že tahle žena patří jemu,

„Uvědomuješ si fakt, že jsi tu otevřela klub a ve stejnou chvíli ses nastěhovala do nového domu?” urychleně zaimprovizoval.

„Takže?”

Mávl rukou k pódiu, kde se svlékal další nádherný vlkodlak.

„Takže toho záhadného pronásledovatele jsi klidně mohla potkat tady.”

Sofie sevřela rty, ale bylo zřejmé, že nad jeho slovy přemýšlí.

„A jak to souvisí s tím, že si teď budeš bušit na hrudník a veřejně mě k sobě tisknout jako přihlouplou krasavici?”

Luc pozvedl obočí.

„Neprovokuj mě.”

Pokrčil rameny. „Teď všichni vědí, že se k tobě dostanou jen skrze mě.”

„Výborně.” Nevypadala, že by ji jeho logika nějak obzvlášť potěšila.

„A co když se teď rozhodnou lhát až do chvíle, kdy odsud vypadneš? Pak jsem tam, kde jsem začala.”

„Ale já neodcházím,” ujistil ji a pohladil po linii tvrdohlavé čelisti. „Ne do chvíle, kdy si budu absolutně jistý, že jsi v bezpečí.”

Sofie nejspíš vycítila, že ho od jejího boku nedostane nic, jen smrt. Povzdychla si a podívala se na horu samiček, které ho sledovaly se zaujatou pozorností, jako kdyby byl hračkou pro zábavu.

„Co se týče zapadání do místní společnosti, tohle by mohlo stačit,” pronesla Sofie kysele. Usmál se a prstem přejel linii výstřihu jejích hedvábných šatů.

„Prve jsi měla pravdu,” zamumlal a hlas se mu zastřel, když pocítil nepatrné slastné zachvění. „Já sem nezapadám.”

KAPITOLA

5

Lidští dodavatelé dorazili přesně na osmou hodinu, aby zadní patio přeměnili v předvídatelné klišé orientálního ráje.

Papírové lucerny osvěcovaly bazén. Černé a rudé ubrusy byly pokryté dlouhými bufetovými talíři naplněnými nekonečnými řadami suši. Na každé židli ležel naaranžován kýčovitý hedvábný vějíř, kterým se příchozí mohli osvěžit.

Tohle nebyl obvyklý Sofiin styl.

Preferovala šampaňské a kaviár.

Ale když se vzalo do úvahy, že se ji někdo vcelku pravděpodobně chystá zabít, tohle byl naprosto dokonalý způsob, jak dotyčného lapit.

Sice se jí podařilo dostat ten správný nektar a úmyslně nymfám a upírům trochu škrtila kohoutek s nápoji, ale dělala, co bylo v jejích silách, aby tahle párty nebyla úplný propadák.

Ne že by to bylo nutné, uvědomila si otráveně, když pozorovala hejno žen, které se na Luca lepily jako vosa na bonbon.

Ale proč by se neměly lepit?

Vypadal jako bronzový bůh, když tam ležel natažený na zahradním lehátku v černých plavkách, které nedávaly žádnou šanci představivosti.

Půl tuctu lidských smrtelnic bylo tak ohromeno pohledem, že vlastně poklekly poblíž lehátka, jako kdyby ho chtěly uctívat, zatímco tmavovlasá upírka s hnědýma očima a bledou, příliš bledou kůží se usadila na okraji lůžka, jako kdyby se bála, že si Luc nevšimne jejích cecků, které sotva zakrývaly šarlatové bikiny.

Čí to byl vlastně hloupý nápad, uspořádat tuhle bazénovou párty, podivila se znechuceně.

Jo, samozřejmě její.

A proč?

Kvůli tomu zatracenému vlkodlakovi, který si jí poslední čtyři dny ani nevšiml.

Sofie se zastavila u francouzského okna, které vedlo do kuchyně, a odevzdaně si povzdechla.

Přece by měla být potěšená.

Copak nedala dost jasně najevo, že nemá v úmyslu s ním sdílet postel? Nebo své tělo?

Ale poté, co nechal profesionálně nainstalovat bezpečnostní systém, se Luc odstěhoval do pokoje pro hosty na druhém konci chodby, a jí se zdaleka neulevilo tak, jak si představovala. A ještě míň se jí líbilo, když se na pár hodin někam vypařil, a pak se zase jen tak zničehonic objevil.

Lovil snad záhadného pronásledovatele? Nebo mu skutečnost, že se zatím nestal žádný další útok, zavdal důvod, aby si našel ženu, se kterou ukojí své touhy?

Sama sebe přesvědčovala, že jí je to úplně jedno, když se najednou rozhodla, že ten bazénový večírek uspořádá. Proč neukázat nové, svítivě růžové bikiny od Dolce and Gabbana? Ale už ve chvíli, kdy rozeslala pozvánky, věděla, že je to víc kvůli Lucovi než kvůli čemukoli jinému.

Hloupý vlkodlak.

Usrkovala martini a představovala si slast, jakou by cítila, kdyby se mohla proměnit ve zvíře a roztrhat krky těm hlupačkám, které vzdávaly hold muži, který ji neskutečně vytáčel, když vtom pohledem zachytila přicházející nymfu.

Otočila se a spatřila ženu s kaštanovými vlasy a šedozelenýma očima, která se zastavila vedle ní.

Viktoria měla štědré křivky jako většina nymf a v tuhle chvíli své vnady dávala na obdiv v černých jednodílných bezramínkových plavkách.

Žena se usmála a podívala se na Luca. „Nikdy ses nezmínila, že máš milence.“

Sofie měla co dělat, aby nezavrčela.

Vzmuž se, Sofie, dloubla sama sebe.

Příležitost pobavit se s touhle ženou byl přesně ten důvod, proč souhlasila s organizací téhle hloupé party.

„Mé soukromé vztahy jsou prostě…“ Na ústech vykouzlila ledový úsměv. „Soukromé.“

„Pokud stojíš o soukromí, neměla ses nikdy stěhovat do téhle čtvrti,“ zavrčela nymfa. „Jsme nevyléčitelně zvědaví a mnohem víc nás zajímají životy ostatních než naše vlastní.“

„Není to trochu směšné?“

„Možná.“ Po hezkém obličeji nymfy přejel úskočný výraz. „Samozřejmě, chápu tvou váhavost svěřit se. Je fakt famózní.“

„Evidentně nejsi sama, kdo si to myslí,” vyštěkla Sofie, když Kirsten provokativně přejela Lucovi po nahém hrudníku.

Viktorie pokrčila nos. „Tu upírku by měli narazit na kůl a vystavit slunci.”

Sofii napadlo, že by spíš bylo lepší utrhnout jí hlavu.

Rychle a snadno.

„Moc se s Kirsten nekamarádíte?” přinutila se místo toho zeptat.

„Je to děvka.”

Sofie pozvedla obočí v údivu nad ostrým tónem Viktoriina hlasu.

„Nemusíš to tutlat. Řekni mi, jak se doopravdy cítíš.”

„Předstírá, že ji můj Morton nezajímá, ale viděla jsem ji, jak čmuchá, kdykoli se ocitne nablízku.”

„Je sotva proměněná, nepochybuju, že čmuchá k čemukoli, co zavání teplou krví.”

„Skutečně?” nymfa se na Sofii kysele usmála. „Takže ti nemůže vadit, že je v tuhle chvíli přilepená k Lucovi?”

„Samozřejmě že ne.” Byl naprostý zázrak, že ji ta slova nezadusila. „Lucovi věřím.”

Viktoria si odfrkla. „Nelži. Nejradši bys tu čubku napíchla zadkem na opékací jehlu a dívala se, jak hoří v plamenech.”

Sofie si tu delikátní představu krátce vychutnala.

Soustřeď se, Sofie. Soustřeď se.

„Pokud se rozhodnu, že potřebuju bránit svoje území, pak zaútočím přímo.” Přimhouřila oči. „Netoleruju stvoření, která útočí anonymně.”

Nymfa zbledla a ucouvla. „Nechápu, o čem to mluvíš.”

Sofie obrátila oči v sloup. Ta hloupá žena mohla mít nápis ,vina’ vytetovaný na čele.

Sofie ji popadla za paži a zabránila v odchodu. „Neutíkej, Viktorie. Musíme spolu probrat pár věcí.“

„Prosím,” zaprosila nymfa. „Neubližuj mi.”

„Všechno je na tobě,” zavrčela. „Přiznej se a já tě tady nezabiju.”

Ve světlých očích se zaleskly kapky vyděšených slz. „Jak jsi poznala, že jsem to já?”

„Jsem čistokrevná vlkodlačice.”

Viktoria se nad Sofiinou úmyslně neurčitou odpovědí zamračila.

„Čarodějnice mi slíbila, že ten amulet naprosto zakryje můj pach.”

Ukrývací amulet.

Tak takhle ta žena přitančila na její pozemek a nezanechala po sobě stopu.

„Proč?”

„Ty víš proč.”

Teď se zamračila Sofie a podívala se směrem k malému, zavalitému muži — psovi, který vypadal jako vodní pumpa. Měl hnědé vlasy a světlé oči ve tváři s nezaměnitelnými rysy.

„Přece si nemůžeš myslet, že bych se zajímala o Mortona?”

Viktoria se ostře a uraženě nadechla. „Je dokonalý. Proč bys ho neměla chtít?”

Kde měla začít?

Sofie vybrala první věc, která jí přišla na mysl. „Je to pes.”

„Takže?”

„Psi a vlkodlaci se nemísí,” vyštěkla Sofie. „A teď mi řekni, proč jsi mě obtěžovala.”

Nymfa si olízla rty. „Já…”

”Co?“

„Nelíbilo se mi, jak tě Morton pozoruje, když si myslí, že se nedívám.“

Sofie zaklela. „Takže jsi doufala, že mě odsud vypudíš?“

„Stálo to za zkoušku.“ Nymfa pokrčila rameny. „Nemohla jsem tě jinak donutit k odchodu.“

„A poté, co to nezafungovalo?“ zatlačila na ni Sofie.

„Nechápu.“

„Rozhodla ses k trvalejšímu řešení?“

Po chvíli ohromeného ticha konečně Viktoria pomalu zakroutila hlavou.

„Trvalejšímu?“

„Najet do mě autem?“ navrhla Sofie sladce. „Poslat na mě vzteklého pitbulla?“

Viktorie ztratila další odstín barvy. „Jsem zamilovaná, ne pomatená.“

„V tom moc velký rozdíl není,“ zamumlala Sofie.

„Možná ne, ale žádná z těch věcí by tě ve skutečnosti nezabila,“ odvětila Viktorie. „Jen pořádně vytočila.“

Její slova Sofii lehce podráždila, ale v tuhle chvíli byla víc zadumaná nad tím, že by si měla poradit s pocitem, že by ji ta poznámka měla úplně rozhodit.

„Stříbrná kulka do srdce je dost smrtelná,“ poznamenala.

Nymfa zvedla ruce v prosebném gestu. „Podívej, nechala jsem ti pár vzkazů, mrtvou krysu a propíchla pneumatiky.“

„A ta cihla skrz okno?“

„Jo, ta cihla byla taky moje práce,“ přiznala nymfa. „Škodu ti uhradím, jestli je to to, o co ti jde.“

Sofie s tou hlupačkou zatřásla a pak ji znechuceně odstrčila.

„Chci jen to, abys mě sakra nechala na pokoji.”

„Máš to mít.” Na Viktorii bylo vidět, jak sbírá všechny síly, aby se uklidnila, roztřesenýma rukama si uhladila vlasy a pak se podívala na Luca. „Myslím, že je všem v sousedství dost jasné, že už jsi zadaná.”

Sofie ztuhla. „Nejsem ,zadaná’.”

„Ne? Pochybovala bych, že by s tím ten vlkodlak souhlasil. Ten způsob, jakým se na tebe dívá…” Maličko se zachichotala. „Běhá mi z toho mráz po zádech.”

Sofie se podívala stejným směrem jako nymfa a zjistila, že na ni Luc zírá pohledem tak žhavým, že by to ohřálo okolní vzduch.

Mráz po zádech? Otřáslo se jí celé tělo.

„Je to prostě alfa samec,” nepřesvědčivě odvětila.

„Nemá to nic společného s tím, že je alfa samec, ale s tím, že je muž.” Viktoria si po žensku slastně povzdechla. „A s tím, jaký je to chlapák.”

Sofiina uvolněná síla nymfě varovně pocuchala vlasy. „Myslela jsem si, že jsi zoufale zamilovaná do toho svého psa?”

„To jsem, ale nejsem slepá.” Viktoria nebyla sebevrah, a tak se radši otočila zpátky k Sofii. „Nech si poradit a někam si ho zamkni, než se ti ho nějaká čubka pokusí ukrást.”

Sofie sevřela ruce v pěst a s pohledem stále upřeným na Luca mimoděk zapřemýšlela o způsobu, jak by mohla tak mocné zvíře udržet v zajetí.

Nejlépe v posteli.

Luc byl typický vlkodlačí samec.

Horkokrevný, plně funkční a nabízející dostatečné uznání opačnému pohlaví.

Dnes večer ale zatnul zuby a ubránil se hebkým ženským ručkám, které využily každé příležitosti k tomu, aby se mohly dotknout jeho nahého těla, a množství prsů míhajícím se mu přímo pod nosem.

Byla tu jen jedna žena, po které chtěl, aby se dotýkala jeho těla nebo mu nabídla vábení svých pevných, rozkošných ňader.

Z toho poznání by nejraději začal výt na měsíc.

Ale pokud ho poslední dny nenaučily nic jiného, tak alespoň to, že bylo příliš pozdě, aby se začal bránit majetnické touze po Sofii.

Dokonce i když byl od Chicaga na míle daleko, ovládla všechny jeho myšlenky a přemáhala ho potřeba vrátit se k ní. Takovou nepříjemnou bolest prostě nemohl popřít. A když byla poblíž.

Bože.

Předstíral nezájem ve snaze zakrýt svou posedlost plavovlasou vlkodlačicí, nemluvě o drsné touze odtáhnout její téměř nahé tělo pryč od očumujících mužských hostů. Neušel mu jediný její pohyb.

S úsilím odolával instinktu stát jí neustále po boku.

Nepotřeboval slyšet slova jejich rozhovoru, aby poznal, že Sofie vede s nymfou žhavou diskusi. Dobře poznal, že se jí podařilo dostat z ní nějaké informace.

To se mu potvrdilo ve chvíli, kdy Viktoria přešla terasu, popadla svého milence za paži, pak se nervózně podívala na Sofii a odtáhla psího muže přes trávník k postrannímu východu.

Bylo jasné, že Sofie se o sebe dost dobře dokázala postarat sama.

Tedy přinejmenším teď, když mohla nepříteli čelit tváří k tvář.

Ale když se otočila a chtěla vejít francouzským oknem do domu, aniž by se jen podívala jeho směrem, už se svým primitivním mužským touhám neubránil. Nebylo nic, co by predátora podráždilo víc než pohled na unikající kořist.

Málem povalil hlouček žen, které se opíraly o jeho lehátko, postavil se a vystřelil směrem k Sofii. O protestující výkřiky obdivovatelek se vůbec nestaral. Jediná věc, která jej zajímala, bylo dostat se k ženě, která zaměstnávala jeho mysl tak, že nedokázal normálně uvažovat.

Dohonil ji ve chvíli, kdy přecházela potemnělou kuchyní, předhonil ji a postavil se jí do cesty.

„Co jsi zjistila?” zeptal se.

Sofie se zprudka zastavila a položila si ruce v bok. „Jak víš, že jsem něco zjistila?”

„S tou nymfou jste vypadaly fakt kamarádsky. Pochybuju, že jste si vyměňovaly recepty.”

V očích jí zaplápolal smaragdový oheň. „Má to být urážka mých kuchařských schopností?”

Luc zkroutil rty, když si vzpomněl, jak posledně přišel domů a našel Sofii čekající u stolu s výrazem sotva potlačované pýchy nad šerednou kouřící hmotou na jeho talíři.

Bylo důkazem jeho oddanosti, že dokázal spolknout aspoň dvě lžíce.

„Drahá, jedl jsem syrové démony, kteří chutnali líp než tvá sekaná.”

V tu chvíli na sobě pocítil náraz její síly tak mocně, že se málem skácel ze židle.

„Byla to lososová sekaná, a protože jsem vlastně pro tebe nikdy vařit nechtěla, doufám, že z toho budeš mít otravu jídlem.”

„Málem to tak dopadlo.” Rychle udělal krok stranou, když mu došlo, že ho chce obejít. „Kam máš namířeno?”

Sofie sevřela čelisti. „Do postele.”

Luc zasyčel, jeho tělo na tu jednoduchou větu zareagovalo vlnou drsného vzrušení.

Vůbec mu nepomohlo, že poslední čtyři hodiny strávil představami, jak jednoduché by bylo rozvázat šňůrky držící pohromadě její plavky.

Najednou mu byly jeho vlastní plavky příliš těsné.

„V tuhle hodinu?”

„Jsem unavená.”

Unavená? Bože. On sám dosud ve svém životě necítil víc síly. Jako kdyby mu celé tělo vibrovalo elektrickou energií.

Přistoupil blíž a jeho vlkodlak si vychutnal teplou vůni ženství a moci.

Dokud nepotkal Sofii, nikdy si nepomyslel, že by se mu nějaká žena mohla vyrovnat silou. Pokud byla navíc atraktivní a dostatečně inteligentní, aby ho mohla zaujmout i mimo postel, považoval by vztah za perspektivní.

A teď zjistil, že jeho vlkodlak se ještě pyšní poznáním, že se tahle samička dokáže o sebe postarat sama.

Dokonce se mu i ubránit.

Natáhl ruku a vzal do prstů pramen světle zlatých vlasů, aby si vychutnal pocit hedvábné hebkosti.

„Pořád tam máš hosty.”

„Na mou společnost nečekají,” odvětila s hořkostí, kterou nedokázala zakrýt. „Mohl bys zařídit, aby moc nehlučeli? Nechci, aby na nás někdo zavolal poldy kvůli rušení nočního klidu.”

Po tváři se mu pomalu rozlil hříšný úsměv. „Copak je, Sofie. Snad nežárlíš?”

Sofie se napřímila a podívala se mu do drzých očí. „Jsem vlkodlačice”

„A…?”

„Vlkodlaci nežárlí.“

Kuchyní projel jeho suchý smích. „Pokud by to byla pravda, nečekal bych před tvým klubem na toho zatraceného skřeta, abych mu poradil, že by se na tebe během schůzek neměl moc usmívat.“

Nad jeho strohým přiznáním jen zamrkala. To taky měla.

Připadal si jako tupec, když čekal na skřeta před dohodnutou schůzkou a pak s ním jednal, jako kdyby to byl nějaký smrtící zabiják a ne nevinný distributor likérů.

Což ho samozřejmě nezastavilo.

Něco ho přinutilo, aby se ujistil, že strašidlo chápe, že Sofie patří jemu.

„Divila jsem se, že André vypadal, jako kdyby si spolkl jazyk,“ zamumlala Sofie.

„Byl dost šťastný, že poté, co jsem ho sledoval, jak ti do ucha šeptá sladkosti, mu ten jazyk ještě zůstal,“ odvětil suše.

Odfrkla si a založila si ruce na prsou. „Aspoň se na mě nevrhal jako chobotnice.“

Ach. Byla žárlivá.

Díky bohu.

„Narážíš na Kirsten?“ zeptal se s přehnaně nevinným tónem.

Přimhouřila oči. „O chladnokrevné pijavice jsem se nikdy nestarala, ale myslím, že by si měla hledět svých soukmenovců.“

„To si taky myslím.“

Aniž by jí dal šanci zareagovat, Luc Sofii zvedl a namířil si to ven z kuchyně.

„Co to děláš?”

Zamračila se, ale kupodivu se ani nepokusila vymanit se z jeho sevření. Nebo mu dokonce prokousnout krk.

To byl pokrok.

„Musíme si promluvit.”

„Tak mluv,” zamumlala.

Přešel vstupní halu a s lehkostí vyběhl točité schody; udržení rovnováhy použil jako výmluvu, proč si musí její stehna tisknout k hrudníku.

„V soukromí.”

„A co tvé fanynky?”

„Najdou si jinou hru.” Podíval se do její nedůtklivé tváře a ani se nepokusil skrýt svou doutnající touhu. „Tahle už je zabalená a označená.”

Sofie si olízla rty, jakmile Luc vešel do ložnice a kopnutím za nimi zavřel dveře.

„Lucu.”

Pořád se jí díval do očí, ve kterých teď měla opatrný výraz. Jemně ji postavil doprostřed místnosti, ale ruce pořád držel na jejích příjemně oblých bocích.

„Tady nás nikdo vyrušovat nebude.”

Sofie pozvedla obočí. „A to je jediný důvod, proč sis vybral mou ložnici?”

Sevřel jí boky ještě pevněji, jeho ztopořený penis pulzoval netrpělivou žádostivostí o pozornost, ale s velkým úsilím se mu podařilo soustředit se na povinnost předtím, než dojde na slast.

Později…

Ach, ty věci, které měl v úmyslu.

„Řekni mi, co jsi zjistila od té nymfy.”

Po jeho přikazujícím tónu sevřela rty do úzké linky, ale nebyla blázen. Dobře věděla, že je napjatý k prasknutí.

Jako kdyby ho ta pulsující erekce neprozradila.

„Byla to ona, kdo mi vyhrožoval.“

„Jsi si jistá?“

„Není zrovna nejchytřejší,” odvětila suše. „Stačilo opravdu trochu úsilí a přiznala se, že psala ty vzkazy, nechávala mi tu mrtvá zvířata a propíchla mi pneumatiky. Ach, a prohodila oknem tu cihlu.“ Znechuceně si odfrkla. „Čubka.“

Přikývl. Vinil ji ze všech těch dětinských pokusů, ale bylo fajn slyšet přiznání.

„A ty útoky na tvůj život?“

„Neměla o nich ponětí.“

„Tys jí věřila?“

„Ano,“ přikývla bez váhání. „Možná je to čubka, ale není dostatečně krvežíznivá na to, aby se mě pokusila zabít.“

„Takže tu máme dva rozdílné nepřátele.“ Luc nechal kousky otravné skládačky zapadnout do sebe. Nebylo to tak, že by se útoky stupňovaly. Bylo to proto, že se zde rozvíjely dvě linie. „Jedna záhada je vyřešená.“

Otočila k němu hlavu a pozvedla obočí.

„A co ty?“

„Já?“

„Byl jsi to ty, kdo navrhl, abych pozvala i ty nejotravnější hosty,“ připomněla mu kysele. „Zjistil jsi něco jiného kromě toho, že Cindy má velká prsa?“

„Cindy?“

„Ta smrtelnice, která se ti klaněla u nohou.“

„Ach tak.“ Prsty jí přejel po spodní části páteře a vychutnal si její žárlivost. „To byla ta tmavovláska, nebo zrzka? Všechny mi začínají splývat.“

„Ty…”

Přitiskl jí prst na rty a potlačil její vzteklá slova.

„Začal jsem.“

Zakroutila hlavou a přimhouřila oči. „Co to sakra má znamenat?“

Natáhl ruku a z kapsičky u plavek vyndal maličký klíček.

„Tohle.“

Sofie si jen odfrkla. „Klíč?“

„Ukradl jsem to Kirsten, když se mi pokoušela nacpat jazyk do krku,“ vysvětlil.

Pokud by se pohledem dalo zabíjet, byl by na místě mrtvý.

„A k čemu bys mohl potřebovat její klíč?“ procedila skrz zuby.

Byla krásná, i když žárlila, uvědomil si.

V očích smaragdový plamen. Zatnuté pěsti. Ňadra se jí zvedala, jak bojovala proti své vlkodlačici.

Samozřejmě, mnohem krásnější by byla natažená na posteli, tělo zvláčnělé touhou a nohy roztažené v pozvánce, uvědomil si.

Rukama jí přejel po nahých ramenou. „Jakmile se rozední, prozkoumám její doupě.“

„Ona na mě nemohla střílet.“ Hlas se jí zastřel v okamžiku, kdy jeho ruce doputovaly k výstřihu bikin. „Slunce bylo právě nejvýš na obloze.“

„Mohla mít komplice,“ odvětil. Už vzal v potaz, že upírka mohla mít méně hořlavého partnera, který by špinavou práci vykonal za ni.

„Hmmm.“

Pokusila se o přezíravou reakci, ale jemu neuniklo nepatrné povzdechnutí slasti, když se prsty dostal pod látku jejích plavek a našel tam drobné korálky ztvrdlých bradavek.

Něžně ji popostrčil a nasměroval k posteli, na které se během posledních čtyř nocí odehrávaly stovky fantazií.

„Potom jsem měl schůzku s Mortonem.“

Zkroutila rty do provokativního úsměvu. „Není tu něco, co bys mi chtěl prozradit?”

Netrpělivým pohybem jí stáhl maličký vrchní díl plavek a s nepředstíranou úctou vzal její pevná ňadra do dlaní.

„Domluvil jsem si schůzku na golfu.”

Sofie zasténala, ruce ji svrběly touhou chytit ho za ramena, jako kdyby zničehonic nedokázala pevně stát.

On ten pocit znal.

„Ty hraješ golf?“

„Co na tom může být tak těžkého?” zamumlal. Teď ho zaujal pohled na růžové knoflíčky, které doslova žadonily o jeho polibek.

„Fajn,” odkašlala si. „Pokud je to všechno.”

Luc ji chytil kolem pasu a zvedl jen tak vysoko, aby ji položil doprostřed obrovské postele.

„Ani zdaleka ne.”

Sofie se zachvěla, opřela se o lokty a podívala se na muže, který nad ní stál jako středověký dobyvatel.

KAPITOLA

6

Měla by být naštvaná.

Kolikrát ho varovala, aby se nechoval jako pračlověk?

A přesto, nejenže mu dovolila odnést ji do její vlastní ložnice a strhnout jí horní část plavek, ale ani nepípla, když ji pohodil na postel, jako kdyby byla válečnou kořistí.

Možná to bylo kvůli tomu, že byla tak zatraceně pohlcená touhou, že nedokázala myslet na nic jiného, než jak dostat to tvrdé, bronzové tělo na své.

Ostře se nadechla a pokusila se nabýt převahy v situaci, která se jí rychle vymykala z rukou.

„Usrkával jsi džinův nektar?” zachraptěla.

Tmavé oči se v měsíčním světle zablýskly jako vyleštěné ebenové kuličky. Když si začal sundávat plavky, ruce se mu trochu zatřásly.

„Nepotřebuju žádný nektar, abych se při pohledu na tebe vzrušil,” zavrčel, a když si ji znovu nenasytně prohlédl, jeho masivní erekce ještě narostla. „Ty poslední noci byly nesnesitelné.”

Jakmile se položil vedle ní na postel, srdce se mu málem zastavilo. Tělo mu žhnulo jako výheň.

„Tohle je opravdu špatný nápad.”

„Je to rozhodně lepší než popírat to, co oba chceme.” V očích mu zaplál vlk, natáhl se pro její ruku a přitiskl si ji na penis. „Podívej, co se mnou děláš.”

„Lucu.”

Nedokázala odolat, objala prsty jeho topůrko, sjela dolů k mohutným varlatům a pak pomalu zase zpátky nahoru, až k širokému vrcholku, který už začínal být vlhký.

„Bože.” Otřásl se a jedním trhnutím roztrhl šňůrku držící spodní díl jejích plavek. Pootevřela rty, aby zaprotestovala nad zničením drahého kousku oděvu, ale místo toho jen zasténala, když vzal do dlaní její půlky a prsty je sevřel v příslibu nadcházející slasti.

„Hodinu po hodině ležím ve své posteli a poslouchám, jak tady přecházíš, zatímco vůně tvého vzrušení naplňuje vzduch.” Pevně se jí podíval do očí.

„Víš, co mě to stojí síly nejít za tebou? Neuspokojit tvé touhy?”

Znala to, znala ta muka, když ho měla poblíž, a přesto se bála přiznat svou rostoucí, zoufalou touhu po něm.

„A proč jsi nepřišel?”

Přejel jí rukou po zádech a vzal její tvář do dlaní, aby ji zklidnil.

„Nejdůležitější pro mě je, abys byla v bezpečí,” připomněl jí a čelo se mu orosilo, když mu rukou pomalu přejela po penisu nahoru a dolů. „Pokud mi nedůvěřuješ, nemůžu ho zajistit.”

„A to je důvod, proč ses mě nepokusil svést?”

Luc si podivně odkašlal. „Tohle a taky důvod, že jsem se bál, abys mi neuřízla kulky.”

Chytrý, chytrý vlkodlak.

Přesně věděl, co má říct.

A taky jak se jí dotknout, uvědomila si, když jí prsty přejel po šíji dolů, po linii krku.

„A dneska večer?”

„Rád bych sám sobě namluvil, že je to kvůli tomu, žes akceptovala, že pro tebe chci jen to nejlepší, ale pravdou je, že nejsem svátý,” přiznal a musel zalapat po dechu. „Chci tě tak moc, že si nejsem jistý, jestli bych bez tebe přežil další noc.”

Zničehonic ji popadl za boky a překulil si ji na sebe, aby se na něm pohodlně usadila. Tělem jí projela vlna slasti, když na své zvlhlé jeskyňce pocítila jeho tvrdý penis.

„Zatraceně,” zasténala.

„Řekni mi, že to chceš, Sofie.”

Podívala se na jeho neskutečně krásný obličej, stažený těžko potlačovanou vášní.

Proti téhle chvíli bojovala dlouho. Od chvíle, kdy vkročil do jejího zvěřince.

Ale teprve teď jí došlo, že to nebyl její strach z možnosti, že by ji ovládl, využil jen k ukrácení volného času, kvůli čemu mu nechtěla dovolit, aby ji vlákal do postele.

Bylo to něco mnohem temnějšího a nebezpečnějšího.

Něco, proti čemu už nedokázala bojovat.

„Chci to,” zašeptala.

Vzal její ňadra do dlaní a podíval se na ni pohledem vlkodlaka.

Nevěděla, na co čeká, ale tušila, že to je něco důležitého.

„Řekni mi, že mě chceš,” vybídl ji a prsty jí promnul hebké bradavky.

Ach… bože.

„Chci tě,“ vydechla.

„Lucu.“ Hlas měl zastřený touhou. „Vyslov mé jméno.“

„Lucu.“

„A teď mi dovol, abych tě ochutnal.“

Vzala jeho hlavu do dlaní a sklonila se, takže mohl přitisknout pootevřená ústa k jejímu krku. Otřásla se, otřela se o jeho tvrdý penis, když jí jazykem přejížděl po linii klíční kosti.

Položil jí ruce na boky a pevně ji podržel. Zatím jí nedovolil, aby se začala slastně pohybovat.

„Nebudeš toho ráno litovat, že ne?“

Sofie se drsně zachichotala, sklonila k němu hlavu ještě víc a otřela se o jeho tvář, aby si vychutnala zaškrábání vousů.

Nepochybovala, že se musel holit víc než jednou denně, aby vypadal trochu civilizovaně.

Ta myšlenka byla zvláštně erotická.

„A ty ano?“

Luc slastí zasyčel. „Ne, ale nechci, abys mě vykopla na chodník a obvinila z toho, že jsem využil převahy.“

„Nade mnou nemá nikdo převahu.“ Lehce se mu zakousla do spodního rtu.

„A já nejsem hloupý puberťák, který neví, co jeho samička chce. Jsem dospělý vlkodlak a chci tě.“

Rty přejel po oblině jejího ňadra, a když doputoval k její rozbolavělé bradavce, tlumeně zasténala.

Tělem jí projela drsná, syrová slast a ona přimhouřila oči.

„Ach… bože, ano.“

„Líbí se ti to?“

Jestli se jí to líbí?

Hrome, obvinila ho, že se chová jako pračlověk, ale její vlastní touhy nemohly být v tuhle chvíli primitivnější.

Dejte jí obušek a ona zařídí, že tenhle muž už nikdy neopustí její postel.

„Je to dokonalé,“ zašeptala.

„Ty jsi dokonalá.”

„Pokud bys mě viděl za úplňku, mluvil bys jinak,” poškádlila ho a nepatrně si povzdychla. „Zasloužím si svůj titul královna čubek.”

„Líbí se mi, že jsi čubka.” Ústy začal mučit její bradavku, lízal ji a jemně kousal, dokud se mu prsty nezaryla do ramene.

„A že se nebojíš říct svůj názor. A že když je to potřeba, dokážeš i nakopat prdel.”

Sofie se otřásla, jeho slova jí působila stejné vzrušení jako zkušené doteky.

Bože, byla v jednom ohni.

Čekala už dlouho a teď, když se blížila úleva od palčivé bolesti touhy, plánovala vychutnat si ji pomalu; ale pohanská část její bytosti toužila mít ho ihned hluboko uvnitř. A začínala mít velkou převahu.

Jako kdyby to Luc vycítil, odtáhl se a podíval se na ni tak, že jí po zádech přeběhl mráz.

Byl to pohled, který k ní promlouval touhou, potřebou a… vlastnictvím. -

Zvedl ruce, vzal její tvář do dlaní a políbil ji až s bolestivou sladkostí. Sofie si povzdychla. Nevěděla, co kdy udělala, že jí osud seslal do náruče tak vzrušujícího muže, ale měla v úmyslu užít si každý okamžik, kdy ho měla u sebe. Rukama přejela po pevných svalech jeho hrudníku.

Jeho kůže byla teplým, hedvábným vábením. Toužebně zasténala a rty přejela po jeho hezké tváři až k mohutnému sloupu krku. Žaludek měla sevřený mocnou touhou, její vlčice si libovala nad čistou vůní mužské pokožky.

„Chutnáš horkem a sluncem,” zašeptala a pokračovala v provokativních dotecích.

„Ochutnávat bych měl já tebe,” zavrčel a chytil ji za boky ve snaze získat nad ní kontrolu.

Alfa samec.

„Vadí ti to?” zašeptala a pomalu se přesunula níž.

„Oh, to zase ne.”

„A co tohle?”

„Sofie,” zachraptěl, když se dostala k napjatým svalům jeho podbřišku…

„Hmmm?”

„Jsem vlkodlak, který po tobě strašně dlouho toužil,” vysoukal ze sebe. „Potřebuju být uvnitř tebe.”

Sofie se pousmála, ta slova ji podivně potěšila. Ale ještě se svými hrátkami neskončila. Úmyslně se otírala tělem o jeho a vychutnávala si elektrické jiskřičky vyskakující třením nahé kůže.

Bylo to tak dávno, kdy naposledy cítila tak ohromující touhu.

Hrome, najednou si nebyla jistá, jestli kdy muže potřebovala tak, jako teď potřebovala Luca. Vnímala každý nerv, uvědomovala si každou buňku svého těla a měla pocit, že musí vybuchnout.

„Tak dlouho jsi mě nemohl chtít,” zamumlala.

„Známe se už celý týden.”

Zničehonic jí zvedl boky, a když se jí plnou silou zabořil do vlhké a horké komůrky mezi nohama, přestala dýchat.

Prohnula se, vytrvalé pulsování jí způsobilo slast, jak jí širokou špičkou vjel do těla. Ale místo aby nabral tempo, chytil ji za boky a podíval se na ni doutnajícím pohledem.

„Potkal jsem tě před týdnem,” pronesl zastřeným hlasem. „Čekal jsem na tebe celý život,” dodal pak tlumeně.

Ach, do prdele, dostala se do pěkných trablí.

„Lucu.”

„Teď… budu chvíli mučit já tebe,” informoval ji a přitáhl si ji blíž. „Chci, abys prosila, než skončím.”

Luc se mazaně usmál a vlepil jí na rty hladový polibek. Chuť jeho vlkodlaka jí sklouzla po jazyku a způsobila malý výbuch slasti.

Pak jí přejel ústy po tváři a pokračoval po oblouku krku. Sofie mu zabořila nehty do ramenou, když ji vytáhl k sobě nahoru a do zubů lehounce zachytil jednu bradavku. Když ji olízl a začal sát, Sofie tiše zasténala a zvrátila hlavu, tělem jí proudila vytrvalá blaženost. Luc obrátil pozornost k druhému ňadru a s rozmyslem v ní rozdmýchal ještě větší slast.

Potřebovala ho uvnitř.

Potřebovala s ním být hluboce propojená, aby mohli společně dosáhnout ráje.

Zasténala, přimhouřila ztěžklá víčka, když ji hladil po oblinách boků a dolů po stehnech.

Oukej, můžou si dovolit malou odbočku, než se na něm projede jako kovbojka.

Pak jeho zvědavé rty našly její vlhkou štěrbinku a jakékoli logické myšlenky byly pryč. Oh, tohle bylo dobré. Tohle bylo neuvěřitelně, šíleně slastné.

Musela se přemáhat, aby vydržela na místě, když jazykem dráždil nejcitlivější část jejího těla, tak mu aspoň vjela prsty do hustých hedvábných vlasů.

To, jak je nad ním rozkročená a on ji zkušeně líže, jí připadalo trochu úchylné, ačkoli na dnešní noc měla mnohem úchylnější plány.

Nezapomněla na ta pouta, která předtím Luc zmínil…

Luc ji pořád držel za boky a našel jádro její slasti. Něžně začal ten magický knoflík sát, až naběhl.

„Lucu, už budu,“ zachraptěla.

„Ano,“ zamumlal a přitáhl si ji zpátky, takže si ji mohl posadit na mohutnou erekci.

Pak do ní pomalu vnikl.

Když si ji přitáhl ještě blíž, Sofie zasyčela. Věděla, že bude velký. Všude. Ale když ji naplnil až do dna, musela přiznat, že si ve skutečnosti neuměla představit, jaké to bude, až se nabodne na tak štědře obdařené topůrko.

Zatraceně.

Větší je skutečně lepší.

A když muž navíc věděl, co dělat s takovým pěkným, pěkňoučkým instrumentem, pak to byl pro ženu dar.

Sofie si krátce vychutnala hluboké a vytrvalé tempo a konečně se rukama opřela o jeho hrudník a pohybem boků mu vyšla naproti. Spokojeně se usmála, když jí prsty škubavě sevřel boky.

Nebyl jediný, kdo tady měl talent.

„Bože, je mi v tobě tak dobře,“ vydechl. „Tak dobře.“

Sofie se nadzvedla, takže z ní špička jeho penisu málem vyklouzla, a pak na něj zase usedla. Lucovy boky se probořily do matrace a oči mu plály, jeho vlkodlak se chvěl touhou po svobodě.

Sofie se usmála. Milovala pocit být tou, která má převahu, i když věděla, že je to jen iluze, již jí Luc nabízí.

Stejně jako jí nabízel iluzi, že je jen jeho.

Tenhle vlkodlak měl být její na věky.

Rychle rozčilující myšlenku zahnala a soustředila se na Lucovy důraznější přírazy, Vzduch plnily její slabé vzdechy, svaly měla s blížícím se orgasmem čím dál napjatější.

Luc zpevnil sevření a tvář jí zabořil mezi krk a ramenem. Pak, bez ztráty pravidelného tempa, pronikl tesáky skrz její kůži a způsobil jí ohromující vyvrcholení.

Sofie se slastně oklepala a pevně ho sevřela. Naposledy do ní pronikl a pak vykřikl drsnou slastí vlastního uvolnění.

Luc se odkulil na stranu, pevně objal Sofiino třesoucí se tělo, zatímco ona se pořád snažila popadnout dech. Mysl se mu stáčela zpátky k ohromující slasti, která neustupovala.

Nebyl to jen orgasmus, který do něj narazil silou tsunami, ale taky pocit jejího masa v zubech, když ji označil svým kousnutím.

Zatracená škoda, že tahle značka nevydrží. Vůbec by mu nevadilo, kdyby se kolem procházela se zřejmým důkazem jeho vlastnictví.

Zasténal a tělo se mu sevřelo.

Teď, když o tom přemýšlel, měl chuť začít všechno znova. Tentokrát tu čarovnou vlkodlačici nenechá, aby ho vyprovokovala k tak rychlému závěru.

Měl v úmyslu těšit ji celé hodiny.

Nechá ji prosit, aby ji dovedl k orgasmu.

A co bylo důležitější, zařídí, aby už nikdy, vůbec nikdy nechtěla jiného milence.

Sofie se přitulila k jeho hrudníku a spokojeně si povzdychla. „Bylo to…“

„Senzační?” nabídl jí a přejel rty po jejím obočí a úzkém nosu. „Změnilo ti to život? Bylo to to nejlepší, cos kdy v životě zažila?”

„Přiměřené.”

Luc si odfrkl. Svět se někam posunul.

Pro oba dva.

„Přiměřené?”

Sklonil hlavu a jazykem ji podráždil za uchem. Když se po jeho doteku zachvěla, usmál se.

„Qukej, možná to bylo nadprůměrné,” zašeptala zastřeným hlasem.

„Zahráváš si s ohněm, drahá.“ Kousl ji do lalůčku, začal ji hladově líbat na krk a občas se zastavil, aby vzal do zubů kousek kůže, stejně jako těsně před vyvrcholením. „Mám ti připomenout, jak to bylo dobré?”

Sofie zasténala, žhavýma rukama se opřela o jeho hrudník a pak sjela k plochému břichu.

„Vrací se to,” ujistila ho. „Pomalu.”

Přestože na to kvůli své vypracované postavě Luc nevypadal, byl překvapivě intuitivní.

Popravdě to byla hlavně jeho schopnost číst v mysli ostatních, co z něj dělalo tak nebezpečného zabijáka.

Jakýkoli vlkodlak mohl použít své zuby a čelisti při boji proti nepřátelům.

Ale voják, který dokázal předvídat, co udělá jeho protivník, byl nesmírně ceněný.

Ale teď to nebyla intuice, kvůli čemu se odtáhl a zkoumavě se podíval na svou společnici. Ne, tohle bylo mnohem hlubší. Mnohem… důvěrnější.

„Sofie?”

„Hmmm?” zamumlala a rukama ho nepřestávala hladit čím dál blíž k tvrdnoucímu penisu.

Do háje, chtěl zapomenou na starost, která mu hlodala někde vzadu v mysli. Stejně tak určitě mohlo počkat všechno, co otravovalo Sofii.

Přinejmenším několik hodin.

Pak zachytil závan opatrnosti, který se prolnul bohatou vůní jejího vzrušení, nepatrně si povzdychl a vzal ji za ruku. Okamžik na to poznala, že to vycítil.

„Zřejmě máš něco na mysli.“

Mazaně se na něj usmála. Byl to druh úsměvu, který by svedl jakéhokoli teplokrevného samce.

„Sexy, vysoký vlkodlak, který se domnívá, že se dokáže přetvařovat?“

Přitáhl si její ruku ke rtům a políbil ji na prsty, s pohledem stále upřeným na bledou tvář.

„Hezký pokus, ale poznám, když je žena rozrušená.” Opatrně se usmál. „Ten problém ovšem obvykle nemívám, pokud je dotyčná v mé posteli.”

Sofie obrátila oči v sloup. „Fakt potřebuješ zapracovat na svém sebevědomí.“

„Sofie, řekni mi, co tě trápí.“

Nastalo dlouhé ticho, jak duchu přemítala, jestli má pomlčet o svých tajemstvích. Pak si uvědomila, že nemá šanci, a odevzdaně vzdychla.

„Nejsem si jistá, jestli to opravdu chceš vědět.“

Luc zasyčel a napjal se v očekávání neviditelného útoku.

„Zatraceně,“ zachraptěl. „Pokud se mě pokoušíš přesvědčit, že lituješ našeho —“

„Ne, to není ono.“

„Tak mi to řekni.“

Olízla si rty a náhle vypadala podivně zranitelně. „Přitahovalo mě to k tobě od první chvíle, kdy jsem tě spatřila.“

„Věděl jsem, že máš dobrý vkus,” pronesl přiškrceným hlasem, zatímco vzal něžně do prstů pramínek vlasů a zastrčil jí ho za ucho.

„Ale říkala jsem si, že bych byla idiot, pokud bych téhle přitažlivosti podlehla.”

„Proč?“

„Protože by se mi nelíbilo, pokud bys na mě zapomněl v okamžiku, kdy se vrátíš do Miami.“

Luc ztuhl a svraštil obočí. „To je to, co si o mně myslíš? Že bych tě využil a pak tě opustil?”

„Nesoudila jsem tě,“ řekla. „Sama jsem si podobných románků zažila dost.”

To ho mělo uklidnit? Bože!

Překulil se na záda a rukama si protřel obličej.

Proč mu do té malé ranky ještě přisypává sůl?

„Máš pravdu, tohle slyšet nechci,” zamumlal.

Ucítil, jak se k němu přimáčkla a rukou mu v omluvném gestu přejela po hrudníku.

„Lucu, nech mě to dopovědět,” tiše poprosila.

Odmítl se na ni podívat. Možná to bylo dětinské. Koneckonců, nemohl popřít, že sám měl za sebou ne jen pár vztahů na jednu noc. Zatímco on nikdy neměl v úmyslu ženu zneužít, možná jich pár bylo, co po něm chtěly víc, než byl ochoten dát.

Ale myšlenka, že Sofie by mohla utnout jejich mocné spojení jako bezcenné setkání, ho trochu naštvalo.

Tedy spíš královsky než trochu.

„Tak to řekni,” zavrčel.

„Lhala jsem sama sobě.”

„O čem?”

Krátce zaváhala a pak si zhluboka vzdychla.

„O tobě a taky o tom, že jsem se tě bála pustit do své postele.”

Sundal ruku z obličeje a neochotně se podíval do její utrápené tváře.

„A co byl ten důvod?”

„Bála jsem se, že tě z ní nikdy nepustím.”

Tichá slova visela ve vzduchu, zatímco Luc jim dovolit pomalu rozpustit chuchvalec strachu, který se mu předtím usadil v žaludku.

Konečně zvedl ruku a zlehka se dotkl její bledé tváře.

„Sofie?“

„Má vlčice tě poznala hned na začátku,“ přiznala. „To by znamenalo…“

„Nepřestávej, drahá,“ zaprosil. Zoufale potřeboval ta slova slyšet.

„To by znamenalo, že ke mně patříš.“

„Ach.“

Nad jeho neutrální odpovědí jí zaplály smaragdové oči. „Varovala jsem tě, že to nemáš chtít vědět.“

Luc se rozpustile rozesmál, překulil se nad ni a přimáčkl jí svým obrovským tělem k matraci.

„Jak by sis mohla myslet, že nechci vědět, co cítíš?” zavrčel. Nebyl si jistý, jestli s ní má třást nebo ji zulíbat, aby z ní ten nesmysl dostal.

Ta zatracená žena ho znejistěla, až si začal připadat jako nemotorné štěně.

Oči se jí rozšířily, když ucítila tupou špičku jeho ztopořeného penisu, která se usadila ve vlhkém důlku mezi jejíma nohama.

„Přišel jsi sem kvůli práci, ne kvůli tomu, abys tu našel partnerku.“

Vzal její tvář do dlaní a palcem přejel smyslnou linii jejích rtů. Ještě před pár dny by mu slovo partnerka způsobilo kopřivku. Teď si nedokázal svůj život bez téhle ženy vůbec představit.

„Nezáleží na tom, odkud přicházím, ale to, že nemám v úmyslu nikdy odejít.“

Sofie ho objala kolem krku, ve smaragdových očích se jí odrážel stejný pocit, jaký se usadil v jeho srdci.

„Nikdy?“

Luc nezaváhal. „Teď patřím k tobě.“

„Můj?”

Sofie se usmála, a než Luc stačil odhadnout, co má za lubem, uvěznila jeho palec mezi zuby a něžně jej začala sát.

Luc slastně zavrčel, příjemný pocit na prstě způsobil, že po stejné líbezné pozornosti zatoužil jeho penis.

„Stejně, jako jsi ty má,” zapřísahal, sklonil hlavu a neklidně ji políbil.

Tělem mu projela žhnoucí touha, ale někde vzadu v mysli pocítil nepatrné znepokojení.

Nebyl to strach o její bezpečí, i když tohle byla jeho největší, neutuchající starost. Dokud nezajme a nezabije toho bastarda, který se Sofii pokoušel ublížit, bude pořád ve střehu.

Ne, tohle bylo osobnější.

Ale stejně jako byl znepokojený, pocítil i bodnutí překvapení.

Ne že by litoval svých činů. Udělal to, co dostal příkazem. A co bylo důležitější, všechny jeho činy vždycky vedly k tomu, aby tu ženu ochránil.

Ale cosi ho varovalo, že Sofie nebude mít radost, až zjistí, že k ní nebyl úplně upřímný.

Krátce zvážil možnost ke všemu se přiznat. Bezpochyby to bylo to nejlepší, co mohl udělat. Ale ve stejnou chvíli, kdy mu ta myšlenka prolétla hlavou, odvedly jeho pozornost Sofiiny nohy, které ho objaly kolem boků, a její nehty, které se mu zatnuly do zadnice v tiché touze po vysvobození z narůstající slasti.

Na to bude čas později, ujistil sám sebe, a varovný hlas potlačil.

Mnohem, mnohem později.

KAPITOLA

7

Bylo pozdní ráno, když Sofie s Lucem proklouzli do Kirstenina domu.

Oba se proměnili ve vlkodlaky a rychle pročenichali její okázalé doupě.

Jakmile bylo jasné, že za obscénně masivní sbírkou bot od Manola Blahnika, kterou si Sofie chtěla pořádně prohlédnout, není nic podezřelého, Luc ji lehce šťouchl do zadku a vydali se zpátky do jejího domu.

Když jej následovala do své… jejich… ložnice, měla příležitost obdivovat jeho vlkodlaka.

A byl to vlkodlak, který za to stál.

Obrovské zvíře s masivními tesáky a tmavou srstí, o velikosti poníka. Široký hrudník a svalnaté nohy dojem jen zesilovaly. Oči mu plály půlnočním vlkodlačím ohněm, ale taky nezaměnitelnou inteligencí, která byla nebezpečná stejně jako síla jeho těžkého těla.

Ach ano, byl pěkný, pěkný, pěkný.

Tenhle názor byl ještě posílený světlem, které ozařovalo jeho tělo, když se proměnil zpátky do lidské podoby.

V okamžiku, kdy se jeho tělo zastavilo mezi vlkem a mužem, Luc se otřásl a vzduchem zapulsovala pravěká magie. Pak se transformace dokončila, Luc se postavil a jeho nahé, dokonale vytvarované tělo zasvítilo ve své bronzové kráse.

Mňam.

Sofie se soustředila na svou vlastní proměnu a vychutnala si bolestivé napětí svalů a praskání kostí. Když přivolávala své síly, dávalo jí to jakési primitivní uspokojení.

Nebyla tak rychlá jako Luc, když se zvedala na nohy a oblékala si hedvábnou róbu, která předtím ležela pohozená na posteli. Na druhé straně místnosti už stál Luc oblečený do khaki šortek a trička, ve kterých by vypadal civilizovaně, nebýt nepatrného stínu vousů, které mu už zabarvily čelisti, a smrtících záblesků v jeho očích.

„Tak co?“ zeptal se s odkazem na jejich nedávný výlet skrz upíří doupě.

„Nic.“

Přešel k vysokému zrcadlu upevněnému na zadní straně dveří a upravil si vlasy.

„Z čehož vyplývá, že poslední z našich podezřelých je ten pes.“

„Morton?” odfrkla si Sofie. „Nedokážu si ho představit jako vražedného maniaka.“

Otočil se a zjistil, že mu celou dobu civí na zadek. Na ústech se mu rozlil samolibý úsměv.

„Vzhled může dost klamat.“

Sofie se ušklíbla a představila si toho hlupáka psa.

„V tomhle případě by to bylo fakt dost extrémní.“

Luc pokrčil rameny. „To brzo zjistím.“

„Pokud by to byl on, nedokážu si představit, jak ho přiměješ přiznat se při obcházení odpaliště a zkoumání bílého míčku.”

Luc se otočil a postavil se přímo před ni. „On se přiznávat nemusí.”

„Ne?”

Chytil pramen jejích vlasů a promnul ho mezi prsty.

„Pokud s ním strávím dost času o samotě, poznám, jestli je vinen.”

„Hmmm.” Sofie se zahleděla do jeho tváře, na které se zračilo svrchované sebevědomí. „Ale myšlenky číst neumíš, že ne?”

„Mám nespočet talentů, drahá.” Snížil hlas do zastřeného zavrčení, ze kterého jí přeběhl mráz po zádech. „Ne všechny dokážu využít v posteli.”

„Arogantní pse.”

Luc se odmlčel a nepřítomně si začal namotávat pramen jejích vlasů na prst.

„Jaké máš plány na zbytek dne?”

Sofie neurčitě mávla rukou a doufala, že opravdu nedokáže číst myšlenky.

„Ale, však víš.”

„Vím co?”

„Sem tam něco.”

Luc přimhouřil oči. „A nezahrnuje to tvé sem tam něco návštěvu Viktorie, že ne?”

Sakra. Jak mohl tušit, že něco chystá?

„Není to to, co obvykle provozují zelené vdovy?” zeptala se. „Dělají si navzájem společnost u lahve chardonnay?”

„Ne.”

Sofie si usadila ruce v bok. „Prosím?”

„Je to příliš nebezpečné.”

Zvláštní. Myslela si, že jejich spojení mu dá schopnost rozeznat její nechuť k poslouchání rozkazů. Ale teď to vypadalo, že by stejně tak mohl mávat rudou vlajkou býkovi před nosem.

„Jak to může být nebezpečné?“ procedila. „Ten pes s tebou půjde hrát golf, nebude číhat pod gaučem.”

Luc nasadil výraz tvrdý a nepoddajný jako žula. „Nymfa s ním může spolupracovat.”

„Už jsem ti řekla, že o těch pokusech zabít mě nic neví.“

„A co když lže,“ namítl. „A dokonce i kdyby za to nebyla zodpovědná, udělá cokoli, aby svého milence chránila, pokud zjistí, že ho podezříváme.”

Sofie vykročila a zapíchla mu prst doprostřed hrudi.

„Dovol mi, abych to ujasnila,” zavrčela. „Hodláš strávit celé odpoledne se psem, který možná je a možná není chladnokrevný vrah, ale já si ani nemůžu dát skleničku vína s jednou zatracenou nymfou?”

Na její obvinění ani nemrkl. „Já nejsem ten, po kom jdou, Sofie.”

Po jeho pravdivých slovech sklapla.

Byla tvrdohlavá, ne hloupá. A i když ji to vytáčelo do nepříčetnosti, musela přiznat, že má pravdu.

Důvod, proč si najala bodyguarda, neskončil ve chvíli, kdy se do toho muže zamilovala, nebo ano? Jediná rozumná věc byla nechat ho dělat jeho práci.

Ale pouhá myšlenka na to, že bude sedět doma na zadku, zatímco Luc bude pátrat po jejím nepříteli, stačila, aby se jí začalo chtít zoufale zavýt.

„Sakra.” Podívala se na Luca a dala mu najevo, co cítí. K tomu snad partnera měla, nebo ne? „Nesnáším, když si připadám bezmocná.”

„Nikdy nebudeš bezmocná, drahá, ale teď ti prostě musím zajistit nadstandardní péči,” zamumlal a zastrčil jí za ucho pramen vlasů. „Nech mě, abych tě chránil.”

Jako kdyby měla na výběr! Ztěžka si povzdychla. „Fajn.“

„Fajn co?“ zeptal se, skoro jako kdyby jí nevěřil.

Zkuste si to představit.

„Za tou nymfou nepůjdu,” upřesnila.

„Zůstaneš doma?”

„Ne.”

„Sofie.”

Podívala se do jeho doutnajících očí a zamračila se. Vzdala se plánu prozkoumat Mortonův dům, ale rozhodně nehodlala zůstat uvězněná v domě jako v pasti.

„Potřebuju jít do klubu.”

„Jeden den to tam bez tebe vydrží.”

„Dneska ne,” trvala na svém. „Musím podepsat výplaty a má se přijít představit nový tanečník.”

Luc se zastavil a vzduchem projela jeho vůně. Jeho zvíře nemělo rádo představu, že se kolem jeho samičky bude motat jiný samec.

Pochopitelně. Uřízla by mu kulky, kdyby si sama myslela, že čenichá kolem jiné ženy.

„Nový tanečník?” zavrčel.

„Ano.” Pomalu se usmála a dala mu tak najevo, že on je tím jediným mužem, kterého chce. „Je to vlkodlak z Číny, který umí dělat se svými nundžaky kousky, ze kterých se ženy div nerozpustily.”

Ani nemrkla a už měla kolem sebe Lucovy pevné paže a on si ji tiskl k širokému hrudníku.

„Až se večer vrátím, taky ti ukážu svoje nundžaky,” slíbil a vlepil jí na krk mlaskavý polibek. „Vsadím se, že jsou větší.”

Klidně by se vsadila, přiznala sama sobě a objala ho kolem krku.

„Jen zkus zařídit, že se skutečně vrátíš,“ přikázala mu a starostlivě se na něj podívala.

Možná byl největší a nejstrašnější vlkodlak v okolí, ale taky se tu vyskytoval psychopat, který měl zbraň se stříbrnými kulkami a nebál se ji použít.

„Slibuju.“ Rty jí lehce štípl do kůže na krku, těsně pod uchem. „A Sofie.“

Otřásla se a instinktivně se k němu přimáčkla.

„Ano?“

„Musíme si promluvit.”

Odtáhla se a podezíravě se na něj zamračila.

Ta slova zněla jako studená sprcha.

„Proč se mi ta slova nelíbí?“

„Prostě potřebuju, abys věděla…“ Spolkl zbytek slov a nasadil nečitelný výraz.

„Co?”

Odmlčel se, jako kdyby se rozmýšlel, co má říct. Pak jen krátce zakroutil hlavou.

„Později.“

Oukej. Její neurčitý neklid se proměnil ve skutečnou starost.

„Lucu?“

„Promiň.“ Sklonil se a vlepil jí žhavý polibek, ze kterého jí celým tělem projelo vzrušení. Pak vykročil ke dveřím.

„Nesmím se zpozdit.“

Sofie pozorovala jeho odchod se zamračeným výrazem. Věděla, že by byla ztráta času přesvědčovat ho, aby prozradil, co ho trápí.

Přizná to, až bude připravený.

Rozhodila rukama a zamířila do sprchy.

„Ti muži!“

Exkluzivní country klub jižně od města byl přesně takový, jak Luc očekával. Velká budova v tudorovském stylu s přilehlým bazénem, tenisovými kurty a stájemi. Všechno bylo udržované do posledního detailu.

I přilehlé golfové hřiště bylo stejně pečlivě upravené. Cestičky byly úzké, kolem nich hluboká strouha a jezírka, vše lemované převislými keři, které pro smrtelníky představovaly komplikaci. Ale Luc měl jednoduše dost síly, aby odpálil míček přes všechny překážky a přes celý trávník tak, aby přistál jen několik centimetrů od jamky s vlaječkou, se kterou si pohrával jemný letní větřík.

Ve chvíli, kdy se dostali k deváté jamce, díky své fyzické nadřazenosti dosáhl přesně toho, oč mu šlo.

Morton se změnil z příjemného společníka ve vzteklého psa, rozčileně funěl, tváře mu zrudly a v očích mu problikávaly rudé jiskřičky, jak se snažil potlačit svého psa.

Na rozdíl od čistokrevných vlkodlaků psi byli vydáni na milost svému zvířeti, a i když Luc nechtěl, aby se Morton proměnil do zvířecí podoby, plánoval zaměstnat ho tak, aby se ze všech sil snažil ovládat své nálady a přestal být ve střehu.

Kdo věděl, co by mohl prozradit?

Luc odložil golfovou hůl a nasedl ke svému společníkovi do vozíku. Jak pes dupl na pedál, málem z vozíku zase vypadl.

„Pěkný úder,“ zavrčel Morton.

Luc se pohodlně opřel a s lenivou arogancí se usmál přesně tak, aby svého společníka ještě víc naštval.

„Nebylo to špatné.”

„Nebylo to špatné?” zavyl Morton. „Byl to úder rovnou na jamku.”

„Snad nežárlíš, šampióne?”

Morton se svým macatým růžovým tělem v bílé košili a sladěných kalhotách vypadal jako marshmallow. Pevně se držel volantu a ze všech se snažil neudělat chybu.

„Jmenuju se Morton, ne šampión,” vyštěkl. „A když něco dělám, chci to dělat pořádně.”

„Copak se o to nesnažíme všichni?”

V bledých očích zaplál šarlatový oheň. „Někteří víc než druzí.”

Luc se zaculil a poplácal muže po zádech tak, že mu zachrastily zuby.

„Víš, Mortone, skoro bych si myslel, že mě nemáš rád.”

Pes zaskřípal zuby a určitě zkoušel napočítat do deseti.

„Jak dlouho chceš zůstat v Chicagu?” konečně se zeptal.

„Doufáš, že se mě zbavíš?”

„Myslím, že by tu byla nuda.”

Luc se zazubil a po očku studoval napětí vyzařující ze psa.

Dosud dokázal, že běžnou Mortonovu nesnášenlivost proměnil až v nesnesitelnost. Nyní nastal čas pokročit.

„Pravda, ale jsou tu nějaké benefity,” zavrčel. „Sofie se taky dost snaží.”

Morton zasyčel. „Typické.”

„Říkal jsi něco?”

Pes najednou stočil vozík mimo cestu a namířil si to k hustému porostu keříků. Otočil se k Lucovi a s neskrývaným odporem se na něj zadíval.

Luc se nepatrně usmál. Konečně nějaká akce.

„Naši lidé. Sofii obdivují, ale samozřejmě, muž jako ty má na mysli jen své vlastní slasti.“

Luc se nad těmi divokými slovy pozastavil. Ozýval se v nich náznak šílenství, po kterém pátral, ale tenhle muž nevypadal, že by chtěl zabíjet.

Samozřejmě, existovali bastardi, kteří byli ochotni objekt své fantazie usmrtit, pokud jej nemohli mít sami.

Skrčil se do koženého sedadla a předstíral, že si nevšiml, že pes je jen krůček od proměny.

„Možná je obdivovaná, ale taky občas potřebuje nějaké vzrušení, jako každá žena.“

V Mortonových očích se objevil oheň. „Zvíře.“

„Vypadá to, že tě mé přátelství se Sofií obzvlášť zajímá,“ dráždil ho Luc. „Copak nemáš vlastní samičku, o kterou se musíš starat?“

Morton se opožděně pokusil skrýt svou posedlost krásnou sousedkou.

„Jen věřím, že si Sofie zaslouží lepšího samce.”

Luc pozvedl obočí. „Samce jako jsi ty?“

„Já bych její výjimečné kvality samozřejmě ocenil.“ Morton po Lucovi přejel hněvivým, pohrdavým pohledem. „Na rozdíl od tebe.“

„Pokud si myslíš, že je tak dokonalá, proč ses ji nepokusil získat sám?“ Luc úmyslně rozšířil oči, jako kdyby ho najednou něco, napadlo. „Nebo ses o to už pokusil a nebyl jsi úspěšný?”

„To fakt ne.“

„Nepochybuju, že by se ti to povedlo.“ Luc znovu psa poplácal po ramenou a horko těžko odolal touze vycenit tesáky a prokousnout mu krk. Pouhá myšlenka na to, že ten bídák tajně toužil po Sofii, způsobila, že jeho vlkodlak zatoužil po krvi. „Jen tak mezi námi, nemyslím si, že bys ji někdy mohl zajímat. Věřím jejím slovům, když o tobě prohlásila, že i na psa jsi výjimečně ubohý.”

Morton po urážce zamrkal, ale pak jen zatnul čelisti. Jako kdyby se pro něco rozhodl a za žádnou cenu se nechtěl nechat vytočit.

„To jedině proto, že mě pořádně nezná.”

„Myslíš, že bys skrz ni mohl prorůst?” vyprskl Luc. „Jako houba?”

„Myslím si, že je to vysoce inteligentní žena, která dokáže ocenit plnění povinností.”

Luc ztuhl, nečekaná slova ho zaskočila.

„Povinností?”

„Přesně tak.”

Tak jo, to by stačilo.

Teď už nepochyboval, že právě Morton byl tím pronásledovatelem, a rozhodl se, že se k pravdě dostane. Tak nebo onak.

Vlastně upřednostňoval tu druhou variantu, poněvadž zahrnovala spoustu bolesti a krveprolití.

„Je tvou povinností pokusit se ji zabít?”

Morton na okamžik vypadal jako zvíře oslněné reflektorem, pak se podíval do Lucova nemilosrdného obličeje a vypadalo to, že přijal porážku. Pokrčil rameny, přestal hrát komedii a na zavalité tváři se mu usadil úskočný výraz.

„Ach, bál jsem se, že poznáš pravdu.”

Luc rychle uskočil stranou, nechtěl být v pozici, ve které by ho mohl rozdrtit golfový vozík.

Ne že by na moment uvěřil, že by ho ten pes mohl fyzicky přemoci. Ale raději bude v bezpečí hned, než aby potom litoval.

„Jediná věc, kterou jsem uhodl, je to, žes Sofii pronásledoval.”

„Nepronásledoval…,” opravil ho Morton. „Testoval.”

„A co to má ksakru znamenat?”

„Ačkoli jsem Sofii od narození jejích dcer hluboce respektoval, potřeboval jsem si být jistý, že si za celá ta léta udržela své schopnosti a sílu.”

Lucovi přeběhl mráz po zádech. Na tomhle klidném, téměř blahosklonném Mortonovi nebylo něco v pořádku.

„Proč?”

„Abych věděl, jestli bude moci odnosit mé děti, samozřejmě.”

Lucovým tělem projel vztek a jeho vlk se ze všech sil pokusil vydrásat se na povrch. Než aby dovolil jinému muži ukrást mu partnerku, raději by ho zabil.

A Luc v lidské podobě s tím souhlasil.

Jeho vztek byl v tuhle chvíli dost ironický, pokud se vezme v úvahu, že Luc Mortona vlastně vyprovokoval.

„Zbláznil ses?”

Morton se jen otočil k chladicí tašce mezi jejich sedadly a vytáhl malou zbraň.

Luc se zamračil. Uspávací pistole? Ten pes byl fakt šílený, pokud si myslel, že by se čistokrevného vlkodlaka mohl zbavit pomocí pouhých sedativ.

„Neptej se, jestli jsem normální,” varoval ho Morton. Byl zřejmě na svůj duševní stav poněkud citlivý.

Luc opatrně přeměřil vzdálenost mezi nimi a zároveň se snažil udržovat hovor.

„Pokud chceš chovnou samici, proč ses ji pokoušel zabít?”

Morton se na něj podíval, jako kdyby byl úplně pitomý. „Nepokoušel jsem se ji zabít. Přiznávám, že jsem vymyslel pár překážek, abych si ověřil její fyzickou kondici, ale nikdy bych jí skutečně neublížil.”

„Bastarde,” zavrčel Luc, když si vzpomněl, jak ten psychopat Sofii terorizoval. „Vím, že jsi to ty, kdo na ni vystřelil. Stříbrná kulka do srdce je dost skutečná.”

„Nemířil jsem na ni, ty blázne,” Morton se ušklíbl, evidentně si myslel, že má díky té dětské pistolce převahu. Což byla chyba, kterou mu Luc brzy vysvětlí. „Mířil jsem na tebe.”

Luc se zamračil, tohle přiznání ho zmátlo. „Na mě?”

„Vypůjčil jsem si od Viktorie ukrývací amulet, abych mohl Sofii následovat do jejího klubu, když jsi přijel do Chicaga.” Jeho výraz ztvrdl znechucením. „Věděl jsem, že pokud ji budeš hlídat, zhatí to všechny mé plány.”

„Jaké plány?”

„Zajmout Sofii a oplodnit ji mým spermatem.”

Všechny další logické myšlenky se ztratily v rudé mlze, která jej nakonec celého pohltila. Už nebylo cesty zpět.

„To ani náhodou,” zavrčel téměř nesrozumitelně.

Když se Luc začal proměňovat, Morton vypadal, jako kdyby se skoro nudil, a jen mu namířil zbraň na hrudník.

„Věděl jsem, že s tebou budou potíže.”

Luc jen vzdáleně uslyšel cvaknutí zbraně a pocítil, jak mu do svalu zajela jehla, ale v tu chvíli byl ztracený ve své proměně a příliš pozdě mu došlo, že mu svaly pomalu začínají tuhnout, zatímco neznámá substance se mu dostávala hlouběji do těla.

S hrůzou se podíval na psa a došlo mu, že měl víc poslouchat i svá vlastní varování.

Vzhled může někdy dost klamat…

KAPITOLA

8

Sofie měla zpoždění.

Poté, co zkontrolovala výplatní pásky a vyřešila problém s prádelnou, která zapomněla dodat ubrusy a ubrousky, musela uklidňovat jednu ze servírek, kterou urazil barman, a najít ztracený klíč od záložního mrazáku.

Nakonec se jí podařilo sednout si a podívat se na vlkodlaka, který cestoval tisíce mil, jen aby mohl vystupovat v jejím klubu.

Bohužel se vůbec nemohla soustředit. Nebylo to tím, že by Jian nebyl ohromný. Svým ohebným, svalnatým tělem a elegantními pohyby, které byly výjimečné i na čistokrevného vlkodlaka, málem podpálil jeviště.

Ale Sofie jen ťukala prstem na opěradlo u židle a uvědomila si, že se cítí… divně, neklidně.

Sama sobě namlouvala, že je jen netrpělivá, aby se dostala domů k Lucovi. Touhle dobou už měl určitě ten golfový zápas za sebou a čeká, až se vrátí.

Doufejme, že v posteli a nahý.

Která žena by nechtěla seknout s prací?

Sofie odpočítávala minuty, aby mohla představení ukončit v přiměřeném čase, ale najednou ji zmátla známá vůně.

Otočila se a spatřila skřítka s šarlatovými vlasy, oblečeného do stříbrného síťovaného trika a černých přiléhavých šortek, jak si bere židli, usedá vedle ní a pokládá si k nohám kožený kufřík.

„Hmmm,” vydechl, když si pohledem vychutnal téměř nahého vlkodlaka tančícího na jevišti. „Velmi výživné.”

„Troyi,” pozvedla Sofie obočí. „Copak nemáš na práci nic důležitějšího?“

„Ano, ale tohle je tak hezký pohled.”

Popadla ho za bradu a otočila jeho fascinovaný pohled k sobě.

„Pokud chceš očumovat talenty, musíš zaplatit.”

Troy se urazil. „Tohle je způsob, jakým jednáš se svým nejlepším kamarádem?”

„Když jsem se naposledy zastavila u tebe v kavárně, naúčtoval jsi mi majlant za kapučíno o velikosti náprstku,” připomněla mu suše.

„Ale ochutil jsem ti ho svým speciálním vílím práškem.”

„Speciální vílí prášek,” odfrkla si Sofie. „Byla to skořice.”

Koutky úst mu zacukaly v náznaku úsměvu. „Možná.”

„Předpokládám, že máš pádný důvod k tomu, abys tady šmíroval?“

Jeho úsměv vybledl a na tváři se mu objevil nečekaně temný výraz.

„Myslím, že bychom si měli promluvit.”

„Aha.” Sofie se zamračila. „Přijde mi, že se mě to poslední dobou nějak moc týká.“

„Co se tě týká?”

„Ale nic.” Jak se pokoušela setřást ze sebe neklid, najednou si byla jistá, že se jí Troyova ohlášená řeč nebude líbit. Postavila se a navrhla: „Pojďme do mé kanceláře.”

Jianovi ukázala vztyčené palce v pochvalném gestu, skřeta odvedla nahoru do kanceláře a zavřela za nimi dveře.

Troy přešel k záviděníhodné kolekci vajec od Fabergého.

„Pěkné.”

Sofie poodešla k baru za psacím stolem. „Dáš si něco? Vodu? Brandy?” Pak ukázala na elegantní kávovar. „Kapučíno za deset dolarů s vílím popraškem?”

„Není potřeba.” Troy se posadil naproti ní, otevřel kožený kufřík a vyndal malou lahvičkou. „Vždycky si nosím svoje zásoby.”

„Vypadá to, že jsi připravený,” zamumlala, když spatřila štos manilových obálek. „Mám se začít bát?”

Troy si usrkl z lahve. „Nejsem si jistý.”

Do prdele.

Posadila se na židli za stolem a najednou ucítila srdce až v krku.

„Troyi?”

Zavřel lahvičku a opatrně se na ni podíval.

„Když jsi mě žádala, abych ti našel bodyguarda, prošel jsem své obvyklé kontakty a jednoho našel.”

„A to je nějaký problém?”

„Obvykle ne.”

Sofie schovala ruce pod desku stolu, nechtěla, aby si skřet všiml, že je křečovitě svírá.

„Něco se změnilo?“

Skřítek se odmlčel, jako kdyby zvažoval, jestli je prozíravé přiznat cokoli, co ho přivedlo do klubu. Sofie se musela přinutit, aby udržela pusu zavřenou.

Jinak co? Pokud by se pokusil o únik, byla připravená pravdu z něj vytlouct.

Nakonec narovnal ramena a vrhl se do toho. „Poté, co bylo zřejmé, že si s Lucem užíváš víc než jen po profesionální stránce, rozhodl jsem se znovu prověřit informace, které jsem o něm dostal.“

„A…?”

„Jsou falešné.“

Uprostřed žaludku se jí usadil ledový chuchvalec strachu. „Co je falešné?“

„Všechno.“

„Mohl bys být trochu konkrétnější, Troyi?“

Natáhl se ke kufříku, vytáhl jednu složku a hodil ji na stůl.

„Reference, které uvedl ve svém životopise,“ řekl. „Jeho adresa. Číslo zdravotního pojištění. Nic z toho není skutečné.“

Sofie by nejradši s tou složkou praštila o zem, ale místo toho ji zvedla, otevřela a prošla dokumenty, které obsahovala.

„Lhal,“ řekla konečně.

„Ano.“

Sofie se s trhnutím postavila a přešla k nedávno opravenému oknu.

Co to ksakru mělo být?

Dokumenty, které Troy přinesl, jasně naznačovaly, že adresa v Miami byla falešná, stejně jako Lucovy reference.

Ale proč?

Ona přece nebyla například filmová hvězda. Stát se jejím bodyguardem neznamenalo získat tak fantastickou pozici, kvůli které by bylo nutné lhát.

„Je mi to líto,” zamumlal Troy tiše.

„Ani zdaleka ne tak jako mně,” odvětila a objala si pažemi břicho. Proč jí najednou byla taková zima?

„Na tom starém rčení, že není většího blázna než starého blázna, asi bude něco pravdy.” Uslyšela, jak k ní skřítek přešel a něžně jí položil ruce na ramena.

„Nejsi blázen, Sofie,” ujistil ji. „Lucovi se podařilo obelstít nás všechny.”

„Jo, ale ty s ním nespíš.”

„Jedině kvůli tomu, že mi to nenabídl.”

Sofie se začala smát, když v tom ji napadlo něco, z čeho se jí málem zastavilo srdce.

„Do prdele.”

Troy jí lehce zmáčkl rameno a otočil ji k sobě, aby se jí mohl podívat do očí.

„Co je?”

„Možná spolupracuje s tím maniakem, který mě pronásledoval,” vydechla. „Do háje, vždyť ten pronásledovatel může být on.”

Troy pevně zakroutil hlavou. „Ne, on tím pronásledovatelem není. To je jedna z věcí, jíž jsem si absolutně jistý.”

I ona si tím byla jistá.

Ve chvíli, kdy jí tuhle myšlenku našeptával jakýsi hlas z hloubi mysli, pevně sevřela rty.

Měla důkaz, že jí lhal od začátku jejich setkání. Proč jí teď přišlo nemožné přijmout fakt, že by jí mohl ublížit?

„Jak to můžeš vědět?”

Troy se ušklíbl, vrátil se ke kufříku, který ležel na stole, a vytáhl další složku.

„Protože je jedním ze Salvátorových nejdůvěryhodnějších poručíků,” řekl a vrazil jí složku do ruky. „Tady.”

Vyhlédla z okna, hlava jí třeštila, jak se pokoušela vstřebat další šok.

Zatracený vlkodlačí král.

Když Salvátor tak snadno přijal její odmítnutí připojit se k nim ve Styxově doupěti, věděla, že má něco za lubem.

Cosi ďábelského.

Byl vlkodlakem, který si vždycky myslel, že zná všechno nejlíp.

Proto fakt, že se mu podařilo získat informaci, že hledá bodyguarda, a nasadil do jejího domu svého vojáka, aby na ni dával pozor, nebyl zrovna překvapující.

Ale to neznamenalo, že by Lucův podvod byl snesitelnější.

Možná nebyl tím, kdo ji pronásledoval, ale zneužil její touhu a všechny tolik zranitelné emoce, aby si zajistil, že jí bude moci být nablízku a splnit tak svou povinnost vůči králi.

Ten… sráč.

Stočila pohled ke složce, kterou Troy dosud držel.

„Co je tohle?”

„Informace, které zjistil můj vyšetřovatel. Za výjimečnou odměnu, mohu dodat.” Troy zakroutil hlavou. „Ten muž skryl svou identitu pečlivěji než Fantomas.”

„Ty máš soukromého vyšetřovatele?” zeptala se Sofie nepřítomně, když listovala stránkami složky.

Chvíli přestala, aby si prohlédla fotky velkého paláce se štukovou omítkou, obklopeného palmami, který byl zřejmě Lucovým skutečným domovem, pak nezaměnitelný obrázek Luca a Salvátora, jak spolu hovoří v parku několik mil severně od Chicaga.

V srdci pocítila další bodnutí.

„Dneska je svět opravdu nebezpečný,” vysvětlil jí Troy. „Nemůžeš věřit vůbec nikomu.”

„Do prdele nikomu.” Mrskla složkou přes místnost a dívala se, jak se koberec pokryl papírovými vějíři.

Troy si nervózně odkašlal. „Budeš v pohodě?”

Bude?

V tuhle chvíli si tím vůbec nebyla jistá.

Bolest a zklamání se do ní bolestně zaryly.

Pak jí došlo, že se na ni skřítek dívá se soucitem, ze kterého se jí zvedal žaludek, a pohodila hlavou.

„Jsem Sofie,” oznámila mu a zvedla hlavu. „Žádný muž mě nedostane na kolena. Dokonce ani ten největší, prolhaný hajzl.”

Troy luskl prsty a usmál se. „Ty to zvládneš, holka.”

„Teď bych tě poprosila, abys mne omluvil.”

Sofie vykročila ke dveřím, ovládla ji potřeba okamžitě najít Luca.

„Počkej, Sofie,” zavolal na ni Troy. „Pokud se rozhodneš Luca zabít, měla bys tělo ukrýt opravdu dobře,” varoval ji. „Pochybuju, že by byl tvůj zeť šťastný, pokud by se dozvěděl, žes sprovodila ze světa jeho nejdůvěryhodnějšího vojáka.”

Sofie se smutně usmála. „Vlastně jsem si myslela, že bych ho mohla použít jako novou krbovou předložku.”

Troy jen zamrkal. „Jejda.”

Sofie vyšla z kanceláře a namířila si to ven z klubu. Před jejím divokým pohledem se všichni zaměstnanci raději ukryli do stínů.

Neměla náladu řešit ucpané odpady nebo ztracené řetězy.

Vlastně měla náladu jen na krev a mučení.

Rázně vykročila z postranních dveří a byla v půlce cesty k parkovišti, když uslyšela slabé cvaknutí. Jakmile pocítila v boku štípnutí, zvolnila zběsilé tempo. Podívala se a spatřila, že jí z kůže trčí malá tmavá šipka.

Co to…?

To bylo všechno, co si stačila uvědomit, než jí ztuhly všechny svaly a ona se zhroutila na posekaný trávník. Hlavou se uhodila o obrubník a celý svět se propadl do černočerné tmy.

Když se probrala, opatrně se zvedla. Naštěstí se nevydala do velkých psích boud na nebesích, díky bohu.

Hlava jí třeštila a ucítila, jak ji kolem krku studí podivný kovový obojek, ale vypadalo to, že zbytek těla ji normálně poslouchá.

Zbystřenými smysly opatrně prozkoumala okolí. Byla v jakémsi sklepě, uvědomila si překvapeně. Nebo aspoň v podzemí. Zatímco byla v bezvědomí, setmělo se.

Ach, a ten příšerný psí pach, který se válel ve vzduchu.

Stejný pach cítila ve chvíli, kdy se do ní zapíchla ta šipka.

Z krku se jí vydralo zavrčení, když znovu otevřela oči a spatřila, jak se nad ní sklání Morton. V fluoreskujícím světle měl jeho obličej nechutně vybledlou barvu.

„Ty.“ Vysoukala se do sedu a sotva si uvědomila, na jak krátkém a úzkém lehátku ležela. Morton rychle couvl. „Bastarde.“

Pes se zřejmým úsilím zastavil ústup, sebral veškerou svou otřesenou kuráž a povýšeně se na ni podíval.

„Tedy, Sofie, musím trvat na tom, že matka mých dětí nebude mluvit tak hrubě,“ informoval ji. „Je to neslušné.“

Sofie byla stále zesláblá z toho svinstva, kterým ji omámil, zakymácela se na úzkém lehátku a popřemýšlela, kdo z nich dvou se zbláznil.

Vsadila by na toho psa.

„Matka?“ zakroutila hlavou a pokusila se zbavit mlhy, která jí znemožňovala jasně uvažovat. „Zešílel jsi?“

V bledých očích se zableskly šarlatové jiskřičky. „Neprovokuj mě.“

Ach, provokovat ho byla poslední věc, která ji bude zajímat, až se jí vrátí zpátky všechny síly, pomyslela si, když se rozhlédla po mrňavé cele se stěnami protkanými stříbrem.

„Kde to jsme?“

„V mém soukromém doupěti pod Viktoriiným domem.“ Pořád nad ní nadřazeně stál, jednou rukou si uhlazoval bílé tričko. V druhé ruce držel malý nástroj, o kterém Sofie předpokládala, že je to zbraň. „Neboj se, je dost chytrá na to, aby sem nechodila. Nikdo nás tu nebude rušit.“

Sofie zkroutila rty. „Ví o tobě, že jsi psychopat?“

Sotva ta slova vyřkla, Morton zmáčkl knoflík na přístroji a obojek kolem jejího krku začal syčet. Další věcí, kterou si pamatovala, byly masivní elektrické šoky, které sevřely celé její tělo a málem ji poslaly na zem.

„Do prdele,“ vydechla.

„Varoval jsem tě.“

Sofie zatnula zuby a jenom si představila, jak toho psa znovu a znovu stahuje z kůže…

„Co se mnou chceš dělat?“

„Už jsem ti to řekl,“ vyčetl jí. „Vybral jsem si tě jako matku svých dětí.“

„Nepochybně si ve svém dementním mozku myslíš, že bych měla být poctěna, ale obávám se, že s tím nebudeš moct počítat.” Při té myšlence se jí zvedl žaludek. „Díky, ale nechci.”

I když byla Sofie na další elektrický výboj připravená, nedokázala potlačit bolestivé vyjeknutí. Nohy se jí třásly a pot pokryl většinu jejího těla.

„Však ty se naučíš,” zavrčel Morton.

Sofie zvedla zesláblou ruku směrem k obojku, který měla připevněný na krku.

„Prokrista, kdes tohle sebral?”

„To jsem vymyslel sám,” nadmul se pes, jako kdyby čekal, že Sofie jeho šikovnost ocení. „Stejně jako jsem vymyslel to sérum, které tě přivedlo do bezvědomí. Jsem vědec.”

„To byl Frankenstein taky,” zamumlala. „A určitě víš, jak se to zvrtlo.”

Cvak.

Sofie se sklonila, až se čelem dotkla kolen. Ze všech sil se bránila nutkání zvracet.

„Prostě se mě naučíš respektovat,” vykřikl najednou Morton, jasně rozrušený její neochotou hrát hru podle jeho pravidel.

Nebylo to nijak překvapující.

Pes Morton byl rozenou obětí a po celý život byl bezpochyby ostatními šikanován a utlačován.

„Proč?” zeptala se. „Protože dokážeš vymyslet mučicí nástroje?”

„To je jen můj koníček,” usmál se pyšně. „Má skutečná genialita je v chemii, což je důvod, proč si mě najal Caine.”

Sofie překvapením rozšířila oči.

Caine byl v tuhle chvíli nezvěstný, stejně jako její poslední dcera Cassandra.

V jednu chvíli byl pod vlivem lorda démonů, který ho přesvědčil, že jeho osudem je proměnit psy v čistokrevné vlkodlaky.

Část proroctví se naplnila, když tentýž démon nabral směr peklo a při své cestě proměnil Caina v čistokrevného vlkodlaka.

„Tys pracoval s Cainem?”

Pes pokrčil rameny. „Ano, ačkoli jsme se neshodli na tom, jak dosáhnout našeho cíle proměnit psy v čistokrevné vlkodlaky.”

„A jak jsi doufal, že se ti takový zázrak podaří?”

Čekala, že jí na tuhle otázku nebude chtít odpovědět. Copak nebyli šílení vědci obvykle tajnůstkáři, když šlo o jejich podivné experimenty?

Ale on místo toho nezaváhal.

„Stejně, jako to udělal váš král.”

„Prosím?”

„Mám v úmyslu změnit DNA tvých dětí ještě ve chvíli, kdy budou ve tvé děloze.”

„Ty…”

Ani to nedořekla, její mysl odmítala připomenout si ty dlouhé dny na Salvátorově klinice. Tenkrát s celou záležitostí souhlasila, přesto to bylo téměř nesnesitelné. S velkým úsilím potlačila rostoucí paniku. Než by dovolila tomuhle šílenci, aby ji oplodnil, to radši dřív zemře. Ale nejdřív s ním pokusí vyjednávat.

„Dobře, když vezmeme v úvahu, že se ti podaří proměnit naše děti ve vlkodlaky, jak to pomůže ostatním psům?” zeptala se.

Oči mu zaplály posedlostí jako naprostému fanatikovi. „Použiju jejich vzácnou krev jako vakcínu, která nás promění všechny.”

Sofie zakroutila hlavou, ani se nepokoušela samozvaného doktora Satana přesvědčit, že čistokrevného vlkodlaka ve zkumavce nenajde. S fanatikem bylo zbytečné se hádat.

„Proč já?“ zeptala se místo toho.

„Protože už ses jako chovná samice osvědčila.”

Sofie obrátila oči v sloup. „Bože, fakt díky.”

Vypadalo to, že ho její odpověď vykolejila. „Myslel jsem to s opravdovým respektem.”

Prohlásil psychopat ke svému vězni.

„A… ?” zeptala se. Věděla, že bude ještě něco následovat.

„A když ses přistěhovala do naší čtvrti, věděl jsem, že se na mě usmálo štěstí,” konečně přiznal. „Z jakého jiného důvodu bys tu byla, než abys naplnila můj osud?”

Výborně. Ze všech čtvrtí, které si mohla vybrat, si vybrala tu, kde žil ten bláznivý Morton.

„A napadlo tě někdy, že bych nemusela souhlasit, že se stanu tvou laboratorní krysou?”

„Přiznám se, že mě to trochu trápilo,” odvětil. „Nesnášel jsem pomyšlení, že tě tu budu muset držet celé měsíce, možná roky. Koneckonců, nejsem žádné monstrum.”

Sofie se málem zadusila potlačovaným smíchem nad jeho zdánlivou upřímností. „Málem bych ti poděkovala.”

Nechal její ironickou odpověď bez povšimnutí a přešel k malé stoličce v rohu místnosti, ze které zvedl těžkou koženou rukavici.

„Řešení mi doslova spadlo do klína.”

Sofiina vlkodlačice byla v plné pohotovosti, ačkoli sérum, které jí pořád kolovalo v žilách, jí bránilo v přeměně.

„Jaké řešení?”

S rukou v rukavici se pes natáhl k malé kličce na zdi, odtáhl stříbrný panel a prozradil tak, že cela byla rozdělená na dvě části.

Sofie zasyčela v náhlém poznání, když spatřila tmavého vlkodlaka, ležícího v bezvědomí na podlaze, kolem krku stříbrný obojek spojený těžkým řetězem se zdí.

Luc.

Jak hloupě si myslela, že na ni čeká doma a možná už začíná přemýšlet, kde se zdržela. Na malou chvíli hrozilo, že ji panika úplně pohltí.

Možná to byl podvodný bastard, který jí zlomil srdce, ale myšlenka, že by mohl být mrtvý, stačila k tomu, že její tělo sevřela agónie.

Pak i skrz bolest vycítila nezaměnitelný tlukot jeho srdce.

Oh… díky bohu.

Byl živý.

Otočila se a probodla psa pohledem. „Cos mu udělal?“

„Dal jsem mu stejnou drogu jako tobě, ale o něco větší dávku.“ Odmítavě mávl rukou. „Nakonec se stejně probere.“

Sofie vycítila, jak tlukot Lucova srdce zesílil. Byl vzhůru, došlo jí okamžitě, ale předstíral, že je v bezvědomí.

Což byla celkem snadná úloha, pokud se vzaly v úvahu Mortonovy nedokonalé smysly.

Sofie nasadila klidný výraz a pomalu začala sbírat všechny vnitřní síly. Ačkoli byla stále slabá, věděla, že bude muset zaútočit rychle. Množství stříbra v téhle cele by z ní zbytky sil vysálo během několika hodin.

„Z jakého důvodu ho držíš ve vězení?” zeptala se. „Jsem si celkem jistá, že on tvé sperma donosit nedokáže.”

„Nejdřív jsem myslel, že ho zabiju,” přiznal Morton a z jeho hlasu byla znát hluboká lítost, že se téhle slasti vzdal. „Nejenže jsem věděl, že by mohl ohrozit mé plány, ale taky protože mě neskutečně naštval.” Těžce si povzdychl. „Pak mi došlo, že by mohl být pojistkou tvého dobrého chování.”

Do prdele.

Sofie se s velkým úsilím pokusila zahrát zmatenou a roztřeseně se postavila na nohy. Potřebovala upoutat jeho pozornost na tak dlouho, aby mu dokázala vyrvat z ruky tu zatracenou věc.

„Nechápu, co tím myslíš.”

„Nejsem slepý,” odporně sevřel rty. „Viděl jsem, jak ses na něj během večírku dívala.”

„Je úžasný,” pokrčila Sofie rameny. „Proč bych ho neměla pozorovat?”

„Zajímala ses jen o něj,” trval na svém a v očích mu zaplál temný oheň. „Což znamená, že nakonec uděláš cokoli, aby se dostal z tohohle sklepení živý.”

„Máš pravdu.” Mávla rukou tak, aby si nevšiml, že k němu o krok přistoupila.

Morton si odfrkl. „Samozřejmě že mám.”

„Máš pravdu, že jsem se o něj zajímala.” Znovu mávla rukou, další krok. „Minulý čas.”

„Nevěřím ti.”

„Tak zavolej Troyovi.”

Zamračil se. „Tomu skřetovi?”

„Jo.” Otočila se a podívala se na nehybného vlkodlaka, rostoucí vztek ani nemusela předstírat. „Těsně před tím, než jsi mě na parkovišti tak šikovně omráčil, mi prozradil, že mi Luc celou dobu lhal.”

Pozorovala Luca ostřížím zrakem a snadno zachytila nepatrné zastříhnutí jeho uší.

Špatné svědomí? Nebo rozčilení z toho, že se nechal takhle zajmout?

„A co to bylo za lež?” chtěl vědět Morton.

Prstem ukázala na Luca a udělala další krok vpřed.

Ještě pár kroků a bude dost blízko, aby toho šíleného psa srazila k zemi.

Neplánovala, co potom, ale chtěla to dohrát až do konce.

„Není bodyguard, jak se mi snažil namluvit,” odpověděla. „Je pravou rukou Salvátora, který ho poslal, aby mě špehoval.”

Morton se zamračil, evidentně jí moc nevěřil. Koneckonců, její vztek vůči Lucovi kvůli podvodu hatil jeho ďábelský plán. Ale dokonce i hloupý pes musel vycítit upřímnost jejích rozzlobených slov.

„Proč by tě měl chtít král sledovat?”

„Evidentně si myslí, že jsem moc hloupá na to, abych se o sebe dokázala postarat sama,” vyštěkla. „A ten názor sdílí s vlkodlakem, co leží támhle na podlaze.” Vykročila k psovi, ale dávala si pozor, aby šla nejistě a pomalu, jako kdyby měla problém udržet rovnováhu. „Takže pokud doufáš, že ho využiješ jako nástroj smlouvání, pak máš trochu smůlu, protože co se mě týče, klidně mu můžeš vykopat hrob a zbavit se ho.”

„Ne.” Morton si přitiskl ruku v rukavici na čelo. „Snažíš se mě zmást.”

„Co je na tom matoucí?” S dalším krokem se Sofie natáhla, chytila ho za bílé triko a trochu s ním zatřásla.

„Kde je ta zbraň? Zastřelím ho sama.”

„Přestaň…” Morton se na ni zmateně podíval, vůbec si neuvědomoval nebezpečí. „Nedělej to…”

Sofie věděla, že má jen jeden pokus. Napřáhla se a vrazila Mortonovi pěstí do tváře, až ten bastard přeletěl celou místnost a narazil do protější stěny. Pokud by byla v plné síle, byl by mrtvý.

V tuhle chvíli byl jen omráčený.

Se srdcem bušícím až v krku Sofie vystřelila směrem k Lucovi, který už stál na nohou a díval se na ni temným, spalujícím pohledem.

Nemusela číst v jeho mysli, aby věděla, že je rozčílený kvůli tomu, že se ho snaží zachránit, místo aby okamžitě utekla.

Když si vedle něj klekala, nevšímala si obrovských vyceněných tesáků a rukama chytila stříbrný obojek. Stříbro se jí vpálilo do kůže, ale teď nebyl čas hledat klíč.

Cítila, že Morton se začíná probouzet.

Luc zavrčel a pokusil se ji hlavou odstrčit pryč, ale ona vytrvala. Jak z něj rvala stříbrný obojek, cítila, že jí stříbro bere poslední zbytky sil. Ale už jen pár vteřin a podaří se jí roztrhnout tu nechutnou věc vejpůl.

Zajiskření na jejím zátylku bylo jen varování, než jí tělem projel výboj elektřiny. Vykřikla a po elektrickém šoku se prohnula, ale tvrdohlavě ignorovala spalující bolest a pokračovala v trhání obojku.

Vzdáleně vnímala Lucovo vrčení a další elektřinu v páteři. Prokrista. Asi omdlí.

Čas vypršel. Sofie ještě jednou mocně trhla, ale vůbec si nebyla jistá, jestli pod rukama ucítila prasknutí. Pak jenom vnímala, jak se kolem ní mihlo masivní Lucovo tělo, a uslyšela Mortonovo ostré zaječení.

Smrtelné zaječení.

KAPITOLA

9

Sofie znovu bojovala proti černému oparu. Tentokrát jí zabralo jen malou chvíli, než zjistila, že leží ve vlastní posteli, má na sobě čistou košilku a hedvábné šortky.

A že není sama.

Luc svou přítomností naplnil místnost.

Bohatá, mužná vůně. Neklidná síla jeho vlka.

A nad to všechno jiskřivé vědomí, které jí rozpalovalo krev.

Na jeden bláznivý okamžik ucítila vše pohlcující vlnu úlevy, že oba přežili pekelné chvíle v podzemí a jsou v bezpečí před Mortonem.

Pak si najednou vzpomněla, že Luc je vlastně hajzl, co z ní udělal naprostého blázna.

A chtěla ho nakopat do zadku, ne se chvět slastí, když se posadil vedle ní na postel, sklonil se a něžně jí za ucho zastrčil pramínek vlasů.

„Sofie?“ zašeptal. „Vím, že jsi vzhůru.“

Sofie udržela oči zavřené. Dospělé chování tu teď nemělo prostor.

„Jdi pryč.”

„Ne.”

Těžce si vzdychla. „Nenávidím tě.”

„Sofie, otevři oči.”

„Půjdeš pak pryč, když je otevřu?”

„Ne.”

„A co když si vezmu zbraň a zastřelím tě?”

Usmál se a prstem ji pohladil po spodním rtu.

„Nezastřelíš.”

Sofie otevřela oči. Co mohla spatřit jiného než jeho krásnou tvář?

Bohužel, taky zahlédla jeho široká ramena a vypracované svaly, které se rýsovaly pod přiléhavým černým tričkem.

Dobrý bože, byl úžasný. K nakousnutí.

V žaludku se jí usadilo podvodné, nevítané teplo.

„Proč bych neměla?” procedila skrz zuby.

Lehce se usmál, ale tmavé oči si zachovaly ostražitý výraz.

Opatrný.

„Protože mě miluješ.”

Po tom obvinění ztuhla. „Arogantní hajzle.”

„Možná, ale jsem tvůj arogantní hajzl.”

Sofie zaklela a uhnula před ním tak, že se posunula do čela postele vystlaného polštáři. Přitom zjistila, že se jí všechna zranění už zahojila.

Cítila, jak jí Luc pohledem přejíždí po polonahém těle, ale odolala touze schovat se pod peřinu.

Nehodlala mu poskytnout uspokojení, aby si myslel, že ji může tak snadno rozrušit.

„Opravdu si myslíš, že ti odpustím a zapomenu, že jsi ke mně přišel ve lži?“ zachraptěla. „A že jsi mi lhal dál, když jsi lezl do mé postele? A dokonce i poté, co jsme se…“

„Co jsme se?” zeptal se rychle, když se odmlčela.

„Pravděpodobně stali skutečnými partnery.”

Luc sevřel čelisti a jeho síla naplnila vzduch. „Tady není žádné ,pravděpodobně’, Sofie. Už je to definitivní.”

Ignorovala jeho slova, i když ji hlas někde vzadu její mysli varoval, že má Luc pravdu.

Partnerství nebyl sňatek. Nedalo se zrušit několika právníky a zákazem stýkání.

Ale v tuhle chvíli neměla vůbec náladu přiznat, že byli spoutáni.

„I potom jsi mě pořád podváděl.”

V jeho tmavých očích cosi zaplanulo. „Já vím.”

Sofie zamrkala. „To je všechno, co řekneš na svou obranu?”

Snížila hlas a napodobila jeho nepůsobivé vysvětlení. „Já vím.”

„Byl jsem vyděšený,” prozradil.

Sofie svraštila obočí. „Pokud se snažíš být vtipný…”

„Ne.”

„Pan Neandrtálec byl vyděšený?” Pohledem přejela jeho pevné, dokonalé tělo. „Z čehopak?”

„V tu chvíli jsem to nevěděl.” Díval se na ni a z jeho očí vyčetla lítost.

„Věděl jsem jen to, že kdykoli jsem si řekl, že se musím přiznat, vždycky jsem si našel nějaký důvod, proč to nevyhnutelné přiznání odsunout.”

Srdce jí zrádcovsky poskočilo. „A teď?”

„Teď vím, že jsem se bál, že pokud by ses dozvěděla pravdu, nikdy bys mi neodpustila. Pokud bych tě ztratil…”

Najednou ji chytil za ruku a stiskl tak, že ji to skoro zabolelo. Očima mu probleskl nesmírný strach. „Nedokázal bych přežít.“

Část jejího vzteku se vypařila. O upřímnosti jeho slov nepochybovala.

Dokázala cítit sílu jeho emocí, které mu pulsovaly tělem. Ozývaly se v jejím vlastním srdci.

„A jaká je vlastně ta pravda?“ zeptala se zastřeným hlasem.

„Myslím, že většinu z toho znáš.“ Palcem ji pohladil po zápěstí a jeho dotyk v ní vyvolal maličké záchvěvy štěstí. „Před dvěma týdny mě kontaktoval Salvátor. Řekl, že jeho tchýně je v nebezpečí, ale že je příliš tvrdohlavá, aby přijala jeho pomoc.“ Ušklíbl se. „Pokud mám být upřímný, jeho žádost mě nepotěšila. Jsem voják, ne holka na hlídání.“

Sofie přimhouřila oči. „A já nejsem stárnoucí slaboduchá žena, která potřebuje pomoc velkého zlého muže,“ vyštěkla.

„Stárnoucí?“ Vypadalo to, že Luca její rozčilení zaskočilo. „Jsi překrásná žena, která právě dosáhla nejlepších let.“

Tajnou část její mysli ta slova potěšila — koneckonců brzy se stane babičkou a měla právo být citlivá. Ale stále ji rozčilovala myšlenka, že se s ní zacházelo, jako kdyby nebyla schopná vlastního rozhodnutí.

„A slaboduchá?“ zatlačila na něj s dalším dotazem.

Luc se na ni zamračil. „Samozřejmě že nejsi slaboduchá. Sakra, jsi dost chytrá, abych si byl jistý, že můj život s tebou bude neustálý boj. Ale nebudu se omlouvat za to, že jsem tě chtěl mít v bezpečí, drahá,“ vydechl. „To je to, kvůli čemu jsem se narodil.“

Oukej.

Tohle byla přesně ta správná věc, kterou měl říct, suše uznala.

Tedy ne že by hodlala přiznat porážku. Ještě pořád tu bylo pár bodů, které musí probrat.

„Když Salvátor zjistil, že hledám bodyguarda, proč poslal tebe?” Jednoho dne sama zjistí, jak přesně její zeť poznal, že je v nebezpečí a že hledá ochránce k pronajmutí. „Bylo zřejmé, že sama podniknu opatření na svou ochranu.”

„Protože jsem nejlepší.”

Sofie si odfrkla. „Dokonce i když to říkáš sám o sobě?”

Jeho tmavé oči ani nemrkly. „To není vychloubání, Sofie, to je jednoduchá pravda.”

Věřila mu.

Věděla o obrovské propasti mezi arogancí a sebevědomím.

Ale nechtěla přijmout fakt, že to byl jen jeho talent, kvůli kterému ho Salvátor vybral.

„A protože bys mu mohl podávat zprávy?”

„Ano,” přiznal bez váhání. „Tvé dcery byly nervózní a chtěly mít jistotu, že jsi v bezpečí.” Pevně sevřel její ruku a v očích mu zaplál vlkodlak.

„Samozřejmě, na konci jsem zklamal.”

Sofie se ostře nadechla, když pocítila vinu, která Luca hluboce trápila.

Prokrista, nikdy by si nepomyslela, že by ho mohla vinit z toho, že se nechal zajmout Mortonem. Ten pes byl prostě blázen. Kdo mohl předpokládat, co udělá nebo jak se zachová?

Naklonila se k němu, vzala Lucovu tvář do dlaní a podívala se do jeho utrápených očí.

„Tohle neříkej.”

„Je to pravda. Do háje.“ Pokrčil rameny, zvedl ruku a lehce jí stiskl zápěstí. Jako kdyby se potřeboval ujistit, že je živá a v pořádku. „Byl jsem na sebe tak naštvaný, že jsem dopustil, že ses nechala nalákat do pasti, a sám jsem do jiné napochodoval. A pak, když tě Morton mučil tím příšerným obojkem… “

Bez přemýšlení se k němu naklonila a zastavila příval rozbolavělých slov mocným polibkem. Nedokázala snést, aby nesl břemeno lítosti, když udělal všechno, co bylo v jeho silách, aby ji ochránil. Ale jakmile se jejich ústa dotkla, to uklidňující gesto dostalo úplně jiný význam.

Nebezpečný.

Rychle se odlepila a olízla si náhle vláčné rty.

„Předpokládám, že je mrtvý?“

Luc se pohledem přilepil k jejím rtům. „Ano.“

„Dobrá.“

Nastalo krátké ticho, jak si oba vychutnávali myšlenku na Mortonovu smrt.

Sofie doufala, že ten bastard shnije v pekle.

Konečně se Luc usmál. „Ale to uvěznění ve sklepě přineslo i jednu dobrou věc.“

Dobrá věc?

Sofie se zamračila. „Nepraštil ses do hlavy? To místo bylo jako noční můra.“

„Riskovala jsi život, abys mě zachránila,” poznamenal suše. „Nedělala bys to, kdybys mne nemilovala.”

„Byla jsem příliš unavená, než abych se mohla proměnit,“ marně se pokusila namítnout. „Věděla jsem, že tě budu potřebovat, abys zabil Mortona a dostal nás pryč.“

„Lhářko.“

„Lucu…“

Trhnutím si ji k sobě přitáhl a rozněžněle ji políbil.

„Je mi to líto, drahá,” zašeptal do jejích úst. „Lituju každé chvíle, kdy jsem ti lhal, a pokud bych mohl vrátit čas, všechno bych změnil. Ale můžeme se vydat jen dopředu.”

Odtáhla se a podívala se do jeho smutných očí. Hluboko uvnitř věděla, že jí nechtěl ublížit. Takový jeho záměr nebyl.

Přišel do Chicaga jako voják, který plní rozkaz. A stejně jako ji, i jeho zmátla síla jejich spojení. Mohla by ho opravdu vinit, že váhal s přiznáním pravdy?

Ne že by neměla v úmyslu nechat si tuhle historku v záloze na chvíle, kdy ji naštve. Bylo to skoro jako propustka z vězení, napadlo ji.

„Přísaháš, že už mi nikdy nebudeš lhát?”

Ucítila, jak z něj po té otázce spadlo napětí, pak se usmál.

„Přísahám, že ti nikdy nezavdám příčinu, abys litovala, že mi budeš věřit,” ohradil se. Znal lepší věci než jen slibovat něco, co nikdy nebude moci splnit.

Vlkodlak, který se nechal vytrénovat.

Dobré znamení.

„A nebudeš zasahovat, až budu chtít Salvátorovi nakopat jeho drzou prdel?”

„Je to můj král, ale ty….” Tmavýma očima přejel po její tváři, jeho neutuchající láska vytryskla jako žhavá láva. „Ty jsi má partnerka.”

„Chytrý vlkodlaku,” zašeptala a tělem jí projelo hříšné teplo, když ho objala kolem krku. „Možná bys mi mohl připomenout, proč je to takhle dobře.”

„Kvůli nám oběma.”

PŘEKVAPENI

TEMNOTOU

KAPITOLA

1

Šlechtické sídlo nacházející se v srdci Mayfairu bylo podle očekávání překrásné.

Leželo poblíž Hyde Parku, pyšnilo se dlouhým sloupovím, stejně jako obrovskou terasou, ze které se dala přehlédnout malá zahrada s altánkem. Mělo vysoká, klenutá okna, ze kterých se linulo světlo na dlážděnou cestu zaplněnou okázalými kočáry. Na římse střechy řada mramorových soch odolávala chladnému větru konce března, zíraly dolů na přijíždějící hosty.

Stejně elegantní byl i interiér.

Podlaha byla pokrytá mramorovými dlaždicemi se zlatým zdobením, stěny karmínovými tapetami. Nábytek se nesl v egyptském duchu, což byla trochu nešťastná móda, již zavedl současný princ.

Kromě toho tu byl nespočet uměleckých děl, vystavených spíš pro závistivé okukování než kvůli pravému ocenění.

Taneční sál v prvním patře zářil barvami, hosté kroužili pod zářícími lustry a místnost byla tak zaplněná, že to vypadalo, že se zde sešla celá Anglie.

Pravdou bylo, že jarní ples pořádaný lordem Treadwellem byl neoficiálním zahájením londýnské sezóny a nejvyhledávanější událostí celého roku. Matky byly schopné vrhnout se do Temže, pokud se jejich dcery neobjevily na seznamu šťastných debutantek, a o politicky ambiciózních gentlemanech se vědělo, že rádi nabídli diskrétní úplatek, jen aby se dostali přes práh.

Byla to přehlídla nejstylovější a nejvlivnější modré krve celé Anglie, ale všichni do jednoho se zastavili, když dvojitými dveřmi prošel poslední host a znuděným pohledem přejel dav.

Viktor, markýz DeRosa, si jejich pozornost zasluhoval.

Sice nebyl nijak vysoký, ale pyšnil se štíhlou, vypracovanou postavou, zdůrazněnou na míru šitým černým kabátem a bílými saténovými jezdeckými kalhotami.

Jeho tvář měla noblesní rysy, orlí nos a plná ústa, která buď tuhla krutostí nebo měkla příslibem smyslnosti. Obočí měl husté a vlasy tmavé a lesklé jako havraní křídla, spadaly mu na ramena na rozdíl od zástřihu á la Titus, kterému dávalo přednost mnoho jeho vrstevníků, a ostře kontrastovaly s jeho bledou kůží.

Ale byly to jeho oči, co obvykle přitáhlo a drželo pozornost ostatních.

Čistě stříbrné s černým lemováním a pohledem tak ostrým, že jej vydrželo jen par jedinců.

Byly to oči predátora.

Nemilosrdného bojovníka, který považuje obyčejné lidi za oběť. Pouhý pohled stačil, aby se smrtelníci roztřásli.

Někteří strachy.

Někteří touhou.

A všichni respektem.

Možná úplně nechápali, proč tak na sofistikovaného markýze DeRosu reagují, ale instinktivně a dobrovolně plnili jeho vůli.

Viktorovi se na rtech objevil nepatrný úsměv, když kráčel ke svým hostitelům, kteří po jeho nečekaném příjezdu panicky pobíhali.

Koneckonců, Viktor strávil posledních šest měsíců v Benátkách a do Londýna se vrátil teprve předchozího večera. O jeho přítomnosti ve městě neměl nikdo ani tušení. Kromě toho, i před svým odjezdem z Londýna nudné lidské zábavy navštěvoval velmi zřídka.

Proč by taky měl?

Jako vůdce londýnského upířího klanu byl nejmocnějším démonem celé Anglie. Stačilo mu jen mávnout prstem a dostal celý harém nejkrásnějších žen, lidských nebo démonních, k uspokojení svého hladu. Hladu po krvi i hladu po sexu.

A co se týkalo zábavy…

Po šesti stech letech objevování těch nejexotičtějších a nejvzácnějších slastí celého světa (počínaje tím, že byl jediným mužem na ostrově vodních vil, až po měření síly se smrtelným démonem Yegni) byly běžné plesy a podobné společenské události nesnesitelně hloupé.

Nebo by měly být.

Pokusil se skrýt svůj smutný výraz, když pohledem opatrně přejel dav. Konečně spatřil jedinou ženu z celého Londýna, a možná z celého světa, která ho do tohoto přeplněného a dusivého domu přilákala.

Byla tady. Už zachytil její vůni zralých broskví. Ano. Slečna Juliet Lawrencová.

Jeho nehybné srdce poskočilo vzrušením, kterému by se raději vyhnul.

Byla dokonale krásná. Po svém otci skřítkovi zdědila jemné rysy a dlouhou, kudrnatou hřívu barvy podzimního listí. Na půvabu jí dodávaly lehce zešikmené oči světle zeleného odstínu.

Na rozdíl od většiny míšenců neměla baculatou, ale spíše štíhlou postavu a vrozenou eleganci, která markýze zaujala ihned poté, co přede dvěma lety přijela do Londýna.

Ale krása nestačila k vysvětlení, proč byl touto ženou tak fascinován. Obzvlášť když se vzalo v úvahu, že její matka byla čarodějnice.

Viktor čarodějnice nesnášel.

Nejen kvůli tomu, že jako upír byl proti magii bezmocný, ale i proto, že jednoho z jeho bratrů, Danteho, unesla skupina čarodějnic a svými zaklínadly ho spoutaly na věčnost.

Bezcenné děvky.

A co horšího, Juliet byla v tuto chvíli pod ochranou mocného mága Justina lorda Hawthorneho.

Mágy nesnášel stejně mocně, jako nenáviděl čarodějnice. Hlavně arogantní, nafoukané mágy, kteří neměli dost zdravého rozumu, aby byli dostatečně zdrženliví.

Takže proč ho ta neodbytná touha po slečně Lawrencové pohlcovala čím dál víc?

Viktor se pokusil o vysvětlení, že to bylo proto, že Juliet tvrdohlavě odmítala podlehnout jeho svodům. Už uplynula celá staletí, kdy nějaká žena naposledy předstírala nezájem vůči jeho šarmu. A co mohlo být vyzývavější než oběť, která se odmítala vzdát?

Odjel dokonce až do Benátek, aby si ověřil, že jeho fascinace touto ženou není nic víc než jen pomíjivým šílenstvím, které ho brzy opustí.

Bohužel, ověřil si jen to, že slečna Juliet Lawrencová byla stvořena k tomu, aby na ni myslel bez ohledu na vzdálenost, jež je dělila.

Celé noci se bavil s nejpůvabnějšími ženami a užíval si marnotratnou zábavu, ale bolestivému nutkání k návratu do Londýna se vzepřít nedokázal.

A k návratu k Juliet taktéž.

Stáhl rty, když pozoroval, že se pomalu otáčí jeho směrem. Markýzovy přítomnosti si všimla opožděně. Ztuhla, krásná tvář se jí stáhla očekávaným výrazem hrůzy a pak se ztratila v davu, samozřejmě s úmyslem uniknout.

Viktor vykročil vpřed, tělo se mu napjalo očekáváním. Tomuhle pronásledování Juliet neunikne. Počínaje touto nocí začne platit za to, že se k němu chovala téměř jako k eunuchovi.

„Mylorde…” Lord Treadwell neměl ponětí, jak blízko byl smrti, když vstoupil Viktorovi do cesty a chytil ho za ruku. „Vůbec jsme nečekali… takovou poctu…“

Viktor potlačil drsnou touhu roztrhnout svému hostiteli krk. Naštěstí i pokud se Juliet podaří uniknout, nemá šanci se před ním schovat.

Místo toho se podíval na masité prsty, které svíraly kanýr bruselské krajky vykukující zpod okraje rukávu jeho kabátce.

„To vidím,“ zavrčel ledovým hlasem. „Drahý Charlesi, berte ohled na mou krajku, když už ji neberete na mou ubohou paži.“

Treadwell ucukl a sáhl si do vnitřní kapsy saka pro kapesník, kterým si otřel orosený obličej.

„Omlouvám se tisíckrát.” Šlechtic si nervózně odkašlal, obvyklý opar samolibé nadřazenosti, který se kolem něj obvykle vznášel, teď zmizel.

„Dovolte mi prosím, abych vám představil svou manželku.“ Mávl rukou k baculaté blondýně asi tak o polovinu mladší, než byl sám, která stála za ním. „Letty, toto je markýz DeRosa. Pane DeRoso, toto je má manželka, lady Treadwellová.“

Viktor se elegantně uklonil. „Jsem okouzlen.“

„Ach.“ Žena rychle zamávala vějířem, oči měla doširoka rozevřené a ústa pootevřená ve zbožné úctě. „Ach.“

Treadwell se falešně zasmál a poplácal Viktora po rameni, jako kdyby měl právo dotýkat se nejmocnějšího démona celé Anglie.

„Řekl bych, že jste tu ubohou ženu naprosto ohromil.“ Zamrkal na Viktora a náhlých rozpaků své ženy si vůbec nevšímal.

„Dovolte mi, abych vás doprovodil do herny. Tam vás nebude rušit ženské chichotání. Já z něj mám vždycky bolest hlavy. Nejlepší je vždycky se mu vyhnout, že ano?“

„Což jedině dokazuje, jak málo mne znáte, Treadwelle.“

Viktor svá slova pronesl varovným tónem a Treadwell hrůzou zbledl. „Zůstaňte se svou manželkou. Dokážu se rozhodnout sám, kam se vydám.“

„Oh… chci říct samozřejmě. Jistě.”

Viktor toho idiota okamžitě vytěsnil z mysli, vrátil se na taneční parket a mávnutím štíhlé ruky si udělal v hustém davu cestu. Vzdáleně si uvědomoval horoucí pohledy, které sledovaly jeho pomalou, elegantní chůzi, a vzrušený šepot nesoucí se tanečním sálem, ale soustředil svou pozornost na vůni sladkých broskví.

Konečně měl ten otravný dav za sebou. Prošel slabě osvětlenou chodbou, minul několik salónů a předpokojů a došel k úzkým dveřím vedoucím na zadní terasu.

Viktor vešel do chladného nočního vzduchu, zastavil se a jeho smysly instinktivně zapátraly v potemnělé zahradě po jakémkoli náznaku nebezpečí. Ve stejné chvíli si pohledem vychutnal postavu Juliet, opírající se o kamenné zábradlí. Jako upír Viktor nepotřeboval žádné světlo, ani měsíční, aby mohl spatřil čisté, delikátní rysy jejího profilu a ohnivou hřívu jejích kudrlin, kterou teď měla sepnutou u temene hlavy. Ale v tuhle chvíli ocenil stříbrné paprsky, které tančily po alabastrové kůži a daly dívčiným smaragdovým očím tajemný nádech.

Pohledem sjel na šaty řeckého střihu vytvořené z jemné bílé krajky na zlatavém podkladu, zdůrazňující lákavé obliny jejích ňader. Pak pohled pomalu zvedl zpátky nahoru, chvíli se zastavil na dlouhé, obnažené linii jejího krku.

Tesáky ho zabolely prudkým, brutálním hladem.

Zatraceně. Byl příliš dlouho bez ženy.

S velkým úsilím Viktor odolal touze přeskočit terasu a sevřít Juliet do náručí. Ačkoli nebyla skutečnou čarodějnicí a nepraktikovala magii a skřetí krev měla rozředěnou, nějaké nadpřirozené síly jí zůstaly. Včetně schopnosti odolat jeho pokusům okouzlit ji.

Pokud ji má nalákat do své postele, musí být šikovný a trpělivý.

Z nějakého nepochopitelného důvodu mu z téhle myšlenky přejel mráz po zádech.

Šílenství.

Viktor pomalu vykročil vpřed, pohledem odvážně přejel po jejím napjatém těle a na ústech se mu objevil náznak úsměvu.

„Snad sis nemyslela, že se přede mnou skryješ, sladká Juliet?“ zamumlal.

Smaragdové oči rozčileně zaplály, ale nedokázala zakrýt bušení srdce ani mocnou vůni svého vzrušení.

Slečna Juliet Lawrencová by ho sice nejraději viděla v pekle, ale zároveň po něm toužila.

„Vlastně jsem se pokoušela utéct před náletem hmyzu, mylorde,“ zavrčela na něj přeslazeným tónem.

„Viktore,“ opravil ji a nezastavil se, dokud ji nelapil u kamenného zábradlí. Pohledem přejel po její zrudlé tváři.

„Myslela jsem, že jste v Benátkách.“ Zvedla hlavu a vzpurě se na něj podívala. „Co děláte tady?“

„V tuhle chvíli si vychutnávám překrásný pohled,“ odvětil, aniž by spustil pohled z jejích obrovských očí.

„Chtěla jsem říct, co děláte v Londýne?”

„Myslím, že je to dost zřejmé. Nastala lovecká sezóna.”

Juliet svraštila obočí. „Mýlíte se, mylorde. Lovecká sezóna skončila před několika týdny.“

Prstem přejel po něžné křivce jejího krku.

„To záleží jen na oběti.“

Juliet se otřásla a přitiskla se k zábradlí v marném pokusu uniknout jeho přetrvávajícímu doteku.

„Takže jste tady kvůli svatebnímu pochodu?“

„Ano, jsem.“

„Objevil jste v sobě zálibu pro mladé debutantky?“ popíchla ho. „Měla jsem za to, že máte raději šťavnatější kousky.“

Viktor nad jejím kousavým tónem sevřel rty. „Nemusíte žárlit na mé…“

„Na váš harém?“

„Na mé společnice.“ Prstem se dotkl tepajícího pulsu na jejím krku a smysly si vychutnal omamnou vůni broskví. „Stačí vám pronést jediné slovo a žádné společnice nebudou.”

„Kolikrát vám mám říkat, že se nikdy nestanu upíří děvkou?“ zavrčela a vztekle se na něj podívala.

Viktor se zasmál. „Taková hrubá slova z tak krásných rtů. Pomáhá vám předstírání, že jsem monstrum, potlačit tělesné touhy?“

„Nic nepředstírám. Vy monstrem jste.“

Viktor zkroutil rty. Tohle jí vyvrátit nemohl.

Byl nemilosrdným predátorem, který bez slitování zabíjel a byl ochotný použít jakékoli násilí, aby si udržel kontrolu nad svým klanem.

Ale to neznamenalo, že by nedokázal ocenit krásu, která dráždila jeho nejprimitivnější potřeby. Pohledem sjel k vrcholkům jejích ňader, a když na sobě pocítil její žár, tělo se mu otřáslo.

Ne. Tohle bylo víc než pouhá přitažlivost.

Mít ji ve své posteli, ochutnat mocnou sílu její krve… touha se rychle stávala nutností.

Zasténal, prsty přejel lákavou linii jejího živůtku a tělo mu ztvrdlo.

„A přesto vám buší srdce a podlamují se vám kolena, pokud jsem nablízku,“ zachraptěl. „Nemůžete skrýt reakci svého těla na mou přítomnost.“

Juliet se otřásla. „To je znechucení.“

„Touha.“ Sklonil důvěrně hlavu a přejel zlehka rty po jejím nahém rameni. „Vždycky provoní vzduch kolem vás.“

„Mylorde, okamžitě přestaňte,“ přikázala mu, přestože zvedla ruce a chytla ho za ramena.

Takhle to bylo už od začátku.

Přede dvěma lety vešla Juliet do tanečního sálu ve společnosti lorda Hawthorneho a všechny ostatní ženy pohltil temný stín. Od té chvíle Viktor věděl, že ji musí mít. Ani nepotřeboval své nadpřirozené smysly, aby poznal, že je stejně vzrušená jako on.

Ne že by to byla Juliet ochotná přiznat.

Z nějakého nepochopitelného důvodu si pořád zachovávala odstup.

Zavrčel, chytil ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě.

„Pojďte se mnou do zahrady.“

„Pokud nastal čas vaší večeře, navrhovala bych, abyste k ukojení hladu vyhledal některou ze svých konkubín.”

„Po večeři netoužím.“ Rty přejel po linii její klíční kosti až ke krku. „Jak nádherná pokožka.“

Ucítil, jak se zachvěla touhou a rukama se opřela o jeho ramena. „A o tělo se nedělím, stejně jako se nedělím o svou krev.”

Viktor se odtáhl a zahloubaně se na ni podíval. „Cestoval jsem do Benátek, abych vás dostal z mysli, ale bylo to nemožné. Pronásledujete mne, maličká, a to je neúnosné.“

„Co je neúnosné? Fakt, že jsem jedinou ženou, která dokáže odolávat vašim svodům, nebo vědomí, že byste mohl vydělat jmění, pokud bych s vámi začala spolupracovat?”

Tohle nařčení už několikrát slyšel.

Julietina schopnost vnímat magické vlastnosti předmětů stejně jako lidí byla vzácným talentem, za který by upíři platili zlatem. Viktor nikdy neskrýval touhu po podobném talentu. Proč by měl? Už nikdy by se nemusel bát nepřátel, kteří spřádali plány na jeho zničení. Ani toho, že by náhodně vkráčel do pasti. Juliet by byla schopná varovat ho před hrozícím nebezpečím.

Samozřejmě nemohl popřít, že se její talent rovnal nesmírnému bohatství.

Černý trh s magickými předměty byl velmi výnosný, bezohledný byznys, který pomáhal démonům i lidem žít v bohatství. Včetně mága lorda Hawthorneho.

Toho bastarda.

Viktor se jí zadíval do očí. „Mé bohatství je víc než dostačující, ačkoli jsem se nikdy netajil tím, že bych váš talent ocenil. Magie vždycky byla slabostí upírů. Pokud bych vás měl po boku, byl bych neporazitelný.“

Juliet vystrčila bradu. „Což je jen jeden z mnoha důvodů, proč nikdy nedovolím, abych s vámi měla cokoli společného.”

Viktor náhle rozčilením přimhouřil oči. „A přesto jste se ochotně nabídla Hawthornemu. Tomu arogantnímu hajzlovi…“

„Arogantní hajzly byste měl dobře rozpoznat. Stačí jeden pohled do zrcadla,“ neslušně mu skočila do řeči a tvrdohlavě vystrčila bradu. „Ach, vlastně počkejte. Vy upíři se v zrcadle nevidíte, že.“

„… a mágovi,“ zasyčel Viktor, naprosto ignoruje její urážku.

„Má matka byla čarodějnice.”

„Nepříjemná okolnost, kterou jsem ochoten přehlédnout.”

Smaragdové oči zaplály vztekem, Juliet se kolem něj protáhla a zamířila na terasu.

„Jak vstřícné od vás, mylorde.”

Oslepující rychlostí byl u ní, chytil ji kolem pasu a znovu si ji přitáhl k sobě.

Hluboce zavrčel a sklonil hlavu k jejímu krku.

„Dokážu být víc než jen vstřícný, sladká Juliet. Dám vám všechno, po čem zatoužíte…“ Najednou mu tělo ztuhlo šokem. „Zatraceně, proč tady cítím chrliče?“

Juliet odolala potřebě bránit se Viktorově objetí.

Ačkoli mezi lidmi vypadala jako debutantka, měla za sebou víc než sto let života a za tu dobu se naučila, že bránit se predátorovi znamená povzbudit jeho instinkty.

A markýz DeRosa byl predátor jaksepatří.

Krásný, exotický a smyslně smrtelný predátor.

Stála bez hnutí a předstírala lhostejnost k vzrušující slasti z jeho pevného objetí a doteku jeho rtů na své kůži. Nebyla blázen, aby věřila, že Viktor nevnímá její rozbouřené srdce a trýznivé vzrušení, které se jí usadilo v podbřišku. Ten otravný démon vždycky dokázal rychle zachytit její nekontrolovatelné reakce na jeho mocnou mužnost.

„Proboha, přestaňte mne očuchávat,” zavrčela. „Je to neslušné.“

Ústy jí lehce štípl do krku a tesáky škrábl citlivou kůži.

„Řekni mi, kde ses setkala s tím chrličem.“

Juliet zavřela oči a ze všech sil se snažila potlačit náraz touhy, který jí projel tělem.

Toužila po Viktorovi od chvíle, kdy ho poprvé spatřila v přeplněném tanečním sále. Toužila po něm celým tělem, zoufale. Ale nebyla blázen.

Ženy, které byly natolik hloupé, aby podlehly svodům upíra, se dočkaly jedině naprosté zkázy.

„Nejsem vaším majetkem, markýzi DeRoso, a nejsem povinna vám cokoli sdělovat, zasyčela.

„Majetek? Ne. Ale jste má, a pokud mi to odmítnete říct, jednoduše se zeptám Společenstva…“

Juliet zalapala po dechu, otočila se v jeho náručí a vyděšeně se na něj podívala.

”Ne.”

Viktor svraštil obočí a jeho stříbrné oči na ni upřely znervózňující pohled.

„Snad jsi nedovolila svému bláznivému srdci vystavit se podobnému nebezpečí, nebo snad ano?“

„Samozřejmě že ne.“

Chytil ji štíhlou rukou za bradu, jeho překrásné rysy se stáhly nebezpečnou netrpělivostí.

„Juliet.“

Juliet si odevzdaně vzdychla. Vůdce londýnského klanu v její v přítomnosti dával najevo svou sílu zřídka, ale když už to udělal, byla dost moudrá, aby se vyhnula potížím.

„Před několika měsíci jsem toho chrliče objevila u Justina na půdě.“

„Opravdu?“ Viktor přimhouřil stříbrné oči. „Hawthorne musí mít velké bohatství a umět vyjednávat se Společenstvím, aby si zajistil ochranu svého panství.”

„Tenhle chrlič pod Společenství nespadá.”

„To není možné. Pokud by nebyl členem, nemohl by nabízet své služby.“

Juliet se zamračila. Když se jí chrlič poprvé připletl do cesty, nevěděla, co si o tom podivném malém stvoření má myslet.

Stejně jako ostatní chrliči i Levet měl groteskní rysy a tlustou šedou kůži, která se přes den měnila v kámen. A také měl dlouhý ocas, který si pečlivě leštil, a výrazný francouzský přízvuk.

Na rozdíl od svých děsivých sourozenců byl Levet vysoký sotva půl metru, měl jemná křidélka, zářící jasnou modrou a červenou barvou a protkaná zlatými žilkami.

A co bylo horší, jeho magie byla nepředvídatelná a obvykle způsobila víc škody než užitku.

Což mělo za následek, že Společenství toho ubohého tvora vyloučilo a ve světě démonů se s ním zacházelo téměř jako s malomocným.

Právě Juliet rozuměla bolesti pramenící z toho nikam nepatřit mnohem víc než ostatní.

Což bezpochyby vysvětlovalo, proč si Levet tak rychle zasloužil místo v jejím srdci. Udělala by cokoli, aby ho ochránila.

„Levet své služby nenabízí. Pokud to musíte vědět, Společenství jej vyloučilo, protože je…“

Zaváhala a Viktor pozvedl havraní obočí. „Ano?“

„Je neobvykle maličký a jeho bratři jej považují za mrzáka,” vyštěkla. „Jste spokojený?”

„Zmrzačený chrlič?“

„Nevysmívejte se mu.”

Stříbrné oči se pobaveně zaleskly. „Nejsem tak drzý, abych urážel vašeho přítele. Jen mne pobavila myšlenka na Hawthorneho reakci, až přijde na to, že se na jeho půdě skrývá miniaturní chrlič.“

„O mou domácnost se nezajímejte, DeRoso,“ ozval se hluboký mužský hlas a lord Hawthorne vystoupal po schodech do zahrady. „Stejně jako se nemusíte zajímat o mou schovanku a žákyni.“

Juliet obrátila oči v sloup, když ji Viktor objal kolem pasu a na tváři se mu objevil ledový úsměv.

Ti dva muži byli soupeři od chvíle, kdy Justin lord Hawthorne a Juliet přijeli do Londýna. Ačkoli jejich nenávist zatím nepropukla v otevřený boj a krveprolití, Juliet cítila, že je to jen otázka času.

Jen do chvíle, kdy je přestane bavit navzájem se provokovat.

„Myslíš si, že mě vystrašíš, mágu?“ popíchl ho jízlivě Viktor.

Justin pomalu přešel terasu, ruce si otřel o uhlově šedý kabát, který ladil s černou vestou a bílými kalhotami.

Byl velké postavy, měl hustou kštici, která již před staletími získala stříbrný nádech. V hranaté tváři s výraznými rysy svítily černé oči, ze kterých čišela bezohlednost a krutost.

Většina žen jej považovala za hezkého, ačkoli nikdy nemohl dosáhnout dechberoucí krásy Viktora.

Justin se zastavil poblíž kamenného zábradlí, založil si ruce na prsou a samolibě se ušklíbl. Což mohlo znamenat jen jednu věc.

Juliet opatrně otevřela své smysly a nijak ji nepřekvapilo, když kolem mága rozpoznala nezaměnitelnou magickou stěnu. Justin byl možná arogantní hajzl, ale nebyl hloupý. Nikdy by se nepřiblížil k upírovi, natož k vůdci klanu, bez ochranného zaklínadla.

Tedy ne že by to odhodlanému upírovi zabránilo roztrhnout mu krk.

„Až tě zatoužím vystrašit, dobře to poznáš,“ popíchl ho Justin.

Vzduchem proletěla ledová síla a Juliet pocítila, jak se jí do kůže zakously ledové krystaly.

„Neměl bys dovolit, aby ti tvá schopnost urazit slabší démony stoupla do hlavy, Hawthorne,“ zavrčel Viktor. „Mohla by to být smrtelná chyba.“

Juliet využila krátké Viktorovy nepozornosti, vytrhla se mu z náruče a zastavila se až uprostřed terasy.

„Jelikož je tady má přítomnost naprosto zbytečná, nechám vás, abyste se zabavili sami,“ zamumlala.

Justin k ní vykročil a natáhl ruku. „Promiň mi, Juliet…“

Sotva ta slova vyšla z jeho úst, Viktor ho chytil pod krkem a zastavil tesáky těsně u jeho tepny.

Juliet takové rychlé násilí šokovalo, nemluvě o lehkosti, s jakou Viktor pronikl Justinovými ochranným kouzlem. Rychle přešla k upírovi a opatrně mu položila ruku na rameno.

„Mylorde, ne,“ zašeptala tiše. Vzduch byl nebezpečím tak hustý, že by se dal krájet. Nevypadalo moudře rušit smrtelně nebezpečného upíra. „Nebudu vám tolerovat, pokud tady budete dělat scény.“

Nastal kratičký moment, během kterého Justinův život visel na tenkém vlásku. Viktor zavrčel a odhodil většího protivníka na stranu. Pak se otočil k Juliet, chytil ji a v očích mu zaplál zběsilý hlad.

„Opatrně, maličká. Pokusil jsem se být trpělivý - koneckonců jste velmi mladá - ale má touha po vás mne rychle pohlcuje,” zachraptěl. „Dlouho už čekat nevydržím.“

Juliet se rozbušilo srdce, ne strachem, ačkoli měla do ramene zaryté jeho štíhlé prsty a cítila na sobě ostrý pohled stříbrných očí. Ne. Krví jí projela slast.

„Vyhrožujete mi?“ vydechla.

Viktor vzal její tvář do dlaní, zadíval se jí do očí a pak sklonil hlavu a hladově a majetnicky ji políbil.

„Jen slibuji, nic víc,“ zašeptal do jejích rtů. Pak tiše zaklel, pustil ji a strašidelnou rychlostí zmizel z terasy.

Juliet si nevědomky přitiskla prsty na rty. Najednou byla… otřesená.

Cítila své prchavé emoce, které vyplouvaly na povrch ve chvílích, kdy byl Viktor nablízku. Bylo to jako stát uprostřed chemické laboratoře a míchat suroviny, které mohou kdykoli vybuchnout.

Ale nikdy si neuvědomila, že jeho polibek, jakýkoli jeho polibek, by jí mohl podlomit kolena.

Uslyšela nějaký hluk a rychle se vzpamatovala. Poslední věcí, kterou by chtěla, by bylo, aby někdo spatřil její nechtěnou slabost vůči Viktorovi.

Už byla klidná, když se vedle ní postavil Justin, hezkou tvář měl staženou nenávistí a z tmavých očí mu plála zlost.

Tenhle muž byl zvyklý být pánem jakékoli situace. Nejenže byl mocným mágem, ale s Julietinou pomocí se mu podařilo získat obrovskou sbírku magických zbraní. Pokud by na něj chtěl někdo zaútočit, dobře by si to rozmyslel.

Teď mu Viktor jasně ukázal, že by mu mohl snadno roztrhnout krk a tělo jen tak pohodit v londýnských příkopech. Nebylo se čemu divit, že se mu trochu třásla ruka, když si upravoval kravatu.

„Kčertu s tím bastardem,“ vyštěkl. „Jak mohl proniknout do Londýna, aniž bych si toho všiml?“

Juliet zkroutila rty a pohledem přejela temnou, zdánlivě prázdnou zahradu.

„Démoni obvykle nepřežijí tisíce let, pokud nemohou cestovat v dostatečném utajení,“ poznamenala suše.

To Justina nijak neuklidnilo. „Ať už má jakékoli schopnosti, rozhodně si promluvím se svým služebnictvem. Zcela evidentně polevili ve svých povinnostech.“

„Polevili? O tom bych dost pochybovala,“ namítla Juliet. „Bojí se tě k smrti.“

Justin zakroutil hlavou a pokusil se tvářit tak, jako by se před malou chvílí nesetkal s rozzuřeným upírem.

„A co ty, Juliet?“ zeptal se a prstem jí přejel po červené tváři. „Bojíš se mě?“

Juliet prudce couvla. Justin byl krásný, a když se trochu snažil, byl okouzlujícím společníkem, ale ona rozhodně neměla v úmyslu stát se jeho milenkou. Co se jí týkalo, jejich vztah byl čistě obchodní.

„Nijak zvlášť.“

„Hmmm.” Podíval se na ni a smutně se usmál. „Rád bych ti věřil.“

Juliet neklidně pokrčila rameny a přešla na kraj terasy.

„Možná bychom měli opustit Londýn.“

„Copak jsi tak najednou zatoužila po cestování?“ Z jeho hlasu zaznělo překvapení.

Což bylo naprosto pochopitelné.

Juliet se nikdy netajila nechutí k neustálým přesunům z místa na místo. Nebylo to kvůli tomu, že by nerozuměla potřebě vyhýbat se životu na jednom místě po příliš dlouhou dobu. Obyčejní smrtelníci nebyli příliš vnímaví, ale nakonec by si přece jen všimli, že jejich sousedé nestárnou. Ale prostě jí to komplikovalo život.

Teď ale nemohla popřít zbabělou touhu utéct před Viktorem a nebezpečnými pocity, které v ní vyvolával.

„Proč ne?“

„Za prvé, Evropu sužuje otravná válka, pokud si vzpomínáš, má drahá,“ zavrčel, „a zatímco chladno a vlhko válečné nadšení generálů obvykle snižuje, pokud se nemýlím, tak bláznivý arcivévoda Charles plánuje marnou vzpouru v Rakousku, což samozřejmě přinese všechny možné a hlavně nepříjemné důsledky. Můžeme jen doufat, že Vídeň na jeho hloupost nedoplatí.”

Juliet pokrčila rameny. „Kontinent není kromě Anglie jediné místo. Mohli bychom navštívit Indii nebo Ameriku nebo —“

„Juliet, dobře víš, že kolonie nesnáším,“ přerušil ji Justin a v jeho hlase zněla netrpělivost. „Společnost je nudná, zábava primitivní a domorodci jsou jen o málo lepší než divoši. Kromě toho, mé vyjednávání s duchy se nevyvíjí tak dobře, jak bych si přál.”

Juliet zabušilo srdce.

I přes všechnu svou magii zůstával Justin člověkem a jedině mocný nápoj ze vzácných bylin zabraňoval, aby zestárl a zemřel.

Z bylin, které dokázali vypěstovat jen duchové.

Což znamenalo, že se Justin neodváží opustit Londýn, dokud si nebude jistý, že má dostatečné zásoby na několik týdnů, ne-li měsíců.

„Co se děje? Nikdy jsi s nákupem bylin neměl potíže.“

Justin se ušklíbl. „Duchové jsou… rozrušeni.“

„Na tom není nic zvláštního. Všechna strašidla jsou nestálá a nepředvídatelná.“

„Je to horší než obvykle. Poslední tři měsíce se snažím o setkání s Yiantem, nabízel jsem mu to nejlepší ze svých sbírek a také spoustu výsad, jen abych se dozvěděl, že princ žádné hosty nepřijímá.“

Juliet se zmateně zamračila. Jak už říkala, lesní duchové jsou přelétavá stvoření, ale také známá svou neukojitelnou touhou po magii. Pouze smrt by zabránila lesnímu strašidlu vzít si nabízený magický objekt.

„Snad jsi ho neurazil?“

„Takový blázen bych nikdy nebyl.“ Justin pevně sevřel čelisti. „Ne. Princ se mne buď snaží znervóznit a doufá, že nabídnu vyšší cenu, nebo se někde ukryl.“

„Proč by se duch měl ukrývat?“

„Dobrá otázka.“

Oba se ponořili do nepříjemných myšlenek a nejistých vyhlídek a kolem se rozhostilo ticho.

„Co chceš dělat? “ zeptala se Juliet.

„Udělat mu takovou nabídku, že nebude moci odolat setkání se mnou.“ Justin se na ni tázavě podíval. „A když už o tom mluvíme, povedlo se ti nakouknout do nové sbírky lorda Treadwella, má drahá?“

Juliet odmítavě mávla rukou. Prohledat řeckou sbírku vystavenou v obrazové galerii lorda Treadwella jí zabralo méně než čtvrt hodiny.

Nejenže to byly poškozené sochy a natlučené kousky porcelánu, postrádající jakékoli spojení s magií, ale měla podezření, že to byly přímo padělky, bez nejmenší historické nebo umělecké hodnoty.

„Je to jen smetí.“

Justin se záštiplně podíval směrem k obrovskému panství.

„Ne že bych to nečekal, ale stejně, je to škoda. Možná bychom mohli mít víc štěstí na věnečku u Stonevillových.“

„Lord Stoneville nakoupil nějaké nové věci?“

„Ne, ale klub gentlemanů je plný drbů o jeho mladé a velmi krásné milence.“

Juliet se zmateně zamračila. „A proč by nás měla zajímat jeho milenka?“

Justin se významně usmál. „Tomu starému kozlu bude brzy osmdesát. Pokud dokáže držet krok s ženou, která by mohla být jeho vnučkou, pak musí mít nějakou magickou cetku, aby — “

„Ano, chápu, co chceš říct,“ skočila mu do řeči Juliet a otřásla se při nepříjemné představě.

Justin zdaleka nebyl tak prudérní. Natáhl ruku a ukázal k domu. „Půjdeme?“

KAPITOLA

2

O dvě noci později seděla Juliet na starožitné pohovce s nohama ve tvaru lvích tlap a vyšívanými brokátovými polštáři, jež stála pod malým okénkem. Jen bůh věděl, kdy tu pohovku na půdu někdo

odklidil, ale Levet si dal záležet, aby na ní nezůstalo ani smítko prachu nebo nitka pavučiny. Také se mu povedlo trochu uspořádat prostor mezi zapomenutými kufry a rodinnými portréty, kam postavil dvě židle a malý stoleček a vytvořil dojem útulného obývacího pokoje.

Maličký chrlič se tady zabydlel, ale zároveň si neustále hořce stěžoval na to, že musí přebývat na ponuré a stísněné půdě.

Podle něho by měl obývat pokoje ve Versailles.

V tuhle chvíli mu šedé oči pobaveně svítily a jemná křidélka se chvěla, když mu Juliet vyprávěla o odvážné krádeži cenného krystalu, jenž skrýval slzy bohyně plodnosti, zatímco Justin zaměstnal pozornost lorda Stonevilla.

„Jsi si jistá, že to byla Damanica?“ zeptal se chrlič se silným francouzským přízvukem.

„Vůbec o tom nepochybuji,“ pokrčila Juliet rameny. „Justin se právě pokouší vylákat na ni lesní duchy.“

Levet se znovu zasmál. „Patetické. Copak anglická strašidla nemají žádnou výdrž? Žádnou mužskou vášeň? Sacrebleu! Musí se cítit jako ryba na suchu.“ Levet zakroutil rukou. „Mlask, mlask, mlask —“

„No tak, Levete,“ rychle jej přerušila Juliet.

„Ach, promiň, ma belle.“ Citlivý chrlič okamžitě nasadil kajícný výraz. „Zapomněl jsem, že jsi něžná květinka.”

„Něžná květinka?“ odfrkla si Juliet. „To těžko. Jsem zlodějka a lhářka, a své služby prodávám tomu, kdo mi nabídne střechu nad hlavou. Mnozí by řekli, že nejsem o nic lepší než obyčejná děvka.“

„Non, takové ošklivé věci neříkej. Všichni děláme, co můžeme, abychom přežili.“

Juliet těžce povzdychla. Až příliš dobře věděla, jaké oběti se občas musí položit na oltář přežití.

„Ano, řekla bych, že máš pravdu.”

Levet naklonil hlavu na stranu a přimhouřil oči.

„Tebe něco trápí, ma belle.“

Juliet otočila hlavu směrem k oknu, ale spíš aby skryla tvář, než že by chtěla obdivovat výhled na Hyde Park zalitý měsíčním světlem.

„Jen se trochu nudím.“

„Nudíš se? Ale před několika dny jsi mi říkala, jak jsi ráda, že je společenská sezóna za rohem.“

Samozřejmě, že byla ráda. Sama sobě tvrdila, že neklid a nespokojenost, které ji trápily celou zimu, by mohla vyléčit větším zapojením do společenského života.

Ale teprve když do tanečního sálu lorda Treadwella vstoupil Viktor, zjistila, že její nespokojenost neměla nic společného s nedostatkem společenského vyžití a naopak všechno směřovalo k onomu neuvěřitelně krásnému démonovi.

To poznaní ji zneklidnilo.

A rozhodně se s tím nechtěla nikomu svěřovat.

„Doufala jsem, že mě návrat do Londýna trochu zabaví,” odvětila nuceně lehkým hlasem. „Ty hloupé plesy, stejně hloupí hosté, stejně hloupé drby. Byla jsem blázen, když jsem si to myslela.“

„Ale my drby milujeme, nebo ne?“

„Jedině pokud jsou zajímavé.“ Juliet se otočila zpátky ke svému společníkovi a prsty si pohrávala se saténovou stuhou, jíž měla ozdobený živůtek broskvových mušelínových šatů. „Doteď jsem neslyšela nic víc fascinujícího než to, že nejmladší dceru lorda Maywooda v tichosti odeslali z Londýna poté, co se pokusila uprchnout s nějakým nestydatým lovcem, a pak o podivných blescích, které měly podle lidí přijít z čistě modrého nebe. Jeden podpálil sklad poblíž přístavu.“

Levet mrskl ocáskem, jako kdyby jej její nepodstatné řeči zaujaly.

„Blesky, říkáš? V přístavu?“

„A proč by tě měly zajímat obyčejné blesky?”

Na jeho ošklivém šedém obličeji se mihl úsměv. „Blesky obvykle přitahují hnízda diblíků. Možná se usadili někde poblíž Temže.“

„Ty máš rád diblíky?“

Chrlic si znalecky přejel prstem přes rty.

„No samozřejmě. Samičky jsou velmi chtivé a dobře vědí, jak potěšit chrliče.“

Juliet rychle vyskočila, srdce se jí sevřelo zvláštní bolestí.

„Proboha, to jsou všichni muži tak předvídatelní?“

Levet bezradně pokrčil rameny. „Oui“

„To je směšné.“

„Ma belle, prosím řekni mi, co tě tak rozčílilo. Vím, že to nemůže být nedostatek zábavných skandálů.“ Levet se přikolébal blíž a utrápeně se na ni podíval. „Juliet?“

Juliet se ostře nadechla. Věděla, že jí to malé stvoření nedá pokoj, dokud nepřizná pravdu.

„Markýz DeRosa se vrátil do Londýna.“

„U všech čertů.“ Levet rozčileně zamával křidélky a rozvířil tak ve vzduchu spoustu prachu.

„No dobrá, nemusím se ptát, proč je tady. Ten chladnokrevný ničema nebude spokojený, dokud po něm sama nezatoužíš.“

To bylo přesně to, čeho se Juliet bála.

A proč tak tvrdě bojovala proti vlastnímu uvědomění jeho smyslnosti.

„To dřív zmrzne peklo,“ zamumlala.

Levet se natáhl a vzal ji za ruku. Z očividného strachu v jeho výrazu jí přejel mráz po zádech.

„Buď opatrná, belle. Je mnohem nebezpečnější, než si vůbec dokážeš představit.“

„A co mám dělat? Chtěla jsem po Justinovi, abychom opustili Anglii, ale je příliš zaneprázdněný svým vyjednáváním s Yiantem než aby opustil Londýn. Myslím, že bych mohla jet sama, ale…“

„Non, Juliet,“ namítl Levet vyděšeným hlasem. „Ať už má Hawthorne všelijaké nedostatky, a že jich má skutečně víc než dost, dokáže ti zajistit alespoň nějakou ochranu před kreaturami, které by udělaly cokoli, aby si mohly nárokovat tebe a tvé schopnosti.“

Juliet začala neklidně přecházet po malém prostoru, který chrlič vyklidil. Nebylo to poprvé, kdy svou závislost na mágovi tolik nenáviděla.

Kdyby jen…

Juliet náhlou a bezcennou touhu nemilosrdně rozdrtila.

Její rodiče byli mrtví. Ten ponurý fakt nemohlo nic změnit.

„Nejsem úplně bezmocná,“ zavrčela.

„Nejsi bezmocná, ale nikdy nebudeš natolik nemilosrdná, abys přežila ve světě démonů sama, má drahá.“

Juliet bolestivou pravdu jeho slov ignorovala. „Možná Yiant nakonec Damaniku přijme jako vhodnou odměnu a nabídne Justinovi byliny, které potřebuje. Jakmile získá přípravky pro svůj nápoj, nebude mít důvod prodlévat v Londýně.“

„Tím bych si nebyl tak jistý.“

Juliet se zastavila a zmateně se na chrliče podívala.

„Co tím chceš říct?“

„Povídá se, že se Hawthornemu konečně podařilo přesvědčit madame Andreu, aby se stala jeho milenkou.“

Juliet si odfrkla. „Pokud mě chceš šokovat, Levete, jsi trochu mimo. Justin má stále nějaké milenky. Snadno si najde další v Západní Indii, Egyptě nebo v Americe.“

„Madame Andrea není jen další milenka, Juliet. Je to také nejkrásnější žena v celém Londýně,“ opravil ji Levet. „Dokonce i DeRosa se jí pokoušel dvořit.“

Při pouhé myšlence na Viktora ve společnosti zlatovlasé modrooké krásky jí srdcem projela ostrá, silná bolest. Což bylo naprosto absurdní. Od chvíle, kdy přijela do Londýna, slyšela šepot o bezpočtu milenkách DeRosy, a na vlastní oči viděla, jak žen po jeho boku neustále přibývá.

Kromě toho, ve světě démonů bylo dobře známé, že upíři jsou sexuálně neukojitelní. Dokud nenašli pravého partnera, nebylo pro ně neobvyklé trvat na tuctu nebo i více milenců.

Kčertu s nějakým Viktorem.

„Skutečně ? No dobrá, doufám, že…“

„Oui?”

„Doufám, že se s ní udáví,” vyštěkla Juliet.

Levet svraštil husté obočí a vyděšeně se na ni podíval. „To jsem to upletl!“

„Upletl?“ Chvilku trvalo, než jí došlo, co chtěl chrlič říct. „Popletl. Popletl jsi to.“

Levet jen odmítavě pokrčil rameny. „Upletl, popletl. Řekl jsem něco špatně?“

„Ani ne.“ Juliet cítila, jak se jí kazí nálada. „Pokud mne omluvíš, ráda bych šla spát.“

„Není ti dobře?“

„Zdá se mi, že mě začala bolet záda.“

Juliet nedala Levetovi šanci, aby ji mohl zastavit. Opustila půdu a svícemi osvětlenou chodbou vykročila ke svým komnatám.

Obvykle měla radost, když vstoupila do obývacího pokoje v odstínech modré a slonovinové barvy, s masivním anglickým nábytkem vyrobeným hlavně za účelem pohodlí než módy. A nejvíc ji těšila vysoká okna, ze kterých byl výhled na dlážděnou silnici. Užívala si četná rána, kdy popíjela horkou čokoládu usazená v měkkém křesílku a pozorovala sousedy, jak odcházejí za svými záležitostmi.

Ale dnes večer si to namířila rovnou do přilehlé ložnice a rozčileně se začala svlékat. Samozřejmě, mohla zavolat služku. Justin měl k dispozici veškeré služebnictvo složené ze všech druhů démonů, takže Juliet nemusela předstírat, že je člověk. Ale neměla náladu na to, odolávat zvědavým pohledům a stupidním rozhovorům své služky.

Přála si jen zachumlat se do peřin a předstírat, že je daleko od Londýna a markýze DeRosy.

Bylo poměrně překvapivé, že se jí podařilo usnout, ačkoli spánek doprovázela noční můra o tom, že je uvězněná v malém sklepě, zatímco se něco — nebo někdo — plazilo pode dveřmi.

Pokud by byla čarodějnice, mohla by se pokusit zjistit hlubší význam živého snu a dusivého strachu, který se zdál tak skutečný. Ale kromě své schopnosti vycítit magii neměla žádnou jinou sílu a nebyla ochotná připustit, že jí hlavou zní Levetův hlas.

„Juliet,“ zavolal chrlič. „Sacrebleu, probuď se.“

„Levete?“ Juliet se posadila a rozhlédla se po prázdné místnosti. Díky otcově krvi dokázala vidět i v největší tmě. „Levete, kde jsi?”

„Mluvím k tobě skrze tvou duši.“

Juliet se zamračila a přitiskla si ruce na spánek. „Byla bych raději, kdybys s tím přestal. Motá se mi hlava.“

„Non, nesmíš naše pouto přerušit. Potřebuji tě, ma belle.“

„Teď?“

„Oui. Mám potíže.“

Juliet v chrličově hlasu rozeznala paniku a málem se jí zastavilo srdce.

„Dobrý bože, stalo se ti něco?“

„V tuhle chvíli je zraněná jen má pýcha, ale cítím, že ani s mým zdravím to nevypadá jistě. Popravdě, ma belle, vypadá to dost katastrofálně.“

Juliet si ani neuvědomovala, že se zvedá. Vysoukala se z postele a namířila si to ke dvěma malým skříním. Její divoká krev požadovala, aby občas unikla ze sevření města a nechala se obklopit přírodou. Vždycky měla po ruce několik volných halen a kalhot, které by pasovaly spíš podkonímu než mladé dámě z dobré společnosti. Byl to dokonalý oděv pro dlouhá odpoledne v přírodě.

„Kde jsi?“

„Nejsem si úplně jistý.“

„Levete, takhle mi moc nepomůžeš,“ řekla a rychle se z noční košile převlékla do kalhot a haleny a nazula si pár chlapeckých bot. „Potřebuju vědět, kde mám začít hledat, pokud si přeješ, abych tě zachránila.“

„A ty si myslíš, že mě to nenapadlo?“ vyštěkl Levet. „Pokud bych věděl, že na mě někdo zaútočí a zadrží mě, byl bych dost chytrý na to, abych za sebou táhl šňůrku a mohla jsi mě najít.“

Juliet přešla k zrcadlu a začala si stahovat vlasy do copu.

„Přeješ si, abych ti pomohla, nebo ne?”

„Samozřejmě že ano.“

„Tak mi řekni, co se stalo.“

„Poté, cos mě opustila, abych se zabavil sám, rozhodl jsem se vydat se do přístavu.”

„Proč bys proboha…?“ Juliet najednou všechno došlo a větu ani nedokončila. „Diblíci. No tedy, Levete.“

„Jsem chrlič, ne svatoušek. A tys byla ta, kdo mě nalákal na příslib diblíků.“

Juliet se po jeho absurdním obvinění zastavila. „To jsem nikdy neudělala.”

„Juliet, něco sem jde,“ zasyčel Levet a jí z jeho strachu přejel mráz po zádech. „Prosím, ma petite, potřebuji tě.“

Ozvalo se bolestivé zaječení a její spojení s chrličem bylo naráz přerušeno.

„Sakra.“

Juliet se zastavila jen na vteřinu, aby si pořádně svázala vlasy, otevřela okno a vylezla z něj na nedaleký strom.

Nevládla stejnou strašidelnou magií jako Justin, ani neměla ledovou Viktorovu sílu, ale byla ochotná udělat cokoli, aby zachránila svého jediného skutečného přítele.

Bez ohledu na možné nebezpečí.

Pozemek markýze DeRosy byl méně než půl hodiny jízdy od Londýna, ale zajišťoval mu dostatek prostoru a soukromí, které upír potřeboval.

Dům byl postavený z bílého kamene v klasickém stylu, s masivními mramorovými sloupy a vysokými okny, která přehlížela dobře udržovaný trávník a nedaleké jezero.

Nebylo to první panské sídlo vystavěné na tomhle místě. Koneckonců, Viktor tenhle pozemek vlastnil už několik set let. Ale stejně jako u všech předchozích budov, i tady se muselo skloubit bezpečí a luxus.

Obrovské pozemky během večerů hlídali jeho bratři, zatímco během dne jej chránili jedovatí démoni Bguli, kteří dokázali porazit i ty nejmocnější protivníky. Samotný dům byl obklopený zaklínadly odrazujícími nevítané vetřelce, včetně příliš zvědavých smrtelníků.

Ne že by podobné dokonalé obranné mechanismy byly nutné. Jedině démon nebo smrtelník vyhledávající smrt by byl dost hloupý, aby vkročil na Viktorův pozemek.

Viktor pohodlně seděl v obrovské dřevěné židli. Tahle židle kdysi patřila římskému generálovi, který doplatil na to, že nešťastnou náhodou zabil člověka, jež byl pod ochranou klanu. Viktor odsud teď pozoroval dav hostů, kteří naplnili jeho elegantní salón.

Byla to směs všech možných démonů. Upíři, skřeti, několik hezkých nymf a hrstka neuvěřitelně krásných smrtelnic. Všichni se ze všech sil snažili zaujmout Viktorovu pozornost.

Škoda, že ho napůl nahá těla na lehátkách a obrovských polštářích rozložených na koberci vůbec nezajímala. Chutný večírek by dokonale uspokojil každého hladového upíra, ale Viktor necítil nic jiného než chladný nezájem.

Odehnal nymfu se stříbrnými vlasy oblečenou do šatů z tenké látky, která poklekla u jeho nohou a naklonila hlavu v nevyřčeném pozvání. Neochotně si musel přiznat, že jeho kdysi široký a pestrý vkus se teď zúžil na jednu jedinou ženu.

Ženu, kterou stále nemohl dostat do postele.

Štíhlými prsty neklidně poklepával na zdobené opěradlo židle a tělo ho bolelo touhou po slečně Juliet Lawrencové, když vtom se otevřely dveře na protější straně místnosti a vešel upír s hustou hřívou kudrnatých vlasů a velkýma hnědýma očima.

Většina lidí se nechala zmást mladickým a nevinným kouzlem, které Uriela obklopovalo i po dvou stoletích. Ačkoli se nemohl silami rovnat Viktorovi, když bylo potřeba, dokázal Uriel nemilosrdně zabíjet a stejně nekompromisně byl oddaný svému veliteli.

Což byl přesně ten důvod, proč si ho Viktor vybral, aby držel nad Juliet ochranou ruku od první chvíle, kdy se mu zalíbila.

Viktor pozvedl obočí a kývl na upíra, aby přišel blíž. Věděl, že by Uriel nikdy neporušil svou povinnost, pokud by k tomu neměl vážný důvod.

Uriel upíří rychlostí proplul mezi hosty, poklekl před Viktorem na kolena a sklonil hlavu.

„Pane.“

„Řekni mi, co se děje.“

„Ta žena opustila svůj dům.“

„Trochu divný čas,“ zamračil se Viktor. Pouze kvůli zprávě Julietiny služky, že její paní bude tenhle večer doma, souhlasil s dnešním večírkem. Jeho klan si zasloužil trochu zábavy i přesto, že jejich vládce byl zaměstnaný tvrdohlavou a nezvladatelnou ženou.

„Byla s Hawthornem?“

„Ne, pane, byla sama.“

„Sama?“

„Sama a šla pěšky.“

„Sakra.“ Viktor sevřel opěradla židle, až dřevo zapraskalo a hrozilo, že se pod tím tlakem rozpadne.

„Věřím, že ji Johan sleduje?“

„Samozřejmě.“

Viktor se podíval z okna a propočítal hodiny, které zbývaly do úsvitu.

„Juliet je impulsivní, ale není blázen. Proč by se vydala do londýnských ulic sama?“ otočil se zpátky ke svému služebníkovi. „Dorazil k domu posel?“

„Ne, pane. K domu se nikdo ani nepřiblížil.”

Viktor se postavil a jeho chladným srdcem projelo cosi, co nemělo daleko k vzteku.

Kam se kčertu Juliet v tuhle hodinu vydala? Ačkoli žil Londýn večírky, nikdy by se žádného nezúčastnila bez řádného doprovodu a zcela jistě ne pěšky.

Takže to znamenalo, že má buď za lubem něco hodně nefér, co potřebuje skrývat… Nebo se chce setkat s tajným milencem.

Byla to ta druhá myšlenka, která způsobila výbuch jeho ledové síly, jež vyhnala vyděšené smrtelníky a slabší démony z místnosti a jeho bratra srazila na kolena.

„Kde je Hawthorne?“

„Je v Hamptonských zahradách, stále se pokouší vylákat z úkrytu Yianta.“

Urielovo vysvětlení Viktorovi připomnělo ještě další záhadu, která ho trápila.

„Už jsi zjistil, co vyrušilo víly?“

„Obávám se, že ne, pane.“

Viktor luskl prsty a přikázal tak Urielovi vstát.

„Možná má nepřítomnost v Londýně nechala mému služebnictvu zapomenout, že mé příkazy nejsou jen návrhy,” řekl a ledová síla stiskla Uriela, až bolestí přimhouřil oči. „Čekám, že budou splněny.“

„Odpusť nám, pane,“ zaprosil upír. Hlas měl sevřený vědomím, že by jej Viktor jedním úderem snadno zabil.

„Vyhledali jsme je, abychom zjistili pravdu, ale víly odmítly promluvit.“

„Odmítly? To je od nich odvážné,“ zavrčel Viktor a pohledem přejel po přikrčeném upírovi. „A jaké zklamání, že se mí nejlepší válečníci nechali přemoci hrstkou strašidel.“

„My to opravdu zjistíme,“ slíbil Uriel.

„Ano, zjistíte.“ Viktor přimhouřil oči a vytěsnil otravnou záhadu ze své mysli. Teď se potřeboval zabývat mnohem důležitějšími věcmi. Jednou z nich bylo, že musí ukončit ten namlouvací taneček se slečnou Juliet Lawrencovou. Snažil se být trpělivý, ale rozhodně nechtěl tolerovat, aby byla v nebezpečí. A zcela určitě jí nebude tolerovat žádného milence. „Dnes večer připravíte komnaty pro slečnu Juliet Lawrencovou. A než se vrátím, zbavíš mé sídlo všech zbytečných hostů.“

Uriel překvapeně zamrkal, ale pak znovu nasadil oddaný výraz.

„Ano, pane.“

Viktor přešel přes místnost a zastavil se u dveří.

„A taky budu potřebovat služby šéfkuchaře.”

„Já…,“ zamrkal Uriel a pak rychle přikývl. „Jistě.“

Viktor vešel do předpokoje, přes formální večerní oblek si natáhl saténový kabát a podíval se na madame Andreasovou, ženu kyprých tvarů, jež trávila večer se zbytkem smrtelníků.

Blondýna slastně vyjekla a vyběhla mu naproti, hluboce se uklonila a ukázala tak bělostné vrcholky ňader, která jí málem vypadla ze sametových šatů.

„Francine.“

„Mylorde?“ vydechla.

„Hawthorne se během několika hodin vrátí domů. Chci, abys tam na něj čekala.“

„Máte nějaké další zvláštní požadavky?“

„Zajisti, ať se nedozví o tom, že slečna Lawrencová není ve své posteli, čím déle ho zabavíš, tím lépe.“

Francine odvážně zvedla hlavu a hladově se na něj podívala.

„Zbytečné plýtvání mým talentem. Pošlete k Hawthornemu některou z ostatních žen a já zařídím, že na tu neupravenou slečnu Lawrencovou zapomenete.”

Viktor se na ni tvrdě a varovně podíval.

„Její jméno vůbec nevyslovuj.“

„Co je na ní ksakru tak zvláštního?” zeptala se žena žárlivě.

„Je má.“

KAPITOLA

3

Juliet si dobře uvědomovala, jak je nebezpečné toulat se nočním Londýnem.

Ne, na běžná nebezpečí nemyslela.

Jakýkoli kriminálník nebo opilec, který by si myslel, že je snadnou obětí, by brzy zjistil svou chybu. Ale v ulicích lovili mnohem nebezpečnější predátoři.

Mágové, strašidla, démoni…

Ti všichni představovali hrozbu. Ti všichni by ji mohli s naprostou lehkostí zneškodnit.

Což byl důvod, proč teď s sebou měla matčin amulet, který jí dovolil soustředit se na alespoň malé množství magie, které ovládala. Pak popadla obnošený krystal, který teď svítil jemnou silou. Byla to jediná věc po otci a krystal také koncentroval skřetí sílu v její krvi.

Tyhle předměty nejenže ji dokázaly ochránit před čistokrevnými démony, kteří toužili po její smrti, ale nabízely i další ochranu.

Juliet za sebou nechala elegantní čtvrť a tiše se vydala mezi stíny směrem k úzké a polorozbořené Rozmarýnové ulici a pak k Penningtonské ulici, která vedla do přístavu.

Jakmile byla mezi sklady a výložišti, zastavila se. Nebyla si úplně jistá, kde má s hledáním začít.

Levet mluvil o přístavu, ale ten se táhl podél celého východního Londýna až do míst, která ještě ani nebyla dostavěná. A dokonce i v tuhle hodinu tu bylo plno námořníků a dalších individuí.

Jak v tomhle zmatku měla kčertu najít mrňavého chrliče?

Promnula si nos nad pachem, který visel ve vzduchu, podívala se na nejbližší sklad, když se jí najednou varovně naježila kůže a obklopil ji chlad.

Tělem jí projela temná předtucha, zalapala po dechu a otočila se. Srdce se jí při pohledu na markýze DeRosu zastavilo v krku. Havraní vlasy měl stažené z krásného obličeje a stříbrné oči se mu leskly v měsíčním světle.

„No tak, zajímalo by mě, co by mladá, nevinná dívka mohla pohledávat v tuhle hodinu v přístavu?“ pronesl tiše.

Juliet si přitiskla ruku na rozbouřený žaludek a rozčileně svraštila obočí.

„Mylorde.“

„Jmenuji se Viktor.“

„Nepřeji si, abyste mne pronásledoval.“

Viktor přistoupil blíž a kolem těla mu zasvištěl plášť. Štíhlou rukou ji chytil za bradu.

„Měla byste děkovat všem bohům, že vás pronásleduji právě já. Je víc než bláznivé procházet se po těchhle ulicích bez doprovodu.“

Juliet se zachvěla a ucukla před jeho dotykem.

Jak jí mohl jeho ledový dotyk takhle rozpálit krev?

„Raději bych proklela zlého ducha, který zapříčinil, že se naše stezky setkaly. Co tady děláte?“

„Pokouším se vás zachránit před předčasnou smrtí.“

Juliet udiveně rozšířila oči. „Vy jste mne sledoval?“

Viktor znechuceně pokrčil orlí nos. „Nedovedu si představit žádný jiný důvod, který by mne přivedl do téhle pochybné čtvrti.“

Po jeho přímém přiznání Juliet sevřela ruce v pěst.

„Proč byste…?“

Viktor pozvedl havraní obočí. „Ano?“

„Nemáte právo mne sledovat. Nejsem vaše konkubína.“

Stříbrné oči nemilosrdně zaplály, vzal její tvář do dlaní a její smysly naplnila omamná vůně.

„Ne, mou konkubínou nikdy nebudete,“ souhlasil a lehce jí políbil na koutek úst.

„Nechte toho,“ vydechla a zoufale se pokusila ubránit palčivé slasti z jeho dotyků.

Bože všemohoucí, jak po tom upírovi toužila. Uvědomovala si, že krásný démon znamenal pro každou oběť svého svádění smrtelnou závislost. Přesto ji tělo bolelo touhou být v jeho náručí, chtěla cítit jeho tesáky na svém krku, když se teď nad ní skláněl.

Což bylo mnohem strašidelnější než všechna skrytá nebezpečí, která číhala v přístavu.

Zavřela oči a ponořila své myšlenky do amuletu na svém krku. Ucítila, jak se jí po těle rozlilo horko, a Viktor ji rychle pustil a ucukl.

Přimhouřil oči, překvapivě vypadal víc vzrušený než uražený jejím malým trikem.

„Ach, máte to ráda drsně, maličká?“

„Jednoduše chci, abyste mě nechal být.“

„Juliet, můžete si být jistá, že dřív zmrzne peklo, než abych vás tady nechal samotnou,“ řekl a z ledové síly jeho hlasu se rozutekly všechny krysy a smrtelníci se po nich neklidně otočili. Neměli ponětí, proč se najednou cítili tak nepohodlně, jen si přáli, aby mohli zapadnout do nejbližší hospody. „Řekněte mi, proč se touláte po přístavu.“

Juliet sevřela rty, ale nebyla úplně hloupá. Pod hladkým Viktorovým šarmem se skrýval nebezpečný lovec, který ji nenechá jít, dokud nebude spokojený.

„Hledám tu přítele.“

„Přítele? Nebo milence?“ zeptal se uhlazeně Viktor.

Juliet nad jeho přímou otázkou zamrkala. „Tohle vás nemusí zajímat.“

„Nepokoušejte se předstírat neznalost, Juliet. Od našeho prvního setkání dobře víte, že bych ve vaší posteli žádného jiného muže netoleroval.“

Juliet se rozbušilo srdce a vyschlo jí v ústech. „Vy jste opravdu arogantní bastard.“

„Řekněte mi to.“ Chytil ji za ramena a oči mu zaplály, mocnými emocemi. „Máte se tady setkat s milencem?“

„Ne.“ Juliet se přinutila podívat se do jeho hladového pohledu a zvedla bradu. „Pokud to musíte vědět, hledám Leveta.“

„Leveta?“

„Chrliče. Dostal se do potíží.“

Viktor povolil sevření jejích ramen, ale jeho výraz osvícený měsíčním světlem zůstával tvrdý.

„Zatraceně. Riskujete život pro malého zdeformovaného chrliče, který ani není dost dobrý na to, aby ho přijala vlastní smečka?“

Juliet ztuhla. „Mezi námi je dost takových, kteří nejsou dost dobří, aby patřili ke klanu, mylorde. To však neznamená, že nemůžeme mít přátele, kteří by o nás neměli strach.“

„Juliet…“

Vzduchem projelo zasyčení a Viktor polkl zbytek slov. Pak se Juliet ocitla na zemi a Viktor ji zakryl svým tělem právě ve chvíli, kdy do budovy na druhé straně přístavu uhodil blesk.

Uslyšela vzdálené zděšené výkřiky, jak lidé spěchali před padajícími cihlami a sklem. Viktor byl ale v mžiku na nohou, popadl Juliet do náruče a namířil si to do nejbližšího skladu.

Neuvěřitelně to tu páchlo vlhkou ovčí vlnou a kouřem olejových lamp. Viktor tiše a rychle míjel bedny srovnané v zadní části místnosti a zastavil se u dalších těžkých dřevěných dveří, opatrně dívku postavil na nohy a rozhlédl se, aby odhalil jakékoli případné nebezpečí.

„Jsou to diblíci?“ zeptala se Juliet a urovnala si košili. Díky bohu, že měla dost rozumu, aby korzet a sukni vyměnila za jiný druh oděvu.

Viktor odhodil stranou svůj kabát a svlékl si elegantní sako a vestu. Ledabyle pohodil drahé, ale omezující oblečení na špinavou podlahu.

„Proč podezíráte diblíky?” zeptal se.

„Levet prohlašoval, že přitahují blesky.“

„Je pravda, že občas mohou přilákat energii blesku, aby posílili svou magii, ale nedokážou zařídit, aby blesky padaly z čistého nebe.“

Juliet se zamračila. Samozřejmě že to nemohlo být hnízdo neškodných diblíků.

„A jaké stvoření tohle dokáže?“

„Mág,“ odvětil a tázavě se na ni podíval. „Nebo čarodějnice.”

Juliet se zastavila a pak odmítavě zakroutila hlavou. „Ne. Tady žádná zaklínadla nejsou. Tedy přinejmenším ne v téhle čtvrti.“

„Ani magické předměty?“

„Nic, co by mělo sílu…”

Znovu je přerušilo podivné praskání ve vzduchu, po němž se budova skladu zatřásla, jako kdyby blesk uhodil přímo do břidlicové střechy nad nimi.

Viktor si ji přitiskl k sobě, pevně ji objal a jeho ledová energie zapulsovala celým prostorem.

„Hrome, musíme odsud pryč.“

„Neodejdu, dokud nenajdu Leveta.“

Viktor se odtáhl a nevěřícně se na ni podíval. „Nebuďte blázen. Ať už má tohle násilí na přírodě na svědomí jakékoli stvoření, my je rozhodně nepřemůžeme.“

„Nežádám vás o pomoc.“ Juliet naprosto ignorovala skličující fakt, že cokoli, co přineslo ty blesky, by mohlo být mocnější než vůdce upířího klanu. „Opravdu bych raději pokračovala ve svém hledání bez vašeho zásahu.“

„Juliet, můžete se mnou jít dobrovolně, nebo vás odnesu násilím. V žádném případě nedovolím, abyste se dostala do nebezpečí.“

Juliet se mu vytrhla a varovně se na něj zamračila.

„Markýzi DeRoso, pokud se pokusíte odvést mě odsud násilím, nikdy vám neodpustím.”

Viktor nad jejím tvrdohlavým odhodláním svraštil obočí a na malou chvíli měla Juliet dojem, že nebude brát na její varování žádný ohled. Viktor byl upír zvyklý na to, že ostatní poslouchali jeho, ne naopak.

Dával příkazy a ty byly ihned plněny, bez otázek a bez jakéhokoli, odporu. Jeho instinktem bylo přehodit si ji přes rameno a kčertu s jejím přáním.

Juliet se už připravovala na zbytečný odpor proti tomu, aby ji odtáhl z přístavu, když tu Viktor zamumlal cosi v nějakém dávno mrtvém jazyce, zavřel oči a naklonil hlavu.

„Co to děláte?“ zeptala se podezíravě.

„Snažím se vycítit toho chrliče.“

„Je blízko?“

„Těžko říct.“

„Je to těžké, nebo mi to nechcete říct?“

„Obojí.“ Viktor nadzvedl neuvěřitelně hustou oponu řas a propíchl ji varovným pohledem. „A než mě pošlete do pekla, mohla byste si uvědomit, že jsou tu stovky opravdu nepříjemných pachů, které jakékoli stopy důkladně maskují.“ Odmlčel se a krásný obličej se mu stáhl napětím. „Kromě toho je tu nějaká podivná energie, která mate mé smysly.“

Juliet se rozhlédla po prázdném skladu. „Zaklínadlo to být nemůže.“

„Ne, je to přirozená magie démona, ale nedokážu určit jeho druh. Jedině to, že je velmi silný a agresivní.”

Perfektní. Juliet si nepřítomně rukama objala tělo.

„Jak můžete vědět, že je agresivní?“

„Jeho nepřátelství je cítit ve vzduchu.“ Chladné prsty se dotkly její tváře a Viktor se na ni starostlivě podíval.

„Juliet, tohle není žádná hra. Musíme odsud pryč.“

Jako kdyby to bylo načasované, skladem otřásla další exploze, která po sobě nechala propast v podlaze.

Juliet se vydral z krku výkřik, když se jí zem rozplynula pod nohama, a s nechutným pocitem bezmoci se propadla do temnoty.

Viktor zaklel, chňapl po ní, ale vyklouzla mu.

Nezaváhal.

Možná poprvé během svého velmi dlouhého života Viktor jednal, aniž by zauvažoval o důsledcích, aniž by zapátral po možném nebezpečí. Jeho drsná touha ochránit zranitelnou ženu jednoduše překonala pud sebezáchovy.

Úžasné.

Viktor lehce dopadl na paty, tiše přešel k místu, kde ležela Juliet a rukou si třela temeno hlavy.

„Au.“ Pokusila se posadit. „Kde to jsme?“

Viktor se přikrčil vedle ní. Jeho lovecké smysly rozpoznaly, že Juliet má pár modřin a trochu rozseknutou hlavu, ale jinak jí nic není.

Vycenil tesáky, které ho bolely hladem kvůli omamné vůni teplých broskví a krve, která se kolem něj rozprostřela. Sakra. S velkým úsilím potlačil silnou reakci a místo toho se soustředil na jejich okolí.

Vypadalo to, že na malou jeskyni je napojeno mnoho tunelů, jež se táhly pod přístavem. Hladké stěny prozrazovaly, že se nejedná o přírodní tunely ani o práci obyčejných smrtelníků.

„Řekl bych, že jsme vnikli do doupěte nějakého, démona.”

„Výborně.“ Juliet se s vypětím všech sil postavila a podívala se na otvor nad jejich hlavami. „Jak jsme se…“

Zbytek věty se proměnil ve slabé zasténání, když se k ní Viktor neuvěřitelnou rychlostí přiřítil, položil jí ruku na ústa a přitiskl si ji na hrudník. Sklonil hlavu a ústy se přiblížil k jejímu uchu.

„Pšššt.“

Ucítil, jak ztuhla při zlověstné předtuše, která se vznášela všude okolo.

„Co je to?“

Její slova zazněla tiše a tlumeně, že je mohl zaslechnout jen upíří dokonalý sluch.

„Smrt,“ zašeptal.

„Zoufale doufám, že je to jen metafora.”

„Jedině pokud budeme mít dost štěstí a vyhneme se jí.“

Objal ji rukou kolem pasu, zvedl ji ze země a vedl k nedalekému tunelu. Přivolal svoje síly a nechal je oba zahalit do stínu. Ne že by to úplně zakrylo jejich pachy, ale doufal, že je pozmění natolik, že se vyhnou nechtěné pozornosti.

Tiše vyšli z jeskyně, vkročili ještě hlouběji do temnoty, dokud se nezastavili v místě, kde se tunel dělil na dvě chodby. Viktor něžně postavil Juliet zpátky na nohy, ale z náručí ji nepustil. Z nějakého absurdního důvodu potřeboval hmatatelný důkaz, že není zraněná.

Juliet se ohlédla přes rameno, zvedla bradu a odmítla prozradit strach, který cloumal celým jejím tělem. Viktor sevřel rty, když si neochotně přiznal, jak moc obdivuje její odvahu, i když jej to zároveň dovádělo k šílenství. Koneckonců, pokud by byla jen o něco málo opatrnější, mohli teď být u něj v doupěti a trávit čas mnohem příjemnějšími věcmi.

Hříšnými, důvěrně uspokojivými.

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

„Čekat a doufat, že ta stvůra přejde kolem, aniž by si všimla naší stopy.“

Juliet sklonila hlavu a svraštila obočí. Teprve teď si uvědomila nepříjemný pach, který se šířil ze vzdálenějšího tunelu.

„Dobrý bože, tohle je pach…“

„Lidí.“

„Strachu,” opravila ho tiše.

Vzal její bradu do dlaní a podíval se do jejího něžného obličeje. „A jak to můžeš vědět, maličká?”

„Když jsem byla malá, cestovali jsme s rodiči Afrikou. Jedné noci jsme se dostali do města, kde kotvila otrokářská loď.” Otřásla se. „Nikdy nezapomenu na ten pach zoufalství. Šířil se ulicemi a zanechal stopy na všem, co mu stálo v cestě.”

„Tví rodiče dovolili, abys byla blízko takovému zlu?”

„No, matka mě vlastně použila k tomu, abych proklouzla na loď, zatímco připravovala zaklínadlo, po kterém si ti ubozí otroci mysleli, že je honí hladoví lvi.” Vzpomněla si, jaké uspokojení jí to přineslo, a nepatrně se usmála. „Pak už jsme slyšeli jen to, jak utekli přímo do nedaleké vesnice, kde se s ostatními bránili, aby se s nimi nezacházelo jako s dobytkem.”

Viktorovi tělem projela ledová vlna vzteku jen při myšlence, co se jí mohlo stát.

„Tvá matka tě poslala samotnou, abys pustila na svobodu pochytané otroky?”

„Věřila mi, že ten důležitý úkol zvládnu, a taky mě chtěla naučit starat se o druhé,” vyštěkla a v očích se jí objevila bolest nad smrtí rodičů. „Což je věc, na kterou jsem od té doby dost zapomněla…”

Viktor povolil sevření a pohladil ji po tváři. Z nějakého podivného důvodu cítil její bolest, jako by byla jeho vlastní.

„A jak ses dostala do učení k Hawthornemu?”

„Poté, co byli rodiče zavražděni, jsem byla odhodlaná zůstat sama.” Celé tělo se jí otřáslo. „Ale netrvalo dlouho, než jsem zjistila, že obyčejní smrtelníci nejsou jediná stvoření schopná velkého zla.”

„Někdo ti ublížil?“

Oči se jí zamlžily, pak rychle zamrkala, jako kdyby před ním chtěla skrýt emoce.

„Zajali mě skřeti a na dražbě mě prodali za nejvyšší nabídku.“

Viktor se nenamáhal potlačit ledový vztek, který naplnil celý tunel.

„Jejich jména.“

Juliet se na něj zmateně podívala. „Prosím?“

„Chci jména těch skřetů.“

„Nenamáhali se sdělit mi je, a teď už je to stejně jedno,“ neklidně pokrčila rameny. „Měla jsem štěstí, že aukce byl přítomen i lord Hawthorne a koupil mne.“

„Sotva štěstí,“ vyštěkl. „Ten bastard pouze celé roky zneužíval tvých schopností.“ Viktor sevřel čelisti. Chtěl její slova popřít. Toho zbabělého bastarda nenáviděl, a nebylo to jen kvůli tomu, že byl mágem.

Hawthorne byl v tuhle chvíli v pozici jejího ochránce.

A tahle pozice náležela jedině Viktorovi.

„Tak dobrá. Připustím, že jsou horší osudy než být Hawthornovou žákyní, ale proč s ním pořád zůstáváš?“ zavrčel. „Ten dluh už jsi mu musela splatit dávno.”

„Nemám kam jít.“

Po jejích tichých slovech mu srdcem projela nebezpečná emoce a pevně ji chytil za paži.

„Mýlíš se, maličká. Tvé místo je vedle mne.“

Přes ústa jí přejel nevýrazný úsměv. „A až se mne nabažíte, mylorde? Stanu se potravou pro váš klan?“

Nemyslitelné.

Viktor hluboce zavrčel. Věděl, že by bez váhání zabil kteréhokoli bratra, který by se jí pokusil jen dotknout.

„Nikdy se tě nenabažím.“

„Nejsem důvěřivá smrtelnice. Upíří hlad je proměnlivý pouze do chvíle, než upír najde svou pravou partnerku.“

Viktor se smutně usmál. „To se tak říká.“

„Ach, vy se mne určitě snažíte přesvědčit, že nejste jako ostatní upíři?“

„Ale samozřejmě že jsem. Myslel jsem, že je to samozřejmé.“

„Arogantní…“

Viktor se sklonil a surově, neúprosně ji políbil.

„Můj hlad je pořád neukojitelný, ale toužím jen po jedné,“ přiznal. „Jediná žena, po které toužím, jsi ty.“

„Pro tuhle chvíli.“

Odtáhl se a podíval se jí do očí. „Od první chvíle, kdy jsem tě spatřil.“

„Snažíte se říct…?“ Ostře zakroutila hlavou. „Ne, to je nemožné.“

„Dokážu podvádět, pokud je to nutné, ale tobě bych nikdy nelhal, maličká,“ přísahal. „Na to se můžeš spolehnout.“

KAPITOLA

4

Když se Juliet podívala do jeho stříbrných očí zářících slibem, zastavilo se jí srdce.

Bylo by to možné?

Opravdu zapomněl na ostatní ženy od chvíle, kdy ji potkal?

A pokud se tak stalo, proč by to dělal?

Musel by mít opravdu mocný důvod, aby potlačoval své touhy. Bylo neslýchané, aby upír vydržel víc než pár nocí, aniž by ukojil svůj sexuální apetit.

Tak proč…?

Při té šílené myšlence pocítila šokující bolest v celém těle.

Dobrý bože, už dva roky si byla vědoma své touhy po Viktorovi, což nebylo nijak překvapivé. Která žena v Londýně nesnila o tomhle nádherném samci?

Ale toužit po něčem, co jí nikdy nemohl nabídnout, bylo naprosté šílenství.

„Tohle není místo pro podobné rozhovory,“ přinutila se říct. Vykroutila se z jeho sevření a vykročila do tunelu, dřív než stačil odhadnout její úmysly.

„Juliet, sakra.“ Pocítila závan chladného vzduchu, Viktor ji popadl za ruku a přinutil, aby se zastavila. „Kam si myslíš, že jdeš?“

„Musím zjistit, jestli těm lidem můžu pomoci.“ Narovnala ramena. „A pak půjdu najít Leveta.“

„Nebuď blázen.“

„Fajn. Zůstaňte si tady. Já jdu.“

„V žádném případě.“

Juliet se podívala do jeho stříbrných očí. „Tohle už jsme probrali, mylorde. Nejste můj strážce. Popravdě nemáte žádné právo říkat mi, co můžu a co ne.“

Viktor se rozčarovaně zamračil. „Vždycky jsi měla nezávislého ducha, ale nikdy jsi nevyhledávala nebezpečí. Proč jsi teď tak tvrdohlavá?“

Juliet sklopila oči k místu, kde jeho štíhlé prsty objímaly její zápěstí, a zapřemýšlela o odpovědi na jeho otázku.

„Protože jsem unavená, jak mi můj strach brání vstoupit do tohohle světa,“ přiznala nakonec.

„Ale ty v tom světě jsi.“

„Fyzicky možná ano, ale vyhýbala jsem se, abych tu měla jakékoli citové vazby,“ řekla tiše s náznakem lítosti.

„Říkala jsem si, že by nebylo dobré připoutat se k ostatním a pak je muset opustit. Když jsem trávila čas s Levetem, uvědomila jsem si, jak je to zbabělé.“

Viktor se suše zasmál. „Už jsi porazila nejnebezpečnějšího démona celé Anglie. A považuješ se za zbabělce?“

„Spíš za šílence,“ zamumlala Juliet a zvedla hlavu, aby se mu podívala do očí. „Ale mluvila jsem o svém zvyku vyhýbat, se vztahům kvůli zbabělému strachu z toho, že zažiju stejnou bolest, jako když jsem ztratila rodiče. Nechala jsem se tím úplně svázat.“

„No dobrá, sdílet svůj život, a ještě se mnou, to si zaslouží velký potlesk, ale co to má společného s tím, že se vrháš do nebezpečí?“

Juliet pokrčila rameny a jeho ledové nevůle si nevšímala. Samozřejmě že to bylo hloupé. Jedině blázen by se vrhal do sporu s upírem.

Ale během posledních měsíců ji pronásledovala rostoucí, neklidná touha zbavit se strachu, který ji tak dlouho svazoval.

„Být skutečně součástí světa znamená riskovat, to mě učila matka. Ať už je to risk v srdci nebo v životě,“ zamračila se na něj vyzývavě. „Nesnaž se mě přesvědčit, že by ses za každou cenu nepokoušel zachránit upíra, který se dostal do zajetí.“

„Je to má povinnost jako vůdce klanu.“

„No dobrá, tohle je mou povinností jakožto…“

„Ano?“

Vytrhla mu paži se sevření. „Jako křížence, řekla bych.“

Viktor nad jejím roztržitým chováním svraštil obočí, ale než stačil pokračovat v poučování, Juliet už byla dávno v tunelu a odmítla se zastavit, dokud nenarazila na těžké kovové dveře, které chodbu blokovaly.

Přitiskla ruku na stěnu tunelu. Nechtěla se dotýkat dveří, dokud si nebyla jistá, že na ni nečekají nějaká nepříjemná překvapení. Srdce jí bušilo soustředěním.

Na rozdíl od čistokrevných démonů neměla tak dokonalé smysly, které by jí dovolovaly snadno rozpoznat sebemenší náznak nebezpečí.

Což jedině znamenalo, že se musela mnohem víc snažit, připomněla si.

Juliet naprosto ignorovala naštvaného upíra, který se motal kolem a snažil se ji ochraňovat, napnula své smysly, až málem padla na kolena poté, co se nadechla zápachu nemytých těl a těžko potlačované paniky.

Instinkty jí radily otočit se a utéct, přesně tak, jak to dělala, když byla na otrokářské lodi. Nebylo to nic překvapivého. Žádné stvoření se sebemenším zbytkem zdravého rozumu by netoužilo utěšovat ty, co byli za těmi dveřmi.

Ale teď, stejně jako předtím, si vzpomněla na rodiče. Na svou odvážnou, silnou matku, která se postavila proti vlastní rodině, aby mohla žít se skřítkem, kterého milovala. Na impulsivního, okouzlujícího otce, který měl vždycky dobrou náladu a svému jedinému dítěti neustále dával najevo lásku.

Věřili jí, nikdy ji nenechali pochybovat o sobě kvůli tomu, že byla míšenkou.

Dnes by na ni byli pyšní.

„Nejsou tam jen obyčejní smrtelníci,” zamumlala.

„Víly,“ odvětil Viktor s otravnou lehkostí. „A několik nymf.“

„A chrlič?“

„Ten mezi nimi není.“

Juliet se na něj ostře podívala. „Ale Levet tady někde je?“

Viktor sevřel rty. Nepochybovala o tom, že teď lituje slibu, že jí nikdy nebude lhát.

„Ano.“

Tělem jí projela úleva. „Díky bohu.“

„Žádný bůh by nemohl být tak krutý,“ zavrčel.

Juliet si Viktorovy nevraživosti na jejího přítele nevšímala. Upíři považovali všechny ostatní démony za méněcenné. Dokonce i vlkodlaky.

„Nejdřív musíme pustit tyhle vězně,“ rozhodla.

Viktor se zamračil. „Juliet, uvědomuješ si, že by to mohla být léčka?“

„Ty snad cítíš…“

„Nemusím nebezpečí cítit, abych věděl, že tady je.“

„Udělám to, Viktore. Ať už s tebou, nebo bez tebe.“

Stříbrné oči se pobaveně zableskly. „Ach, když mě potřebuješ, najednou jsem pro tebe Viktor, viď, maličká?”

Juliet zaskřípala zuby. Opožděně si uvědomila, že jí ze rtů opravdu vyklouzlo jeho jméno. Byl to luxus, který si zatím nechtěla dopřát. Ne, když se potřebovala skrýt za formalitu, aby si připomněla, že Viktor je pro ni zakázané ovoce. Stejně jako se pokoušela předstírat, že si nevšimla, jak se mu hedvábná košile lepí na svalnatý hrudník nebo jak dokonale mu kalhoty obepínají tvrdé linie stehen…

„Mám v zásobě několik dalších jmen, pokud bys měl zájem,“ zamumlala.

Viktor si netrpělivě vydechl a vzal její tvář do dlaní. Naklonil se a políbil ji tak, že jí slast projela celým tělem.

„Tak pojďme do toho,“ zachraptěl do jejích rtů. „Znám mnohem lepší způsoby, jak trávit večer.“

Juliet se otřásla při představě líbezného upíra rozloženého na saténových prostěradlech s tesáky zarytými do zranitelného krku ženy.

„To si dokážu představit.“

Viktor se odtáhl a v reakci na její zastřená slova se hříšně usmál.

„Brzy si nebudeš muset nic představovat, “ slíbil jí.

Juliet se rozčílila nad neslušnou lehkostí, s jakou jí dokázal rozbušit srdce a rozbolavět tělo. Otočila se zpátky k těžkým dveřím, které jim blokovaly cestu.

„Magie?“ zeptat se Viktor tiše.

Juliet natáhla ruku, lehce se dotkla hladké kovové kliky, a když se dveře s šokující lehkostí otevřely, ztuhla.

„Nejsou tu žádná zaklínadla ani kouzla.“

„Ani stříbro,” odvodil si Viktor. Stejně jako většina démonů, upíři byli na stříbro smrtelně alergičtí. „Léčka?“

Juliet zakroutila hlavou a ze všech sil se snažila nevšímat si odporného pachu nemytých těl a lidských výkalů, ze kterého se jí zvedal žaludek, a nakoukla do jeskyně.

Čekala přibližně tucet lidí namačkaných ke vzdálenější stěně, dokonce i jejich žalostný stav. Ať už jste byli smrtelníkem nebo démonem, být držený jako vězeň byl dost bídný osud.

Ale překvapilo ji zjištění, že nikdo nebyl spoután ani připoután. Žádné klece, pouta, žádná magie.

Zmateně se zamračila a obrátila se na Viktora. „Co je tady drží?“

„Čirý strach.“ Jeho výraz ztvrdl. „Tady se nedá nic dělat, maličká. Dokud jsou vězni spoutáni vlastním strachem, nic je nepřinutí k odchodu.“

„Mohl bys je nějak vyrušit?“

„Jsem dost silný, ale žádný upír nedokáže vyrušit tolik bytostí najednou.“

Skousla si spodní ret a zvážila všechny jejich omezené možnosti. „Pak musíme najít něco, co je přesvědčí, že je mnohem nebezpečnější zůstat než odejít.“

Viktor nad její žádostí pozvedl obočí. „Nevěřím, že bys ocenila mé způsoby, jakými bych je mohl přesvědčit, jak moc jsem nebezpečný.”

„Ne, nemyslela jsem tebe,” odvětila rychle. Pouhá myšlenka na ta ubohá stvoření vyděšená vzteklým upírem jí otřásla.

Jeho stříbrné oči se opatrně zaleskly. „Nevěděl jsem, že dokážeš kouzlit.”

Juliet sáhla do kapsy a vytáhla amulet po matce. Smutně si přála, aby měla ten druh síly, který by ohromil i upíra. Pak by možná měla dost odvahy přijmout Viktora jako milence.

„Nemám talent na skutečnou magii, ale pár drobnějších iluzí vytvořit dokážu.“

„Mně se to nelíbí.”

Juliet si nahlas povzdychla. „A je něco, co se ti líbí?”

Viktor ji přejel hladovým pohledem. „Ty.”

Dobrý… bože.

Juliet se rychle sklonila, prstem do prachu na zemi namalovala kruh a ve stejné chvíli se pokusila skrýt červené skvrny, které jí vyskočily na tvářích.

„Zůstaň stranou a nenič ten kruh.”

Juliet zavřela oči, rukou promnula amulet, použila zbytky matčiny síly k tomu, aby vzpružila své vlastní, a naplnila mysl démonem Saulgonem toužícím po krveprolití. Tenhle démon byl sice už celá staletí vyhynulý, ale pohled na obrovské stvoření s šedým, nahnilým tělem a dvojitou řadou jako břitva ostrých zubů by mělo stačit, aby znervóznilo i toho nejodvážnějšího válečníka.

Ve stejné chvíli přivolala pocit dusivého strachu, který dříve zažila ve vedlejší komnatě.

Zašeptala mocná slova, poslala iluzi vpřed, směrem k myslím vězňů.

Jak byla zabraná do kouzlení, nevšimla si zmatených výkřiků ani náhlých blížících se kroků. Teprve když ji Viktor popadl za ruku a bolestivě ji přimáčkl ke stěně, zjistila, že se málem nechala ušlapat prchajícími vězni.

„Hrome,“ zavrčel Viktor a pevně ji držel v náručí, dokud v tunelu nezmizel poslední vyděšený smrtelník.

„Zafungovalo to,“ vydechla. Mísila se v ní úleva s ohromením, když cítila, jak vězni pokračují ve svém zběsilém úprku tunely.

„Až příliš dobře,“ zavrčel jí Viktor do ucha.

„Co tím chceš říct?“

„Prchající vězni přilákali přesně tu pozornost, které jsem se chtěl vyhnout.“

Juliet ze sebe setřásla mlhu iluze, a když z tunelu vycítila mocnou vlnu vzteku, ztuhla. Dobrý bože. Cosi se k nim blížilo. A nemusela být čistokrevný démon, aby poznala, že jim to chce ublížit.

Ošklivě, bolestivě ublížit.

Sotva jí ta myšlenka prolétla hlavou, Viktor ji zvedl a přeběhl s ní jeskyní k úzkému tunelu, kterého si Juliet do té chvíle nevšimla.

„Viktore,“ vydechla a po kůži jí přeběhl mráz.

„Vydrž, maličká.”

Vydržela. Objala ho kolem krku, bez ostychu se na něj pověsila, i když věděla, že Viktor ještě bude pokračovat v cestě. Upíří rychlosti se vyrovnalo jen máloco. Tedy, máloco kromě jejich pronásledovatele, uvědomila si s úlekem.

Bez ohledu na to, jak rychle Viktor postupoval tunely nebo jak často zahýbal do postranních chodeb, jejich hrozivý stín byl čím dál blíž.

„Nedokážeme tomu uniknout,“ zašeptala konečně.

„Bojím se, že máš pravdu.“ Viktor se náhle zastavil a postavil ji na zem. Jeho krásný obličej měl vážný výraz. „Vypadá to, že budeme muset bojovat.“

Juliet ostře zakroutila hlavou. „Ne.“

„Ne?“

„Tohle není tvůj souboj,” odvětila a nevědomky mu přitiskla ruce na hruď. „Dokážeš uniknout. Já to mezitím zabavím…”

Viktor cosi tiše zaklel, vzal její tvář do dlaní a políbil ji, zároveň utrápeně a roztouženě.

„Neopustím tě,“ zašeptal do jejích rtů. „Nikdy tě neopustím.“

„Viktore…“

Pevně ji odstrčil a postavil se mezi ni a blížící se nebezpečí.

„Zůstaň za mnou.“

Juliet ho praštila do zad. Byla na tvrdohlavého upíra rozčílená stejně jako na sebe.

Nelitovala svého rozhodnutí zachránit Leveta.

Dokonce i pokud by to mělo znamenat, že bude čelit smrti. Už skoncovala se skrýváním před světem. Ale nevzala v úvahu nepříjemnou okolnost, že její rozhodnutí ohrozí Viktora.

Ale i kdyby, proč by o tom měla přemýšlet?

Vždycky věděla, že ji markýz DeRosa chtěl mít ve své posteli, ale nikdy ji nenapadlo, že by ho zapojila do svého šíleného hledání. Přežil tolik staletí jen proto, že nepodceňoval nebezpečí.

Teď ji myšlenka, že by se mu mohlo něco stát nebo že by dokonce mohl…

Ne, tak krutý osud si ani nechtěla představit.

„Do háje s tebou.“

„V háji už jsem několik set let,” ujistil ji klidně. „Doufejme, že to bude stačit jako argument, aby si džin začal hledat snadnější oběti.“

Juliet se rychle nadechla, jeho slova ji zmátla.

„Džin? Jsi si jistý?“

„Bohužel ano.“

„Myslela jsem, že je to mýtus.“

Viktor pokrčil rameny, stál stále otočený k blížícímu se nebezpečí.

„Komise se pokusila zabránit jejich míšení s lidmi,” řekl s odkazem na vládnoucí radu démonů. „Ale občas se jim podaří porušit zákaz a způsobit chaos. Což vysvětluje, proč lesní víly utekly do úkrytu.“

Juliet mimoděk sevřela matčin amulet pevněji, po zádech jí přejel mráz.

„Výborně. Jak ho můžeme porazit?”

„Neporazíme ho,“ stačil zabručet, než se před nimi ze stínu vynořil temný tvar.

Dokonce i když byla připravená, z hrdla se jí vydral výkřik ve chvíli, kdy se k nim ta kreatura přiblížila.

Ačkoli měla postavu obyčejného člověka a nic nenasvědčovalo, o jakou bestii se jedná, na džinových jemně řezaných rysech bylo cosi znervózňujícího, stejně jako na husté kštici zlatavě blond vlasů, které démonovi přidávaly na průzračné kráse, v kombinaci se zlomyslnou touhou po bolesti prýštící z velkých, levandulových očí.

Jedovatá krása.

Juliet znovu sevřela amulet a zbytečně se ze svého mozku pokusila vyždímat zaklínadlo. Ne že by měla dostatek síly, aby džinovi skutečně ublížila, ale možná by dokázala na chvíli odvést jeho pozornost…

Vtom Viktor příšerně zařval a vyrazil dopředu, tesáky vyceněné, a ledová síla projela vzduchem.

Juliet instinktivně couvla. Byla dost moudrá, aby dvěma smrtelně nebezpečným predátorům poskytla dostatek prostoru. Obyčejným smrtelníkům i nižším démonům se běžně stávalo, že je dostihla smrt, když se dostali mezi dva bojující silnější démony. Kromě toho potřebovala prostor, aby nakreslila kruh, pokud by náhle dostala nějaký nápad.

Což bylo velmi málo pravděpodobné. Viktor a džin do sebe narazili děsivou silou.

Znehybněná strachem pozorovala šílený souboj a uvědomila si, že nemá šanci pokusit se o nějaké kouzlo, aniž by riskovala ublížení Viktorovi.

Žaludek měla sevřený strachy, když spolu válečníci krůtě bojovali. Viktorovy tesáky se zarývaly hluboko do džinovy dokonalé kůže, když ho přitlačil ke stěně. Džin na oplátku naplnil vzduch sprchou elektrických jisker, jež roztříštily strop nad nimi a Viktorovi se na hlavu snesla snůška kamení.

Juliet sevřela rty, když zachytila exotickou vůni Viktorovy krve. Upíři nemohli vykrvácet k smrti, ale velká ztráta krve jim způsobila rychlé vyčerpání.

Viktor opět mrštil nepřítelem o zeď a znovu a znovu do něj zarýval své tesáky. Ale vypadalo to, že džinovi jeho hluboká zranění vůbec nevadí. Ne, bylo to víc než jen nevšímavost.

Fialové oči jiskřily nezaměnitelnou slastí, jako kdyby si ta hnusná stvůra bolest vychutnávala. Nebo možná si jednoduše užívala souboj.

V každém případě Juliet cítila, že si s Viktorem jen hraje, a až se nabaží, stane se něco hodně ošklivého.

Jim oběma.

Juliet byla na pokraji paniky. Nesmyslně si začala prohledávat kapsy, jako kdyby v nich měla ukrytou zbraň. Sotva mohlo být šokující, že nenašla nic víc než malý krystal po otci. Přišla do přístavu hledat Leveta, ne bojovat s mýtickým démonem.

Juliet frustrovaně zaklela a pevně sevřela krystal v dlani. Potřebovala…

Překvapeně sebou trhla, když krystal teple vzplál, skoro jako kdyby jej podpálily její vyděšené myšlenky.

Zamračila se a rozevřela ruku. Zjistila, že jemné světlo obklopující krystal najednou zesílilo a pulsovalo ve stejném rytmu jako její srdce.

Celá léta, kdy se pokoušela přivolat dar své skřítkovské krve, její úsilí přinášelo jen menší zaklínadla a přetrvávající bolest hlavy. Teď skutečně dokázala vycítit sílu, která jí cloumala celým tělem.

Šokovaně ztuhla. Bylo to opravdu možné?

Než se stačila rozhodnout, jestli to náhodou není pouze šťastná náhoda, uslyšela džinovo temné zavrčení.

Proboha, co to bylo… smích?

Znovu ji pohltil strach, když vzduchem projely známé elektrické výboje. Věděla, že se budou dít ošklivé věci, až toho bastarda přestanou bavit hrátky. Teď se bála, že se potvrdí její nejhorší noční můry.

Instinktivně vykročila vpřed, ale už bylo pozdě.

Džin sebou mocně trhl, vyprostil se z Viktorova sevření a mrštil upírem o stěnu. Viktora brutální útok překvapil a upadl na zem. Bledou tvář měl zbrocenou krví a jedna ruka mu visela v podivném úhlu. Džin mu nedal šanci vzpamatovat se, zvedl ruku a ze špičky prstu vystřelil syčící blesk.

Juliet náhlý výbuch světla oslepil a v uších jí začalo zvonit, když se rozsypala skála za jejími zády. Vykřikla a skočila k Viktorově nehybné postavě, naklonila se k němu a ochranitelsky ho objala.

„Viktore…,“ vydechla. Srdce se jí sevřelo, když si ho k sobě přitiskla a začala ho zběsile líbat po bledé tváři. „Prosím…“

Na rtech chutnala jeho krev a na tvářích ucítila své slzy kutálející se po tvářích, ale z žalu ji vytrhl džin, který se k ní začal přibližovat.

Měl v úmyslu oba je jen tak pro zábavu zabít?

Nebo plánoval něco mnohem nechutnějšího?

Juliet pevně sevřela oči a odmítla přiznat porážku. Pokud džina nedokáže porazit, pak musí najít způsob, jak s Viktorem uprchnout.

Což by pro čistokrevného skřítka byl snadný úkol.

Skřítci dokázali vytvořit portál, kterým se uměli přemístit během okamžiku. Její otec toto zvládal velmi dobře.

Ale Juliet se nikdy nepodařilo víc než jen slabá brána, která spadla ve chvíli, kdy se do ní pokusila vkročit.

A potom ještě byla několik dní vyčerpaná.

Ale dnes večer si nechtěla připomínat bezpočet chyb.

Místo toho soustředila všechny své myšlenky a energii do krystalu, který svírala v ruce společně s matčiným amuletem.

Pokud někdy potřebovala pomoc svých rodičů, bylo to právě teď.

Ponořila svůj obličej do Viktorových hedvábných vlasů, ze všech sil zatoužila po portálu a tiše se pomodlila, aby je místo toho oba nezabila.

Viktor cítil, jak jej Juliet objala ve snaze ochránit je před blížícím se džinem. Mocně zaklel a ze všech sil se pokusil přinutit zbité tělo, aby ji odstrčil.

Při všech svátých, nedovolí, aby se Juliet něco stalo.

Ani kdyby to znamenalo…

Jeho snahu o hrdinství drsně přerušilo Julietino pevné objetí a svět kolem nich se propadl.

Jako všichni upíři ani Viktor nedokázal vycítit magii, ale neuniklo mu, že se země pod nimi začala propadat do černé tmy a pak tvrdě přistáli na dlážděné cestě a do obličeje mu zavál čerstvý vítr.

Krátce ho to znepokojilo, na okamžik zůstal bez hnutí, než si uvědomil, že leží na zádech uprostřed Londýna, s Juliet rozvalenou přes své tělo.

Odkulil se stranou a opatrně vzal drobnou omráčenou dívku do náručí a rozhlédl se.

Zatraceně.

Juliet musela vytvořit portál, aby je oba zachránila před jistou smrtí, ale za jakou cenu?

Zápach ve vzduchu mu napovídal, že byli stále nedaleko přístavu, ale díky bohu necítil ani stopu po džinovi, ani jiných predátorech kromě těch, kteří mu dlužili oddanost.

Všiml si, že jejich směrem spěchá jeden z jeho sluhů, zamračeně se zvedl a přitiskl si Juliet k hrudi. Mrtvým srdcem mu projela neznámá bolest, když si všiml nepřirozené bledosti a utrpení, které jí svíralo tvář dokonce i v hlubokém bezvědomí.

Vyčerpala se tak, že se dostala nebezpečně blízko bodu, odkud nebylo návratu.

Zatraceně blízko.

„Johane,“ zavolal tiše. Věděl, že ho mladý upír uslyší, i když to k nim měl ještě několik bloků. „Sežeň vůz.“

„Ano, pane.“

Po krátké chvíli ticho přerušil dusot koňských kopyt. Viktor sledoval černý kočár, jenž se vynořil zpoza rohu a zastavil se před nimi.

Obrovský upír seskočil z lavičky kočího, zklidnil nervózní koně a hluboce se Viktorovi uklonil.

„Pane.“ Ačkoli měl na sobě hrubé vlněné šaty a světlé vlasy stažené do jednoduchého copu, nebezpečí, které Johana obklopovalo, se přehlédnout nedalo. Byl to válečník připravený zabíjet. Mladý upír se napřímil a přimhouřenýma očima se podíval na Viktorovy pomalu se hojící rány a bezvědomou ženu v jeho náručí.

„Potřebujete se napít krve, mylorde. Mám najít oběť?“

„Později.“ Viktor svou potřebu po krvi snadno zapudil. V tuhle chvíli patřily jeho myšlenky jedině Juliet, jak ji dostat do bezpečí jeho doupěte. „Odvez nás do mého sídla.“

„Ano, okamžitě.“

Johan rychle otevřel dvířka drožky, počkal, až se Viktor usadí na kožené sedačce, dvířka zabouchl a vrátil se na své místo kočího. Silou myšlenky přiměl koně k běhu úzkou ulicí. Nebral ohled na jiné vozy ani na chodce křížící jejich trasu.

Za půl hodiny se dostali na dlouhou příjezdovou cestu vedoucí k Viktorovu odlehlému panství. Když se dostali k velké verandě, Viktor nečekal, až se drožka úplně zastaví. Jednoduše otevřel dveře a vyskočil na dlážděný dvůr.

Se stejnou netrpělivostí vyběhl schody a díval se, jak sluha ve stejnokroji otevírá široké dvojité dveře.

„Urieli,“ zavolal. Přeběhl mramorovou vstupní halu a namířil si to k soukromým pokojům v zadní části budovy.

Andělský upír se vedle něj objevil chvályhodnou rychlostí a při pohledu na Juliet ve velitelově náručí jen pozvedl obočí.

„Mám zavolat lidského ranhojiče?“

Viktor došel ke dveřím ve druhé části chodby a uvolnil trochu energie na odemknutí těžkých zámků. Nikdo, dokonce ani jeho služebníci, nesměli do jeho osobních pokojů bez jeho svolení.

„Ještě ne.“

Podíval se na Juliet a tělem mu projel marný a mrazivý vztek. Ohnivé kudrliny zářily v kontrastu k popelavě bledé tváři, pod očima se jí udělaly temné kruhy. Vypadala jako pošlapaná květina, přiznal si s bolestí, ale pak tu myšlenku tvrdě potlačil.

Ne. Byla jen hodně vyčerpaná. Nic jiného nepřipustí.

„Je jídlo připravené?” zavrčel.

„Ano, je—,“ Uriel to neobvyklé slovo přeskočil, neboť už běžnou stravu nepozřel několik století, „kuchař sice nechtěl úplně spolupracovat a stěžoval si, že ho taháme z postele a že trhy jsou v tuhle hodinu zavřené a že nemá dostatek surovin na přípravu jídla…“

„Předpokládám, že jsi ho dokázal přesvědčit o opaku.“

„Samozřejmě. Slíbil, že než dorazíte, připraví sedm chodů.“

„Zařiď, aby bylo všechno teplé, než se Juliet probere.“

Uriel se uklonil. „Hosty jsme vyprovodili a pro ženu jsme připravili horní komnaty.“

Viktor sevřel Juliet v náručí. „Ta žena zůstane se mnou.“

Urielovi po tváři přejelo překvapení. „Ale…“

„Chceš něco říct, Urieli?“

„Brzy nastane úsvit.“

„Mám o denní době celkem jasnou představu.“

Uriel se znovu podíval na ženu v jeho náručí. „Takže si tu ženu berete do svého doupěte? Do svého soukromého doupěte?“

Viktor sevřel rty. Vůbec se mladému upírovi nedivil. Nikdy, za celá staletí, žádné ženě nedovolil vstoupit do svých pokojů.

„Vždycky jsem na tobě obdivoval, jak rychle dokážeš všechno pochopit, Urieli,“ odvětil suše a vešel do malého, prázdného pokojíku. „Zařiď, ať nás nikdo neruší.“

Viktor samozřejmě čekal, že bude jeho rozkaz splněn. Bouchl dveřmi, přešel pokoj a zvedl páku ukrytou za opravdu ošklivým portrétem. Jedna ze stěn se tiše posunula stranou a objevily se kamenné schody, jež vedly do komnat v podzemí.

Viktor minul ještě několikery těžké dveře, pak konečně došel do své ložnice. Přešel holou místnost a opatrně položil Juliet na postel.

Ve chvíli, kdy ji přikrýval hustou kožešinou, aby jí v chladném podzemí nebyla zima, Viktor na chvíli ztuhl. Ohromil ho pocit, který se mu tiše usazoval hluboko v srdci. Pocit, kterého si při zběsilém úsilí dostat Juliet do bezpečí sotva všiml.

Teď ale tu šokující pravdu popřít nemohl.

Skutečně Juliet cítil.

Nebylo to jen upíří vnímání jiné osoby v doupěti. Ani mužské povědomí o krásné ženě v jeho blízkosti.

Ale bylo to hluboko v něm.

Viktor si sotva uvědomoval, že se pohybuje. Sklonil se a vyhrnul jí rukáv lněné košile.

„Zatraceně.“

Pozoroval složité tetování, které se začalo tvořit Juliet na předloktí. Tetování, které bylo bez pochyb známkou pravého pouta.

Byl připoután.

K Juliet.

Neodvolatelně a navždy.

KAPITOLA

5

Juliet otevřela oči. Bylo to zvláštní. V jednu chvíli hluboce spala a v další byla vzhůru, srdce měla sevřené strachem.

Nadechla se, rychle se posadila a opatrně se rozhlédla po neznámém prostředí.

Kamenné stěny s prastarými tapisériemi ji nijak neuklidnily, ani těžký dřevěný nábytek, který pocházel z krásných, ale barbarských časů. Trochu útulnosti nabízel jen krb s plápolajícím ohněm.

„Viktore?“ vydechla.

Vzduchem projel chladný závan a Viktor už byl po jejím boku, havraní vlasy mu padaly do bledé, dokonalé tváře. Svalnaté tělo měl pohodlně zahalené brokátovým županem.

Juliet se otřásla a v žaludku se jí zachvěla podivná touha. Bez elegantního obleku, který mu propůjčoval civilizovaný vzhled, byl upír drsně a neodolatelně krásný.

„Tady jsem.“ Viktor se usadil na kraji postele a podal jí křišťálový pohár. „Dáš si trochu svařeného vína, maličká?“

„Děkuji.“ Ulevilo se jí, jakmile zjistila, že se jí netřese ruka, když se natáhla a vzala si pohár teplého vína. Bylo výtečné. Okořeněné přesně tak, jak to měla ráda, jen se špetkou skořice. Odkašlala si.

„Kde to jsme?“

„V mém soukromém doupěti.“ Na ústech se mu objevil úsměv, ale oči zůstávaly vážné, dravé. „Večeře se bude podávat ihned, jakmile si to budeš přát.“

Juliet překvapeně zamrkala. Nejen nad představou, že Viktora napadlo, že až se probudí, bude mít hlad, ale i nad tím, že ji přivede do svého doupěte.

Bylo to… nepředstavitelné.

A podivně vzrušující.

Olízla si suché rty a srdce jí poskočilo, když si všimla, jak Viktor její nervózní gesto pozoruje.

„Jak dlouho jsem spala?“

„Několik hodin.“ Viktor se náhle zamračil. „Vytvořením portálu jsi moc riskovala. Mohla ses zabít, když jsi bez cviku přivolala tolik energie.“

Juliet se napila vína a suše si uvědomila, že by byla blázen, kdyby čekala vděk za záchranu upířího života.

„Neměla jsem moc na výběr,“ zamumlala.

Vypadalo to, že bude ve svém kázání pokračovat, ale jen nepatrně zakroutil hlavou. Pravděpodobně si uvědomil, že je zbytečné Juliet poučovat.

„Tuhle tvou nově nalezenou touhu zahrávat si s ohněm probereme později.“ Natáhl se a zastrčil jí pramen vlasů za ucho, štíhlými prsty ji pak pohladil po tváři. Jeho chladný dotek jí do krve vyslal vlnu příjemných jiskřiček.

„Jsou mnohem důležitější věci, které musíme probrat.“

Juliet si uvědomila, jak jí najednou vyschlo v ústech. Rychle do sebe hodila víno, vůbec nebrala ohled na to, že pije na lačný žaludek. Možná když bude trochu v náladě, nebude si tak ostře uvědomovat, že je s Viktorem o samotě… v jeho doupěti… v jeho posteli…

„Samozřejmě,” vysoukala ze sebe. „Musíme se rozmyslet, co uděláme s tím džinem.”

Viktor snadno poznal, jak se jí rozbušilo srdce a rozproudila krev. Posunul se na posteli blíž a stáhl z ní hustou kožešinu.

„Později.”

„Ale Levet…”

„Ještě je světlo. Chrlič bude zkamenělý ještě minimálně tři hodiny. Nemá smysl chodit ho zachraňovat, dokud se neprobere.”

Viktor se natáhl a převzal od ní prázdnou sklenici. Pak se naklonil přes Juliet, aby pohár položil na mahagonový stolek na druhé straně postele.

„Ty si víno nedáš?” zeptala se hloupě. Jak se jeho tělo otřelo o její, otřásla se.

„Myslím, že dnes večer ne. Raději chci mít smysly čisté, když jsem ve tvé společnosti. Pouhá tvá přítomnost je dostatečně omamná.” Hlas měl plný a zároveň zastřený, vzduch se zaplnil vůní santálového dřeva. „Už sis dostatečně odpočinula?”

„Ano, samozřejmě,” odvětila, i když se sama podivovala nad tím, že je to pravda. Jak by bylo pohodlné předstírat únavu po dnešních událostech, ale ona nebyla tak naivní. „Vlastně bych se měla vrátit domů.”

Viktor se něžně zasmál. Bylo to jen krátké vydechnutí, ale jejím tělem projelo stejně mocně jako svařené víno.

„Vždyť jsi doma, maličká.”

Doma.

S Viktorem.

Srdce se jí sevřelo nebezpečnou touhou.

„To je směšné,“ zašeptala.

Jeho doutnající pohled utkvěl na jejích roztřesených rtech.

„Možná je to tady stroze mužské, ale ujišťuji tě, že to nechám zařídit podle tvého vkusu. Přesně podle tvých přání.“

Byl to trochu přehnaný slib, ale ona o tom vůbec nezapochybovala.

„Mylorde…“

„Copak je?“

Juliet promluvila o důvodu svého zneklidnění, které ji svíralo od chvíle, kdy se probrala.

„Nevěděla jsem, že upíři pouštějí ostatní bytosti do svých soukromých pokojů.”

Viktor se odmlčel, jako kdyby přemýšlel, jak nejlépe odpovědět. Juliet fascinovaně pozorovala, jak mu po tváři tančí odrazy plamenů z krbu a dodávají jí tajemný nádech. Náhle ji přepadla téměř zoufalá touha zajet mu rukama do hustých vlasů a přitáhnout si jej k sobě, aby ho mohla políbit.

„Upír sdílí své sídlo jen s jedinou osobou,“ konečně přerušil ticho. „Se svou partnerkou.“

„Partnerkou?“ zeptala se napjatě.

Vzal do ruky její paži a položil si ji na klín. Pak ji obrátil, vyhrnul rukáv a odhalil karmínové tetování, které se jí lesklo na kůži.

„Partnerka.”

Juliet při pohledu na nezpochybnitelné znamení málem zapomněla dýchat.

Dva roky se ze všech sil snažila držet se od Viktora v bezpečné vzdálenosti. Sama sobě přísahala, že se nikdy nestane upírovou bezduchou hračkou.

Během posledních hodin však byla nucena přiznat, že ve své snaze nepustit si krásného upíra do srdce nebyla moc úspěšná. Proč by jinak raději zemřela, než aby dovolila, aby se Viktorovi něco stalo?

Ale stát se jeho partnerkou… Dobrý bože.

„Jak je…“ Zvedla hlavu a podívala se do Viktorových pevných očí. „Jak je to možné? Myslela jsem si, že k uzavření pouta je potřeba vyměnit si krev.“

Viktor pokrčil rameny. „Musela jsi ochutnat mou krev cestou portálem.“

Juliet si vzpomněla, jak mu zběsile líbala zkrvavené tváře, a po obličeji se jí rozlila červeň.

„A teď jsme se stali partnery?“

„Ne… tak docela.“

„Tomu nerozumím,“ zamračila se.

„Já jsem k tobě připoutaný, ale dokud nebudeš připravená pouto přijmout a nenabídneš mi o své vůli krev, nebude pouto uzavřené.“

„Ach tak.“ Na okamžik nad tím zapřemýšlela a pak se pomalu, mazaně usmála. „Takže ty jsi ke mně připoutaný, ale já si můžu svobodně najít někoho jiného?“

„Jsi má.“ Naklonil se, stříbrné oči se nebezpečně zaleskly a ona se rychle vrátila do polštářů. Natáhl se vedle ní, opřel se o lokty a podíval se do její stále bledé tváře. „Byl jsem blázen, že mi to celé nedošlo v tu chvíli, kdy jsem tě spatřil. Nikdy jsem nepotkal jinou ženu, která by mě fascinovala jako ty. Ve všem. Dokonce i když mě strašně rozčiluješ, pořád tě toužím mít vedle sebe.“

Juliet z očekávání přejel mráz po zádech, ale přimhouřila oči.

„Já že tě rozčiluju?”

„Přiznávám, maličká. Prostě mě ráda vyzýváš.“

„Jedině kvůli tomu, že jste tak nesnesitelně arogantní, mylorde…“

„Viktore,“ přerušil jí, prsty jí zapletl do kudrlin a rozprostřel je po polštáři. „Chci slyšet své jméno ze tvých rtů.“

Juliet se v podbřišku usadilo delikátní teplo a tělem jí proběhla vlna slasti. Poprvé se nepokusila potlačit reakci na Viktorův dotek.

Skoncovala s bojem, který nemohla vyhrát.

„Viktore. Sluší ti to.“

Vzal její tvář do dlaní a ona se nechala tím dotykem unést tak, že se jí zatajil dech.

„Stejně jako Juliet sluší tobě,“ zachraptěl a prsty sjel k linii jejího krku. „Zaujala jsi mne okamžitě, jak jsem tě spatřil. Světlo svíček způsobilo, že tvé vlasy vypadaly, jako by v nich tančil oheň. Rysy jsi měla čisté jako anděl. Eleganci v každém pohybu. Probudilo to ve mně hlad, který mě provázel, kamkoli jsem se hnul.“

Jedna část její mysli jí našeptávala, že by se měla bát, když se jeho prsty zastavily nad výstřihem, kde jí pulsovala krev. Ne že by jí fyzicky ublížil. Toho se nebála nikdy. A samozřejmě, teď k ní byl připoutaný. Upír by byl schopný zničit celý svět, aby ochránil svou partnerku.

Ne, on by jí nikdy neublížil, ale ona nebyla ták hloupá, aby věřila, že se Viktorovi může oddat jen tak, aniž by nesla důsledky. Strach byl ale poslední, co cítila, když jeho prsty přejely po jejím ňadru. Tělem jí projela slast a ona se prohnula.

„Viktore.“

„Podívej se na mě, maličká.“

Zvedla oči, ztratila se v jeho stříbrném pohledu a nic nenamítala, když jí přetáhl halenu přes hlavu a hodil na zem. Zbytek oblečení následoval, dokud na saténovém oblečení neležela nahá.

Svět najednou zmizel. Nebylo tu nic, jen tmavé oči a štíhlé prsty, které něžně zkoumaly její tělo, jako kdyby si chtěly zapamatovat každý úhel a záhyb.

„Tohle je šílenství,“ zašeptala Juliet.

Viktor se koutkem úst usmál. „Tohle je úděl.“

„Úděl?“

„Osud.“ Sklonil hlavu, rty jí přejel po ústech a promluvil. „Čekal jsem celou věčnost, než jsem tě našel. Nikdy ti neublížím.“

Její ruce se jakoby samy od sebe zvedly a chytly ho za ramena. Brokát byl hladký a jemný na dotek a prsty jí snadno sjely po celé délce jeho zad.

Ze rtů se mu vydralo tiché zasyčení. Toužebně ji políbil a sladce pronikl jazykem do jejích úst. Ve stejné chvíli vzal do ruky její ňadro a palcem začal hladit tvrdý vrcholek.

Juliet tělem projela vlna slasti a přitiskla se k němu.

„Oh.“

Odtáhl se a ona spatřila, jak se v jeho stříbrných očích odráží její obraz. Nebo přinejmenším obraz někoho, kdo jí byl trochu podobný.

Kudrliny měla na polštáři rozprostřené jako divokou řeku, obličej zčervenalý slastí a pootevřené rty stále vlhké z jeho polibku.

Vypadala jako dekadentní oběť nabídnutá smyslné bestii.

„Proč se tvé krásné čelo náhle zamračilo?“ zašeptal.

Juliet svou pozornost soustředila na muže, který se nad ní vzpínal. Dobrý bože, byl tak krásný. Neuvěřitelně krásný. Nedokázala odolat pokušení a prsty projela jeho husté vlasy.

Ach… ano. Byly přesně tak jemné a hebké, jak si představovala.

„Toužila jsem po tobě od chvíle, kdy jsem tě spatřila v tom tanečním sále,“ přiznala tiše. „Ale to ještě neznamená, že chci pouto spojení uzavřít.“

Usmál se tak, že jí z toho přeběhl mráz po zádech. „Jsi má partnerka. Držíš mé srdce a mou duši. Jsme jedním, i když jsi tvrdohlavá a odmítáš to přiznat.“

Viktor se jí podíval do očí a stáhl si brokátový župan. Při pohledu na jeho tvrdé, vyrýsované svaly a slonovinově bledou kůži s vytetovaným drakem se ji rozšířily oči. Nedokázala pohledem sjet níž než k jeho pevnému břichu. Už tak jí připadalo, že má tělo v jednom ohni.

S pohledem stále upřeným na ni sjel Viktor pomalu dolů. Dotek jeho těla způsobil, že nemohla popadnout dech.

Rty se dotkl její klíční kosti a jazykem pokračoval po jemné linii, dokud se nedostal k oblině ňadra. Juliet se pod dráždivými ústy neklidně zakroutila. Dobrý bože, nikdy necítila nic lepšího.

„Krásně hřeješ,“ zašeptal do její kůže, nadzvedl hlavu a vzal bradavku mezi rty.

„Svatá matko…“

Prohnula se do oblouku a vzala jeho hlavu do dlaní na znamení, aby pokračoval. Ať už si o vášni myslela cokoli, nikdy to nezahrnovalo bouři slasti cloumající celým tělem.

Viktor měl dostatek zkušeností a jazykem a zuby proměnil její bradavku v tvrdý hrbolek. Juliet pevně zavřela oči a ze rtů se jí vydralo zasténání. On mezitím přenesl svou pozornost na druhé ňadro a rukama přejel k jejímu pasu.

Juliet se v rostoucích vlnách slasti začala ztrácet, když vtom se kolem ní sevřely jeho paže a on se překulil na záda. Jedním pohybem se ocitla nad jeho pevným tělem. Podívala se do jeho neuvěřitelně krásného obličeje a vykulila oči.

„Viktore?“

„Neboj se,“ zamumlal a rukama ji pohladil po zadečku.

„Co to děláš?”

Rty se mu pobaveně zkroutily. „Pokud sis nevšimla, jsem poněkud velký upír, zatímco ty, má milovaná, jsi rozkošně drobná.“

Juliet se suše usmála. „Dokonce i kdybych si rozdílu v našich velikostech nevšimla, tvé oslovování ,maličká’ mi to napovědělo.”

Jeho rysy dostaly zvláštní, temný výraz, přestože rukama jí stále hladil a způsoboval výbuchy slasti.

„Nikdy jsem se netajil tím, jak moc po tobě toužím, Juliet,“ pronesl hlasem zastřeným touhou. „Ale co se stane, nebo jestli se to stane, v téhle posteli, bude záležet na tvém rozhodnutí.”

Julietiným tělem projela nečekaná vlna síly, když se podívala na neodolatelného muže pod sebou. Víc než kdokoli jiný chápala, jak moc se musel Viktor snažit, aby se ovládl. Byl mocným démonem, který svou pozici získal a udržoval nelítostnou silou.

Podobné gesto neprozrazovalo jen to, že skutečně chápal její právě poznanou touhu ovládat svůj život, ale i důvěru, která v jeho případě byla skutečně udivující.

Juliet mu chtěla dát najevo vděk, naklonila se a přejela jeho smyslné rty špičkou jazyka.

„Líbí se ti to?“ Začala drobnými polibky pokrývat jeho sevřenou čelist a pak mohutný krk a vychutnávala si jeho omamnou chuť.

Viktor zavrčel, pootevřel rty a odhalil vyceněné tesáky. Po těle jí přejela chladná vlna jeho energie.

„Ty se mi líbíš.“

Juliet pomalu pokračovala ve své stezce. V podbřišku se jí usadilo pulsující teplo.

„Jsi si jistý?“ zachraptěla. „V těchhle věcech nejsem moc zkušená.“

„Dovol mi, abych ti to ukázal.“

Vzal její tvář do dlaní, nadzvedl se a hladově ji políbil na rty. Juliet se otřásla slastí, pootevřela rty a jejich jazyky se propletly.

Plně se ponořila do jeho smyslného polibku a neklidně ho začala hladit po hrudi. Tělem jí projíždělo drsné vzrušení, když na svém břiše pocítila jeho pevnou erekci.

Jako kdyby Viktor vycítil rostoucí naléhavost její touhy, odtáhl se. V jemném světle ohně se jeho krása ještě zvýraznila.

„Juliet, potřebuju tě,“ řekl. „Potřebuju být uvnitř tebe.“

Jeho hlas ji pohladil jako med, ovanul její tělo jako tekuté teplo a způsobil, že se mu prsty ve výbuchu bolestivé touhy zaryla do kůže.

„Ano,“ vydechla a otřásla se, když jí jeho ruce přejely po bocích.

Nesmírně pečlivě prozkoumal jemnými doteky délku jejích stehen a pak je něžně roztáhl, až se její nohy rozevřely a objaly jeho tělo. Juliet cosi zamumlala do jeho rtů, ale i když byla připravená, neubránila se výkřiku, jak jeho prsty pronikly do její vlhké, horké jeskyňky.

„Pšššt,“ tiše ji klidnil. „Brzy budeme jedním tělem. Jednou duší. Jednou bytostí.“

Jeho tichá slova se v ní rozezněla jako ozvěna, ale ona ignorovala nebezpečné teplo, které se jí usadilo v srdci. Místo toho se soustředila na prst, který dráždil malý výstupek její slasti.

„Ne brzy… teď,“ zaprosila.

Viktorovo zavrčení naplnilo vzduch, když přitiskl ztopořený penis na její vlhkou horkost.

„Jsi si jistá?“

Jistá? Nehty mu zaryla do zad, až mu začala téct krev.

Nikdy ve svém životě si nebyla ničím tak jistá.

„Prosím, Viktore.“

„Ano.“

Viktor jí rukama sevřel zadeček, nadzvedl boky a jedním jistým pohybem do ní vstoupil.

Zajíkla se, ale ne bolestí.

Tělem jí projela ochromující slast a ona přitiskla tvář k jeho hrudníku. Cítila, jak do ní proniká, odtahuje se a pomalu, jistě se vrací.

„Dobrý bože.“

„Má partnerko,“ šeptal, když znovu a znovu zvedal boky.

„Můj partnere. Netušila jsem, že může být něco tak…“

„Jaké to je, sladká Juliet?”

„Úžasné,“ vydechla. Její tělo se pohybovalo v jednom rytmu s jeho.

Viktorův spokojený smích proletěl pokojem.

„Jsi má,“ slíbil jí. „Má, na věčnost.”

Zasténala, tělo se jí napjalo slastným očekáváním. Jeho pevné, vytrvalé tempo v ní podporovalo oheň a hrozilo, že nekontrolovaně vybuchne.

„Má partnerko,“ vydechl znovu, zvedl hlavu a políbil ji na krk.

Tenhle nepatrný pohyb stačil, aby se k ní ještě víc přimáčkl a způsobil explozi slasti, kterou nečekala. Připadalo jí, že se její tělo rozletělo na tisíc kousků.

Vykřikla, pevně zavřela oči a ze všech sil se snažila neomdlít. Bylo to ohromující.

Slast, která hraničila s bolestí.

„Viktore?“

Zasténal a položil hlavu do polštářů. Na okamžik si vychutnala pohled na jeho krásu a sama sobě se pokusila namluvit, že to byl jen neuvěřitelně dobrý sex. Koneckonců, Viktor byl skoro tisíc let starý a náručí mu prošlo bezpočet žen, ale cosi v jejím srdci tuhle lež odmítlo přijmout.

Dívala se do jeho stříbrných očí a věděla, že je k němu připoutaná víc než ke komukoli na tomhle světě.

Byli jedním.

Jednou duší.

Jedním tělem.

Partneři.

KAPITOLA

6

Viktor seděl u stolu naproti své partnerce a smutně přijal, že jakákoli naděje na změnu Julietina rozhodnutí i poté, co se stala jeho milenkou, je odsouzena k zániku.

Spolkla poslední sousto pečené kachny, s níž byly podávány brambory s vynikající žampionovou omáčkou a čerstvě upečený chléb, opřela se o opěradlo a tvrdohlavě se na něj podívala.

„Můžeš křičet a vztekat se, jak chceš. Své rozhodnutí nezměním.“

Viktor se musel snažit, aby na Juliet příliš nezíral. Měla na sobě jen jeho brokátový župan, hustá hříva ohnivých vlasů jí spadala po zádech a tváře jí hořely červení.

Nenastane chvíle, kdy by po své partnerce netoužil. Dokonce ani ve chvílích, kdy ho svou neústupností k smrti rozčiluje.

„Nechápu, proč musíš být tak pošetilá.“

„Já?“ pozvedla obočí. „Bylo to tvé rozhodnutí, vydat se za džinem.“

„Protože nesmí prodlévat v Londýně. Nejenže jeho síly přitahují pozornost smrtelníků, ale jeho pouhá přítomnost ohrožuje mou pozici ve světě démonů.”

Jeho logika ji nijak nezaujala.

„Takže jsi ochotný riskovat život, aby sis zachoval pozici vůdce klanu, ale já nemůžu zachránit svého přítele před možnou smrtí?“

Viktor se odmlčel, jeho obrovské zkušenosti se ženami mu napovídaly, že tohle je léčka, ze které není úniku.

„Nepoužíval bych slovo ,nemůžeš’.“

„A jaké slovo bys tedy použil?“

„Maximálně odrazená,“ navrhl.

Juliet si odfrkla. „Přivázat mě k posteli nepovažuju za nějaké odrazování.“

Viktor zavrčel a vycenil tesáky. Tuhle touhu nikdy neukojí.

„Ani já,“ zachraptěl, zvedl se ze židle, obešel stůl a usmál se. „A tohle považuju za pozvání do ráje.“

Juliet se rychle postavila a nasadila tvrdý výraz, ačkoli nemohla potlačit teplo, které jí sálalo z krásných očí, když pohledem přejela jeho tělo oblečené jen do saténových spodků, jež si Viktor přivezl z cesty do Číny.

„Viktore, mě z míry nevyvedeš.“

Viktor ji zvedl do náruče a namířil si to rovnou do postele, až se oba svalili do hedvábných prostěradel.

Překulil se a sklonil se nad ní.

„Přiznávám se, že přesně tohle jsem měl v úmyslu,“ zamumlal a ponořil tvář do obliny mezi jejím krkem a ramenem. „Ale vypadá to, že jsem napálil sám sebe. Jsi neodolatelná.”

Juliet ho objala kolem krku a tělo se jí instinktivně prohnulo do oblouku.

„Viktore.”

Jeho smysly naplnila omamná vůně broskví. „Hmmm?“

„Tohle ti nepomůže,” zamumlala. „Půjdu do přístavu s tebou.”

Viktor se po jejím tvrdohlavém návrhu odtáhl a útroby se mu sevřely neznámým strachem.

„Jak to, že pro tebe Levet tolik znamená?”

Juliet zamrkala. „Snad… nežárlíš?”

„Na zakrslého, vyhnaného chrliče? Nebuď směšná.”

Smaragdové oči se přimhouřily. „Viktore?”

„Patříš ke mně,” vypadlo z něj dřív, než si to stačil uvědomit. „Ne k Hawthornovi a té kreatuře.”

Podívala se na něj chápavým pohledem. „Ty si myslíš, že až zachráním Leveta, vrátím se k Justinovi?”

Viktor ucukl už před myšlenkou, že by mohl žárlit na mága, natož na zdeformovaného chrliče. Byl mocným upírem. Vůdcem klanu. Jeden z nejuctívanějších ve světě démonů.

„Ne, jenom si myslím, že je to úkol pro blázny, a nedovolím, aby ses dobrovolně vystavila nebezpečí.”

Usmála se, nenechala se zmást.

„Justin si na mé city nedělá sebemenší nároky,” ujistila ho tiše a prsty ho pohladila po vlasech. „Nabídl mi ochranu a to je všechno, co jsem po něm kdy chtěla.”

Podíval se do její bledé tváře. Hledal… co?

Ujištění?

„On tě nějak zajímá?” zavrčel.

„Ne.”

„Tak proč jsi s ním zůstávala?”

Juliet ho znovu pohladila po vlasech. Ženskou intuicí vycítila jeho zranitelnost. Možná za sto nebo dvě stě let si zvykne na svou pohlcující touhu po ní, ale dnes večer byl ještě nesvůj touhou dokončit pouto spojení.

„Naše dohoda byla vzájemně prospěšná. Díky mým talentům Justin získal magickou sbírku a já měla střechu nad hlavou a byla v bezpečí i před těmi nejotravnějšími démony.“

„Já ti dokážu zajistit lepší ochranu,“ řekl Viktor. Pouhá myšlenka, že by Juliet byla závislá na jiném muži, jej rozčílila. „Pokud budeš v mé péči, nikdo a nic ti neublíží.“

Juliet se suše usmála. „O tom jsem nikdy nepochybovala.“

„Tak proč váháš?“

Pokrčila rameny. Pohybem z ní sjel župan a Viktorovi se nabídl dráždivý pohled na její odhalená ňadra. Polkl zasténání, tělo měl v mžiku připravené.

„Nejdřív jsem se bála, že se stanu jen další obětí, kterou zneužiješ a pak odhodíš.“

„A teď?“

Pevně, se podívala do jeho očí. „Teď se bojím, že se stanu tvou loutkou.“

Viktor sevřel čelisti. Její slova ho urazila, i když nemohl popřít množství žen, které prošlo jeho postelí.

Bylo to jen nevinné laškování.

Nebo večeře.

Juliet byla druhou polovinou jeho duše.

„Dokonce i pokud bych si podobnou hloupost přál, nikdy bych si tě nedokázal podmanit,“ informoval ji a z jeho hlasu byla znát odtažitost.

Juliet ho ostře zatahala za vlasy a ve smaragdových očích jí vzplálo drsné pobavení.

„Ne, ale dokážeš trvat na tom, aby ostatní plnili tvé příkazy.“

Její provokace trochu uvolnila jeho zlost.

„To je proto, že vím, co je pro mé lidi nejlepší.”

„A pro tvou partnerku?”

„Samozřejmě.”

Juliet obrátila oči v sloup. „Tak vidíš, teď jsi mi to potvrdil.”

Viktor se zvedl a vzal její tvář do dlaní. Věděl, že zatímco mu jeho instinkty napovídaly, že má svou partnerku ochraňovat, bude se muset naučit ji i respektovat.

„Juliet, pokud si přeješ, abych přiznal, že jsem suverénní necita, který je zvyklý, že ho všichni poslouchají, udělám to pro tebe,“ řekl a pomalu přikývl. „Vůdcem klanu jsem už několik století, zatímco partnerství s tebou je celkem nová záležitost.”

Juliet se odmlčela a podívala se do jeho velkých očí. „Co to říkáš?“

„Že tvé štěstí je pro mne mnohem důležitější než má potřeba tě ovládat.“

„Takže mě necháš, abych se sama rozhodovala? Dokonce i když s tím nebudeš souhlasit?” Přimhouřila oči, když zaváhal. „Viktore?”

Viktor pevně a odhodlaně zahodil několik staletí absolutní nadvlády. Být partnerem znamenalo kompromisy. Dokonce i takové kompromisy, které ho dováděly k absolutnímu šílenství.

„Ano, ale vyhrazuji si právo, abych tě mohl přemlouvat.”

Juliet věděla, jak těžké pro něj tohle rozhodnutí bylo. Usmála se a rukama mu přejela po zádech ve sladkém příslibu.

„Platí.”

Viktor se po jejím doteku otřásl, rty přejel po jemné kůži jejího spánku a ucítil zběsilé tempo jejího tepu. Touha ochutnat její krev byla nesnesitelná, ale on ji musel ignorovat.

„Přizpůsobil jsem se tvým požadavkům, maličká. Teď je řada na tobě.“

„Znamená tenhle kompromis, že si mám svléknout ten župan úplně?“ zašeptala.

Viktor se zaculil. „Je to můj župan, ačkoli co je moje, to je teď i tvoje, a zcela jistě ten župan z tebe teď stáhnu.“

Juliet mu nehty něžně přejela po kůži a tělem mu projela vlna slasti.

„Jste spokojený, mylorde?“

Vlepil jí na rty tvrdý, hladový polibek, pak se odtáhl a napjatě se na ni podíval.

„Zoufalý. Ale to není ten kompromis, který jsem chtěl probrat.“

„A co tedy chceš?“

„Chci, abys opustila Hawthorneho,“ řekl pevným hlasem, který naznačoval, že o tomhle se s ní dohadovat nebude. „Tvé místo je tady, v mém sídle.”

„Ale pouto ještě není kompletní,“ odvětila tiše. „Neznamenalo by to, že žijeme v hříchu?“

Nad jejími pošetilými slovy se zamračil. Spojení mezi nimi bylo svaté.

„Jsi má partnerka.“

„Ale ty nejsi můj partner.“

Tělem mu projela neutěšená, nemilosrdná bolest. Sotva kdy pomyslel, že někdy bude mít partnerku. Většina upírů nikdy nepotkala toho, kdo jim byl souzený. Ale při těch několika příležitostech, kdy o tom uvažoval, si nikdy nepředstavil ženu, která by po něm netoužila stejně jako on po ní.

„Chápu.“

Po jeho ledové odpovědi si Juliet skousla ret, na tváři měla smutný výraz.

„Nemyslím si, že to chápeš, Viktore, a není se čemu divit. Udělala jsem v tom pěkný zmatek.“

„Díky tvému přání vrátit se k Hawthornemu?“

„Díky mému neobratnému návrhu.“

„Návrhu?“

Juliet si olízla spodní ret. Nervózní gesto mu přišlo úžasně kouzelné.

„Viktore, budeš mým partnerem?“

Ledový chlad odmítnutí nahradila nesmělá naděje, ačkoli byl opatrný, aby nedal své pocity najevo. Možná se stal partnerem, ale to neznamenalo, že by ztratil veškerou hrdost.

„Juliet?“

Zadržela dech a její krásnou tvář zkrabatilo zamračení. „Co? Udělala jsem něco špatně? Nemohou snad ženy…“

Zajal její rty v roztouženém polibku a dal jí pocítit, jak zoufale si přeje jejich spojení dokončit.

„Jsi si jistá?“ zamumlal mezi horečnými polibky.

„Pouto je nezvratné.“

Rukama mu přejela nahoru a dolů po zádech, každé jednotlivé pohlazení mu do těla poslalo tisíce žhavých jiskřiček.

„Tohle spojení bylo nezvratné už od samého začátku,“ zamumlala.

„Díky bohu.“ Několikrát ji políbil a pak se zarazil, aby si vychutnal hlubokou vůni broskví a ochotné roztoužené ženy.

„Nevěřil jsem, že někdy dostaneš rozum.“

Juliet se usmála. „Je dost těch, kteří o mně prohlašují, že jsem ho úplně ztratila.“

Odtáhl se a vycenil tesáky. Tohle bylo příliš důležité, než aby to uspěchal.

„A co ty, má maličká?“

„Já?“

„Těší tě myšlenka, že se staneš mou partnerkou?“

Vzala do dlaní jeho tvář a smutně se na něj podívala. „Viktore, od chvíle, kdy byli zabiti mí rodiče, marně hledám místo, jež bych mohla nazývat domovem.“

Zamračil se, když hluboko v jejím srdci vycítil bolest. Trápilo ho, že ji nemůže ochránit před ranami minulosti.

„Nikdy jsi mi neprozradila, že tví rodiče byli zabiti,“ odvětil tiše.

Zamrkala, ale neodtáhla se. Považoval to za vítězství, neboť k němu měla důvěru a dokázala se mu svěřit.

„Mého otce považovali za krasavce, dokonce i mezi strašidly, řekla hlasem tak slabým, že jí sotva rozuměl.

Pohledem přejel po jemných rysech jejího obličeje a spočinul na velkých smaragdových očích, které prozrazovaly skřítkovskou krev.

„Tomu uvěřím snadno.“

Její štíhlé tělo se otřáslo a nehty mu zaryla do zad. Tuhle bolest Viktor vítal, přál si, aby se tak dokázala zbavit nepříjemné minulosti.

„Bohužel přilákal pozornost Morgany le Fay.“

Zmínka o královně Viktora zmátla. Přece se stáhla do skrytu svých mlhovin už před staletími.

„Netušil jsem, že kdy opustila Avalon.“

„Povídalo se o tom, že pátrala po nějaké záhadné zbrani, která ji měla zabít.“ Smaragdové oči zaplály dlouho živenou nenávistí. „Místo toho našla mého otce.“

„A zatoužila udělat si z něj milence.“

„Ano.“

Viktor znal pověsti o královnině neukojitelné chuti po krásných mužích, stejně jako její zvyk zacházet s nimi jako s obyčejnými cetkami, když se jich nabažila.

Julietin otec měl smrt zpečetěnou ve chvíli, kdy jej Morgana le Fay spatřila.

„Předpokládám, že tvůj otec královské pozvání odmítl?”

„Nebyl takový blázen, aby ji odmítl veřejně, ale pokusil se s mou matkou a se mnou uprchnout.”

„Morganu to asi nepotěšilo.”

„Přikázala, aby ho ulovili a popravili.”

Viktor zamrkal, když mu jeho pouto k Juliet prozradilo, jak moc ji ztráta otce zasáhla.

„Zemřeli, aby tě ochránili.”

„Ano.” Sklopila oči, jako kdyby mohla skrýt slzy, které se jí draly do očí. „Zemřeli a já zůstala sama.”

„Už nikdy sama nebudeš,” zapřísahal Viktor, vzal její bradu do dlaní a zvedl její tvář, aby se jí mohl podívat do temných očí. „Zůstanu po tvém boku na věčnost.”

Přejela mu rukama po zádech, v očích jí zůstaly stíny.

„Viktore.”

„Ano, má lásko?”

„Chci, aby ses stal mým partnerem.”

Viktora zalil náraz živočišného hladu spolu s čirou slastí, až se zapotácel.

Najednou se cítil nejistý a neohrabaný jako nově proměněný upír.

„Teď?” zachraptěl.

Juliet se lákavě usmála. „Teď.”

„Zatraceně.”

Všechny naděje na pomalé, důstojné spojení, které by Juliet prozradily, jak moc pro něj znamená, byly ztracené, když zamumlal jakousi kletbu, odhrnul její husté kadeře a obnažil zranitelný oblouk jejího krku.

Měl před sebou celou věčnost, aby dokázal, jak moc ji zbožňuje.

V tuhle chvíli ji jen chtěl pojmout za partnerku.

Milenku, partnerku, přítelkyni.

Tesáky hladce pronikly kůži, chuť její krve ho do jazyka uhodila nečekanou silou.

Bylo to dokonalé.

Ona byla dokonalá.

Juliet zasténala, když sál z jejího krku, rukama netrpělivě sjela k jeho bokům a tělo se jí prohnulo nevyslovenou touhou. Touhou, kterou Viktor velmi rád naplnil.

Natáhl se, jedním trhnutím ze sebe stáhl kalhoty a z ní stáhl župan, takže mezi sebou neměli žádnou překážku. Leželi kůží na kůži, její rozkošné teplo ho pohltilo.

Viktor si vychutnal vzácný okamžik očekávání, a když ho Juliet netrpělivě objala nohama, usmál se.

„Viktore… prosím.”

Viktor pomalu vytáhl zuby a olízl drobné krvácející ranky. Nemohl si dovolit být nenasytný. Ne, pokud byla Juliet odhodlaná zachránit toho příšerného chrliče. Jakákoli ztráta krve ji mohla oslabit. Kromě toho, byly jiné způsoby, jak se stát její součástí.

„Ano, maličká,” zašeptal, uvelebil se mezi jejíma roztaženýma nohama a nasadil pomalé, vytrvalé tempo.

Nořil se plně do jejího čirého požehnání a motlitbou poděkoval všem bohům, že mu poslali dar v podobě téhle krásné, úžasné ženy.

KAPITOLA

7

Po horké koupeli si Juliet natáhla čistou halenu a kalhoty, jež Viktor získal od syna jednoho z lidských služebníků. Bohužel měl i upíří zvyk zakázat ve svém sídle jakékoli zrcadlo.

Juliet si pročesala zamotané kudrliny, neobratně si je stáhla do ohonu a svázala tenkým koženým řemínkem. Samozřejmě že mohla požádat Viktora o pomoc, ale podobný důvěrný akt by je jen dostal zpátky do široké postele, kterou před chvílí opustili.

Ne že by netoužila být ve Viktorově náručí. Nebo znovu prožít ten úžasný pocit, když se napájel z její žíly. Dobrý bože, kdyby měla na výběr, zavřela by se tady s tímhle rozkošným upírem na dalších sto let.

Bohužel, stejné pouto, které jí umožňovalo vnímat Viktorovu neochvějnou lásku a oddanost, jí stejně tak ukázalo Viktorovu smysl pro povinnost.

Byl vůdcem klanu.

A to znamenalo zbavit Londýn džina dřív, než mohl ublížit Viktorovým upírům.

„Juliet.”

Zvuk Levetova hlasu, šeptajícího skrz její hlavu, dostal Juliet na nohy. Srdce se jí zmateně rozbušilo.

„Levete,“ vydechla. Vůbec jí nevadilo náhlé vyrušení, naopak, projela jí vlna úlevy. „Oh, dobrý bože, tolik jsem se bála.“

„Skutečně?“ zeptal se chrlič nevrle. „Když jsi o mě měla tak strašnou starost, proč jsi mě ještě nezachránila?“

„Mohl ses zmínit o tom, že tě zajal čistokrevný džin,” vyštěkla. Jeho nefér obvinění se jí dotklo.

„Ach… no dobrá, já…,“ Levet si rozpačitě odkašlal. „Není to jedno?”

„Jestli to není jedno? Málem se do mě zapíchl blesk. Kdyby nebylo Viktora, nikdy bych nepřežila, abych tě mohla zachránit.“

„Sacrebleu. Proč jsi říkala té pijavici, že jsem se dostal do zajetí?“ zeptal se Levet vyděšeně.

„Neměla jsem na výběr. Pronásledoval mě do přístavu.“

„To není omluva za to, žes prozradila mé soukromé záležitosti. Myslel jsem si, že naše důvěra je svátá.“

„Levete, chceš, abych tě zachránila?“

„Oui, ale nepřeju si být zdrojem zábavy pro celý Londýn.“

Juliet potlačila rozčilení. Připomněla si, jak je maličký chrlič nadměrně citlivý, když šlo o jeho mužskou reputaci.

„Mohu ti slíbit, že Viktor nikomu neřekne, že tě zajal džin,“ uklidnila ho.

Levet se zmateně odmlčel. „Od kdy mluvíš za upíry, ma belle?” zeptal se konečně.

„Buď trpělivý. Jdu pro tebe,“ odvětila. Neměla náladu snášet přítelův vztek, až zjistí, že se zasnoubila.

Levet upíry nesnášel.

„Pospěš si, prosím,“ řekl a pak Julietinou myslí projel příšerný výkřik bolesti.

„Levete?“ Juliet se chytla za hlavu, v uších jí zvonilo. „Levete?“

„Ten bastard právě zničil mé křídlo,“ zasyčel Levet a z jeho hlasu čišela příšerná agónie. „Až se dostanu na svobodu, proměním ho v hromadu kouřícího hnoje. Ne… počkej. Buďme rozumní…“

Ozval se další výkřik a s nepříjemným trhnutím zmizel chrlič z její mysli.

„Levete?“

Juliet vyvedlo z míry, když se dveře rozletěly tak, že málem vypadly z těžkých ocelových pantů, a za nimi se objevil Viktor s planoucíma očima a vyceněnými tesáky.

„Co se děje?“ zavrčel. „Cítil jsem tvé znepokojení.“

Juliet se otřásla, zachycená mezi posvátnou úctou k Viktorově síle a samolibým potěšením, když si uvědomila, že by Viktor bojoval i s pekelným ohněm, aby ji ochránil.

„Levet,“ řekla, zastavila se a odkašlala si. „Musíme ho najít.“

Nebylo nijak překvapující, když Viktor po zmínce o chrličovi svraštil obočí.

„Mohl jsem si myslet, že tě ta směšná kreatura bude otravovat od první minuty, kdy zapadne slunce.“

„Je zraněný.“

Viktor si dal ruce v bok. Dlouhý plášť s kapucí mu nebyl moc platný, jestliže chtěl zakrýt všechny ty dýky a šavle zastrčené za pasem. Vlasy měl stažené a dával tak vyniknout kráse svého bledého obličeje a smrtelnému lesku stříbrných očí. Vypadal jako pradávný bůh, který sestoupil na zem.

„To mě nezajímá.”

Juliet pozvedla obočí. „Viktore.”

Viktor sevřel čelisti, zamumlal jakousi kletbu a otočil se do úzké chodby s dveřmi skrytými chytře vymyšleným kouzlem.

„Kočár na nás už čeká.”

Juliet si nevšímala jeho chladného nesouhlasu, zatrpkle se usmála a následovala ho do úzké chodby, jež se táhla pod pozemkem. I přes jejich intenzivní spojení byli oba tvrdohlavé individuality, které se spolu občas musely pohádat. A zatímco ona neměla moc zkušeností s postavením partnerky, věděla, že Viktorova přirozená arogance by přemohla kteroukoli ženu, která by si to nechala líbit.

„Dobrá,” řekla. „Potřebuju se zastavit v Justinově domě, než se vydáme do přístavu.”

„Proč?”

„Protože je tam amulet, který by nám mohl pomoci.”

Viktor zahnul dál, tentokrát do tunelu, na jehož konci byly schody.

„Jakou má sílu?”

„Dokáže se naplnit našimi pachy.”

Viktor se zastavil na úpatí schodů a zmateně se ohlédl přes rameno.

„Odpusť mi mou domýšlivost, ale jak nám to může pomoci?”

Juliet pokrčila rameny. „Můžeme jej rozdělit a nechat v několika tunelech, naše pachy pak budou na různých místech.”

Stříbrné oči se pobaveně zablýskly. „Chytré.”

„Uvidíme,“ ušklíbla se Juliet. „Nejdřív musím vymyslet, jak ten amulet Justinovi seberu, aniž by si toho všiml. Je to jedna z jeho nejcennějších věcí.“

Viktor rychle vyběhl točité schody a otevřel padací dveře nad nimi.

„Hawthorneho se nemusíš bát.“

Juliet zaskřípala zuby, jak pospíchala, aby udržela tempo se svým rozčilujícím partnerem. Nebyla překvapená, když vylezli ve stájích. Upíři měli rádi, když mohli cestovat z místa na místo bez obav ze slunečních paprsků.

„Viktore?“

Viktor se podíval na hezký černý kočár, do kterého byl zapřažený pár neklidných černých hřebců.

„Ano, maličká?“

„Připadáš mi moc sebejistý,” obvinila ho. „Co jsi provedl Justinovi?“

Otočil se k ní a pohlédl do její zamračené tváře, pak se opřel o vůz.

„Hawthorne dorazil k mým dveřím a chtěl tě vidět.”

Juliet zakroutila hlavou, Justinova nestydatá hloupost ji nepřekvapila.

Opravdu čekala, že se u nich objeví. Ne kvůli tomu, že by o ni měl starost, ale z čiré chamtivosti. Rozhodně nemínil nechat Viktorovi něco, co považoval za svůj osobní majetek.

„Je…”

„Mrtvý? Ne, ale byl dost hloupý, aby Urielovi vyhrožoval nějakým ošklivým zaklínadlem.“ Na Viktorových rtech se objevil krutý úsměv. „Můj zbrojnoš se rozhodl naučit vetřelce slušným způsobům.“

Juliet přejel mráz po zádech. „Nemyslím, že chci vědět podrobnosti.“

„Přežije to.“ Viktor se narovnal a rychle otevřel dveře vozu. „Což je víc, než si zaslouží.“

Juliet obrátila oči v sloup, vyšplhala do vozu a počkala, až se Viktor vedle ní usadí, než prozradila svůj názor na přehnaně namyšlené muže.

„Nejsem si jistá, kdo je víc otravnější, jestli upíři, nebo mágové.”

Viktor bleskl úsměvem, který by jí mohl napomoci k rozhodnutí, nebýt toho, že ukázal masivní tesáky.

„Budeš mít celou věčnost na to, aby ses rozhodla, lásko.”

Juliet se usadila do měkké kůže sedadla a pozorovala, jak se ze stínu vynořilo několik upírů, jeden z nich vyšplhal na kozlík a pobídl koně, zatímco ostatní tiše běželi po boku kočáru. Pokračovat v téhle hádce by bylo plýtvání energií.

Kromě toho, Justin si bezpochyby zasloužil trest, že si dovolil vstoupit do upířího doupěte bez vyzvání.

Kočár opustil Viktorův pozemek, vyrazil k Mayfairu a upíři zmizeli. Měli namířeno do přístavu. V ulicích, kde jiné kočáry přejížděly z jedné společenské události ke druhé, Viktor s Juliet trochu zpomalili. Juliet se usmála, když k nim s nočním vánkem dolehlo veselí a smích. Konečně necítila závist.

Konečně měla to, po čem toužila.

Domov s mužem, kterého bezpodmínečně milovala.

Na chvilku zastavili, Juliet vběhla do Justinova domu a sebrala amulet, který objevila během jejich cest po Španělsku. Na cestě do přístavu jej zaktivovala svou a Viktorovou vůní. Pak jej rozdělila na malé kousky a polovinu předala Viktorovi, aby vše mohli později rozsypat v tunelech.

Jakmile se dostali do přístavu, vyběhla z kočáru, a aniž by si dovolila zauvažovat, jak je to nebezpečné, dobrovolně vstoupila do džinova doupěte.

V mžiku měla před sebou Viktora, který se na ni varovně podíval a ochranitelsky ji objal.

„Juliet.”

Zvedla k němu hlavu a setkala se s jeho pohledem, ve kterém doutnaly divoké emoce.

„Musíme se znovu hádat?” zeptala se tiše.

„Pokud se ti něco stane, zničí mě to, maličká.”

Její srdce se zastavilo nad jednoduchostí jeho slov. Zvedla ruku a přitiskla ji k jeho tváři.

„Slibuju, že na sebe dám pozor.”

„Zachráníš chrliče a opustíš přístav. Rozumíš?”

„Ano, ale jestli se mi nevrátíš…”

Sklonil se a sladce ji políbil na rty.

„Slíbil jsem, že s tebou zůstanu na věčnost. Miluji tě, Juliet.”

S posledním polibkem se otočil a zmizel rychlostí, kterou běžné oči nemohly postřehnout.

„Miluji tě, markýzi DeRoso,” vydechla, než se váhavě otočila k nedalekému skladišti.

Bez Viktorových pronásledovatelských schopností se musela vrátit stejnou cestou, jakou sem prve dorazili, a jednoduše doufat, že na Leveta prostě narazí. Nebyl to nejlepší plán, ale jiný neměla.

Vstoupila do skladiště, došla k díře v zemi a seskočila dolů do jeskyně. Pak přešla k několika vstupům do různých tunelů, rozházela kousky amuletu a vešla do nejbližší chodby.

Srdce jí bušilo až v krku, dlaně se jí potily, ale když zjistila, že pach lidského strachu, na který tu před několika hodinami narazila, začínal slábnout, značně se jí ulevilo. Přinejmenším se jí podařilo zachránit několik vězňů.

Prošla tunelem, kde bojovali s džinem, a při té vzpomínce se otřásla. Viktor Leveta cítil někde tady…

Juliet se najednou zastavila a otočila hlavu. Možná neměla stejné schopnosti jako Viktor, ale byla si jistá, že zachytí i tu nejslabší pachovou stopu malého démona.

Doufala, že je na stopě Levetovi a ne jiného chrliče. Protáhla se skrz malý otvor a pak se o nízký strop praštila do hlavy, když se pokoušela jít po stopě. Dobrý bože, ještě o centimetr méně a tou dírou by nikdy neprolezla.

Ruce měla poškrábané a šaty potrhané, když se konečně dostala na konec tunelu, ale při pohledu na maličký otvor ve stěně jí poskočilo srdce.

Sehnula se, protáhla se otvorem a zaklela, když se jí o drsnou skálu zachytily prameny vlasů. Ale konečně se dostala do jeskyně, kde se mohla postavit a zhluboka nadechnout.

A co bylo lepší, kousek od ní visel ve stříbrných poutech malý chrlič.

Juliet zamumlala pár děkovných slov a spěchala ho zbavit pout. Díky své čarodějné krvi byla ke stříbru imunní, zatímco její skřítkovská krev jí dala dost sil, aby dokázala povolit kov a pustit Leveta na svobodu.

„Konečně,” zamumlal chrlič bez jakéhokoli náznaku vděku. „Už jsem si myslel, žes mě tu nechala, abych v téhle bohem zapomenuté jeskyni shnil.”

Juliet se marně pokoušela oklepat špínu z kalhot. „Dovedu si představit, jak moc jsi toužil po záchraně. Jsi zraněný?”

„Samozřejmě, že jsem zraněný.” Levet se otočil a zamával jediným barevným křidélkem. „Nevidíš, že mi chybí křídlo?”

Juliet se zamračila. „Dokážeš jít bez cizí pomoci?“

Levet si odfrkl. „Chrliči jsou známí svou schopností překonat bolest, předvést hrdinské činy a ohromit svět démonů.“

„Ano, dobrá, jediný hrdinný čin, který od tebe chci, je dostat nás odsud,“ odvětila a otřásla se. „Tak rychle, jak je to jen možné.“

„To je moje specialita.“

Čekala, že se Levet vydá stejnou cestou, jakou přišla, a tak se zamračila, když se chrlič vydal mezi dva balvany a zmizel jí z očí.

Zakroutila hlavou, sklonila se a objevila malý tunel. „Co to děláš?“

„Následuju noc.“

„Ale…“

„Věř mi.“

Juliet proklela všechny stísněné tunely a otravné chrliče do pekel a protáhla se skrz malý otvor. Jakmile se vrátí do Viktorova doupěte, stráví několik hodin v horké koupeli.

Konečně se dostali do dalšího tunelu, Juliet se narovnala a spatřila Levetův netrpělivý výraz.

„Tudy,“ vybídl ji a s překvapivou rychlostí zmizel ve tmě.

„Jsi si jistý?“ zeptala se, jen by si odevzdaně povzdechla, zatímco Levet pokračoval, aniž by se ohlédl. Následovala ho a smutně si uvědomila, že se pro jeho záchranu rozhodla dobrovolně, ale v tuhle chvíli by s ním nejraději pořádně zatřásla. „Ještě jsi mi nevysvětlil, proč ses tím džinem nechal zajmout.“

„On…,“ Levet se zastavil, aby si odkašlal, „překvapil mě.“

„Hmmm. Něco přede mnou skrýváš.“

Levet narovnal ramena, ale odmítl se otočit a zarputile pokračoval tunelem.

„Nebyla to má chyba.“

„Co nebyla tvá chyba?“

„Měl jsem za to, že tu jsou nějací diblíci, a chtěl jsem je zaujmout.”

„Oh, dobrý bože.” Znala Levetova pochybná kouzla celkem dobře a pochopila, že tu nastala jedna velká katastrofa. „Co se stalo?“

Levet se zastavil, zahnul do vedlejšího tunelu a mrskl ocáskem.

„Asi jsem způsobil pár nepatrných explozí.”

Juliet se zamračila. Ačkoli předpokládala, že Levetova představa o malých explozích se od její značně liší věděla, že se ještě zdaleka nedostali na konec příběhu.

„Tys toho džina zranil?“

„Ne, ale otevřel jsem pár tunelů.“

„A…?”

„A byly to zrovna ty tunely, kde džin ukrýval svůj poklad.“

„A…?“

Levet netrpělivě mávl baculatou ručkou. „A asi jsem sebral něco, co pro něj mělo nějakou zvláštní hodnotu,” přiznal neochotně.

Ach. Konečně se dostávali k jádru věci.

„A proč jsi to jednoduše nevrátil?”

Levet zahnul do dalšího tunelu. „Ztratil jsem to, když jsem se pokoušel utéct.“

Juliet se strachem sevřely útroby. Toho džina neznala, ale o démonech jako takových věděla dost, zejména to, že když došlo ke krádeži, žádný druh dlouho nepřemýšlel, zda zajmout, mučit nebo zabít viníka.

„Možná bychom si měli pospíšit,” navrhla.

„To přesně si myslím,“ souhlasil Levet, zamával zbylým křídlem a maličké nožky mu kmitaly ostošest.

Tiše spěchali temnotou, oba si uvědomovali těžký strach, kterým začínal houstnout vzduch. Džin byl blízko.

Příliš blízko.

Juliet se snažila držet s chrličem krok a málem do něj narazila, když se zničehonic zastavil.

„Mon Dieu. Cítím ho.“

Juliet nabyla rovnováhy a podívala se na svého společníka.

„Co se děje?“

„Pokračuj směrem na sever, ma belle. Za necelou míli narazíš na otvor.“

„Levete?“

Nevěřícně zírala, když se miniaturní démon přitiskl ke stěně a protáhl se malou prasklinou, která byla velká tak možná pro netopýra.

Dobrá.

Nečekala, že jí Levet bude vděčností padat k nohám, ale že ji opustí?

Myslela si, že jsou přátelé.

Juliet nečekaná zrada vyvedla z míry. Vykročila do tunelu, ale vztek ji nebezpečně rozptýlil.

Avšak rozptýlení jí nezabránilo sledovat, jak se před ní najednou vydula stěna a naproti jí vyletělo tělo. Vyrazila vyděšený výkřik, když poznala svého partnera, jež tu teď ležel v kaluži krve.

Padla na kolena, shrnula mu z obličeje havraní vlasy a při pohledu na hlubokou ránu, která hyzdila slonovinovou kůži na jeho čele, se jí sevřelo srdce.

„Viktore?“

Jeho řasy se zachvěly, pak se objevily jasné, stříbrné oči. Rány se mu už začínaly hojit. Zakroutila hlavou. Jedině s upírem jste mohli mrsknout o skálu a on vypadal mnohem hůř, než jak na tom byl ve skutečnosti.

„Myslel jsem, že jsem ti řekl, abys zachránila chrliče a zmizela odsud,“ zavrčel a postavil se na nohy.

Juliet se narovnala a podívala se směrem k díře ve zdi. „A já si myslela, žes měl v úmyslu zbavit nás toho džina.”

Vzduch v tunelu zhoustl nepříjemnou předtuchou a pak se ozval burácivý hlas.

„Kde je chrlič?”

Viktor se postavil před Juliet, když džin prorazil zeď a stoupl si před ně. Kolem něj praskaly elektrické jiskry.

„Jestli máš v zásobě ještě nějaké další triky, maličká, teď nastal vhodný moment, abys je mohla předvést,” zachraptěl Viktor a vytáhl z pochvy obrovskou šavli.

„Kde máš bojovníky?”

„Jsou mrtví nebo přinejmenším zranění.”

Džin ze sebe setřásl vrstvu prachu a namířil prstem na Juliet. V očích mu plálo zběsilé světlo a vlasy mu vlály, jako kdyby si s nimi pohrával vítr.

„Dej mi toho chrliče,” zahřímal.

Juliet byla plně zaměstnaná džinovým objevením a naprosto ji zaskočilo, když se ze skály nad džinovou hlavou najednou vyklonil Levet se samolibým výrazem na tváři.

„Tady jsem, ty smradlavá brašno shnilé houby,” vyštěkl Levet a v ruce držel vyřezávanou dřevěnou krabičku, zdobenou zlatém a vzácnými kameny včetně rubínu o velikosti Julietiny pěsti. „A podívej se, co jsem objevil.”

Juliet si pomyslela, že se její přítel dočista zbláznil, a zakroutila hlavou.

„Co to sakra je?”

Viktor ztuhl a Juliet nemusela být jeho partnerka, aby to okamžitě poznala.

„Džinova tiglia. Je to jeho kotva s touhle dimenzí. Bez ní se bude muset vrátit do svého světa,” zašeptal tiše.

Démonova síla projela tunelem, až se svět otřásl, a vzduch byl tak hustý, že téměř nebylo možné dýchat.

„Dej mi to.”

Bez varování hodil Levet krabičku přes jejich hlavy přímo k Juliet.

„Chytej.”

Juliet byla příliš ohromená, než aby dokázala rozumně uvažovat. Instinktivně popadla krabičku a srdce se jí málem zastavilo nad zlomyslným kouzlem, které do ní narazilo.

Viktor ji objal a podepřel, ačkoli stále upíral pohled na džina, který už svůj vztek přenesl na Juliet.

„Dokážeš to zničit?” zašeptal.

Julietina první myšlenka byla popřít dovednosti nutné k takovému úkolu. Koneckonců, nikdy nebyla v magii pořádně proškolená. Jak by mohla zničit tak mocný předmět?

Popravdě, jednoduše chtěla tu zlou věc upustit a utéct tak rychle, jak jen to bylo možné. Připadalo jí, že ji ničí už jen dotýkat se kouzelného předmětu.

Ale načerpala sílu z pouta, jež ji svazovalo s mocným partnerem, uklidnila se a přinutila se prozkoumat krabičku svým talentem.

Kouzlo bylo neznámé, ale ona ignorovala celkový dojem a místo toho se soustředila na podivná chapadla, o kterých cítila, že vzlínají z krabičky přímo k démonovi.

Připadalo jí, jako kdyby v krabičce byla samotná podstata džina, zatímco fyzické tělo se mohlo potulovat po tomhle světě.

Takže co kdyby přerušila to spojení?

Zhluboka se nadechla, zvedla hlavu a podívala se do Viktorových pevných očí.

„Budu potřebovat čas.“

Usmál se na ni s pevným odhodláním. „Ten ti dát můžu.”

Potom Viktor zavrčel tak, že se jí z toho zježily vlasy, a vrhl se na džina. Zaútočil tak rychle, že místo šavle ve vzduchu spatřila jen stříbrnou šmouhu. Ve stejném momentu se od skály odrazil Levet a skočil netvorovi na hlavu.

Juliet byla na okamžik paralyzovaná. Vyděšeně pozorovala, jak Viktor ignoruje masivní útoky džina a mocně do něj buší, aby mu zabránil dostat se k tiglii. Nikdy nezažila boj mezi tak mocnými nepřáteli. Bylo to… strašidelně krásné.

Teprve když jí nad hlavou přeletěl kulový blesk od Leveta, vzpamatovala se.

„Sacrebleu, Juliet, musíš něco udělat.”

Juliet se nad sebou znechuceně otřásla a obrátila svou roztřesenou pozornost ke krabičce, kterou držela v rukou.

Nepokusila se zničit samotnou tiglii, na to neměla dostatečné schopnosti. Pochybovala, zda vůbec je v Anglii čarodějnice, která by podobné kouzlo dokázala. Místo toho se zaměřila na chapadla, která se vznášela směrem k džinovi jako vlákna pavučiny.

Byla magická, ale nebrala sílu ani z krabičky, ani z démona. Místo toho cítila, jak si berou energii ze svého okolí. Ze vzduchu. Ze země. Z vody nedaleké řeky.

Nebylo překvapující, že džin dokázal ovládat blesky nebo zemětřesení.

Byl stvořením přírody.

„Musíš si pospíšit, maličká,“ zachraptěl Viktor a z jeho ledové síly jí přeběhl mráz po zádech.

„Myslíš si, že se o to nepokouším,“ zavrčela, i když nepřestávala zkoumat chapadla a přitom přivolávala kouzla své matky.

Nenamáhala se s vytvořením kruhu. Nepokoušela se vytvořit zaklínadlo, ale spíš zničit existující sílu. Bylo ironické, že tenhle úkol byl mnohem jednodušší pro ni, která měla jen poloviční krev čarodějnice, než pro čistokrevné zrozence.

Protože potřebovala hmatatelný předmět, aby se na svou vizi mohla soustředit a materializovat ji, stáhla si halenu a krabičku do ní zabalila. V tutéž chvíli si představila, jak chapadla dusí. Pokud nebudou moci nasávat z okolí další sílu, zemřou.

A společně s nimi snad i džinovo spojení.

Vzdáleně slyšela zvuky drsného boje, cítila, jak se kolem ní rozlévá čerstvá krev, cítila ve vzduchu příslib smrti, ale odmítla se nechat vyrušit. Dokonce ani ve chvíli, kdy džin v agónii zařval a poslal jí na hlavu sprchu kamení.

Konec byl blízko.

Cítila to.

Třásla se úsilím udržet svou vizi a poklekla. Najednou ucítila, jak se vzduch v tunelu naplnil pachem spáleného masa, a zvedl se jí z toho žaludek.

Musí vytrvat… musí…

„Juliet.“

Unaveně zvedla hlavu. Spatřila, jak se k ní blíží Viktor, pak pochopila, že se ji snaží ochránit svým obrovským tělem.

Teprve když se zřítil strop, zjistila, že z džina zbyla jen kouřící hromada zuhelnatělého masa a oni se málem nechali pohřbít zaživa.

Takhle si líbánky zrovna nepředstavovala.

O TÝDEN POZDĚJI

Seděli v jeho doupěti u malého stolu před krbem, Viktor usrkoval brandy a Juliet se nepřítomně dívala na marcipánové cukrátko.

Viktor se zamračil. Vypadala k nakousnutí, jak jinak. Měla na sobě smaragdovou saténovou noční košilku, která dokonale ladila s jejíma očima, ohnivé vlasy jí volně spadaly na ramena. Vypadala jako dokonalý obrázek božské Evy.

Dokonalé ženské vábení.

Ale byla to její evidentní nechuť k jídlu, kvůli čemu pocítil u srdce strach.

„Mám vyměnit šéfkuchaře, lásko?” zeptal se. Z jeho tónu bylo poznat, že by se okamžitě a bez váhání vydal hledat nového, lepšího kuchaře.

„Dobrý bože, to ne. To jídlo je dokonalé.” Juliet položila sladkost na podnos a ohromeně se na něj podívala. „Proč bys měl?”

Viktor mávl rukou směrem ke stolku, na kterém ležel rak na másle, dušená šunka, zapečené brambory, vařený chřest a čerstvé hrušky ze skleníku.

„Skoro nic jsi nesnědla, mělas jen pár soust.”

Juliet se uchichtla. „Protože jsem pořád sytá po jídle, cos mi nachystal, když jsem se probudila. Snažíš se mě vykrmit jako vánoční husu?”

„Potřebuješ jídlo, abys nabrala sílu.”

Juliet se k němu naklonila a nabídla mu pomalý, mazaný úsměv, který v něm probudil předvídatelný hlad, jež mu projel celým tělem. Stačilo, aby byla Juliet nablízku, aby se vzrušil a nechal se spálit jejím žárem.

„Řekla bych, že jsem dostatečně dokázala, že se mi podařilo nabrat síly zpátky,“ zašeptala. „Nebo jsi na to zapomněl?“

Natáhl ruku, chytil její štíhlé prsty a pohledem přejel její krásnou tvář.

„Naše společné momenty nezapomenu nikdy.“

„Ani já ne,“ vydechla, podívala se mu do očí a nechala ho, aby poznal, že vnímá jeho rostoucí vzrušení.

Během posledních dní skoro neopustili sídlo — vychutnávali si vášeň, jež mezi nimi jiskřila. Teď lenošili ve svícemi osvětlené komnatě, která už nenesla náznaky ošuntělosti.

„Budeme potřebovat větší postel,“ rozhodl se najednou.

„Mně se zdá dostačující,“ zamumlala Juliet. „Je opravdu stará, musíš ji mít už celá staletí.“

Viktor pokrčil rameny. „Nemám k nábytku žádný sentimentální vztah. Popravdě, raději se ho zbavím, aby sis mohla vybrat takový, který se ti bude líbit. Můžeme začít už dneska v noci, pokud se na to budeš cítit dost silná.”

Viktor doufal, že Juliet potěší, a byl zklamaný, když vymanila svou ruku z jeho sevření a opatrně se na něj podívala.

„Viktore, je ti… dobře?“

„Proč by mi nemělo být dobře?“

Juliet rozčarovaně zakroutila hlavou. „Od chvíle, kdy jsme porazili džina, kolem mě pobíháš, jako bych byla křehčí než benátské sklo. Proboha, dokonce jsi dovolil i návštěvu Levetovi, když jsem řekla, že bych ho ráda viděla.”

Viktor se na tou ošklivou vzpomínkou otřásl. „Nepřipomínej mi to.“

„Je tu něco, co jsi mi neřekl?“ Juliet se zvedla, obešla stůl a položila mu ruce na ramena zahalená v brokátovém županů. „Způsobilo to kouzlo, kterým jsem zničila džinovo spojení s tímhle světem, něco strašného i mně? Umírám?“

Viktor vyskočil na nohy, její otázka ho šokovala. „Ne. Jsi dokonalá, Juliet.“

Zvedla hlavu a podívala se do jeho přimhouřených očí. „Tak proč se chováš tak divně?“

Viktor se zamračil. Uvědomil si, že mu nezbývá nic jiného než přiznat pravdu. Bez ohledu na to, jak moc otevře své zranitelné srdce.

„Chci ti udělat radost a chci, aby se ti tady líbilo,“ přiznal hlasem plným touhy. „Chci, aby ses tady cítila jako doma.“

Oči jí zvlhly nekonečnou láskou, která okamžitě uhasila jeho obavy.

„Viktore, tohle je jen místo, kde jsme v tuhle chvíli usazeni.“ Přitiskla ruku na jeho hruď a spokojeně se usmála. „Můj domov je tady… ve tvém srdci. A nic, absolutně nic, mi nemůže udělat větší radost.“

Viktor ji popadl do náruče, zvedl do vzduchu a zamířil k posteli. Chladná prázdnota, která naplňovala jeho duši po celá staletí, pod něžně teplým pohledem Juliet najednou roztála.

„Nikdy mě neopustíš?“

„Jsem tvá, markýzi DeRoso,“ slíbila. „Až na věčnost.“

Viktor ji pevně sevřel. „Až na věčnost a ještě déle.“

TEMNOTOU

NAVĚKY

KAPITOLA

1

LONDÝN, ANGLIE

Uriel měl na nadcházející večer velmi konkrétní plány. Nejprve večeři v posteli se svůdnou, zlatovlasou vílou, která chutnala po šampaňském a měla schopnost upíra zpracovat tak, že vyl na Měsíc jako nějaký zatracený vlkodlak. A nemusel být ani úplněk.

Dále měl na rozvrhu trénink s několika právě proměněnými upíry, kteří přijeli do Londýna. Během minulých let Viktor, vůdce anglického klanu, nařídil, že čerstvě proměnění upíři musí strávit alespoň prvních deset let výcvikem v jeho doupěti. A protože Uriel byl, stejně jako Viktorovi nejlepší válečníci, jeho přímým podřízeným, znamenalo to, že na ně musel dohlížet.

A pokud mu před úsvitem zbude čas, měl v úmyslu setkat se s vojáky, kteří se nedávno vrátili z lovů v severní Anglii.

Od chvíle, kdy se světem démonů roznesly zvěsti o návratu Sylvermystů, Viktor posílal noční hlídky, aby pátrali po příbuzných těchto démonů. Uriela mrzelo, že se lovů nemohl účastnit.

Bohužel, když přijal pozici Viktorova pobočníka, vzdal se svého místa v poli. Teď dával dohromady strategii, sestavoval skupiny průzkumníků a zkoumal historii Sylvermystů v obrovské knihovně nacházející se pod Viktorovým doupětem na okraji Londýna.

Svému pánovi byl k dispozici čtyřiadvacet hodin denně.

Což byl důvod, proč si to teď mířil skrz obrovské bludiště chodeb, oblečený do vybledlých džínů a mikiny, místo aby ležel nahý ve své posteli s krásnou vílou a prováděl špatné, opravdu špatné věci jejímu nádhernému a nažhavenému tělu.

Vystoupal po mramorovém schodišti a vydal se chodbou po rudém koberci. Řeckých soch nesmírné hodnoty, které lemovaly stěny, ani obloukových oken se zlatými rámy si nevšímal.

Chápal Viktorovu touhu dávat najevo bohatství a sílu, ale kčertu s tím. Z takovýchhle cetek by jeho samotného jenom začala bolet hlava.

Obzvlášť z těch idiotských fresek namalovaných na vysokém stropě.

Uriel se ušklíbl. Obraz andělů s rozžhavenými šavlemi bránícími hejno smrtelníků proti hordě démonů možná představoval umělecké dílo nesmírné hodnoty, ale pro Uriela to byl jen nekonečný zdroj rozčilování.

Byl krutým zabijákem a nemilosrdným nepřítelem všech, kdo by si dovolili ohrozit jeho klan. Ale přes svou neúprosnou pověst byl obdařený dokonale řezaným obličejem a hřívou kudrnatých vlasů, které barvou ladily s jeho světle hnědýma očima.

Krásný jako padlý anděl…

Tahle slova slyšel během posledních čtyř set let nejméně tisíckrát.

Někdy to byl povzdech na ženských rtech. A někdy provokace od jeho bratrů.

Vždycky ho dokázali rozčílit tak, že měl plno chutí s něčím praštit.

Opravdu, opravdu tvrdě.

Když Uriel vešel do obrovské knihovny, zastavil se uprostřed pestrobarevného koberce a pozoroval Viktora, který se zvedl zpoza masivního stolu z ořechového dřeva a přešel k servírovacímu stolku ze stejného materiálu.

Nebyl mohutným násilníkem, jakého by v pozici vůdce klánu většina lidí čekala. V tuhle chvíli měl na sobě černou hedvábnou košili, černé kalhoty a se svými elegantními rysy a černými lesklými vlasy, staženými do copu, vypadal jako anglický šlechtic. Bližší pohled prozradil tvrdé svaly pod značkovým oblečením a také příslib smrti, který číhal ve stříbrných očích.

Viktor byl predátor.

Jasné jako facka.

„Urieli, připoj se ke mně,“ přikázal starší upír, otočil se od stolku a vtiskl mu do ruky sklenku alkoholu jantarové barvy. „Na zdraví.“

Archivní koňak vklouzl Urielovi do krku stejně hladce jako med, ale byl to tekutý oheň.

„Martell,“ vydechl Uriel a pozvedl obočí, když rozpoznal drahý likér. „Bojím se zeptat.“

Viktor se opřel o stoleček a založil si ruce na prsou.

„Prosím?“

„Tyhle zásoby vyndáváš jedině ve chvíli, kdy něco chceš. Obvykle to zahrnuje krev, smrt nebo mučení, nebo všechno dohromady.”

„Tak ty chceš takhle mluvit se svým milovaným šéfem?“

Uriel si odfrkl. „Souhlasím, že jsi vůdce našeho klanu.“

Viktor usrkl koňak a na jeho oválné tváři se usadil temný výraz.

„Prošli jsme si zajímavými časy, že ano, starý příteli?”

Urielův neurčitý neklid přešel do jasné obavy.

I přes svůj věk se Viktor nikdy neuchyloval k melancholickým řečem.

Takže o co tu sakra šlo?

„Některá léta byla zajímavější než jiná,” pomalu přiznal a odložil prázdnou broušenou sklenku.

Předpokládal, že až se Viktor dostane k jádru tohohle setkání, nebude dobře, aby měl v ruce cokoli křehkého.

Viktor přikývl. „Pravda.“

„Co máš na srdci, Viktore?”

„Cítím, že se blíží významné dny.“

Kdyby totéž nepociťoval i Uriel sám, možná by se teď zasmál.

Začalo to nenápadně.

Rostoucí neklid ve světě démonů. Nedávné oběti přinesené příznivci Temného lorda pro jeho úspěšný návrat z vyhnanství. Povídačky o tom, že vlkodlaci získávají zpátky své pradávné síly, a objev nového proroka, který by se mohl stát novým členem Komise (mocné rady, která vládla světu démonů).

Ale nejvíc zneklidňující než tohle všechno byly příšery, které se drápaly na svět ohromnou rychlostí ze stínů.

Démoni, o kterých se předpokládalo, že vyhynuli nebo byli vyhnáni společně s Temným lordem.

Včetně Sylvermystů.

„Je tohle jen slušný způsob, jak vyjádřit, že jde všechno do háje?“

Viktor se ušklíbl. „Přesná trefa.“

„A co můžu udělat, abych zabránil hrozící apokalypse?“

„Pro teď potřebuju, abys vypátral jednu ztracenou cikánku.“

Uriel ostře zaklel.

To se dalo čekat. I přes jeho silné protesty pozval Viktor kámoše upíra, Taneho, aby s nimi před čtyřmi nocemi strávil večer. Tane dorazil se svou partnerkou, poloviční míšenkou džina Laylou. Během jejich krátké návštěvy zjistili, že Layla měla lidskou matku, kterou držela v zajetí upírka a mág.

Ne že by to Uriela nějak zajímalo, ale Tane dokázal Viktora přesvědčit, že překrásná Layla je nějak důležitá pro svět a že musí zachránit její uvězněnou matku.

„Je to ta žena, kterou ve své vizi viděl mág?“ procedil skrz zuby, i když věděl, že je to hloupá otázka.

Jaká jiná čarodějnice by to mohla být?

Viktor sevřel rty, jako kdyby s tou hloupou částí jeho domněnky souhlasil.

„Pokud je pravda, že je matkou Layly, pak ji musíme před Marikou a tím jejím nechutným černokněžníkem zachránit,“ řekl nesmlouvavým tónem. „Tane se obává, že ji zneužijí, aby jim odevzdala dítě.“

Uriel si odfrkl. Jediná věc, kterou věděl o záhadném dítěti, jež Layla skrývala, bylo, že je nějak spojené s Temným lordem, a že Marika, ta upírka, ho zoufale chtěla dostat do svých spárů.

„Víš stejně jako já, že celá ta věc zavání léčkou,“ zavrčel.

Viktor pokrčil rameny. „Je jen jeden způsob, jak to zjistit.“

„Proč po ní nepátrá ten džin?“ zeptal se. „Má to být její matka, ne moje.“

„Layla je jen poloviční džin,“ opravil ho Viktor, i když to nebylo nutné, a nad zvláštním chováním Uriela přimhouřil oči, chápal ho však.

Uriel nikdy nebyl ten typ, co ihned se vším souhlasí, ale s vážnými záležitostmi podobné cavyky nedělal. Problém byl, že se nechtěl svěřit s důvodem, proč váhá zapojit se do téhle akce. „Tane a Layla se musí vrátit do Chicaga a ochránit dítě.” Úmyslně se odmlčel. „Kromě toho, nabídl jsem jim své služby, což je mé právo vůdce klanu.”

„Jsou tu jiní, kterým by role rytíře v lesklé zbroji slušela mnohem líp.”

Viktor se ani nepohnul. Nemusel. Jeho síla prosvištěla vzduchem a narazila do Uriela s takovou silou, že upír bolestí zasténal.

„Chceš pochybovat o oprávněnosti mých rozhodnutí, Urieli?“ zeptal se sladce.

Uriel se zašklebil. „Nejsem sebevrah.“

„To jsem si právě začal myslet.“

„Prostě jen nevím, proč sis pro tenhle úkol vybral právě mě.“

„Od kdy se hledání výjimečně krásné ženy stalo úkolem?”

„Když se…,“ Uriel si zbývající slova odpustil.

Příliš pozdě.

„Cože?” zeptal se Viktor.

„Nic.“

Viktor se odlepil od stolu a postavil se přímo před Urielem.

„Urieli, je to kvůli tomu, že je matkou té míšenky džina?“

Uriel zatnul ruce v pěst. Copak se Viktor naučil číst myšlenky?

Sakra. Takhle si to nepředstavoval.

„Chápu, že je pravděpodobně obětí,“ odvětil ztuhle. „Džin neváhá znásilnit a oplodnit bezbrannou ženu.“ Instinktivně zvedl ruku a přejel s ní po jizvě, která mu hyzdila hrudník v místě chybějícího srdce.

„Bastardi.“

„Ale?“ zeptal se Viktor.

Uriel se neklidně otočil a vydal se k oknu s výhledem na dobře udržovaný park.

Snadno dokázal vycítit tucty upírů, kteří střežili terén, stejně jako dlouhé řady tunelů táhnoucí se pod celým pozemkem. O něco blíž vycítil Juliet, Viktorovu partnerku, a v soukromých pokojích víly, které spokojeně připravovaly večeři (a něco navíc) pro spoustu válečníků.

Byla mezi nimi i ta, která měla obsloužit jen jeho.

„Ale já bych se raději vrátil k pronásledování Sylvermysta,“ procedil skrz zuby.

Viktor zůstal na okamžik zticha, pak se postavil vedle Uriela a skoro hmatatelným pohledem zkoumal jeho profil.

„Nikdy jsem na tebe nenaléhal, abys mi prozradil, co se stalo během tvého souboje s džinem, dokonce ani když jsem zjistil, že tě to setkání… proměnilo,“ řekl se zdvořilým odkazem na Urielův ostrý nárůst síly. Upíři obvykle získali plnou sílu během prvních staletí po své proměně. Bylo neslýchané, že někdo dosáhl mistrovství dřív než za sto let. „Ale myslím, že nastal čas, abys mi to prozradil.”

„A pokud se rozhodnu, že o tom nechci mluvit?“

„Nebudu na tebe tlačit.“

Uriel povolil čelisti a přijal nevyhnutelné.

Od chvíle, kdy do Londýna přijel Tane se svou míšenkou, věděl, že pravda vyjde najevo.

Osud se nedal obelstít.

„Vlastně toho k prozrazení moc není,“ začal váhavě. Nejenže se celou dobu snažil bolestivé vzpomínky potlačit, ale i kvůli tomu, že pravda Viktora nepotěší.

Rty se mu zatřásly.

Hrome, tohle bude pochopení roku.

„Pak nemůže být těžké mi to říci,“ poznamenal Viktor. „Začni od chvíle, kdy jsme se dostali do doků a chtěli s džinem bojovat.”

Uriel stále hleděl z okna, sledoval zahradu osvícenou měsícem, ale jeho mysl se vrátila o dvě století zpátky, kdy Viktor vedl klan (společně se svou tvrdohlavou partnerkou) temnými tunely pod londýnským přístavem, odhodlaný vypudit džina, který se tam usadil.

Nevěděl, co má čekat. Nikdo z nich to nevěděl. Džinové byli Komisí vypovězeni do jiných dimenzí. Byli příliš mocní, příliš násilničtí a příliš talentovaní, aby splynuli s jinými démony nebo se stali bezduchými otroky.

Nemluvě o tom, že to byli nesmrtelní bastardi.

Uriel byl bohužel hloupě sebevědomý a věřil, že upíří klan přesvědčí zapovězeného démona, aby se přestěhoval do méně nebezpečné lokality.

„Poté, co jsme se rozdělili v tunelech, Johan a já jsme zamířili k Temži. Doufali jsme, že to zvíře zaženeme do pasti,“ řekl váhavě.

„Dobrá strategie.“

„Nešli jsme dlouho, když jsme narazili na jeskyni.“ Uriel si stále dokázal vybavit vlhký, zatuchlý zápach pusté jeskyně, do kterého se nečekaně přimísila vůně blížící se bouře. „Johan šel zleva, já zprava. Cítil jsem, že je něco poblíž, ale bylo to…“ Pokrčil rameny a podíval se Viktorovi do očí. „Nepolapitelné. Asi tak jako napůl vybitý mobil.“

Viktor přikývl, na tváři měl vážný výraz. Uriel věděl, že vzpomínky staršího upíra na boj s džinem taky nebyly zrovna příjemné, ačkoli jeho partnerce se nakonec podařilo toho bastarda sprovodit ze světa.

„Čistokrevný džin není z tohohle světa. To je důvod, proč se tak těžko loví a ještě hůř zabíjejí.”

„To Johan taky zjistil,“ poznamenal suše Uriel. „V jednu minutu stál poblíž vchodu do jeskyně a v další se svíjel po úderu blesku.“ Uriel se otřásl. Johan byl jeho bratrem přes dvě stě let. Zasloužil si lepší konec. „Žádné varování. Žádná šance.“

Viktor se natáhl a položil Urielovi ruku na rameno.

„Johan byl válečník. Chápal nebezpečí, stejně jako ty. Nikdo tě z jeho smrti neviní.“

„Ty si myslíš, že se obviňuju?“

„A ne snad?“

Uriel ostře zakroutil hlavou. „Ne.“

Viktora to moc nepřesvědčilo. „Urieli.”

„Neviním se z jeho smrti,” ujistil Uriel svého společníka. „Viním džina, že mě nechal naživu.“

KAPITOLA

2

Jak se dalo čekat, Viktora tohle prosté přiznání zmátlo.

„Co to má hrome znamenat?”

„Po zabití Johana se džin objevil přede mnou.“ Uriel si zachoval živou vzpomínku na démona, který nabyl lidské podoby, ačkoli ve smrtelně krásné tváři a šikmých levandulových očích s nelidským vztekem nebylo lidskosti ani za mák. „Pokoušel jsem se bojovat, ale nebyl jsem pro něj žádný soupeř.“

Viktor mu v uklidňujícím gestu stiskl rameno.

„Jediný způsob, jak džinovi ublížit, je zničit jeho tiglii.“

Uriel přikývl. Během bojů s džinem Viktor zjistil, že vlastní démonova esence se ukrývá v dřevěné krabičce. V onu chvíli ale Uriel věděl jen to, že silné vlny jeho energie toho bastarda jen rozesmívají.

„Mohl mne zabít. Místo toho…,“ slova mu uvízla v krku.

„Co?”

Uriel ustoupil, svlékl si košili a ukázal svůj hrudník.

„Místo toho mě popadl kolem krku a druhou rukou mi udělal tohle.“

Tohle byla tlustá jizva ve tvaru pěsti, kterou měl vypálenou do kůže.

Viktor šokovaně vydechl, když zohavení spatřil. Uriel byl vždycky opatrný, aby se někde objevil bez košile. Dokonce i když byl se svými milenkami. Nestál o žádné zvědavé otázky.

Které by se zcela jistě dostavily.

Upíří schopnost samovolně zhojit i ta nejhorší zranění způsobovala, že jejich těla zůstávala dokonalá po celou dobu jejich existence. Jedině když je někdo soustavně nechal o hladu a mučil, objevily se jizvy.

Nebo když se dostali do rukou šílenému džinovi.

„Sakra,“ vydechl Viktor. „Nikdy jsem nic podobného neviděl.“

Uriel si rychle navlékl košili a schoval jizvu. Co byl zač? Bojovník, nebo cukrová panenka?

Přesto i ve společnosti jediné osoby, které mohl věřit, se cítil zranitelný, nechráněný.

„Neptej se, jestli to bolelo,“ neochotně zamumlal.

„Nepotřebuju.“ Viktor zvedl hlavu a zmateně se na něj zamračil. „Nikdo tě takhle neoznačí bez bolesti. Pořád to cítíš?”

„Fyzicky ne.“

Viktor zvedl ruku a podržel ji nad jizvou, aniž by se jí dotkl.

„Cítím…“

„Sílu,“ dokončil větu Uriel.

Když Viktorovi došlo, odkud Uriel tenkrát tak náhle načerpal sílu, překvapením rozšířil oči.

„Sakra.“

„Jo, přesně.“

„Musím přiznat, že tohle jsem nečekal.“ Viktor pomalu zakroutil hlavou. „Samozřejmě že mě zajímalo, co se stalo, žes tak rychle nabral sílu, ale…“

„Ale nenapadlo tě, že ji do mě napumpoval džin?“

„Můžu přísahat, že tahle možnost byla až na konci všech zvažovaných možností,“ suše přiznal Viktor. „Nikdy jsem neslyšel o tom, že by džinové s někým sdíleli svou sílu, natož s upírem.“

Uriel se otřásl při vzpomínce na to, jak mu palčivá bolest projela hrudníkem a rozlila se mu po těle jako infekce.

„V tu chvíli jsem neměl ponětí o tom, co dělá. Předpokládal jsem, že přichází můj zasloužený konec,“ usmál se kysele. „Představ si mé překvapení, když ten bastard jednoduše zmizel a mě tam nechal stát, s tímhle hezkým novým tetováním.“

„Řekl něco?“

„Řekl…,“ Uriel zaváhal, jako by se připravoval na Viktorovu reakci. Existovala možnost, že šéf bude považovat jeho tajemství za hodné trestu smrti. Což nebylo zrovna uklidňující. „Řekl, že mám být ,nástrojem jeho pomsty’.“

Viktor svraštil obočí a jeho síla proletěla místností jako ledová vlna. Uriel zasyčel a ze všech sil se pokusil udržet vlastní síly na uzdě. Vzduchem zapraskalo násilí, jako by čekalo na tu nejmenší příčinu k výbuchu.

Uriel tou příčinou být nechtěl.

„Proč jsi mi neřekl, co se stalo?“ zavrčel Viktor.

„Zrovna jsi zachránil svou partnerku ze spárů smrti,“ připomněl mu Uriel. „Celý měsíc jsi pak nevystrčil nos ze svého doupěte.“

Viktorův napjatý výraz krátce povolil. Jako reflex u Pavlovových psů, pomyslel si Uriel suše. Viktor mohl být drsný šéf klanu, který si poslušnost vynucuje silou, ale při zmínce o své partnerce tál jako sníh.

„Ach ano,“ zavrčel prastarý upír. „Teď jsem si na celý ten měsíc vzpomněl.“

Uriel odmítl sám sobě přiznat, že ho v tu chvíli probodla závist.

K čemu by to bylo?

Spousta jeho známých upírů žertovala o tom, že najít si partnerku byl osud horší než smrt (tedy jen do chvíle, kdy sami nějakou poznali), ale Uriel tajně toužil po dni, kdy sám potká ženu, která mu bude souzena stát po boku až do konce věčnosti.

Do chvíle, než ho proklel ten džin.

Pak musel přiznat, že by nikdy nevystavil svou partnerku nebezpečí.

Nesměl ani v nejmenším riskovat, že by ztratil kontrolu.

„Kromě toho jsem si myslel, že se ten netvor jen dobře baví,“ pokračoval a pokrčil rameny. „Jako kočka s myší. Teprve o pár dní později jsem zjistil, že mi dal sílu, jako kdybych spolykal celé balení steroidů.“

Stříbrné oči se vztekle zablýskly. „A to tě nenapadlo, že by tě tohle džinovo znamení mohlo přinutit naplnit jeho záhadnou pomstu?“

„Samozřejmě že ano.“ Uriel si sáhl do kapsy u kalhot a vyndal maličkou dřevěnou krabičku, ne větší než nehet na palci. „To je důvod, proč u sebe nosím tohle.“

Když Viktor spatřil nezaměnitelný symbol vypáleny do dřeva, zasyčel.

„Kouzlo thana.“

Uriel přikývl. Bylo to vzácné kouzlo, které dokázali sestavit jen skřeti, kterým v žilách kolovala královská krev.

Trvalo mu celé roky, než se k té zatracené věci dostal, a zaplatil za to polovinu svého majetku, ale rozhodně to stálo za to.

Jedno zvednutí víčka a byl by mrtvý.

Rychle, jednoduše a pravděpodobně bezbolestně.

„Smrt v krabičce,“ řekl a vrátil kouzlo do kapsy. „Pokud by mě někdy cokoli nebo kdokoli nutilo jednat proti mému svědomí, mohu to skončit dřív, než způsobím jakoukoli škodu.“

Z haly se ozvaly blížící se kroky. Viktor se zamračil a vydal se přivítat mladšího upíra, který mu předal mobilní telefon. Rozhovor byl krátký, ale nálada šéfa klanu se moc nezlepšila. Pak mobil vrátil sluhovi a otočil se zpátky k Urielovi.

„Nemám teď čas naši konverzaci dokončit, ale věř mi, můj bratře, že to není naše poslední rozmluva.“

„Výborně,“ zamumlal Uriel.

Viktor se vrátil ke stolu, popadl list papíru a podal jej Urielovi.

„Tu máš.“

Uriel popošel a papír si váhavě vzal. Když zjistil, že je to mapa Anglie, pozvedl obočí.

„K čemu to je?“

„Vyjednával jsem s místními čarodějnicemi. Použily hledací kouzlo.“ Viktor prstem ukázal na tři místa označená na mapě. „Tohle jsou místa, která jejich kouzlo blokovala.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že někdo s kouzelnickými schopnostmi se něco snaží ukrýt.“ Viktor prstem přejel ke značce u Salisburské pláně. „Navrhoval bych, abys začal tady. Čarodějnice prohlásily, že v těchhle místech cítí černou magii.”

Stonehenge?

Zatraceně. Nemohlo být nic trapnějšího.

Opožděně si uvědomil, že šéf vykročil ke dveřím. Uriel rychle zvedl hlavu a ucítil, jak se mu útroby v panice sevřely.

„Viktore.“

Starší upír se zastavil a ohlédl se přes rameno.

„Ano?“

Z jeho stříbrných očí se dalo vyčíst varování. Právě předal rozkaz. Teď čekal, že bude splněn.

Bez ohledu na Urielovo váhání.

Uriel odevzdaně zakroutil hlavou. „Nic.“

Viktor pokračoval ven z místnosti, ale jeho síla tu byla pořád patrná.

„Nezklam mne.“

KAPITOLA

3

Katy ztratila pojem, kolik let už byla uvězněná v temné, ocelové cele ležící šest stop pod povrchem země u Stonehenge. Věděla, že by to mohlo být ke dvěma stovkám, ale dny přecházely jeden jako druhý,

zatímco ona ležela na úzkém lůžku, zakletá do nehybnosti

mágovým kouzlem.

V tu chvíli to bylo skutečně jedno. Jakmile se jí podaří dostat se na svobodu, spočítá čas, který strávila v tomhle vězení, a zajistí, aby Marika i Sergej trpěli každou minutu, kterou jí ukradli.

Marika…

Při pouhé myšlence na tu upíří děvku jí po zádech přeběhl mráz.

Bylo to zvláštní, když se vzalo do úvahy, že před čtyřmi sty lety byly s Marikou dvojčata a jedna druhé byly naprosto oddané. Dcery mocné cikánské vědmy každý obdivoval pro jejich temnou, žhavou krásu. Měly dlouhé vlasy, lesklé jako to nejušlechtilejší ebenové dřevo. Tmavé oči lemované dlouhými řasami a bledé rysy dokonale vytesané. Smyslné rty vybízely k básnění a pohled na jejich kypré křivky zahalené jednoduchou blůzou a sukní vyprovokovaly bezpočet bojů mezi muži jejich rodu.

Ale Katy ani Marika nikdy své krásy nevyužívaly. Ve chvíli, kdy dospěly, poznaly, že jejich skutečná síla leží v magii.

Nebyly čarodějnice, ale měly v sobě tradiční cikánskou magii. Dokázaly zhojit i ty nejošklivější rány, dokázaly číst znamení v přírodě a předpovídat počasí, samozřejmě dokázaly sestavit zaklínadla, před kterými se i muži třásli strachem.

Také dokázaly jedna druhé mluvit přímo do duše, bez ohledu na vzdálenost, která se mezi nimi rozkládala.

Byly předurčené stát se významnými — do té chvíle, než Mariku povolali uzdravit jednoho starce ze sousedního kmene. Katy zůstala ve vesnici a starala se o dítě, které ten den spadlo a zlomilo si ruku. Kdyby jen…

Ne.

Nic nemohlo změnit fakt, že Mariku napadl a vysál upír.

V první chvíli si Katy myslela, že je její sestra mrtvá. Co jiného by to mohlo být? Nejenže se po ní slehla zem, ale i pocit její blízkosti, který měla vždycky usazený v mysli, najednou zmizel.

Bohužel, nemohla nechat věci, jak byly. Tvrdohlavost byla jedna z jejích chyb. Pořád v duchu sestru přivolávala, nechtěla přijmout nevyhnutelné.

A Marika se nakonec vrátila.

Jen s tím rozdílem, že to vlastně nebyla Marika.

Ta zrůda možná měla sestřinu tvář a byla s ní duševně spojena, ale démon, který Mariku zavraždil, byl arogantní, krutý predátor. Stejná pak byla i Marika. Ulovila Katy a strčila do klece jako nějaké zvíře.

Dvě stě let držela Marika sestru ve vězení ve svém doupěti. Před dalšími dvěma sty lety se spojila s ruským mágem Sergejem. Společně naplánovali, jak zneužít dítě k návratu Temného lorda do téhle dimenze.

Problém byl v tom, že jediné dítě, které mohli ke vzkříšení použít, bylo skryté v mlhovině mezi světy.

Což byl nesnadný úkol, protože do mlhoviny dokázali vstoupit jen džinové, a s džiny nikdo nechtěl vyjednávat. Mocní démoni byli zrádné, nemilosrdné kreatury, stejně nedůvěryhodné jako krásné. Ale Maričina zběsilá touha po moci převážila něco tak směšně lidského, jako je zdravý rozum, a společně se Sergejem nalákali džina do pasti, přičemž Katy použili jako návnadu.

Katina mysl se okamžitě uzavřela před otřesnou vzpomínkou na to, jak byla společně s džinem zamčená v maličké cele. Některé věci si prostě zasloužily, aby na ně zapomněla. Ale o devět měsíců porodila krásné děvčátko, Laylu.

Katy dobře věděla, že Marika chce zneužít její dceru, míšenku džina, aby vstoupila do mlhoviny a přinesla jí dítě. Katy se podařilo dcerušku propašovat k čarodějnici, která dokázala děvčátko ukrýt magickým kouzlem.

Mariku to neuvěřitelně rozčílilo a nařídila Sergejovi, aby Katy zavřel do jejího současného vězení. Za odplatu Katy tu mstivou děvku proklela. Ale bohužel také inspirovala mága k tomu, aby ji obalil hustými vrstvami kouzla, které jí znemožňovaly pohyb víc než olovem obložená cela, kde ji drželi.

Nemohla se hýbat, nemohla mluvit, nemohla dokonce ani otevřít oči.

Nebýt faktu, že dokázala udržet spojení s Marikou a vzdáleně tak aspoň pozorovat svět, naprosto by zešílela.

Ne že by mentální spojení s psychopatickým upírem byla nějaká pohodička. Marika byla náladová, a to za všech okolností. Jakmile Katy zmařila její plány na ovládnutí světa, neuvěřitelně ji to rozběsnilo a při každé příležitosti si dopřávala potěšení z bolesti druhých. Přesto se Katy dařilo pozorovat měnící se svět a hlavně věděla, že je Layla stále bezpečně ukrytá.

Před padesáti lety se tomu zatracenému mágovi povedlo Laylu najít a přinutit, aby vstoupila do mlhoviny a přinesla dítě Temného lorda.

Layle se podařilo s dítětem uprchnout, ale Katy věděla, že je to jen otázka času, než ji znovu polapí.

Což se stalo před několika dny. Vycítila, že je Layla v Anglii, a pokusila se ji varovat. Se svou dcerou sdílela stejné spojení jako se sestrou, ale na varování už bylo pozdě.

Marika a Sergej objevili její úkryt, a i když se Layle podařilo uprchnout, vydali se po její stopě.

Co bylo horší, Katino psychické spojení se sestrou a dcerou bylo najednou slabé a kolísavé, jako kdyby její síly něco blokovalo.

A i když ji to nesmírně trápilo, mnohem horší pro ni byl marný souboj se zaklínadly, která ji držela v zajetí.

Layla byla v nesnázích a ona se k ní musí dostat.

Pohroužená do temných myšlenek Katy jen vzdáleně vnímala Sylvermysta, hlídajícího hrobku, kde byla uvězněna.

Nikdy ji nezajímali, ačkoli nepochybovala, že kdyby se jí podařilo dostat se ze Sergejova prokletí, znamenali by Sylvermysti vážnou překážku její svobody.

Ale tím se bude trápit později.

Najednou ztuhla, když vycítila u své ruky vetřelce.

Yannah.

Nevěděla, kdo nebo dokonce co Yannah byla.

Musela být démonem, samozřejmě. Žádný smrtelník, dokonce ani čarodějnice, by se nemohli dostat do zakleté cely. Ale od chvíle, kdy byla Katy téměř v kómatu způsobeném Sergejovým zaklínadlem, měla jen mlhavou představu o malém stvoření s hlubokým, zpěvným hlasem, které se vznášelo kolem jejího nehybného těla a uklidňovalo ji, když měla trápení.

Za ta léta si zvykla na její nečekané návštěvy, předpokládala, že kdyby jí Yannah chtěla ublížit, už by to dávno udělala. Ani ten nejtrpělivější démon by nevydržel skoro dvě stě let motat se kolem osoby, než by uštědřil smrtelnou ránu.

Vlastně ji považovala za svého strážného anděla.

Katy se marně a zběsile snažila vyprostit ze všech zaklínadel a když její neviditelná pouta najednou povolila, zarazilo ji to.

Zajíkla se, když spadla z úzkého lůžka. Jak byla ještě zamotaná do mlhoviny, která ji předtím svírala, plácla obličejem do tvrdé podlahy.

Typické.

”Uf.“

„Jsi zraněná?” Najednou se před ní objevila drobná, srdcovitá tvář s černýma, mandlovýma očima.

„Yannah?“ vydechla.

„To jsem já.“

Katy se překulila na záda a pohledem přejela po maličkém těle ženy, oblečené do strohé bílé róby. Světlé vlasy měla spletené do copu, který jí padal až k pasu. Nebýt pichlavé moudrosti, která jí sršela z očí, mohla by být považovaná za dítě.

A, ach ano, pak tu byla ústa plná zubů ostrých jako břitva.

Svatá matko!

Katy se podařilo vymotat se z mlhoviny, postavila se na nohy a rukama si nepřítomně uhladila slabounkou bílou noční košili, jež jí spadala ke kolenům.

„Co se stalo?“

Maličká démonka pokrčila nosík. „Zaklínadlo zmizelo. Mág cestuje vzdálenějšími zeměmi.“ Naklonila hlavu na stranu, jako kdyby v duchu pátrala po Sergejovi. „Velmi vzdálenými.“

Katy se otřásla. Nic nebylo dost daleko.

Bastard.

Ale v tuhle chvíli ji víc zajímala prázdnota v části její mysli.

„A Marika?“ zašeptala.

Yannah se usmála a ukázala ostré zuby. „Bim bam, čarodějnice je mrtvá.“

Katy se šokovaně nadechla, necítila nic víc než divoký výbuch uspokojení. Trvalo jí celé roky, než přijala fakt, že ta kreatura se sestřinou tváří, která kolem ní chodila, není Marika, ale chladnokrevná čubka, která ji zabila.

Teď se nemusela obávat vrátit se na svět, kde bylo o jednoho zlého upíra méně.

Ale těžko uvěřit, že se jí skutečně a navždycky zbavila.

„Jsi si jistá, že je mrtvá?“

„Celkem, celkem mrtvá.“ Yannah znovu nakrčila malý nosík. „Fakt škoda.“

„Škoda?“ Katin vztek, který v ní bublal a rostl celá staletí, najednou vybuchl. „Doufám, že se ta děvka bude škvařit v pekelných jámách po celou věčnost.“

„Dobrá. Ale nejsi snad tak hloupá, aby sis myslela, že tvá sestra…“

„Ta kreatura nebyla moje sestra,“ zasyčela Katy. „Zabila mou milovanou Mariku a ukradla její tělo.“

„Ano, ano.“ Yannah netrpělivě mávla rukou. „Tuhle písničku znám.“

Katy se zamračila. „Cože?“

Maličká démonka najednou vyskočila a zapíchla prst doprostřed Katina břicha.

„Sklapni a poslouchej.“

”Au.“

Yannah byla nepříjemně vytrvalá. „Dáváš pozor?“ ujišťovala se chladně.

Katy si rukou protřela břicho. Dloubnutí ve skutečnosti nebolelo, ale zničilo její představu Yannah jako sladké, neškodné bytosti, která tu byla, aby ji uklidnila. Ve vzduchu pulsovala síla a hluboko v černých očích Yannah se leskla nemilosrdnost sama.

„Mám snad na výběr?“

„Neřekla jsem, že je škoda, že je Marika mrtvá?“

Katy zůstávala v pozoru, začínala si myslet, že je to nějaký druh léčky.

„Řekla.“

„Dobrá, ale nebylo to kvůli tomu, aby po ní někdo truchlil.”

„Tak proč?“

„Protože nachystala dost nepříjemné opatření pro případ, že by předčasně zemřela.“

„Opatření? Tomu nevěřím.“ Katy zkroutila rty při pomyšlení na Maričinu nadutou ješitnost. „Ta chladnokrevná stvůra byla příliš arogantní na to, aby věřila, že ji něco může zabít.“

„To nebyla arogance, to byla strategie.” Yannah zakývala napřaženým prstem. „Mazaná, mazaná upírka.“

Katy se posadila na okraj lůžka. Bolela ji hlava a bylo jí špatně od žaludku.

Což nebylo nijak překvapující.

Během posledních pěti minut se vynořila ze zakletí, které ji věznilo celá staletí, zbavila se spojení se sestrou a každý sval ji bolel z toho, jak postupně přicházel k sobě.

„Je mi na zvracení,“ vysoukala ze sebe. „Mohla bys mluvit jasněji?“

Katy netoužila po návalu sympatie, ale ani nečekala, že jí Yannah dá pohlavek.

„Použij mozek v té své hezké hlavičce. Sergej Mariku podvedl. Jakmile našel místo pobytu tvé dcery a uvěznil ji tam, měl to okamžitě říct Marice.“

„Jo, to. chápu. Nebyla ani trochu potěšená, když ten bastard přinutil Laylu ukradnout dítě Temnému lordovi a pokusil se je před ní ukrýt. Myslíš si, že jsem z toho měla radost? Tolik moji malou děvenku mučil.”

„Není důležité, co jsi cítila.“

Katy se na maličkou démonku zamračila. Sakra. Jestli byla Yannah do teď jejím andělem strážným, nastal v tuhle chvíli nepříjemný zvrat.

A nastal čas vyložit karty.

„Co tím chceš říct?“

„Marice došlo, že její miláček byl opravdu špatný, špatný chlapec,“ odvětila ledově Yannah. Jako kdyby Katy nevěděla o Maričině vzteku, když zjistila, že ji Sergej nejen podvedl, ale ke všemu nechal Laylu s dítětem uniknout.

„Jo, z těch jejích záchvatů vzteku jsem měla migrény na celé měsíce.“

„A taky zjistila, že kvůli svým plánům potřebuje magii, a musela zařídit, aby se jí Sergej nechtěl zbavit. Pokud by znovu dostal to dítě do rukou, snadno by se mohl rozhodnout, že všechnu smetánku slízne sám.“

Katy si odfrkla. „Jak se to říká? Mezi zloději není žádná čest?”

„Přesně tak. A tys byla…“ Yannah přimhouřila oči, jak hledala správná slova. „Eso v rukávu.“

Katy si roztřesenou rukou projela zacuchané vlasy. Nemusela být psychologem, aby poznala, co chce Yannah říct.

„Jak?“

„Když tvá dcera zmizela, Marika přinutila mága, aby vytvořil kouzlo, které vás dvě bude spojovat.“

Dobrá, to jí přišlo… neurčité.

„Proč?“ netrpělivě pokrčila ramena. „Byly jsme spolu propojené od jejího narození.“

Yannah přikývla. „Ano, myslí ano, ale ne duší.“

„Duší?“

Yannah se ušklíbla. „Lepší slovo pro to nemám.”

Katy ztuhla, v žaludku se jí usadil nepříjemný chuchvalec strachu.

„Co to přesně znamená?“

„Marika si chtěla být jistá, že ji Sergej nezabije, aby neriskoval tvou smrt.“

„Takže pokud zemře…“ Katy tu větu dokončit nedokázala. Bylo to příliš strašné.

„Záhrobí vcucne i tebe.“

Katy se postavila a vykročila ke dveřím, tělem jí projela ostrá, bolestivá vlna paniky.

„Svatá panno.“

„Kam jdeš?”

„Musím odsud pryč,“ zamumlala a natáhla se po klice.

„Zaklínadlu od Sergeje neunikneš.“

„Pokud se mi podaří najít čarodějnici, kouzlo zlomím.“

„Na to není čas,” netrpělivě si povzdychla Yannah. „Kde je ten upír?“

Katy zacloumala zámkem, který nehodlal povolit. Zaklela, podívala se na maličkého démona, který stál uprostřed pusté cely.

„Upír?“

„Má zpoždění. Ale ode mne se přece nemůže čekat, že se postarám o všechno,“ zamumlala Yannah a Katy se podivila, jestli náhodou neztratila zdravý rozum. Další bláznivý démon má zasáhnout do jejího života. Pak se najednou Yannin výraz vyjasnil. „Ach.“

Katy se zamračila, její nedémonní sluch opožděně zaregistroval výkřiky Sylvermystů strážců a nezaměnitelné břinčení šavlí.

„Souboj?“ zašeptala zmateně. Kdo mohl sakra vědět, že je tady? Nemluvě o vrstvách ochranných kouzel, které Sergej nakladl kolem jejího vězení. „Někdo sem jde.“

„Být tebou, radši bych odstoupila ode dveří,“ varovala ji Yannah.

„Proč?“

Sotva jí ta otázka sklouzla ze rtů, ozvalo se příšerné zaskřípění ohýbaného železa a masivní dveře vypadly z pantů. Katy zalapala po dechu, podařilo se jí uskočit stranou a vyhnout se tak rozmačkání troskami dveří. Ale už se jí nepodařilo vyhnout se obrovskému muži, který vpadl do cely hned poté. Narazil do ní silou rozjetého náklaďáku a oba se svalili na podlahu.

„Uf.“ Náraz jí vyrazil dech a hlavou se praštila o tvrdou zem.

Chvíli trvalo, než z mozku setřásla mlžný opar a mohla se soustředit na obrovské zvíře, které jí tlačilo k tvrdé zemi.

A ještě déle jí trvalo přesvědčit samu sebe, že si tu dechberoucně krásnou tvář, vzdálenou sotva pár centimetrů od jejího obličeje, jenom nepředstavuje.

Anděl…

Jaké jiné stvoření by mohlo mít tak krásnou, bledou tvář? Nebo tmavé oči, jemné jako samet? Nebo hřívu hnědých, hustých vlasů?

Její srdce téměř zapomnělo tlouct, jak se ztratila v těch krásných očích, a jeho krása jí znovu vyrazila dech.

Byl prostě tak… krásný.

Tak naprosto, úchvatně a dokonale krásný.

Prostoupila ji touha, drsná a neodbytná. Drazí bohové. Jeho tvrdé tělo pasovalo na její s dráždivou dokonalostí.

A jeho vůně. Bohaté pižmo, které jí rozproudilo krev a způsobilo mocný hlad, který byl šokující stejně jako neznámý.

Katy věděla, že musí zavřít oči, aby se neztratila v temném kouzlu jeho pohledu.

Pak vzduchem projela vlna ledové síly a roztříštila její zmatené myšlenky.

Upír.

Zatracený upír.

Nebylo se čemu divit, že dokázal roztrhat její srdce na tisíc kousků.

Zlá stvoření, která zneužívala svou krásu jako smrtelnou zbraň.

Opřela se rukama o jeho tvrdý hrudník, příliš pozdě si uvědomila nebezpečí. Ale z nějakého podivného důvodu nezaútočil, i přes vysunuté, lesknoucí se obrovské tesáky. Místo toho se na ni podíval se strachem, který se rovnal jejímu.

„Ty,“ vydechl a zatvářil se, jako kdyby spatřil ducha. „Zatraceně.“

„Kdo mohl čekat, že přistaneš nahoře?“ vyštěkla. Její strach z upírů byl v tuhle chvíli překonaný bizarním rozčilením, že její první reakce byla — tak-krásného-chlapa-už-jsem-dlouho-neviděla, zatímco u něj se jednalo o čiré zklamání. „Lady Gaga?“

Uriel zamrkal, její reakce a hláška z moderního světa a popové kultury ho evidentně zaskočila.

„Bylo mi řečeno, že jsi zakletá.“

„Kdo ti to řekl?“

„Tvá údajná dcera.“

„Layla.“ Srdce se jí při vzpomínce na dceru zachvělo láskou. Věděla, že Layla se nacházela ve společnosti upíra, než s ní ztratila kontakt, ale nečekala, že jí dcera pošle na záchranu pijavici. Trochu se jí to… dotklo. „Mohlo mě napadnout, že by…“

Najednou jí došlo, co vlastně řekl, a svraštila obočí. „Co jsi myslel tím údajnou?“

Arogantně se na ni podíval. Upíři měli svou nadřazenost zakódovanou přímo v DNA.

„Nemáme žádný důkaz kromě slov zrádné upírky, psychopatického mága a ženy, která se magicky zjevila v podezřele příhodné chvíli, aby Layle prozradila, že je její matka, kterou drží v zajetí její zlá sestra.“ Uriel zkroutil rty. „Je to jako špatná pohádka.“

Katy ho uhodila rukou do hrudníku. Svou dceru milovala, ale Layla evidentně měla ubohý vkus, co se rytířských zachránců týče.

„Slez ze mne, hulváte.“

„Neslezu, dokud si nebudu jistý, že to není léčka.“

Katy se zakroutila pod jeho těžkým tělem a bez úspěchu se pokoušela vykroutit se ven. Pokud ji tenhle násilník srazil k zemi a pak ji ještě urazil, pak může čekat nějaké pěkně nepříjemné překvapení. Možná neměla sílu jako démoni, ale nebyla úplně bezbranná.

„Víš, kdo vůbec jsem?“ zasyčela.

Jak se Katy soustředila na únik, nepostřehla, jak upírovi ztuhlo tělo a tlumeně zasténal.

„Je to snad pozvání k průzkumu?“ zeptal se, hlas měl najednou jaksi zastřený. „Na můj vkus trochu přímočaré, ale jsem ochotný zahrát si.“

Sama sobě nalhala, že to byl šok, z čeho se jí sevřel žaludek a rozbušilo se jí srdce. A co se týče toho jiskřivého vzrušení, které jí projelo tělem… to asi musel být vztek.

Cokoli jiného by bylo naprostým bláznovstvím.

„Je to varování, že pokud ze mě okamžitě neslezeš, prokleju tvůj nejcennější poklad,“ procedila skrz zuby. „A nemluvím o tvé šavli.“

KAPITOLA

4

Uriel zíral na ženu, která se pod ním svíjela.

Od chvíle, kdy opustil Viktorovo doupě, se mu nic nedařilo. Když se dostal do Stonehenge, narazil hlavou do zdi. Doslova.

Ten zatracený mág nastražil v okolí hrobky několik léček a pastí pro ty, co nebyli dost opatrní. Uriel se dvakrát propadl do skryté jámy. První byla vyzděná cihlami se zapuštěnými stříbrnými hroty, které mu rozdrásaly kůži na dlaních, než se mu podařilo vyškrábat ven. Ve druhé jámě na něj čekala smečka pekelných psů, se kterými musel bojovat, aby se dostal ke dveřím vedoucím k cele, kterou cítil hluboko v podzemí.

Trvalo celé dny, než se mu zhojily všechny rány a posbíral dostatek sil, aby mohl pokračovat v pátrání. Ještě víc dní mu zabralo vyhnout se Sylvermystovi, který hlídal tunely, a pak nakonec rozbil ty těžké dveře. Kdo se mohl divit, že na další překvapení neměl náladu?

A Katy byla překvapení, přiznal si neochotně.

Čekal, že bude krásná. Byla koneckonců Maričiným dvojčetem, a i když tu chladnokrevnou děvku nesnášel, nikdo nemohl popřít, že vypadala úžasně.

I když Katy měla stejné lesklé kudrliny a půlnoční oči v bledém, dokonalém obličeji, nic dalšího společné neměly.

Marika byla chladnou arogancí s příslibem bolesti.

Katy byla…

Žár a vášeň a slib nekonečné slasti.

Potlačil další zasténání, když znovu zakroutila svým oblým sexy tělem pod jeho.

Hrome.

Tohle měl být úkol jednoduchý jako facka.

Katy měla hrát Sněhurku, aby si ji mohl přehodit přes rameno a vynést z tohohle omezeného vězení. Pak ji měl dopravit do Viktorova doupěte a umýt si ruce nad skončenou, nepříjemnou povinností.

Místo toho byla až moc vzhůru a kroutila se pod ním tak, že ho to až bolestivě vzrušovalo, a on se jen taktak ovládal, aby z ní neserval příliš tenkou noční košilku a ukojil ostrý hlad, který ho zaskočil.

Co to s ním bylo?

Jak Uriel přemýšlel nad odpovědí na tuhle neodbytnou otázku, teprve se zpožděním zachytil podivný pach síry. Otočil hlavu a spatřil drobnou démonku v bílé róbě, jak přechází celu směrem k nim a záhadně se na něj usmívá.

„Věděla jsem, že si budete rozumět,“ zamumlala hlubokým, zpěvným hlasem. „Ale možná, byste se měli obrnit, protože nás brzo spolkne peklo.“

Uriel svraštil obočí. „Co to…“

„Do pekla?“ Žena se usmála a odhalila řadu zubů ostrých jako břitva. „Ano, přesně to jsem řekla.“

„Kdo jsi?“ zavrčel a instinktivně nastavil své tělo tak, aby ochránil Katy. Nebylo to celé trochu bláznivé? „Vlastně neměli bychom začít spíš s tím, co vlastně jsi?“

„Jmenuji se Yannah. A co se týče toho, co jsem zač… hmmm…“ Poklepala si prstem na bradu. „Věříš na kouzelné kmotřičky?“

„Ne,“ vyštěkl Uriel.

Yannah si povzdychla. ,,Škoda.“

Katy využila upírovy momentální nepozornosti a vyškrábala se zpod jeho těžkého těla. Pohled měla upřený na vzdálenější stěnu cely.

„Yannah,” vydechla, „něco se děje.“

„Portál se otevírá,“ oznámila drobná démonka.

Uriel vyskočil na nohy a rychle vytasil šavli, kterou měl upevněnou v pouzdru na zádech. Než odcházel z Viktorova doupěte, zabalil si jen pár věcí. Jedny džíny, černé triko, boty na souboj a své zbraně. Co jiného mohl upír potřebovat?

„Portál?“ zavrčel.

Yannah přikývla. „Do záhrobí.“

Uriel pohlédl na blyštivou mlhovinu, která se začala tvořit poblíž olovem lemované stěny.

„Prokrista. Říkal jsem Viktorovi, že je to léčka,“ zamumlal a namířil špičku šavle do středu Katina hrudníku. „Zavři ten portál, čarodějnice, nebo ti vyrvu srdce.“

Katy ani nemrkla, oči jí plály hrdým vztekem.

„Jsem cikánka, ne čarodějnice, pitomče.“

Uriel zaskřípal zuby, odmítl přiznat obdiv k ženě s tak vášnivou kuráží. Pekelné brány se otevíraly. Teď nebyl čas nechat se něčím rozptýlit.

„Můžeš si klidně říkat anglická královna, ale okamžitě zavři ten zatracený portál.“

„Já ho neotevřela.“

„Brány do záhrobí se neotevírají jen tak samy od sebe.” Namířil šavli na drobnou Yannah. „Ty.”

„Já ne.“ Yannah pokrčila nosík. „Sergej.”

Uriel sevřel rukojeť šavle a pohledem přejel malou celu. „Ten mág?”

„Vytvořil zaklínadlo, které Katy spojilo s její sestrou,” vysvětila maličká démonka.

„A co tím chceš říct?”

„Mariku jste zničili.”

„Jo,” odvětil, „tu čubku měl někdo popravit už dávno.”

Katy si položila ruce v bok. „Nedochází ti, že jsem pořád spojená se svou sestrou?”

Uriel pokrčil rameny. „A to se nemůžeš nějak… odpoutat?”

„Ne.”

Otočil se na Yannah, která ostře zakroutila hlavou.

„Na mě se nedívej.”

„Výborný,” zavrčel, popadl Katy za paži a táhl ji k rozbitým dveřím. V tuhle chvíli byla nejlepším řešením evakuace. „Jdeme.”

„Pozdě,” řekla Yannah, nepatrně se usmála a zmizela.

Do prdele.

Uriel vzal Katy do náručí, ale už když zamířil k tunelu, který vedl z vězení, věděl, že Yannah měla pravdu.

Bylo pozdě.

Na kůži pocítil znervózňující jiskřičky elektřiny a pak se svět kolem najednou rozplynul.

Jo, jinak se to moc popsat nedá.

Během kroku mu pod nohama zmizela tvrdá skála, stejně jako špinavé stěny tunelu, a kolem se rozprostřela dusivá temnota.

Uriel zaklel, ochranitelsky objal Katy a otočil se, aby padali pozadu. Nevěděl, kde přistanou, ale tušil, že to bude zatraceně bolet.

O dvě vteřiny později se jeho domněnky potvrdily.

Nejenže dopadli na zem takovou silou, že by to stačilo na polámání kostí, ale kamení, které se rozprostíralo na zemi, bylo natolik ostré, že mu projelo až do masa. Uriel v tom překvapení nedokázal Katy zabránit, aby mu nevyklouzla z náručí. Na tváři měla drobný škrábanec, ale jinak byla nezraněná. Díky jemu. Ne že by čekal nějaké projevy díků.

Prokrista, ani nenaznačila, že by ji zajímalo jeho polámané a krvácející tělo; místo toho se postavila a začala si se sotva potlačovaným strachem prohlížet jejich okolí.

Její strach naprosto chápal.

Peklo dostálo své ohavné pověsti.

Uriel se opatrně postavil, sevřel šavli a pohledem přejel obrovskou jeskyni, která posunula pojem ,mrtvý’ na další úroveň.

Jezírka rozpálené lávy bublala poblíž rozeklaných, černých skal a její odlesky se blýskaly na tyčících se stalaktitech a stalagmitech, které vypadaly jako tesáky nějaké příšerné obludy.

Ale co bylo horší, jeho vynikající smysly, na které spoléhal, byly zdejší atmosférou utlumené.

Kromě štiplavého zápachu síry nedokázal vycítit vůbec nic, dohlédl jen do další jeskyně před nimi. Dokonce ani nedokázal rozeznat, zda jsou tu sami, nebo zda kolem krouží hordy démonů připravených zaútočit.

Posledních čtyři sta let strávil jako predátor, ne jako oběť. Nelíbilo se mu cítit se zranitelně. Vlastně ho to dost vytáčelo. Stejně jako Katin nezájem.

Co s tou ženou bylo?

On byl ten, koho přinutili, aby se ji vydal zachraňovat, i přes její pochybnou minulost s džinem. A přesto s ním zacházela jako s nevítaným vetřelcem, zatímco on…

On co? Uriel se ušklíbl.

Proč to popírat? Pocítil neovladatelné nutkání tu úchvatnou cikánku chránit. Nutkání, které bylo stejně mocné jako jeho nežádoucí touha. Podobné instinkty byly pro upíra nebezpečné. Naznačovalo to možné vytvoření pouta, které nebyl připravený přijmout.

Chtěl věřit, že je to léčka. Nebo nějaký záludný trik toho džina. Škoda, že mu to vše připadalo tak bolestně skutečné.

Tělo se mu sevřelo frustrací. Copak nebylo už tak dost špatné, že vtančil přímo do léčky, která ho přivedla do pekla? Teď byl navíc posedlý ženou, která ho do těchhle trablí přímo dovedla!

Katy jeho rozčilení snad vůbec nezajímalo. Poskakovala mezi lávou, která jí snadno mohla popálit křehkou kůži.

„Yanno,“ zavolala vystrašeným tónem. „Yanno!“

„Sakra.“ Uriel zastrčil šavli do pouzdra a vykročil za Katy, horko těžko odolával touze popadnout ji zase do náručí. „Copak se snažíš přivolat pozornost každého odporného zvířete ze záhrobí?“

„My jsme v záhrobí?“ podívala se na něj, jako kdyby to byla jeho chyba.

„Jak to mám vědět?” Uriel se znechuceně rozhlédl po okolní zrůdné krajině. „I když se to říká, přece jen z pekelných jam nepocházím.“

Katy si rukama objala břicho a v obranném gestu vystrčila bradu.

„K neuvěření.”

„Vzhledem k tomu, že je to tvoje chyba, že jsme teď tady, tak bych být tebou urážky nerozhazoval, miláčku.”

„Já se tě neprosila, abys vpadl do mé soukromé cely.“

„Ne,“ namítl Uriel rychle. „To tvá dcera.“

Katce najednou změkly rysy. „Layla,“ vydechla.

„Ano.“

„Je mi to líto,“ sklonila hlavu a skryla svůj překrásný obličej za závoj z vlasů. „Jen jsem ji chtěla varovat. Neměla jsem v úmyslu vystavit ji nebo kohokoli jiného nebezpečí jenom proto, abyste mne našli.“

Zvedl ruku a lehce se dotkl jejích lesklých kudrlin, ale pak rychle ucukl.

„Už je to jedno,“ procedil skrze zuby. „Musíme najít cestu odsud.“

„Pryč?“

„Leda bys tu chtěla zůstat,“ zavrčel. „Mohl bych zjistit, jestli tu náhodou nedělají vyhlídkové jízdy pro turisty.“

Katy najednou zvedla hlavu a podívala se mu do rozzlobených očí. V tu chvíli vypadala tak mladě, tak zranitelně. Ať už mág vytvořil jakékoli kouzlo, zajistil, že od svých dvaceti nezestárla víc než o pár let.

„To mě musíš pořád provokovat?”

„Já…,“ slova se mu zasekla v krku, když si všiml lesklé perličky v koutku jejích nádherných očí. „Ty pláčeš?“

„Ne,“ popřela nepopiratelné a otočila se k rozžhavené lávě. „Nech mě být.“

Měl ji nechat na pokoji.

Viktor po něm chtěl, aby se vydal najít zajatou cikánku, ale už neřekl ani slovo, že by ji měl chránit před hordou netvorů ze záhrobí. Nikdo by ho nemohl z ničeho vinit, pokud by ji tady nechal osudu.

Bohužel, nestal se Viktorovou pravou rukou kvůli tomu, že by své povinnosti přestal plnit ve chvíli, kdy se staly příliš složitými. Když něco začal, tak to taky dokončil.

A to byl důvod, proč se natáhl, lehce ji k sobě přivinul a palci jí setřel, z tváří slzy. „No tak, Katy,“ zamumlal. „Dostanu nás odsud.“ Podíval se ke vzdáleným otvorům do jeskyň. „Pokusím se o to, i kdybych měl zemřít.“

V jejích tmavých očích se odrazila nezaměnitelná hrůza. „Jsi si jistý, že už nejsme mrtví?“

„Co?“

„Jak můžeme být v záhrobí, pokud jsme nezemřeli?“

Nepatrně se usmál a rukou jí přejel po linii krku.

„Teplá kůže, pravidelný puls…“ Urielovi sotva docházelo, co dělá, když skláněl hlavu a rty se dotkl jamky za jejím uchem a přitiskl je k saténově hebké kůži.

„Voníš po tygřích liliích,“ zachraptěl. „Mohu tě ujistit, že jsi celkem naživu.“

„Ach.“ Otřásla se, vůně jejího vzrušení provoněla vzduch, zatímco Uriel začal klást polibky jeden za druhým na místo, kde jí na krku pulsoval tep. „Co to děláš?“

„Myslím, že bych to měl ještě zkontrolovat,“ řekl. Rostoucí slast z toho, že se jí mohl dotýkat, přemohla jeho zdravý rozum. „Opatrnosti není nikdy nazbyt.“

„Varovala jsem tě, upíre…,“ vydechla Katy a rukama se opřela o jeho hrudník.

Nepochyboval, že ho chtěla odstrčit nebo mu dokonce provést ještě něco horšího, ale místo toho se její dlaně opřely o jeho pevné svaly a horkost jejích doteků pronikla skrz tenkou látku jeho trika.

„Uriel,“ zachraptěl.

„Co?“

„Jmenuju se Uriel.“

Katy se zachvěla. „Uriel.“

KAPITOLA

5

Během dlouhých let věznění Katy několikrát jen taktak unikla šílenství. Nejen z dlouhých, nekonečných dní, kdy byla uvězněná na úzkém lůžku, ale i z pouhého osamění.

Dokonce i její schopnost vnímat svět skrz Mariku a Laylu a přes občasné návštěvy Yannah ji dlouhé odloučení mučilo. Byla dívka vychovávaná milujícími rodiči, kteří dávali svou náklonnost najevo. Přijít zničehonic o podporu rodiny a milujícího národa byl osud horší než smrt.

Toužila, lačnila po společnosti jako nikdo jiný.

Což byl důvod, proč teď zvrátila hlavu, aby povzbudila jeho pátrající rty, a proč zvedla ruce a propletla mu prsty hustými vlasy. Byl to důvod, proč se prohnula blíž ke slibné, rostoucí erekci…

Svatá matko. Tělem jí projela nemilosrdná touha, která ji opožděně vytrhla ze sebeklamu.

Nevinná přítelova útěcha ženám běžně nezpůsobuje bušení srdce a divoké vzrušení a žaludek sevřený očekáváním.

Tohle byla touha.

Drsná, zoufalá, zvířecí touha.

„Přestaň.“ Rukama se vrátila na jeho hrudník, ale tentokrát se nenechala vyvést z míry vypracovanými svaly ani ledovou silou. „Urieli, copak ses pomátl?“

Uriel tiše zasténal, zvedl hlavu a podíval se na ni očima, ze kterých čišel hlad, stejný jako ten její.

„Nejspíš,” odvětil zastřeným hlasem a rychle ji pustil. „Na nic jiného se asi nebudu moct vymluvit.“

Katy odmítla uvědomit si bodavé zklamání, ustoupila vzad a škubla sebou, jak si popálila nohy. Zatracená láva.

„Říkal jsi něco o tom, že nás odsud dostaneš,“ řekla strojeně.

„To jsem řekl.“

Katy pozvedla obočí. „A…?“

Uriel se ušklíbl. „A takové věci muži prostě říkají, aby uklidnili hysterické ženy.“

„Nebyla jsem hysterická.“

„Plakala jsi.“

Katy se schoulila, odmítla přiznat krátký okamžik zranitelnosti. Jestli ji Marika nenaučila nic jiného, pak určitě to, aby nedávala najevo ani kapku slabosti.

„Takže chceš říct, že nemáš ponětí, jak nás odsud dostat?“

Uriel sevřel čelisti, jako kdyby ho její obvinění urazilo. „Pokud bys varovala svou dceru, že každý, kdo se tě pokusí zachránit, se propadne do pekla, býval bych se připravil lépe.“

„Spíš bys vůbec nepřišel.“

„Jako kdybych měl na výběr.“

Katy po jeho ostrých slovech ustoupila.

No, copak to nebyla třešnička na dortu tohohle prima podělaného dne?

Už jí došlo, že Uriel nestál frontu, aby se mohl stát jejím rytířem, ale netušila, že se sem vydal opravdu neochotně.

„Oni tě přinutili?“

Přešel její otázku bez odpovědi, jen vytáhl masivní šavli.

„Nemůžeme tady jen tak stát a doufat, že se portál otevře.“ Pokusil se vykročit tak, aby se vyhnul jezírkům lávy a ostrým skalám zároveň. „Pojďme.“

Katy na okamžik zaváhala, ale pak se vydala za ním.

„Neodpověděl jsi mi. Přinutili tě, aby ses mě vydal zachránit, nebo ne?“ trvala na své otázce.

Uriel se nezastavil. „A není to jedno?“

Bylo to jedno?

Jo, bylo.

Proč?

Neměla ponětí.

Jediné, čím si byla jistá, byla lítost, že je nechtěnou povinností pro jednoho otráveného upíra.

„Já…“

„Co?“ zeptal se.

„Nevěděla jsem, že jsem byla myslí připoutaná k Marice, až do chvíle, kdy jsme se potkali,“ řekla. Z nějakého důvodu mu prostě musela vysvětlit, že ho nechtěla úmyslně zavést do pasti.

Uriel tiše zamumlal cosi, čemu nerozuměla, a vedl je zpátky k otvoru v zadní části jeskyně. Musel se sehnout, aby otvorem dokázal projít, a vešel do….

Jeskyně, která vypadala úplně stejně jako ta, kterou právě opustili.

Katy se ušklíbla, ani se nenamáhala podotknout, že z tohohle strašného místa pravděpodobně žádný východ nevede. Proč by se měla namáhat?

Úplně stejná myšlenka projela hlavou Urielovi.

Ani on se nenamáhal promluvit o tom, o čem přemýšlel. Věnoval jí asi tolik pozornosti jako toulavému psu.

Hajzl.

V tichosti přešli jeskyni a skoro došli až k dalšímu otvoru na druhé straně, když se Uriel najednou otočil a očima zapátral ve stínech.

„Sakra.“

Katy se zamračila. „Co zas?“

„Něco nás sleduje.“ Zaklonil hlavu, jako kdyby testoval vzduch. „A není to jeden tvor.“

„Démon?“

„Fantom,“ opravil ji.

„Perfektní,” zamumlala a instinktivně se sehnula, když proběhl kolem ní a švihl svou poněkud velkou šavlí po průhledné kreatuře, která se před nimi zformovala z páry linoucí se z lávového jezírka.

Ozvalo se zběsilé zaječení a Katy si skousla rty, když fantom zaútočil a s šokující silou odhodil Uriela na nejbližší stalagmit. Upír se jen otřásl a vrátil se k nepříteli, který se tentokrát zaměřil na Katy.

V temné mlhovině spatřila záři zlých rudých očí těsně před tím, než před ni skočil Uriel, odhodil šavli, napřáhl ruce a vydal ze sebe dávku své síly.

Fantom se ji pokusil zastavit, ale bylo příliš pozdě. Urielova ledová síla se kolem kreatury omotala a rozmáčkla ji dřív, než se stačila vrátit do lávy. Katy pozorovala souboj a málem si nevšimla druhého fantoma, který se vynořil z lávy za ní. Teprve když pocítila bodavou bolest v zádech, opožděně si uvědomila nebezpečí.

Bez Urielovy ohromné síly nebo jeho upířích schopností měla velmi omezené možnosti obrany. A proč by měla vůbec nějaké mít? Než se Marika proměnila v upírku, jediná zbraň, kterou kdy potřebovala, byl její ostře nabroušený jazyk.

Byla léčitelkou, ne bojovnicí.

Zatracená škoda, že není schopná přesvědčit tu vznášející se příšeru, že všechno urovnají úsměvem a potřesením rukou.

Hrome, ani nevěděla, jestli ta chvějící se mlhovina vůbec nějaké ruce má…

Katy o krok couvla, zvedla zaťaté pěsti a vydechla pár zpěvavých slov. Měla ta slova vypálená do mozku, jako kdyby je tam vyleptal oheň. Pak, jakmile kouzlo dokončila, uvolnila zaklínadlo a nechala ho přelétnout na útočníka.

Neměla ponětí, jestli může tímhle způsobem fantomovi ublížit.

Ta věc neměla pevné tělo, ale měla esenci, která dokázala vytvořit fyzickou podobu.

Mohla doufat jen v to nejlepší.

Celou minutu se nic nedělo.

Dobrá, nebyla to tak úplně pravda. Kreatura sice připlula o něco blíž, ale zezadu Katy slyšela smrtelný výkřik Urielova protivníka. Vypadalo to, že její zaklínadlo je naprostý propadák.

V mysli zoufale hledala něco, cokoli, co by mohlo fantomovi ublížit, ale když silou jejích slov začal najednou houstnout vzduch, Katy se jen zmateně nadechla. Nejenže její kouzlo zafungovalo, ale začalo růst tak mohutně, jak ještě nikdy předtím nedokázala zaklínadlo sestavit.

Zřejmě to byla výhoda pekelného prostředí, suše si uvědomila, a rychle ucouvla poté, co fantom začal pulzovat, jako kdyby ho zevnitř začal pohlcovat vnitřní oheň.

Pak s výkřikem, který Katy málem ohlušil, kreatura explodovala.

Jinak se to popsat nedalo.

V jednu chvíli to byla vznášející se masa černé mlhoviny, a v další maličké chuchvalce olejové substance kapající z okolních stalagmitů.

Sotva měla čas ocenit ohromující výsledek svého zaklínadla, když ji Uriel popadl a přehodil si ji přes rameno.

„Hej…“ Hlavou narážela do tvrdých svalů na jeho zádech, jak přeskakoval jezírka vroucí lávy a spěchal na druhou stranu jeskyně. „Stůj. Pusť mě.“

Uriel její protesty ignoroval a sklonil se ke skrytému otvoru v další jeskyni. Byla podobná jako ta předchozí, ale pořád tu bylo dost rozdílů, aby si byli jistí, že se nepohybují v kruzích.

Ne že by měla moc šancí obdivovat okolní scenérii.

Uriel procházel jednou jeskyní za druhou a nezastavil se, dokud mu drobnými pěstmi nezačala bušit do zad. Jak byla otočená hlavou dolů, začalo se jí dělat špatně.

„Sakra, řekla jsem ti, abys mě pustil,“ zachraptěla.

Uriel zamumlal cosi o nevděčných ženštinách a položil ji na stezku vedoucí mezi dvěma ostrými útesy. Katy se odmítla podívat přes hranu.

Nechtěla vědět, jestli je dole vůbec nějaké dno. Nebo jestli tam náhodou něco nečíhá.

Už takhle to bylo dost špatné.

A vypadalo to, že Uriel souhlasí.

„Jsi spokojená?” zeptal se, aniž by spustil oči z jejího bledého obličeje.

Katy si olízla suché rty. „Možná bychom se měli rozdělit.“

Uriel zamrkal a podíval se na ni, jakoby jí vyrostla druhá hlava.

„Rozdělit?“

„No víš, ty bys šel tudy a já tam tudy,“ mávla rukou. „Je to celkem jednoduchý koncept.“

„Ten koncept chápu,“ zavrčel. „Jen nechápu, proč jsi tak pitomá, abys něco podobného navrhla. Bez mé ochrany bys tu nepřežila ani pět minut.“

To byla pravda.

Ačkoli její zaklínadlo na fantoma zafungovalo, nebude schopná vytvořit další, dokud si trochu neodpočine. A pochybovala, že fantomové byli jediné nechutnosti, které se vyhrabou ze stínů.

Ale Marika ji zbavila veškeré pýchy a důstojnosti. A teď už to znovu zažít nechtěla.

Nechtěla být pro toho upíra záležitostí dobročinnosti.

„A není ti to jedno?“

„Myslím, že lepší otázkou je, proč se mě snažíš zbavit?“ přimhouřil podezíravě oči. Obličej měl osvícený rudou září, která naplňovala jeskyni. Měl by vypadat… děsivě, jak tam stál s obrovskou šavlí a vyceněnými tesáky. Místo toho byla jeho mužná krása tak éterická, až ji z toho rozbolelo srdce. „Máte tady s Yannah nějaký skrytý východ, který hodláte použít, jakmile se mě zbavíte?”

Katy sevřela rty. Krásný nebo ne, teď by ho nejradši praštila do nosu.

„Ano, tohle všechno je komplikovaná past, kterou jsem s Yannou připravila pro případ, že by někdo přinutil nějakého otravného upíra mě zachraňovat,“ popíchla ho. „Geniální, ne?“

„Ta past nebyla nachystaná pro mě, ale pro Laylu.“

Katy se šokovaně nadechla, tělem jí po nespravedlivém obvinění projel vztek.

Vydržela nekonečné roky vězení a nesnesitelných muk, aby svou dceru ochránila. A vydržela by další celá staletí, pokud by to bylo nutné.

„Ty bastarde.“ Bezmyšlenkovitě se vrhla na upíra a divoce mu začala bušit pěstmi do hrudi. „Obětovala jsem pro bezpečí své dcery úplně všechno. Všechno.“

Uriel rychle strčil šavli do pouzdra, pevně objal její třesoucí se tělo a přitiskl si ji k sobě.

„Klídek, Katy.“

Obrátila hlavu a propíchla ho varovným pohledem.

„Už nikdy neříkej, že jsem jí chtěla ublížit.“

„Fajn.“ Zvedl ruku a něžně jí stáhl vlasy z obličeje. Na tváři měl opatrný výraz. „Pokud to není léčka, proč se mě snažíš zbavit?“

„Možná se mi nelíbíš,“ zamumlala.

Oči mu zaplály jasem, který by mohl soutěžit s lávou padající z okolních útesů.

„To bych mohl změnit, pokud bych chtěl,“ odvětil zastřeným hlasem.

Mohl by.

Možná si neuvědomovala bolestné povědomí, které mezi nimi vířilo. Ani zvláštní pocit poznání, že čekala právě na tohoto muže od chvíle, kdy byla obyčejná cikánská holka. Ale tím, že tyto nebezpečné pocity ignorovala, je ze sebe stejně nijak nedostala.

„Prosím, Urieli…,“ zašeptala a intenzivně si uvědomila, že ji jemně hladí palcem po tváři.

„Řekni mi, proč se mě snažíš zbavit.“

Katy si odevzdaně povzdychla. Tvrdohlavý démon.

„To moje sestra způsobila, že jsme tady, a není jediný důvod, proč bychom měli trpět oba.“

Uriel sevřel rty. „A ty si myslíš, že když se rozdělíme, mé utrpení pomine?“

„Oba víme, že tobě samotnému se podaří uniknout snadněji, než když jsi se mnou a já tě zdržuju.“ Zachvěla se, když jí Uriel přejel palcem po spodním rtu. „Takže jdi.“

„Ne.“

„Proč ne?“

Zamračil se, jako kdyby ho rozčílilo, že by o tom měl snad přemýšlet. „Vždycky dokončím všechno, co začnu,“ pronesl nakonec.

Vždycky dokončí všechno, co začne?

To nebylo moc přesvědčivé.

„Nejsem tvou povinností,“ vyštěkla Katy.

„Pro teď ano.“

„Protože tě poslala má dcera?“

„Protože mě poslal šéf mého klanu.“

Katy obrátila oči v sloup. Laylu milovala, ale proč se ta holka probůh zapletla s upíry?

„Fajn, přišel jsi, viděl jsi, zvítězil jsi. A teď jdi.”

„Bez tebe nepůjdu.“ Založil si ruce na hrudník. „Nějak to budeš muset přetrpět.“

Oukej, tak to bychom měli.

Snažila se být milá. Dbát na jeho bezpečí víc než na své. A teď by ho nejraději nakopala do koulí.

„Podívej, ty arogantní hajzle, já… “

„Nemá cenu hádat se s upírem, má drahá,“ přerušil její tirádu melodický hlas.

Kata se šokovaně otočila, a když spatřila malou démonka, o které si myslela, že navždy ztratila, přitiskla si ruku na srdce.

„Yanno, díky bohu,“ vydechla. Sotva si všimla, že i v tomhle prostředí byla její róba dokonale čistá a vlasy měla spletené do prostého copu. Na rozdíl od Katy, která vypadala, jako kdyby několikrát prošla peklem. „Bála jsem se…”

„Že jsem mrtvá?“ napověděla jí Yannah.

„Ano.“

„Hlupáčku.” Yannah mávla rukou k protější straně jeskyně. „Můj dům je hned na druhé straně tohohle lávového jezera.“

Katy zmateně zakroutila hlavou. Celá ta léta přijímala Yanniny občasné a nečekané návštěvy, aniž by kdy přemýšlela, odkud vlastně přichází.

Ale i kdyby se nad tím zamyslela, záhrobí by ji nikdy nenapadlo.

„Ty tady žiješ?“

Yannah si odfrkla, Katčina nezakrytá nedůvěra ji zřejmě urazila.

„Nejsem si jistá, jestli se mi líbí tvůj tón. Moji sousedé jsou celkem milí a pro tvou informaci, mám byt v Mayfairu, kde bydlím při svém pobytu na druhé straně.“

Katy pootevřela rty, aby se omluvila, ale v tu chvíli mezi ně vstoupil Uriel.

„Ty dokážeš cestovat mezi světy?“ zavrčel.

„Na otázky teď není čas,“ odvětila Yannah a otočila se.

Začala ve složitých gestech mávat rukama nad útesy a Urielovu netrpělivou žádost o vysvětlení ignorovala. Katy se zamračila. To předstírá, že diriguje orchestr? Nebo přivolává posily? Nebo se snad dočista zbláznila?

Odpověď byla mnohem neočekávanější.

Tma před nimi se začala zvedat, jako kdyby byla živá. Pak zničehonic Yannah rychle švihla rukou a ozval se podivný zvuk, jako kdyby se vzduch trhal vedví.

Svatá matko!

Katy zakroutila hlavou, neskutečná ukázka síly ji ohromila.

„No tak.“ Yannah na ně netrpělivě mávla a naznačila jim, aby přistoupili blíž.

„Tudy.“

Katy opatrně vykročila k otvoru. Nechtěla Yannu urazit, ale zcela jistě té podivné věci nevěřila.

Na druhou stranu, Uriel neměl potíž být zvědavý.

Ukročil stranou a ukázal prstem na otvor.

„Kam to vede?“ vyštěkl.

„Neříkala jsem, že není čas na otázky?“ Yannah se otočila ke Katy se zmateným výrazem. „Copak se uhodil do hlavy?“

„Yanno…,“ začala ji uklidňovat. Nebyla o nic odvážnější než Uriel a nechtělo se jí vkročit do díry v prostoru.

Škoda, že neměli na výběr.

Jak se Katy dívala do zvětšujícího se otvoru, který mohl být dost dobře roztrženou bránou prostorů nebo časů, úplně jí uniklo, že se za ni postavila Yannah. Teprve když na své zadnici ucítila drobné Yanniny ručky, opožděně rozpoznala nebezpečí.

Když ji Yannah strčila dovnitř, Katy se vyděšeně zakuckala.

KAPITOLA

6

Uriela málokdy něco rozhodilo.

Samolibý upír byl mrtvý upír.

Bohužel ve chvíli, kdy měl hypotetickou možnost uniknout, nepochopil úmysl malé démonky až do chvíle, kdy bylo příliš pozdě.

Když viděl, že Katy pohltil portál, zaklel a nezaváhal. Odstrčil Yannah stranou a skočil. Podařilo se mu obejmout Katy kolem pasu a oba se vrhli do pulsující mlhoviny.

Cítili, jak padají tunelem do černé temnoty, a Uriel si instinktivně Katy přitiskl k sobě.

Ovinula ho sladká vůně tygřích lilií, zatímco objímal její dráždivě zaoblené tělo. Uriela zaskočila bodavá touha, aby pád nikdy neskončil. Dal by cokoli, aby mohl tuhle ženu držet v náručí na věky.

Šílenství, samozřejmě.

Byl upír.

Tohle nebylo nic jako ,tak zas někdy‘ nebo ,zítra ti zavolám’, jak to upíři dělali do chvíle, dokud nenašli partnerku.

Tahle žena jeho partnerkou být nemohla.

Nebo snad ano?

Než mohl o znervózňující otázce vůbec popřemýšlet, jejich pád najednou skončil.

Uriel propadl druhým koncem portálu a rychle se otočil ke Katy, aby ji zachytil. Skončili v jakémsi hustém pralese.

Zády bolestivě dopadl na mechem porostlou zem a nohy se mu zamotaly do podrostu. Ne že by si nevšiml skály, která ho rýpla do zad, nebo křiku rozzlobených ptáků z hnízd nad jejich hlavami.

Místo toho zasyčel strachy, jak mezi hustými listy problesklo světlo a po zádech mu přejel sluneční paprsek.

Už to bylo hezkých pár let, co naposledy viděl slunce.

Měl k tomu dobrou výmluvu.

Upíři plus sluneční světlo se rovnalo okamžité smrti.

A tomu se snažil vyhnout celé roky.

Teď musel znovu čelit palčivé bolesti.

Bolesti, která ale nepřišla.

Ohromení pomalu ustoupilo poznání, že tohle místo není ničím jiným než iluzí. Jiné vysvětlení neexistovalo.

Yannah vytvořila bublinu ráje uprostřed záhrobí.

Ale jak? A co bylo důležitější, proč?

Jak přemýšlel nad hrozbou samovolného vznícení, málem zapomněl na uzlíček, který držel v náručí. Tedy jen do chvíle, kdy se Katy vysoukala z jeho objetí a vykročila pryč.

”Katy.“

Přinutil se ignorovat znervózňující sluneční světlo a rychle se vydal za ní. Málem do ní narazil, když se zastavila na okraji velké mýtiny. Vycítil její napětí a rozhlédl se po louce ozdobené divokými květinami a mělkým potůčkem, který se vinul trávou. Předpokládal, že se nacházejí v iluzi, ale to neznamenalo, že zpoza vzdálených vrcholků nebo mezi okolními stromy nemohlo číhat nějaké nebezpečí.

Každý ráj má svého hada.

Katy po jeho boku pomalu zakroutila hlavou, krásné oči měla nevěřícně rozšířené.

„Ne…,“ vydechla. „To nemůže být pravda.“

„Cítíš něco?“

Potřásla hlavou a opatrně udělala krok vpřed. „Tohle místo znám.“

Dokonce i když věděl, že je to iluze, Uriel musel zatnout zuby, aby vystoupil ze stinného úkrytu, který poskytovaly okolní stromy.

„Opatrně, Katy.“

Naklonila hlavu na stranu a podívala se do jeho starostlivé tváře. Na pokožce se jí odrážely zlaté sluneční paprsky a tmavé kudrliny jí spadaly po zádech v nádherném vodopádu.

„Co je to?“

Na okamžik zůstal němý. Byla tak… výjimečná

Ale nebyla to její krása, co ho teď ohromilo. Měl pro to ještě další důvod.

Za dlouhá staletí poznal ty nejúžasnější ženy z celého světa. Skřety, víly, smrtelnice a upírky. Žádná však neprovokovala jeho touhy jako tahle. Byly to její plné tvary pod téměř průhlednou noční košilkou? Nebo vášnivý život, který jí doutnal v tmavých očích? Nebo nespoutanost, kterou Marika a ten zatracený mág nebyli schopni zkrotit ani těmi nejsilnějšími způsoby?

Ať už byla příčina jakákoli, stejně se na ni nemohl jen tak vrhnout a zahltit ji svou touhou.

Zatnul ruce v pěst. Zatraceně, tohle místo mu pěkně zamotalo hlavu.

A pomátlo jeho tělo, neochotně si uvědomil, když mu erekce nepříjemně napnula džíny.

„Záhrobí jsme neopustili,“ pronesl a ze všech sil se snažil potlačit svou touhu. „Tohle je jen iluze.“

„Jak můžeš vědět…?“ Její zmatený výraz se najednou rozjasnil, když se podívala na slunce zářící na jasně modré obloze. „Ach.“

„Přesně tak.“

Zamračila se a otočila se zpátky k malebnému výhledu.

„Vypadá to tak skutečně. Dokonce to i voní přesně tak, jak si pamatuju.“

„Tohle místo má pro tebe nějaký zvláštní význam?“

Její výraz změkl. „Když jsem byla malá, moje rodina putovala skrz země, kterým se dnes říká Maďarsko. Otec byl stařešina rodu a matka byla léčitelka.“

„Měli dobré postavení,“ tiše pronesl Uriel. Nijak ho to nepřekvapilo. Katy byla celá staletí uvězněná, ale nejenže dokázala přežít, dokonce dokázala ochránit svou milovanou dceru.

Znamenalo to neuvěřitelnou sílu, kterou zřejmě zdědila po rodičích.

„Ano, což znamená, že měli na svých bedrech spoustu povinností,“ odvětila a hloubavě se usmála. „Když pocítili potřebu před nimi na chvíli utéct, vzali mne a sestru právě sem. Ty dny jsem milovala. Byly to jediné chvíle, kdy jsme byli jako rodina.“

Její propojení s tímhle místem se nedalo popřít.

„Mně se to nelíbí,“ zachraptěl.

„Co se ti nelíbí?“

„Byla součástí tvého dětství i Yannah?“

„Samozřejmě že ne.“ Katy nad jeho otázkou zmateně zamrkala. „O démonech jsme neměli ponětí až do chvíle, kdy se z Mariky stala upírka.“

„Tak jak se jí mohlo podařit vytvořit přesně tuhle iluzi?“

Pozoroval, jak Katino potěšení z okolní krajiny pomalu mizí.

„Možná mi dokáže číst myšlenky,“ odvětila konečně.

„Možná,“ pokrčil Uriel rameny. Byl to ojedinělý talent, ale rozhodně ne neslýchaný. „Další otázkou pak je důvod, proč nás sem přenesla,“ pokračoval ve svých dotazech.

„Ty myslíš, že to otevření pekelné brány je její práce?“

Myslel si to?

Drobná démonka takovou sílu určitě měla.

A jen bůh věděl, proč jim v jednu chvíli nabídla pomoc a v druhé je oba poslala do pekla. Rozhodně ale nechtěl dělat unáhlená rozhodnutí.

„Myslím, že bychom byli blázni, kdybychom nepředpokládali, že tím sleduje své záležitosti,“ navrhl.

Katy se hořce usmála. „A kdo ne to nedělá?“

Uriel se po jejím obvinění naježil. „Já jsem k tobě byl aspoň upřímný, co se týče mého pronásledování,” odvětil, i když věděl, že je to lež.

Oh, důvod byl jasný hned od začátku.

Viktor mu přikázal najít a přinést tu cikánku.

Jednoduché jako facka.

Teprve poté, co do Katy vrazil ve vězení, se jeho nechtěná povinnost obrátila v cosi jiného.

Cosi nebezpečného.

Katy o jeho zamotaných myšlenkách naštěstí neměla ponětí a neklidně se zavrtěla.

„Možná Yannah vytvořila místo, kde se budeme cítit v bezpečí, než se za námi dostane,“ navrhla ve snaze najít nejlepší možnost.

Uriel si odfrkl. „Ty tomu věříš?“

Její tmavé oči rozčileně zaplály. „Nevím, čemu věřím, a v tuhle chvíli je mi to jedno. Teď tu není žádná rozžhavená láva, žádné jámy a pasti a žádní divní vlkodlaci, kteří by se pokusili vysát mou duši. Mám v úmyslu užít si pár minut klidu.“

Katy rázně přeskočila bublající potůček a usadila se na mírně svažitém břehu. Pak si slastně povzdychla a ponořila bosé nohy do křišťálově čisté vody.

Uriel zaklel, musel potlačit instinktivní touhu odtáhnout ji od břehu, dokud si nebyl jist, že ve vodě nečíhá žádné nebezpečí.

Možná měla pravdu.

Pokud tomu tak opravdu bylo, brzy to poznají. Proč si neužít pár chvil klidu a míru?

Ne že by to byl právě mír, co by Uriel ocenil, když se usazoval na mechem porostlou zem vedle ní. Natáhl nohy, opřel se o ruce a dopřál si luxus pozorovat Katy zalitou slunečním světlem.

Vycenil tesáky, veškerá jeho touha se vrátila, když jasné světlo prozradilo tmavé vrcholky jejích bradavek a ženský trojúhelník mezi nohama. Zatraceně. Hluboce zavrčel, když chladný větřík pocuchal prameny jejích saténových vlasů a pohladil jemnou linii jejího krku.

Katy se otočila a setkala se s jeho žhavým pohledem.

„Zíráš na mě,“ zamumlala.

Uriel nedokázal odolat, natáhl ruku a prsty jí pohladil vodopád vlasů.

„Vypadáš příliš mladě a zranitelně na to, že máš dítě.”

Katy pozvedla obočí. „To má být kompliment?“

„To je pouhý fakt.“

„Ach,“ pokrčila nosík. „Podle mě je to důsledek mého dlouhého spánku.“ Zamrkala, jako kdyby ji zrovna něco napadlo. „Samozřejmě, Marika je mrtvá a Sergej je nezvěstný, takže kouzlo, které způsobovalo, že nestárnu, je pryč.“

Urielovi se srdce sevřelo nepříjemným pocitem při pouhé myšlence, že by Katy měla zestárnout… a zemřít.

„I pro obyčejné lidi existují způsoby, jak zůstat nesmrtelným.”

Katy pokrčila rameny. „To je vlastně to poslední, co by mne trápilo.“

„A co je to první?“

„Layla.“ Řekla to bez sebemenšího zaváhání, její myšlenky patřily dceři, přestože sama byla v tuhle chvíli uvězněná v pekle bez sebemenší šance na únik. „Vždycky jsem vnímala její blízkost, ale teď se spojení přerušilo.“ Skousla si spodní ret a nasadila utrápený výraz. „Možná se jí něco stalo, a já o tom nevím.“

Uriel ji opět pohladil po vlasech, tělo se mu napjalo neznámou touhou po… čem?

Aby jí nabídl útěchu?

Nemožné. To dělají lidé, ne démoni.

Ale nic ho nedokázalo zastavit, když k ní sklonil hlavu a lehce jí políbil na rty.

„Marika je mrtvá,“ zašeptal tiše. „To musí být dobré znamení.“

Katy váhavě přikývla, po jeho lehkém doteku se jí srdce malinko rozbušilo.

„Ano.“

Urielův pohled sjel níž a zastavil se na oblině jejích ňader, odhalené výstřihem noční košilky. Polkl zasténání, při tom pohledu mu začal tvrdnout penis. „Nemluvě o tom, že Layla je pod ochranou jednoho z nejmocnějších a nejnebezpečnějších upírů světa,“ pokračoval zastřeným hlasem. „Jen málo věcí by jí mohlo ublížit.“

„To mě moc neuklidnilo,“ odvětila Katy suše.

Uriel sebou škubl a zamračil se. „Máš proti upírům nějaké předsudky?“

Její obrovské oči se přimhouřily a její výraz prozradil, co si myslí o jeho tónu.

„Jak by ses mi mohl divit?“ zeptala se. „Během posledních čtyř set let mě jedna upírka mučila. Nevyvolalo to ve mně zrovna přátelské pocity.“

Uriel se chtěl nechat rozčílit.

On byl tím, kdo měl hrdinně překonávat odpor k ženě, která se intimně sblížila s džinem, zatímco ona se měla rozplývat vděčností za jeho chrabrost a udatnost. Místo toho jí propletl prsty do vlasů a druhou rukou hladil po tváři.

„Ublížila ti.“

Její oči ztmavly nad nevítanými vzpomínkami. „Bavilo ji, když mohla jiným způsobovat bolest.“

„Ne všichni upíři jsou jako ona.“

Otřásla se, ale Uriel vycítil, že to není jen kvůli vzpomínce na Mariku.

„Doufám, že ne, hlavně kvůli Layle,“ řekla a zadržela dech, když jí Urielova ruka sjela po tváři.

„A kvůli sobě?“

Pootevřela rty v nevyřčeném pozvání, v žilách cítila zrychlený tep.

„Nevím, co tím chceš naznačit,“ pronesla zastřeně.

Uriel se naklonil blíž a nadechl se sladké vůně, přitom svými rty zlehka prozkoumal něžný oblouk jejího ramene.

„Dokážu vycítit tvou… potřebu.”

Katy po jeho jasných slovech ztuhla, dokonce i když věděla, že Uriel musí vůni jejího vzrušení cítit. Jestli se během svého vězení nenaučila nic jiného, tak rozhodně to, že před těmi zatracenými upíry nemá cenu nic skrývat.

To byl jeden z mnoha důvodů, proč byli tak otravní.

„Co bys tak mohl cítit ze ženy, která byla z donucení o samotě celých dvě stě let?“ marně se ho pokoušela zmást.

„Ne ne, ty toužíš po mně,“ zvedl hlavu a arogantně se na ni usmál.

„Po dvou staletích celibátu budu toužit i po špinavé, hnijící zombii…“

„Po mně,“ zavrčel a s neuvěřitelnou rychlostí se nad ní sklonil a přimáčkl ji k zemi. Katy překvapeně vydechla, ale než stačila jakkoli zareagovat, Uriel jí nestydatě přejížděl ztvrdlým penisem po podbřišku. Ach… ano. Tělem se jí rozlila čirá slast. Když lehce zasténala, Uriel se široce usmál. „Chceš mě mít v sobě.“

Svatá matko, skutečně chtěla.

Mohlo snad být něco šílenějšího?

Uriel byl upír. Teď byli společně uvězněni v pekle. A on byl přesně ten typ arogantního bastarda, ze kterých se jí dělala husí kůže po celém těle.

Měla by mu dát ránu do nosu, ne mu rukama přejíždět po dokonale vytrénovaném hrudníku. Zatraceně…

Dokonce i přes svou nenávist k upírům nemohla popřít jeho neuvěřitelnou krásu. A skutečnost, že nejednou riskoval život, aby ji ochránil.

Navíc tu byla ta palčivá, bolestná, sžíravá, nemilosrdná touha.

Nebylo to jen osamocení, co ji trápilo, bez ohledu na její prohlášení. Ani náhodná touha ženy, která byla bez sexu opravdu hodně dlouho.

Ne, tahle svíravá touha vznikla v momentě, kdy ho spatřila. A jakkoli ji štvalo, že to musela přiznat, Uriel byl tím jediným, kdo ji mohl z těch muk vysvobodit.

Katy přešla bezpočet důvodů, že tohle je ta nejhorší myšlenka na světě, přejela mu rukama po krásné tváři a ponořila se do sametového žáru jeho pohledu.

„Urieli,“ vydechla.

V očích jí zaplál sžíravý hlad. Uriel sklonil hlavu a políbil ji nad okraj výstřihu. Katy se otřásla a přimhouřila oči nad erotickým pocitem, který jí projel, když se jeho tesáky dotkly jemné kůže.

Och… bože.

Měla by se těch nebezpečných zbraní u svého krku bát, ale místo toho zvedla boky a otřela se jimi o jeho penis.

Uriel zasténal, prsty snadno uvolnil šňůrky na její košilce a stáhl nadýchaný oděv z jejího vstřícného těla. Pak se stejně rychle a jednoduše vypořádal se svým oblečením, odhodil je stranou a vzal její ňadra do dlaní. Jemně jí palci hladil bradavky, dokud se neproměnily v tvrdé špičky.

Katy si se zavřenýma očima vychutnávala pocit tepla slunečních paprsků, které pronikaly mezi jejich těla a do měkkého mechu pod jejími zády. Iluze nebo ne, strávila celá staletí v zajetí tmavé cely. Pocit znovu nabyté svobody a návrat do milované domoviny byly skoro stejně opojné jako Urielovy jemné doteky.

Ostře se nadechla, když ji začal líbal do důlku na krku a na klíční kosti a pak obliny ňader, a přešla na úplně jiné myšlenky.

Slunce a iluze svobody byly kouzelné, ale Urielův dotek…

Byl magický.

Chladné, jemné prsty, které zkoumaly její tělo se zručností, ze které jí tálo srdce. Zvědavé rty, které obemkly citlivý vrcholek jejího ňadra.

Propletla mu své prsty hustými vlasy a prohnula se v tichém povzbuzení.

Uriel souhlasně zavrčel, jazykem dál dráždil staženou bradavku a rukou zkoumal slastné křivky jejích boků. Pomalu sjížděl dolů, dokud se nedostal ke klínu a něžně jí neroztáhl nohy. Prsty začal pomalu přejíždět po vnitřní straně stehna. Katy skoro zapomněla dýchat, neklidně se pod ním vrtěla a tělo se jí třáslo touhou.

„Prosím,“ zasténala.

Začal ji líbat směrem k druhému ňadru. „Řekni to,“ vybídl ji chraplavě.

„Co mám říct?“

„Že mě chceš.“

Ani nezaváhala. K čemu by to bylo? Dokonce i kdyby nebyl upírem, musel vědět, že zoufale potřebuje ukojit svou hořící touhu.

„Chci tě.“

Uriel se samolibě usmál. „Jsi má.“

Katy ztuhla. Neohromila ji jeho panovačnost. Znělo to neuvěřitelně správně, dokonce i když to nebyla ochotna přiznat. Ale bylo by zatraceně nespravedlivé, kdyby si Uriel myslel, že ji může takhle rozohnit, aniž by část plamenů přešla na něj. Zvedla ruce a pohladila ho po zádech. Pod svými prsty cítila, jak se mu napínají svaly. Slastně pootevřel rty a ve slunečním světle se zaleskly jeho tesáky.

„Katy.“

„Líbí se ti to?“ poškádlila ho.

Uriel hluboce zavrčel. „Líbí.“

Usmála se, prsty začala zkoumat jeho žebra a pevný pas. Vychutnávala si, jak se mu pod jejími doteky napínají svaly, a pak rukou sjela níž, až k jeho mohutné erekci.

Na krátký okamžik zaváhala, podivný hlas v mysli jí napovídal, že milování s Urielem změní její život.

„Prosím…,” zamumlal Uriel zastřeným hlasem.

Katy se při té předtuše otřásla a prsty objala jeho napjatý penis. Ohromila ji chladná dokonalost kůže, která jej pokrývala. V podbřišku se jí usadil žár, jak ho začala hladit nahoru a dolů, sjela k hebkému váčku a vracela se k tupému vrcholku.

Když Katy znovu sjela dolů, Urielovo zasténání naplnilo vzduch. Jeho rty našly její ústa a drsně a zároveň zoufale ji políbil. Tělem jí projela radost a její domýšlivost byla v tu chvíli uspokojená.

Teď se třásl touhou stejně jako ona.

Katy se nechala pohltit opojnou slastí a pokračovala v odvážném hlazení. Najednou ji Uriel popadl za zápěstí a hluboce zavrčel.

„Dost.“

„A já si myslela, že upíři jsou proslaveni svou výdrží,“ provokovala ho.

„Nemusíš si lámat svou krásnou hlavinku kvůli mé výdrži.“

„Jsi si jistý?“

„Velmi rád ti to předvedu, kdykoli budeš chtít. Ale nejdřív… ty sis užila, teď je to na mně,“ varoval ji a krůtě se usmál.

„Tak to se tedy těším.“

Katy se otřásla a zavřela oči, když se k ní sklonil a začal ji pokrývat krk drobnými, rychlými polibky. Tělo se jí prohnulo v očekávání, když se zastavil u rozbolavělých vrcholků ňader a jazykem jí poslal do žil tisíce jiskřiček vášně. Něžně vzal bradavku mezi zuby, a když Katy slastí vykřikla, potěšeně se usmál.

„Sakra, tohle je fakt příjemný,“ zašeptala a zvedla ruce, aby ho mohla chytit za ramena.

„Dokážu víc, než jen aby to bylo příjemný.“ Pomalými polibky se Uriel vydal dolů k jejímu břichu a usmál se, když se pod jeho dráždivými doteky kroutila. „Chci, abys křičela, Katy.“

Katy se nadzvedla, když jí rty přejel po boku a pokračoval na vnitřní stranu stehna.

„Mám křičet? Přece nejsi… oh. Oh.“ Hrudník měla tak napjatý, že sotva dýchala. „Udělej něco, Urieli, už to dál nevydržím.“

„Tyranko.“ Uriel jí rychle roztáhl nohy, sklouzl dolů a poklekl mezi jejími pokrčenými koleny. „Potřebuju tě ochutnat.“

„Ale…“ Všechny protesty jí zemřely v krku, když se zvedl a jazykem přejel její vlhkou štěrbinku.

Tělem jí otřáslo čiré potěšení a ona vykřikla. Ach, tohle bylo tak dekadentní. Dekadentní a hříšné. A pokud by se je někdo pokusil vyrušit, vyrvala by mu srdce holýma rukama.

Zachvěla se a ponořila se do toho překrásného pocitu. Lízal ji po vlhkých zákrutách a hladil v pravidelném rytmu, vyladěném na maximální slast.

Oh, byl fantastický.

Nejlepší, prvotřídní milenec, na kterého celá ta léta čekala vlastně ráda.

Pak vzal do úst její slastný knoflíček a Katy vykřikla, když se celý svět roztříštil na tisíce hvězdiček.

Katy síla jejího orgasmu naprosto ohromila a sotva si uvědomila, že se Uriel zvedl a pronikl do ní. Ale když znovu našel její rty a žádostivě ji políbil, instinktivně ho objala kolem ramen a prohnula se, aby vyšla vstříc nárazům jeho penisu.

„Dokonalá,“ zašeptal do jejích rtů. I jemu se třáslo celé tělo, když do ní rychle vnikal. „Jsi dokonalá.”

Katy jeho slova téměř neregistrovala, ztracená v omamné slasti, kterou jí způsoboval. S každým přírazem pronikal hlouběji, jeho velký penis jí přinášel větší a větší rozkoš.

„Ano, Urieli… ano…“ Vybízela ho k rychlejšímu tempu, zarývala mu nehty do zad, zatímco on do ní pronikal.

„Má,“ zachraptěl a lehce jí tesáky poškrábal na krku. „Má sladká Katy.”

S posledním přírazem je oba poslal do víru exploze, zůstal v ní hluboko uvnitř, zatímco její výkřik uvolnění se ozvěnou nesl po mýtině.

KAPITOLA

7

Uriel se usmál, když Katiny výkřiky přešly ve slastné sténání. Tělo se jí stále třáslo divokou vášní.

Zatraceně.

Očekával explozi slasti, koneckonců dosud nepoznal ženu tak ohnivou. Ale co nečekal, byla primitivní touha vlastnit ji, která se usadila uprostřed jeho srdce.

Moje.

Slyšel to slovo v mysli pořád dokola, usadilo se mu hluboko v duši.

Ucítil, jak se pod ním Katy zavrtěla, váhavě se odkulil stranou a pevně ji přitiskl k sobě. Když se o něj otřela sametově hebkou pokožkou a uvnitř sebe ucítil tlukot jejího srdce, zavrčel.

Zatím mu nedala ochutnat svou krev, ale už se stala jeho nedílnou součástí.

Katy zvrátila hlavu a na krásné tváři měla šokovaný výraz. Musel se na ni usmát.

„To bylo…”

„To byl jen začátek,“ slíbil a pohladil ji po ňadru.

Tmavé oči zaplály. „Hej, nedělej si žádné plány, ve kterých bych figurovala, upíre.“

Uriel se usmál a prsty obkroužil tmavou bradavku, až se proměnila v tvrdý pahorek.

„Tak nedělej sliby, které nemáš v úmyslu dodržet.“

Katy zasténala, prohnula se v zádech a rukama mu přejela po nahém hrudníku. Ale ačkoli se dychtivě zachvěl, Katy zmateně vydechla, odtáhla se a zamračila se.

„Ach, Urieli,“ vydechla.

„Co?“

Prsty mu něžně přejela po zjizvené kůži.

„Byl jsi vážně zraněný.“

Uriel zasyčel, rychle se postavil a instinktivně si ránu zakryl.

Prokrista, úplně na to zapomněl.

Jak se ztratil v síle svého spojení s Katy, jeho mysl odmítla přiznat, že tohle není jen nemožný sen.

Ne.

Bylo to horší než nemožné, připomenul si drsně.

Bylo to nebezpečné.

Katy zamračeně pozorovala jeho napjatý výraz a pomalu se posadila.

„Urieli?”

„To už je dávno,“ zamumlal.

Katy přimhouřila oči. „Tak proč tě to pořád dráždí?“

Dráždí?

Nejradši by padl na kolena a vyl nad bezútěšnou prázdnotou, která naplnila jeho srdce.

Jedna věc byla vědět, že mu byl odepřen jakýkoli vztah, pokud byl spojený s mýtickým stvořením, které mohlo nebo nemuselo vstoupit do jeho života. Další věcí bylo dostat příležitost nahlédnout do ráje, jen aby ho odtamtud okamžitě zase vyhnali.

„Protože je to připomínka, že mi můj život už dávno nepatří,“ odvětil ostře.

„Mluvíš jako Yannah.“

„To ne,“ zavrčel a ucukl před ní.

„Řekni mi, co se stalo.“

Zaváhal a pak nepatrně pokrčil rameny. Příliš obdivoval její odvahu, než aby jí lhal.

„Kdysi jsem absolvoval jedno poněkud nepříjemné setkání s džinem, v londýnských docích,“ přiznal neochotně.

Katy zbledla a roztřesenou rukou si zastrčila pramen kudrnatých vlasů za ucho.

„S džinem?“

„Ano.“

„Kdy?“

„Před dvěma staletími, plus mínus.“

Nedokázal rozluštit Katin výraz, pochopitelně byla příliš inteligentní, aby nedala najevo, že si uvědomila význam právě vysloveného data.

„Bojovali jste?”

Uriel si znechuceně odfrkl. I po dvou staletích ho bolelo, že se džinovi nedokázal pořádně postavit.

Hrome, i lesní víla by dokázala to, co v tu chvíli on.

„Možná by se to dalo takhle nazvat,“ zavrčel. „Ačkoli to strašně nerad přiznávám, žádný boj to nebyl. Sotva jsem vycítil džinův příchod, když zabil mého bratra a mne zajal.“

„A tohle ti udělal, když ses mu pokusil uniknout?“ zeptala se tiše.

Uriel se hořce zasmál a jeho smích se odrazil od nedalekých stromů. „Ne, on mne nechal odejít. Tohle bylo jeho prokletí.“

„Prokletí?“ Katy vypadala naprosto zmateně, což nebylo nijak překvapující.

Uriel se pořád snažil skrýt, co se tenkrát vlastně stalo.

„Jsi si jistý?“

Protřel si jizvu, která mu od chvíle, kdy opustil londýnské přístavy, pomalu a bolestivě pulsovala. Teprve teď si ale uvědomil, že od chvíle, kdy se dostal do záhrobí, je pulsování silnější.

Náhoda?

Jedině.

Nedokázal si připustit cokoli jiného.

Pokud se něco zvrtlo a on by Katy ublížil…

Jo, tak by tam neměl šanci jít.

Dokonce ani se svými nejtemnějšími ,co kdyby’.

„Jsem si moc jistý,“ odvětil přidušeně.

„A co ti udělal?“

„Ten bastard si ze mě udělal otroka.“

Uriel ze sebe konečně dostal přiznání. Rychle se o točil a zamířil k potoku. Chladná, křišťálově čistá voda mu omývala kůži, ale nemohla smýt bezmocný vztek, který jím lomcoval.

Pak se vynořil, stáhl si vlasy z očí a otočil se, aby spatřil Katy na břehu potoka, jak se na něj starostlivě dívá.

Byla tak krásná, až ho zabolelo srdce.

Tmavé kudrliny okolo překrásného, oválného obličeje.

Slonovinově bílá, saténová kůže. Kypré křivky.

Omamná, ohromující žena, která oslovovala jeho nejprimitivnější touhy.

„Co ti udělal?“ zeptala se tiše.

Uriel zatnul zuby ve snaze ubránit se touze, která ho svírala.

Musí ji ochránit.

Nic jiného nebylo v tuhle chvíli důležité.

„Řekl mi, že budu nástrojem jeho pomsty,“ zopakoval Uriel slova, která téměř před týdnem prozradil Viktorovi.

Katy odvrátila obličej a vstoupila do řeky, pokračovala, dokud neměla vodu až po prsa.

„Myslíš si, že ten džin je otcem Layly?“

To nemohl vyloučit. Jelikož byl během posledního tisíciletí v Londýně spatřen jen jediný džin, zdálo se to velmi pravděpodobné.

„A to je důvod, proč jsi se mnou zacházel, jako kdybych byla prašivá.“

Po jejím krutém obvinění ucukl, nechtěl si připomínat své arogantní pohrdání.

„Udělal jsem, co bylo v mých silách, abych tě zachránil.”

Odmítla se na něj podívat. „Myslíš si o mně, že jsem džinova čubka.“

Dokonce když Uriel věděl, že je to fakt špatný nápad, nedokázal se udržet, vykročil a zastavil se před ní. Něžně ji chytil za ramena, ale další nával touhy potlačil.

„Vím, že tě tam Marika držela proti tvé vůli.“

Otočila se k němu, z očích jí sršely blesky.

Katy nikdy nebude klidná a pohodová žena. Byla vášnivá, bouřlivá a nepředvídatelná.

Také byla až přehnaně oddaná, odvážná a velmi ženská, uvědomil si bezútěšně.

„A přesto sis myslel, že se mi to vlastně mohlo líbit, být uvězněná s krásným démonem?“ obvinila ho.

Nemohl lhát. Téhle ženě ne.

„V první chvíli ano.“

„A teď?“

„Teď už je to jedno,” řekl s jednoduchou upřímností.

Katy se znovu otočila a zahleděla se na stromy lemující protější břeh, jako kdyby ji najednou zaujaly droboučké fialky, které se skrývaly v mechu pod nimi.

„Tak dobře.“

„Katy. Podívej se na mě,” poprosil ji tiše.

„Ne.”

„Prosím.”

Katy se k němu neochotně a vztekle otočila.

„Jsi spokojený?”

„Ne. Jsem…” Nějak mu došla slova.

„Co?”

„Vzteklý,” konečně se mu podařilo ze sebe vysoukat.

Ucukla, jako kdyby ji uhodil. „Neprosila jsem tě, aby sis umazal své upíří ruce mou poskvrněnou…”

„Sklapni a poslouchej mě,” přerušil ji.

Vzduch vibroval silou jejího vzteku. „Jsi idiot, pokud si myslíš, že bych ti neublížila, protože jsme spolu měli sex.”

„Neměli jsme sex, my jsme se milovali.” Uriel vzal její tvář do dlaní a zachvěl se, když pocítil, jak jejich nahá těla omývá proud vody. Přistoupil blíž a vrcholky jejích ňader se dotkly jeho hrudníku. „Nebo ti to mám připomenout?”

Katy se nadechla, vůně jejího vzrušení provoněla vzduch.

„Urieli,” zavrčela varovně. „To ne.”

Uriel zkroutil rty, ale odmítl pustit její tvář z dlaní. Nedovolí, aby uvěřila čemukoli jinému, než že je naprosto úžasná.

„Katy, co se stalo mezi tebou a tím džinem…“

Katy mu zapíchla prst doprostřed hrudníku a nasadila zarputilý výraz.

„O tom se bavit nebudeme.“

„Jak chceš,“ souhlasil rychle. „Přijde chvíle, kdy mi budeš natolik věřit, aby ses mi se svou minulostí svěřila, ale teď si svá tajemství nech.“

„To je od tebe hezké.“

Uriel její sarkasmus přešel. „Trápí mě jedině to džinovo prokletí. A to, k čemu mě může přinutit.“

Po jeho prostém přiznání její zarputilý výraz povolil. Zamračila se a podívala se na jeho jizvu.

„Ten démon je mrtvý.“ Nedalo se říct, jestli něco cítila, když to stvoření umíralo. „Jak můžeš vědět, že prokletí nezemřelo s ním?“

„Protože pořád cítím jeho sílu.”

„To ale neznamená, že je aktivní i kouzlo.“

„Tohle riziko nechci podstupovat.“ Podíval se na ni smutnýma očima. „Ne s tebou.“

„To nechápu.“

„Jsi má.”

Hluboko v jejích očích zaplálo cosi živoucího.

Cosi žhavého a divokého a otřesně prastarého.

„To říkáš teď, ale nesmíš zapomenout, že jsem matkou míšenky džina,“ připomněla mu roztřeseným hlasem.

Uriel zakroutil hlavou. „Ne, nemůžu zapomenout, že nebudu riskovat život své partnerky, přestože po tobě nesmírně toužím.“

KAPITOLA

8

Tohle vypadalo jako přelomový okamžik.

Měla se na něj zlobit.

Kdo si sakra mohl myslet, že by ji soudil podle toho, co se stalo před dvěma sty lety?

Ptal se jí snad, jestli chtěla být uvězněná a držená v zajetí upíří podobou své sestry? Nebo jestli se chtěla zapojit do šíleného plánu zplodit míšenku džina jen proto, aby se na svět mohl vrátit Temný lord?

Už tak bylo dost zlé, že jedna její část se cítila vinna, že se k ní ten džin choval tak, aby to nebylo znásilnění. To musel Uriel vykutat její vzpomínky, které se snažila pohřbít? Ale teď byla…

Sakra, vůbec nevěděla, co byla.

Ohromená? Užaslá?

Vzrušená, na pokraji zbláznění?

Otřásla se a podívala se do jeho překrásné tváře. Pomyslela si, jestli to není jenom nějaký špatný vtip.

„Jako partnerka?“ zaskřehotala.

Uriel se smutně usmál. „Copak tě ta myšlenka děsí kvůli tomu, že jsem upír?“

„Neděsí mě to,“ rychle namítla. „Šokuje mě to.“

„Proč?“

„Proč?“ odfrkla si. „Chceš seznam?“

Sametovým pohledem sjel dolů k jejím ňadrům a zastavil se na bradavkách, které se pod silou jeho žhavého pohledu proměnily v tvrdé pahorky.

„Stačí první tři důvody,“ odvětil zastřeným hlasem.

Katy před jeho dotekem ucukla.

Jak si mohl myslet, že bude schopná o něčem přemýšlet nebo diskutovat, když pociťovala jenom touhu se kolem něj omotat a dělat mu ty nádherné a hříšné věci, když je tak blízko?

„Vždyť se sotva známe,“ vysoukala ze sebe nakonec.

Uriel pokrčil rameny. „Upíři svou pravou partnerku obvykle poznají jen několik hodin poté, co ji potkají.“

Katy poskočil puls a v srdci jí vybuchlo nebezpečné teplo.

Partnerka.

Oh… do prdele.

Bylo to šílenství. Naprosté a úplné šílenství.

Tak proč zběsile neječí? Místo toho se cítí, jako kdyby právě vypila celý sud dobře vychlazeného ležáku.

Odmítavě zakroutila hlavou, dokonce i když věděla, že se Uriel nenechá oklamat.

„Cikánky obvykle dávají přednost dlouhým námluvám se spoustou dárečků.“

„Některé možná.“ Natáhl ruku a bezostyšně vzal jedno její ňadro do dlaní, a když zavzdychala, na rtech se mu objevil úsměv.

„Jiné mají raději rychlou akci.“

Katy se otřásla, tělem jí projelo horko. „Jsi arogantní.“

V očích mu zaplál plamen vášně. „Můžeš si nalhávat, co chceš, ale před upírem pravdu neskryješ.“

Nakonec se ukázalo, že nemůže lhát ani sama sobě. Ne, když jí žilami jako teplý med proudila touha po milování. Nebo když instinktivně pokročila, aby se přitiskla k jeho pevné hrudi.

Ale nebyla připravená přijmout jeho šokující tvrzení, že je jeho partnerkou.

Byla?

„Fajn, po sexuální stránce si rozumíme,“ přiznala.

„Víc než rozumíme,“ zavrčel a přitiskl na ni ztopořený penis. „Mnohem víc.“

Mnohem víc. Jo, dalo se to tak vyjádřit, přiznala si Katy. Ve stejnou chvíli si uvědomila hedvábný proud chladné vody na své přecitlivělé kůži a zlatavé sluneční paprsky, které jen podpořily horko, které se jí rozlévalo po těle.

Toužila po tom muži takovým způsobem, že věděla, že se toho nadosmrti nezbaví.

Bez ohledu na to, jak dlouhý nebo krátký ten život může být.

„A co takhle fakt, že ty nesnášíš cokoli a kohokoli spojeného s džiny a já nenávidím upíry?“

Objal ji kolem pasu a přitiskl si ji k sobě tak, že mezi jejich těly neproklouzla ani kapka vody.

„Říká se, že láska všechno přemůže,“ zavrčel.

Katy pokrčila nosík, zdaleka tomu nevěřila.

Svou sestru milovala jen do té doby, než zjistila, že se z ní stala upírka.

Milovala svou dceru, ale musela obětovat všechno, aby jí zajistila bezpečí.

Láska byla… nebezpečná, bolestivá a komplikovaná.

Ale teď to vypadalo, že na hádky není čas.

„Opět se ze mě stala obyčejná smrtelnice,“ namítla místo toho. „Během pár let budu stará a šedivá.“

Jeho tmavé oči nebezpečně a divoce zaplály.

„Nikdy.“

Katy se zamračila. „Já se nenechám proměnit v upíra.“

Uriel se otřásl, její odmítnutí nechat se proměnit ho zasáhlo. Dalo se to pochopit. Jakmile se z člověka stal upír, zapomněl na veškerý svůj předchozí život. Už by to nebyla Katy, ale nové stvoření, které by mu stejně tak dobře mohlo roztrhnout krk, místo aby byla jeho partnerkou.

„Duchové dokážou připravit lektvary, které ti zachovají mládí.“

Katy se podívala na drobné plané květiny, které lemovaly břeh říčky.

Jeho něžná slova jí připomněla chvíle, kdy byla mladá a život měla před sebou. Včetně představy o milujícím manželovi a hromadě dětí.

Svatá matko. Už jednou si prošla mizérií, od podobných snů teď chtěla upustit.

Copak se mohla dobrovolně dostat do situace, kdy si je nechá znovu zničit?

„Tohle je směšný rozhovor,“ zamumlala, spíš aby přesvědčila samu sebe, než jeho.

Uriel se zastavil, pak temně zavrčel, sklonil hlavu a přitiskl rty na místo na jejím krku, kde jí pulsovala krev.

„Víc než to, je to naprosto zbytečný rozhovor,“ zachraptěl.

„Zbytečný?“

Uriel se pomalu odtáhl, na tváři měl smutný výraz. „Pokud je džinovo prokletí pořád aktivní, pak jsem chodící bombou. A nechci tě vystavovat riziku.“

Teď ji jeho pokus o sebeobětování urazil. Copak si myslí, že ji může takhle omámit a vzápětí odhodit?

„Nemělo by to být i moje rozhodnutí?“

„Ne.”

„To je všechno? Prostě ne?“

„To je všechno.“

Katy se zamračila, poprvé v něm spatřila nemilosrdného válečníka, který ji přišel vysvobodit.

„Podívej, ty tvrdohlavý upíre, pokud se rozhodneš, že budeš mým…“ Nějak se jí nepodařilo najít to správné slovo, „…partnerem, pak jím tedy budeš.“ Naklonila se dopředu a vystrčila bradu. „Chápeš?“

Uriel se otřásl, rukama přejel po jejím zadečku a vycenil tesáky.

„A ty mi budeš říkat, že jsem tvrdohlavý?“ zamumlal.

Mysl se jí zastřela potřebou obejmout ho nohama kolem pasu a zapomenout na všechno kromě mocné touhy milovat se s tímhle krásným upírem.

Ale nejdřív musí urovnat pár věcí.

„Poslední vlastní rozhodnutí jsem udělala někdy před čtyřmi sty lety,“ připomněla mu. „Teď už mi tu možnost nesebereš.“

Uriel byl dost moudrý, aby se jejím slovům nesmál.

Oukej, byla uvězněná v záhrobí bez šance na útěk, ale pořád potřebovala mít nad svým životem kontrolu.

Hloupé? Samozřejmě.

Ale nějak podivně nutné.

„Ne, svobodu ti nikdy neseberu,“ souhlasil tiše, „ale ani nikomu nikdy nedovolím, aby ti ublížil.” Najednou ji popadl, nadzvedl a vynesl z vody ven. „Ne, pokud tě budu moci ochránit.“

Katy chtěla zaprotestovat proti jeho arogantní domněnce, že potřebuje jeho ochranu, ale všechny myšlenky zmizely, když se Uriel uvelebil na mechovém břehu, usadil si Katy na klíně, ona se zády opřela o jeho hrudník a nohy si přehodila přes jeho, z každé strany jednu.

„Urieli,“ vydechla. Cítila se podivně zranitelně, když jí položil bradu na rameno a rukama začal podrobně prozkoumávat její nahé tělo. „Co to děláš?“

Jednou rukou vzal její ňadro do dlaně a druhou sjel do horké jamky pod jejím břichem. „Využívám momentu.“

Katy se z krku vydralo zasténání, hlava jí klesla na stranu, když ji Uriel začal masírovat naběhlý klitoris.

„Vypadá to, že využíváš víc než tohohle momentu,“ souhlasně zachraptěla.

Jednou rukou dráždil tvrdý vrcholek její bradavky a prstem druhé ruky zajel do její vlhké úžlabinky. Katy slastně zasyčela, zvedla ruce a objala ho kolem krku.

„Kdo ví, jak dlouho bude trvat tahle iluze?“ řekla k němu.

Jeho tesáky se jí něžně otíraly o kůži, ale dával si pozor, aby ji neporanil. „Měli bychom si tu samotu užít, dokud můžeme.“

Katy se nechtěla hádat. Zavřela oči a soustředila se na pocit jeho prstů, které ji pomalu dráždily. Bylo to tak příjemné. Tak… zasténala, když vycítila blížící se vyvrcholení.

„Myslím, že máš pravdu,“ zapředla, zvrátila hlavu a opřela se o něj.

Nadechla se jeho chladné, mužné vůně, tělo se jí prohnulo napětím, když jí seštípl bradavku.

„Brzy zjistíš, že mám vždycky pravdu,” ujistil ji.

„Fakt?”

„Fakt.”

Jako kdyby chtěl své tvrzení podpořit, popadl ji Uriel kolem pasu a jedním pohybem ji posadil na svůj vztyčený penis. Katy tiše zasténala, jak do ní pronikl, celé tělo se jí otřáslo uspokojením, které ji naplnilo.

„Proboha, jsi naprosto dokonalá,” vydechl a zvedl boky, takže se dostal do jejího těla tak hluboko, že Katy mohla přísahat, že jsou jednou bytostí.

„Vsadím se, že to říkáš každé ženě,” zamumlala, i když jí intenzita pocitů, které se jí rozproudily tělem, naprosto otřásla.

S touhou se dokázala vypořádat. Dokonce i když to byla obrovská, vše pohlcující touha.

Ale něžné vlny emocí, které ji zaplavily, měly mnohem větší sílu než pouhá touha.

Byl to druh citu, pro který ženy obětují úplně všechno.

„Žádné jiné ženy tu nejsou, Katy,” zasténal a začal do ní pravidelně, v pomalém tempu pronikat. „Jen ty.”

„Urieli…”

„Pšššt,” zarazil ji a začal jí líbat na zadní stranu krku. „Dovol, abych tě pomiloval.”

Katy potlačila varovný hlas, který se vynořil kdesi vzadu v její mysli.

Stejně to nic neznamenalo.

S největší pravděpodobností se z tohohle záhrobí nikdy nedostanou.

Tak proč neudělat to, co navrhl Uriel, a jednoduše si nevychutnat příležitost?

„Ano,” vydechla. Zapomněla na všechno, zůstala jen výbušná slast.

KAPITOLA

9

Katy si nebyla jistá, kolik času mezitím uplynulo.

Být uvězněný v iluzi bylo vlastně skoro stejné, jako kdyby se čas úplně zastavil.

Slunce zůstávalo stát na svém místě na obloze. Neplynuly žádné mraky, neměnily se stíny. Dokonce i pobíhání několika divokých zvířat mělo pravidelný rytmus a dalo se předvídat.

Věděla, že se s Urielem třikrát pomilovala, to se dalo spočítat lehce. Ale od chvíle, kdy je Yannah uvěznila v tomhle podivném světě, mohlo uplynout několik hodin nebo i celý den.

Pravděpodobně by ji to mělo znepokojovat.

Měla by to považovat za důležité.

Ale v tuhle chvíli ležela na lůžku z polních květin, stočená v Urielově náručí, a plula na vlně blaženosti.

Na rtech se jí objevil úsměv.

Uriel byl nepřekonatelný milenec.

Dokázal být nelítostný a nechat se vést svou vášní. Dokázal být pomalý, něžný a neuvěřitelně trpělivý, dokud nezačala prosit, žadonit a nakonec vyhrožovat, aby ji přivedl k vyvrcholení.

Jako muž…

Katy zamrzl úsměv na rtech.

Konečně musela uznat, že i po téhle stránce byl dokonalý.

Zvedla hlavu a podívala se na upíra ležícího vedle ní.

Nad jeho krásou se jí zastavilo srdce.

Elegantní oblouk obočí a hrdá linie nosu. Vysoké lícní kosti a smyslně tvarované rty. Tmavé oči s citlivým pohledem, ve kterém byla čitelná bolest z let, po která byl nucen zůstat v ústraní, dokonce i když měl kolem sebe klan.

Nemusel jí říkat, že své bratry chránil stejně, jako teď chránil ji. Vždycky zůstával stranou, neustále měl strach z toho, aby někomu nechtěně neublížil.

Posledních dvě stě let trpěl podobně jako ona.

Možná to byl důvod, proč si teď byli tak blízcí.

No dobrá, to byl jeden důvod, druhým byl neuvěřitelně dokonalý sex, přiznala si suše.

„Začínám si myslet, že jsem se dostala do nebe,“ zamumlala a přejela rukou po jeho dokonalém obličeji. „Společně s mým krásným andělem.“

Uriel se po jejích slovech zamračil. „Zatraceně, tohle na mě nezkoušej.“

„Cože?“

„Na mně není nic andělského.“

Katy se pomalu usmála, když si vzpomněla na jeho dokonalé pohyby.

„To je pravda.“ Rukou mu přejela po hebké kůži břicha a vychutnala si hrbolky jeho svalů. Hmmm, mužská dokonalost. „Mohla bych odpřísáhnout, že jsi skrz naskrz zkažený.“

Uriel se na ni samolibě podíval. „Díky.“

„Řekla bych, že tvá podobnost s anděly tě dost rozčiluje?“

„Jsem válečník.“

„A válečníci nemůžou být dokonalí?“

Zvedl ruku, pohladil ji po vlasech a vycenil tesáky.

„Opatrně, Katy, radši mě moc neprovokuj.“

Katy se podívala do jeho sametových očí a málem se jí zastavilo srdce.

„Vyprávěj mi o sobě.“

Uriel nad nečekanou otázkou pozvedl obočí. „Chceš slyšet o mých hrdinských činech, nebo o mých úspěších u žen?“

Katy obrátila oči v sloup. Jako kdyby nevěděla, že je smrtelně nebezpečný zabiják a stejně smrtelně nebezpečný milenec.

„Chci slyšet o tobě. O tvém skutečném já.“

Uriel ztuhl, jako kdyby nikdy nikoho nezajímalo nic kromě jeho dovedností.

„Jsem přímý podřízený Viktora, nejvyššího vůdce upírů Velké Británie,” odvětil.

Katy se usmála nad hrdostí, která zazněla z jeho slov. A proč by neměl být pyšný? Před tím, než upadla do zajetí, byla ona sama hrdá na to, že byly s Marikou považovány za nejlepší léčitelky celé Evropy.

„Máš dobré postavení, že? Nemůžu se divit, že jsi tak arogantní.”

„Autoritativní,“ opravil ji.

„Nadřazený.“

„Jedině když je to nezbytně nutné.“

„Což je pořád,“ poznamenala suše. „Co dál?“

Uriel pokrčil rameny. „Nic dalšího tu není.“

„Nevěřím ti.“ Natáhla ruku a prsty mu přejela po ostré linii čelisti. „Přece netrávíš všechen čas zabíjením nepřátel.“

„Ne. Učím mladé upíry, jak zabíjet.“

Katy si povzdychla. „To nemáš žádné koníčky? Žádné tajné sny?“

Urielovi se v očích objevil zdráhavý výraz. Uvědomil si, jak trávil celá léta stranou od ostatních.

„A co ty?“ pokusil se odvrátit její zájem a otázky. „Máš nějaké tajné sny?“

„Chtěla bych být matkou Layle,“ přiznala bez váhání. „Ačkoli předpokládám, že po dvou staletích je těžké se do téhle role vrátit. Nejsem si jistá, jestli někdy pochopí, proč jsem ji opustila.“

„Neměla jsi na výběr.“

„To neznamená, že bude připravená mi odpustit.“

„Odpustí ti.“

Katy se podívala do jeho klidných očí. Zoufale mu chtěla věřit.

Když dávala své děťátko čarodějnici, která slibovala, že jej ochrání a ukryje, Katy připadalo, že jí někdo rve srdce.

Byla to jedině absolutní důvěra, že Layla bude v bezpečí, co jí dodávalo odvahu.

Přesto měla strach, že Layla nikdy nepochopí, proč se vzdala dítěte, po kterém tolik let toužila.

„Jak si můžeš být tak jistý?“

Uriel vzal její tvář do dlaní a palcem jí přejel po spodním rtu. „Protože cestovala do Londýna a riskovala všechno, jen aby tě našla.“

Katina srdce se zalilo maličkou vlnou ulehčení. „Opravdu?“

„Nic ji nedokázalo zastavit,“ přiznal Uriel. „A samozřejmě odmítla opustit Londýn, dokud jí Viktor neslíbil, že se před ničím nezastaví a zachrání tě.“ Katy se usmála a lehce ho políbila na rty. Vychutnala si slova útěchy, která ulevila alespoň z části jejímu pocitu viny.

„Díky,“ zamumlala tiše.

Rozhostilo se mírumilovné ticho, když vtom se Uriel zvedl na loktech a znepokojeně se na ni podíval.

„Hudba,“ řekl najednou.

Katy zamrkala. Oukej. To bylo trochu nečekané.

„Cože?“

„Mám rád hudbu, a kdykoli mám možnost, odjedu do svého doupěte ve Walesu a učím se hrát na nějaký hudební nástroj.“ Pokrčil rameny, bylo jasné, že mu tohle svěřování není příjemné. „Už umím hrát skoro na všechno.”

Katy se nepatrně usmála, jeho rozpaky, které nedokázal skrýt, jí přišly okouzlující.

„Proč ti přišlo tak těžké se svěřit?“

„Protože mí bratři by byli nemilosrdní,“ přiznal. „Nepochybuju, že by po mně Viktor chtěl, abych mu zahrál na harfu.“

Když si Katy představila Uriela s harfou v náručí, musela se smát. Jeho podoba s nebeskou bytostí by se nedala popřít.

„Hmm, to chápu,“ přiznala.

„Samozřejmě, pokud se ke mně někdy přijedeš podívat, rád ti… “

V tu chvíli vzduch protnul nezaměnitelný chlad a jemu zmrzla další slova na rtech.

„Urieli,“ vydechla Katy, vyškrábala se na nohy a natáhla si téměř zapomenutou noční košili.

„Cítím to.“ Rychle se postavil vedle ní, natáhl si džíny a triko a vytasil dlouhou, ostrou šavli. „Upír.“

Vzduchem projela další vlna chladu a Katy nevěřícně a zároveň vyděšeně zasyčela.

Ne, to nemůže být pravda.

Přece už měla dost smůly.

Ale i když se pokoušela sama sebe přesvědčit, že se jí to jen zdá, známý pocit zkázy se jí usadil přímo v srdci.

Marika.

„To není možné.”

Sevřela ruce v pěst, tělem jí projely nenávist a strach zároveň.

„Tenhle zápach nezapomenu,“ zasyčela. „Nikdy.“

Uriel cosi zaklel a pohledem zkušeného bojovníka prozkoumal okolí.

„Pak ale musí být součástí iluze.“

Katy se znechuceně otřásla. „Ne, tohle není iluze. Tohle je noční můra.“

„Katy.“ Vzduchem projel Maričin dráždivý hlas.

Uriel se naklonil a ukradl Katy polibek, na tváři měl odhodlaný výraz.

„Zkus odvést její pozornost.“

„Cože?“

Uriel neodpověděl, už byl mezi stromy. V okamžiku, který byl kratší než úder srdce, zmizel. „Sakra.”

Katy si připadala jako myš zahnaná do kouta krutou kočkou s vyceněnými tesáky, když Marika vystoupila z úkrytu nedaleké skály.

Uriel jí řekl, aby tu děvku nějak zabavila, a při všech svátých, tohle je přesně to, co udělá.

„Ach, tady jsi, drahá sestřičko,“ zavrněla Marika a provokativně se usmála. „Stýskalo se ti?“

Katy polkla knedlík, který se jí udělal v krku.

Nebylo překvapující, že Marika vypadala jako pohled do zrcadla.

Tytéž tmavé vlasy a oči, stejná bledá pokožka a ladné tělo, v tuhle chvíli oblečené do značkového oblečení, které Marika zbožňovala.

Ale překvapující bylo, že vypadala stejně dobře a elegantně, jako kdyby vystoupila ze stránek módního magazínu.

Sakra.

Měla být mrtvá a dokonce trpět v příšerných a neúprosných mukách podsvětí. Copak na světě není žádná spravedlnost?

„Fakt by ses měla naučit, jak zůstat v hrobě, Mariko,“ zavrčela na ni.

Marika pohodila tmavými kudrlinami a s odhodlaným výrazem vykročila k ní.

Byl to pohled, po kterém vždycky následovala bolest.

„Co je tady k smíchu?“ zeptala se.

„K smíchu je to, že se tě brzy zbavím navždycky. Tahle myšlenka mě naplňuje radostí.“

Marika se zastavila jen několik centimetrů od ní, její studená síla se kolem Katy ovinula jako ledový řetěz.

„Copak se stalo s mou sladkou Katy, která se každý večer modlila, aby se jí vrátila její sestřička?”

Katy zatnula ruce v pěst. Neustoupí, neustoupí…

Vystrčila bradu a nasadila vzpurný výraz. „Zjistila, že se z její sestry stalo monstrum.“

„Monstrum?“ Marika se naklonila blíž, začenichala kolem Katy a podezíravě přimhouřila oči. „A to říká žena, která smrdí pachem svého upířího milence. Kdepak ten cukroušek je?“

Katy zaklela. To by pro odvedení pozornosti stačilo.

„Víš, Mariko,” řekla a snažila se, aby z ní Marika nespustila oči. „Chvíli mi to trvalo, ale zjistila jsem, že to není kvůli tomu, že se z tebe stala upírka, proč jsi tak zlá.“

„Ne?“

„Ne, je to kvůli tomu, že postrádáš cokoli, co by jen trochu připomínalo srdce.”

Maričin pronikavý smích způsobil, že Katy přejel po zádech mráz.

Svatá matko, už tak bylo zlé, že měla tu ženu s tváří Mariky tak blízko. Rozhodně by se bez toho kdákavého smíchu obešla.

„Katy, pokud bych neměla srdce, jak bych mohla zařídit, že k sobě budeme připoutané i po smrti?“ Marika si přitiskla ruku na místo, kde kdysi bilo její srdce. „Mohlo by snad být něco sentimentálnějšího?“

„Tohle je sobectví, ne sentiment. Jen ses snažila zachránit si vlastní kůži tím, žes přinutila Sergeje, aby nás spojil.“

„To je pravda, ale teď mám mnohem prostší důvod, abych jeho kouzlo ocenila.“

„A co to je?“

Marika našpulila rty, natáhla ruku a rudým nehtem přejela Katy po tváři tak, že po něm zůstala krvavá brázda. „Má nešťastná smrt mne poněkud rozladila. Koneckonců, jsem předurčená vládkyně světa,“ postěžovala si. „Doufejme, že pár století, kdy tě opět budu moct mučit, mému zklamání trochu uleví.“

Katy se po jejích slovech trochu ulevilo, část ohromného strachu zmizela. Netušila, co to má znamenat, ale Marika aspoň věřila, že je mrtvá. To jí dalo naději.

„Řekni mi, Mariko, byla to Layla, kdo ti zasadil smrtelnou ránu?“

Tmavé oči se vztekle zablýskly. „Ta čubka měla prostě štěstí.“

Katy se usmála. „Věříš v karmu?“

„Věřím, že hříchy dcery musí být splaceny matkou.“ Marika zvedla ruku, chytla Katy a zaryla jí drápy hluboko do masa. „A rovnou s tím můžeme začít.“

Katy se obrnila proti útoku, ale na pohyb přímo zpoza Mariky připravená nebyla. Naštěstí překvapil sestru stejně jako ji. Když se Marika napřáhla a chtěla Katy uhodil do tváře, Uriel do útočnice narazil silou, která lámala kosti.

Katy klopýtla stranou a pokusila se nabýt rovnováhy, zatímco oba protivníci spadli tak, že málem nastalo zemětřesení. Urielovi se podařilo přistát nahoře, pěstí udeřil Mariku zezadu do hlavy, načež se ozvalo nechutné lupnutí.

Nebyl to smrtelný úder, ale mělo by to stačit, aby upírka zůstala pár minut v bezvědomí. Ale místo toho se Marika otočila a zakousla tesáky do Urielova krku.

Katy se málem zastavilo srdce, když viděla, jak Uriel popadl Mariku za vlasy a serval ji ze sebe i s masem. Z rány mu okamžitě začal vytékat proud krve.

Mýtinou se ozvalo jeho bolestivé zasténání a okolní zvěř začala v hrůze prchat pryč.

Katy si sotva uvědomovala, že se hýbe. Popadla velkou větev, jež ležela v trávě opodál, a vykročila vpřed. Ve stejnou chvíli Uriel napřáhl svou šavli a jediným máchnutím ji zapíchl do Maričina srdce.

Katy se zastavila a při pohledu na sestru ležící se šavlí v hrudníku se otřásla. Nesnášela tu mizernou, sadistickou kreaturu každým kouskem bytosti, ale stejně nebylo nijak příjemné vidět sestru přišpendlenou k zemi, jako ve scéně ze špatného hororu.

Katy čekala, že Uriel stvrdí smrt upírky tím, že jí vyřízne srdce, ale když Marika oběma rukama popadla šavli a vyrvala si ji z těla, jen zalapala po dechu.

Tohle přece nemohlo být možné. Probodnutý hrudník ji měl naprosto paralyzovat, nemluvě o tom, že ani ten nejmocnější démon se jen tak nevzpamatoval z tak obrovské rány.

Uriela to zaskočilo, sotva se mu podařilo vyrvat jí šavli z rukou a rychle se pevně rozkročit, než zaútočila.

Znovu máchl šavlí a zaklel, když se Marice podařilo vyhnout se útoku a uhodit ho do tváře. Nebyla v takové kondici jako Uriel, ale sílu měla. A co bylo horší, vypadalo to, že jí nic nemůže ublížit.

Uriel po jejím úderu cukl a Marika se mu znova dostala ke krku, jako kdyby mu ho chtěla prokousnout.

Možná se jí to i podařilo.

Hnusná čubka.

Katy pevně sevřela větev a vykročila vpřed. Nebyla tak hloupá, aby si myslela, že dokáže upírce ublížit kusem klacku, tedy pokud se jí nepodaří vrazit jí ho do jejího ledového srdce. S jejím štěstím bylo pravděpodobnější, že si větev vrazí do vlastního hrudníku. Ale připadala si jako poslední gazela u vysychajícího pramínku vody a váha větve v ruce ji ujišťovala, že není úplně bezbranná.

Bylo to hloupé, ale nutné, pokud se měla soustředit natolik, aby dokázala dát dohromady kouzlo.

Pokusila se nevšímat si Urielových ošklivých ran a jeho slábnoucího úsilí ubránit se Marice, která nejenže byla podivuhodně imunní vůči všem zraněním, ale zároveň posedlá touhou po krvi.

Katy se místo toho pokusila soustředit sama na sebe, na malou jiskřičku energie, která doutnala v její duši.

Byla to stejná síla, kterou užívala k hojení, ale místo toho, aby jí teď využila k úlevnému, pevnému proudu, zkroutila ji do temných impulsů, které v sobě mají všechna stvoření, a zdržela ji, dokud drsně nevybuchla.

Zamumlala slova, která ji naučila babička, když sedávaly u ohně, napřáhla ruku směrem k Marice a prudkým výbuchem uvolnila všechnu nahromaděnou energii.

Vzduch se zachvěl silou jejího zaklínadla, Marika se na okamžik zastavila a v panice upřela zběsilý pohled na Katy.

„Už je to tak, ty zlá děvko, chcípni,“ zasyčela Katy.

Ozvalo se zachraptění a z Maričiných úst vytryskla smrdutá pěna. Tohle kouzlo bylo obzvlášť nechutné, Katy jej nikdy předtím nepoužila. Uriel jako obvykle rychle využil situace a proťal šavlí Maričin krk.

To mělo být všechno.

Zavřete dveře, zhasněte světla, představení skončilo.

Ale Marika ze sebe mocné zaklínadlo setřásla a šokující silou vyskočila do vzduchu, aby uhnula svištícímu ostří.

Do… prdele.

Katy popadla větev. V ústech jí vyschlo a srdce ucítila někde poblíž krčních mandlí.

Nevěřícně se zapotácela a už jen sledovala, jak se Uriel postavil mezi ni a nechutnou stvůru, která kdysi bývala její sestrou.

„Katy, uteč,“ zavrčel.

„Ne,“ zakroutila hlavou. „Nenechám tě tady samotného.“

Uriel znovu zavrčel, otočil se a propíchl ji drsným pohledem. Tričko měl nasáklé krví a krk znetvořený po Maričiných kousancích.

„Pak zemřeme oba.“

Katy si skousla spodní ret. Nebyla hloupá. Věděla, že jejich jediná šance je najít cestu z iluze.

Každá buňka její bytosti protestovala proti tomu, opustit Uriela.

„Co to s ní sakra je?“ zamumlala.

„Copak to nevidíš? Jsem neporazitelná,” vyprskla Marika. Její strašidelný smích znovu zaplavil mýtinu. „Nechoď moc daleko, drahá sestřičko. Jakmile se zbavím tvého milence, můžeme si vychutnat společnou chvilku.”

Uriel pohladil Katy po tváři a prosebně se na ni podíval.

„Jdi.“

Katy si krátce přitiskla jeho prsty k obličeji, rychle se otočila a vykročila k louce.

Slyšela sestřino vzteklé zaječení a jakoby odpověď Urielovo zavrčení, ale pohled měla upřený na vrcholky, které se tyčily před jejíma očima. Bez svých kouzel neměla jak Urielovi pomoci Mariku překonat.

Všechno, co teď mohla dělat, bylo modlit se za zázrak…

Ne, to nebylo všechno, co mohla dělat, uvědomila si opožděně.

Katy zpomalila na úpatí jednoho z nízkých kopců.

Proč utíkala, jako kdyby mohla najít nějaké magické dveře?

Z iluze existovala jen jedna cesta.

Schovala se za velkou skálu, roztřesenou rukou si odhrnula vlasy z obličeje a nadechla se.

„Yanno,“ zavolala. Její hlas se rozezněl nehybným vzduchem. „Yanno?“

Vzdáleně slyšela Urielův boj s Marikou, poblíž pak veverku utíkající nízkým porostem, ale o démonovi, který je tady uvěznil, nebyla ani stopa. Nic. Prostě nic. Vůbec nic.

„Yanno, sakra, tak kde jsi?“

Opět nic, natož varování.

V jednu chvíli tu stála sama, zoufalství jí proudilo tělem jako kyselina, a v další před ní stála Yannah.

„Nemusíš dělat takový povyk, Katy,“ postěžovala si malá démonka. „Slyším dobře.“

Katy zatnula ruce v pěst. Měla sto chutí roztrhnout Yannu vejpůl.

„Fakt?“ procedila mezi zuby. „Pak bys mohla vědět, že na nás zaútočila Marika. Rozhodla ses nechat nás Marice napospas?“

„Nebuď hloupá, měla jsem moc práce.“

Katy namířila ukazováčkem na souboj odehrávající se na druhé straně louky. „Jo, já taky měla docela dost práce.“

„Ano, to jsi měla.“ Yannah se pomalu usmála. „Nemusíš mi děkovat, že jsem ti poskytla soukromí, aby sis užívala se svým krásným upírkem.“

„Čekáš, že ti budu děkovat?“ Katy nevěřícně vykulila oči. Ach ano, asi malou démonku brzo uškrtí. Ale až potom, co je odsud dostane.

„Zamkla jsi nás tady s mou šílenou sestrou, která se proměnila v zombii.”

Yannah svraštila obočí, jako kdyby chtěla o Katině obvinění přemýšlet.

„Ach, nemyslím si, že by po technické stránce byla zombie.“

Katy zamrkala. „To si děláš legraci?“

„Když jde o zombie, nikdy si legraci nedělám.”

Katy se ostře nadechla a počítala do deseti. „Tak co tedy technicky je?“

Yannah neurčitě mávla rukou. „Nejsem si úplně jistá.“

Výborné. Fakt dokonalé.

„Je součástí téhle iluze?“

„Ne.“

„Ale je mrtvá?“ přitlačila Katy. „Chci říct… mrtvá mrtvá?”

„Ano.“

Katy se zamračila, cítila, že před ní Yannah něco skrývá.

„Neříkáš to úplně přesvědčivě.“

„Neměla tady vůbec být.“

„Jdi do háje,“ vyštěkla Katy. „Měla by se smažit v pekle, ale evidentně nastala chyba.“ Otočila hlavu a málem se jí zastavilo srdce, když viděla Uriela, jak odráží útoky rozzuřené upírky, tělo má zbrocené krví a z elegantních pohybů se staly trhavé skoky. „Yanno, musíš nás odsud dostat, než nás zabije.“

KAPITOLA

10

Na rozdíl od mnoha svých bratrů Uriel nebyl nikdy natolik arogantní, aby si myslel, že je neporazitelný.

Obzvlášť ne po svém nepříjemném setkání s džinem.

Věděl, že upíři jsou na vrcholu potravinového řetězce, ale vždycky existovalo nebezpečí, že potká většího a horšího protivníka, který mu nakope prdel.

Takže po nepřiznané dodávce síly od džina trávil spoustu časů zdokonalováním bojových dovedností.

Což bylo jedním z důvodů, že z něj v tuhle chvíli nebyla hromádka popela.

Ale ubránit se Marice, aby mu neroztrhla krk, znamenalo, že už použil skoro všechny triky, které se za ta léta naučil. A zatímco jemu díky četným zraněním rychle ubývaly síly, jeho protivnice byla pořád svěží jako podělaná sedmikráska.

Mohl jen doufat, že se Katy podařilo najít cestu ven.

Jako kdyby pouhá myšlenka na ni ji mohla ztělesnit, uslyšel z druhé strany louky Katin hlas.

„Urieli.“ Zamávala na něj, aby ji viděl.

„Tudy.“

Uriel si odevzdaně povzdychl.

Sakra. Copak se nemohla podařit alespoň jedna věc?

Otočil se. Konečně si přiznal, že i když Katy možná našla cestu z iluze, bez něj neodejde.

„Ach ne, ty ne.” Marika nejspíš vycítila, že její oběť uniká, a postavila se mezi něj a mávající Katy. „Ještě jsme neskončili.“

Uriel opřel šavli o zem s únavou, kterou nemusel předstírat, a druhou rukou si sáhl do kapsy u kalhot. Měl jen jeden pokus odrazit Maričin útok a dostat se ke Katy. Všechno záviselo na tom, zda se mu podaří odlákat Maričinu pozornost jinam.

Maričiny oči plály samolibým triumfem.

Věřila, že má vítězství na dosah.

Hrome, proč taky ne?

Kdyby se měl Uriel vsadit, dal by všechny peníze na zběsilou upírku, která neuměla umřít.

Na rtech se mu objevil sarkastický úsměv, když klopýtl o drn trávy a naoko ztratil rovnováhu.

Přesně takové povzbuzení Marika potřebovala.

Vykřikla a vystartovala proti němu, napřáhla ruce a vycenila tesáky.

Uriel dokázal vyčkat do poslední vteřiny, pak vyškubl ruku z kapsy a hodil dřevěnou krabičku přímo do její tváře. Ozvalo se nepatrné puknutí, kouzlo smrti se aktivovalo a srazilo ji na kolena.

Uriel nezaváhal. Mocně zařval, zvedl šavli a hrozivě se rozmáchl.

Ostří zasvištělo vzduchem, jako by ji opožděně varovalo, ale Marika byla natolik pohlcená touhou po krvi, že si ničeho nevšimla. Ohrnula rty, loukou projela její ledová síla, když se vrhla na Uriela. Podařilo se jí přejet tesáky po Urielově tváři ve chvíli, kdy se jeho šavle dotkla jejího krku.

„Špatně, ty čubko,“ zasyčel. „Hra skončila.“

Marika si konečně uvědomila nebezpečí, tmavé oči se jí rozšířily šokem a pokusila se uhnout, ale šavle jí projela krkem. Všechno bylo pozdě, příliš pozdě, a přestože se pokusila zabránit nevyhnutelnému, nebylo jí to nic platné. Uriel vložil do úderu všechnu svou sílu a šavle odřízla Marice hlavu. Viděl, jak hlava proletěla vzduchem a přistála na koberci planých květin. Oči měla stálé doširoka rozevřené v šoku. Bezvládné tělo mu spadlo k nohám.

Tentokrát se nenechá podvést, teď už ne.

Ušklíbl se, když viděl téct krev z její smrtelné rány a záškuby svalů. Měla by se proměnit v prach, ne tady ležet jako leklá ryba.

Uriel neměl ponětí, v co se Marika proměnila, ale byl si celkem jist, že maličkost jako uříznutá hlava ji na dlouho nezdrží.

Skoro jako kdyby se mu to mělo potvrdit, hlava sebou škubla, Maričiny prsty jen tak tak minuly jeho nohu a zaryly se do hlíny a tělo se začalo sunout k useknuté hlavě.

Na vteřinu zůstal Uriel bezmocně stát, nechtěl si připustit to, co viděl na vlastní oči. Pak ze sebe setřásl paralyzující strach a vyběhl směrem k čekající Katy.

Vyrazil rychlostí, kterou zvládali jen upíři, a rychle se dostal ke Katy. Když ucítil známou vůni démona, nastražil všechny smysly.

„Byla tu Yannah,“ pronesl suše.

Katy přikývla, tvář měla bledou únavou a překrásné oči plné strachu. Přesto měla pořád odhodlaný výraz a odvážný postoj. Pohled na ni naplnil Uriela pýchou.

Tahle žena se nenechala jen tak porazit.

„Ano.“ Ukázala k blyštivé mlhovině, která vířila nad nimi. „Vytvořila portál.“

Uriel přimhouřil oči. „A kde je teď?“

„Zmizela.“

„Znovu?“

Katy pokrčila rameny. „Překvapuje tě to?“

Uriel zaklel.

Během posledních dvou staletí se vždycky snažil, aby měl nad vším kontrolu. Po setkání s džinem tím byl úplně posedlý.

Teď klopýtal z jedné mizerné situace do druhé. A uprostřed všeho toho zmatku byla Yannah, která vykukovala a zase se schovávala jako nějaké rozjívené dítě.

„Už mám dost toho, jak nás vodí za nos,“ zavrčel. „Co vůbec chce?“

„Nevím a nezajímá mě to.“ Katy se ohlédla přes rameno a otřásla se při pohledu na bezhlavé monstrum, které bývalo její sestrou. „Raději bych se nechala sežehnout peklem, než abych Marice dopřála tu radost, že mě zabije.“

„Sakra.“ Natáhl se a vzal ji za ruku. Byl si jist, že nic horšího už je čekat nemůže.

„To nesmíš dovolit.“

Společně vstoupili do mlhoviny. Z jiskřiček elektřiny, které mu tančily po kůži, se Uriel otřásl. Kčertu, magii nesnášel. Pak je pohltila tma a oni se propadli do pocitu prázdnoty.

Uriel se marně snažil udržet Katy v náručí, dobře věděl, že je čeká tvrdé přistání. Náhlý vstup do brány na druhé straně je ale od sebe odtrhl a oni dopadli na tvrdou zem tak, že mu zacvakaly tesáky.

Uriel zavrčel, zvedl hlavu, aby spatřil nejnovější pohromu, která na ně čekala. Zdánlivě nekonečná, černá vulkanická skála, která se táhla mezi ohnivými prameny a jedovatými mraky, ho nijak nepřekvapila.

Obloha nad nimi měla nechutně narudlý odstín, blesky z ní vystřelovaly bez varování.

Bylo by jedině překvapující, kdyby se znovu neocitli v záhrobí.

Uriel zvedl hlavu, a když spatřil nehybnou Katy ležící pár kroků od něj, nebezpečně blízko tekutého ohně, zaskučel. „Katy!“

Rychle se postavil, do jedné ruky si nachystal šavli a vykročil směrem k ní.

„Jsem v pořádku.“ Katy se se zřetelným úsilím pomalu postavila a při pohledu na peklo, které je obklopovalo, se zamračila. „Tedy přinejmenším tak v pořádku, jak za chvilku budu.“

Uriel ji chtěl sevřít v náručí a nabídnout útěchu, ale rychlý pohled přes rameno mu připomněl, že portál zůstal stále otevřený.

Jakmile se dá Marika trochu dohromady, budou ji mít v patách.

„Musíme vyrazit.“

I přes zřetelnou únavu rychle přikývla. „Cítíš Yannu?“

„Tudy.“ S nechutí kývl k cestě vedoucí kolem černé skály.

Katy nezaváhala. Se spontánností, o které začínal zjišťovat, že je součástí její vášnivé povahy, namířila přímo do rudě zabarvených stínů. Uriel se rychle natáhl, chytil ji za paži a přitáhl k sobě.

„Počkej,“ přikázal.

Podívala se do jeho zamračeného obličeje a povzdechla si. „Vím, že jí nevěříš.“

Věřit jí?

Ani kdyby jí narostla křídla a nad hlavou se jí zjevila svatozář.

„A ty snad ano?“

Katy si skousla spodní ret, bylo vidět, že o jeho otázce přemýšlí.

„Začínám z ní šílet,“ odvětila pomalu. „Ale myslím, že je naší jedinou nadějí, abychom se odsud dostali. A to mluví za všechno, viď.“

Uriel přikývl a přiznal porážku. Katy měla pravdu. Proč by je mělo trápit podivné chování démonky, která nejenže měla schopnost otevírat portály, ale také jim byla ochotná pomoci? „Tak pojďme.“

Beze slov vykročili na cestu. Vzduch houstl, stával se nesnesitelnější a z oblohy šlehalo čím dál víc blesků.

Uriel otestoval vzduch. Nepatrně, ve velké vzdálenosti cítil Yannu, ale poblíž bylo…

Nebezpečí.

Nejdřív ten podivný pach nepoznal, ale všechny smysly měl v pohotovosti.

Sáhl za sebe a z pouzdra připevněného zezadu k opasku vytáhl dýku.

„Tu máš,“ řekl a vtiskl jí smrtelně ostrou zbraň do ruky.

Katy se zamračila a neobratně sevřela rukojeť potaženou kůží.

„Neumím to používat.“

„Ten ostrý konec můžeš do něčeho zapíchnout.”

Katy přimhouřila oči. „Moc mě nepokoušej.”

Oba ztuhli, když nehybným vzduchem projel Maričin šílený smích.

„Zatraceně,” vydechl Uriel.

„Proboha, vždyť jsi jí uřízl hlavu,” zachraptěla Katy. „Co můžeme udělat víc?”

„Utíkat.”

Jako každý dobrý válečník znal důležitost strategického ústupu.

Uriel popadl Katy za paži a vyběhl. Šavli měl připravenou v pohotovosti. Věděl, co je pronásleduje, ale netušil, jestli na ně někde nečíhá něco horšího.

Kčertu, něčím podobným si mohl být skoro jistý.

Netrvalo dlouho a jeho pesimistická předpověď se naplnila.

Právě když překročili křížení dvou stezek, pod nohama jim pukla země a z otvoru vylezlo ztělesnění noční můry.

Katy vykřikla a couvla. Uriel se jí vůbec nedivil, sám by taky nejradši zařval.

Dokonce i v měřítku démonů byla tahle věc odporná.

Měla tvar obrovského červa a byla skoro dva metry dlouhá. Neviděl žádné oči, jen otevřená ústa a v nich několik řad zubů ostrých jako břitva. Na hlavě měla obrovské ostny, kůži zsinale bílou, pokrytou hustým slizem, který když dopadl na kámen, zasyčel. Kyselina.

Jako kdyby podobně nechutné stvoření potřebovalo nějakou munici.

Uriel popadl šavli do obou rukou a postavil se mezi bestii a Katy.

„Pokus se odvést jeho pozornost. Přejdi na jinou stezku…”

„Ne,“ ostře ukončila jeho příkaz.

Uriel frustrovaně zavrčel. „Pokud ihned nepůjdeš, budeme bojovat proti Marice a zároveň proti tomuhle…“ Neměl ponětí, co je to za věc. „Přerostlému červu.“

Katy ho popadla za paži. „Už tě neopustím.“

„Sakra, Katy.“

„Podívej, možná nechceš být mým partnerem, ale co se týče mě, jsem s tebou svázaná.“ Její slova proletěla vzduchem jako hlas kostelního zvonu. „Navždycky.“

Uriel ucukl, vyrovnaný výraz její krásné tváře ho znervóznil. Jako kdyby právě neprohlásila, že je jeho partnerkou.

Podíval se do jejích klidných očí a srdce se mu sevřelo touhou, kterou už nedokázal déle zadržovat.

Oh… prokrista.

Co bylo platné, že tolikrát sám sebe varoval, že je příliš nebezpečné stát se jejím partnerem? Že si od ní musí zachovat odstup?

Jednoduchou pravdou bylo, že byl k téhle ženě neodvolatelně připoutaný, ať už si prošli obřadem spojení, či ne.

„Jsi má,“ tiše potvrdil.

„Ano.“

Zvedl ruku a vzal její tvář do dlaně. „Což je důvod, proč nesnesu, aby se ti cokoli stalo.“

„Tak mě neposílej pryč,“ odvětila a její prosebný pohled mu zajel do srdce jako ostrá dýka. „Kdo mě ochrání, když tě nebudu mít po boku?“

„Katy…,“ zasténal.

Katy vycítila, že má vítězství na dosah, otočila hlavu a přitiskla rty doprostřed jeho dlaně.

„Oba jsme byli příliš dlouho sami. Společně dokážeme čelit čemukoli, co přijde.“

Dostala ho, suše si přiznal. Toužebný pohled, něžná slova, a byl ztracený. Ale bylo mu to jedno.

Pokud se stane zázrak a jim se podaří dostat se ze záhrobí, rád se jí poddá.

Byl si jistý, že je to smysl jeho života.

„Nedokážu ti říct ne, i když vím, že bych měl,” přiznal.

Katy se na něj usmála. „To zní slibně.”

„Jedině, když se odsud dostaneme živí.”

„Dobrá připomínka.”

Otočili se k obrovskému červu, který se po skále plazil jejich směrem. Uriel se zamračil. Nepochyboval, že ve chvíli, kdy se otevřely pekelné brány, vyvalily se z nich různé příšery, ale jak je měl sakra likvidovat?

Monstrum to nakonec rozhodlo za něj.

Červ zavřískal, vystřelil vpřed a namířil masivní zuby přímo na Urielovu hlavu. Uriel to ustál a zabodl šavli přímo do jemné kůže červí tlamy.

Věc zaječela a couvla a málem Urielovi vytrhla šavli. Ve stejné chvíli na sobě ucítil spršku kyseliny, která se mu propálila hluboko do kůže.

Bastard.

Uriel zatnul zuby, ujistil se, že stojí mezi tou kreaturou a Katy, a máchl šavlí dřív, něž netvor útok zopakoval.

Ostří projelo lepkavou hmotou nechutně hladce. Jako nůž pudinkem. Co bylo horší, z rány začala prýštit kyselina, která přinutila Uriela ustoupit.

Kčertu. Potřeboval se té věci zbavit dřív, než je dohoní Marika.

Zatímco přemýšlel, jestli má tu kreaturu nalákat do nedaleké ohnivé řeky, Katy se postavila vedle něj, obočí měla stažené v soustředěném výrazu a ruku s dýkou zvedla k červově hlavě.

Uriel zaklel. Copak si myslela, že mu maličká dýka ublíží?

Už ji chtěl strhnout za sebe, když Katy zamumlala nesrozumitelná slova. Její zaklínadlo projelo vzduchem a narazilo do červa šokující silou.

Červ vydal skřek, ze kterého přejel Urielovi mráz po zádech, a najednou ztuhl, jako kdyby ho obalil led.

„Možná bys měl trochu ustoupit,“ varovala ho Katy a couvla před tyčící se příšerou.

Uriel jí rychle poslechl.

Magii nerozuměl, ale byl dost chytrý, aby se jí vyhýbal.

Několik dlouhých minut se nic nedělo. Když už si začínal myslet, že je po všem, vzduchem projelo podivné prasknutí. Copak se začaly skály kolem nich rozpadat?

Ale tohle nebyla skála.

Ne, začal se rozpadat červ. Hmota, která byla před chvílí houbovitá, se teď drolila jako křída.

Když těžké tělo dopadlo na zem, půda se otřásla a do vzduchu se vznesly šupiny z mrtvého červa. Uriel si konečně všiml Katy, která byla na pokraji sil.

Stočil šavli ostřím dolů, popadl Katy do náručí a přeskočil rozpadající se obludu.

„Hrome,“ zamumlal, a když se podíval do jejího bledého obličeje, srdce se mu sevřelo strachem, že se příliš vyčerpala. „Jsi fakt nebezpečná.”

Katy se nepatrně usmála. „Neměl bys na to zapomínat.”

„Nikdy,“ odpřísáhl a pevně ji k sobě přitiskl. Pak se vydal sledovat Yanninu slábnoucí vůni.

Sakra, musí se odsud dostat.

Dosud měli zatracené štěstí, že zůstali naživu.

Jednou jejich štěstí skončí.

Jako na pokyn projela jedovatým vzduchem Maričina chladná síla.

„Ach, Katy, cítím tě,“ zavrkala.

Podělaná čubka.

„Fí, fí, fů, fů,“ zazpívala.

„Zůstaň u mě, Katy,“ zamumlal a upíří rychlostí vyrazil po stezce.

Z každé strany měli ohnivou řeku, která jim nabízela vroucí tekutou smrt, a v zádech psychopatického upíra, kterého nedokázal zničit.

Jestli na ně čeká něco vepředu, jsou v háji.

„Nikdy tě neopustím,“ tiše zašeptala Katy.

„Ne.“ Sklonil hlavu a přitiskl jí své rty na čelo. Bez ohledu na to, co je čeká, Katy navždy zůstane v jeho srdci. „Nikdy mě neopustíš.“

Uriel se prodíral šarlatovými stíny a cítil, že mu začínají docházet síly. Od chvíle, kdy opustil Viktorovo doupě, strávil většinu času souboji s příšerami. Potřeboval si odpočinout.

A co bylo důležitější, potřeboval se napít krve.

Byla zatracená smůla, že ani jedno nemohl v nejbližších chvílích čekat.

Vytrval v únavném tempu do chvíle, kdy mu bylo jasné, že Marice neutečou a ani se před nimi neotevřou žádné magické dveře.

Brzy bude příliš slabý, aby ochránil Katy.

Bud teď, nebo nikdy.

Sklonil se a opatrně ji usadil na zem tak, aby se mohla opřít o skálu vyčnívající do stezky.

Katy se zamračila a zmateně mu stiskla ruku. „Urieli?“

„Miluju tě,“ odvětil jí zastřeným hlasem a něžně ji políbil na rty.

„Jsi tak báječný.“

„Možná mi to bude chvíli trvat, ale časem zjistíš, že si mě můžeš vycvičit.“

Její hříšný úsměv se mu zabodl do srdce. „Což je důvod, proč tě zbožňuju.“

Uriel zasténal a z posledních sil se postavil na nohy. Pak se otočil a vydal se zpátky po stezce, aby zablokoval cestu blížící se upírce.

Marika se mu nedokázala vyhnout, takže zastavila přímo před ním a na rtech se jí objevil úšklebek.

„Uhni mi z cesty, a nechám tě žít tak dlouho, abys mě mohl potěšit,“ zavrčela.

Uriel ji přejel pohledem od hlavy k patě a nenamáhal se skrýt znechucení.

Prokrista, byla opět naprosto dokonalá.

Dokonce i šaty měla bez poskvrnky.

Jako kdyby jí nikdy tu hlavu neusekl.

Bylo to fakt divné.

„To bych radši chcípnul, hnusná příšero,“ zachraptěl a z jeho slov byla slyšet upřímnost.

Marika zasyčela a vztekle na něj vycenila tesáky. „To se dá snadno zařídit.“

Uriel napřáhl šavli, namířil jí na nemrtvou a připravil se na další souboj.

Na další, který nebude moci vyhrát.

Pokusil se potlačit ponuré myšlenky na konec.

Pokud má zemřít, zemře v boji.

Kčertu s tím.

Marika si jazykem přejela vyceněné tesáky.

„Takový krasavec, je škoda, že nebudeš můj hodný chlapeček,“ zavrněla. „Ale pořád tu bude Katy, která se mi postará o zábavu.“

Uriel nedostal příležitost odpovědět na její narážku.

Ve chvíli, kdy zvedl šavli, pocítil v prostoru mezi nimi podivné napětí. Jako kdyby se najednou změnil tlak vzduchu.

Pak se ozvalo dramatické prasknutí, protrhla se vlákna mezi světy a mezi ně vkročil muž.

Ne, nebyl to muž, opravil Uriel sám sebe. Při pohledu na jemně tvarované rysy, hustou hřívu zlatých vlasů a jasné levandulové oči pocítil v žaludku chuchvalec strachu.

Džin sice měl podobu člověka, ale krutost čišela z každého detailu jeho tváře a napovídala, že se jedná o monstrum.

Uriela si vůbec nevšímal, natáhl se po Marice. Popadl ji kolem krku a nadzvedl ze země.

„Zábavu shánět nemusíš, pijavice.“ Jeho hlas projel vzduchem s takovou intenzitou, že to Uriela málem srazilo na kolena. „Mám v úmyslu pěkně se s tebou pobavit sám.“

„Ty.“ Maričiny oči se rozšířily děsem. Džin se zasmál, Marika ucukla a vykřikla. „Ne!“

KAPITOLA

11

Uriel zvedl ruku a přitiskl si ji na jizvu na svém hrudníku. Tupé pulzování se proměnilo v ostrou bolest, jež se mu rozlila po celém těle.

Samozřejmě že toho bastarda poznal.

Vzpomínku na jejich setkání v londýnském přístavu měl vpálenou do každé buňky.

Ale ze všech divných, bizarních nebo přímo nebezpečných stvoření, u kterých Uriel čekal, že by se mohly nečekaně objevit, byl džin na úplně posledním místě.

Instinktivně sáhl do kapsy u kalhot a zaklel, když si vzpomněl, že své kouzlo smrti vyplýtval na Mariku v marném pokusu před ní uniknout.

Do prdele! Už tomu džinovi nedovolí, aby si s ním hrál jako s loutkou. To se radši vrhne do nejbližších plamenů. Uriel se připravil na souboj.

Džin si ho ale vůbec nevšímal a soustředil se jen na upírku, která se bránila jeho sevření.

„Copak si opravdu myslíš, že můžeš zneužívat mé potomky a nečekat žádné důsledky?“ zahřměl.

Marika marně chňapla po jeho paži. Nehty nemohla proniknout skrze lesklý stříbrný kabát, který měl džin na sobě a jenž ladil s kalhotami ze stejného materiálu.

„Jsi mrtvý,” zaskučela a vzduch se naplnil zápachem jejího zoufalství.

Džinovi se na tváři objevil škleb. „Mé fyzické spojení s tvým světem sice bylo poškozené, což byl jediný důvod, proč jsem tě nezničil ve chvíli, kdy jsi začala vyhrožovat Layle. Ale teď…” Levandulové oči mu natěšeně zasvítily. „Teď jsi v říši, kde se mohu pohybovat celkem snadno.“

„Ne, prosím.“ Marika v jeho nemilosrdném sevření vypadala jako hadrová panenka. „To je omyl. Byl to Sergej, kdo chtěl Layle ublížit. Já dělala všechno, abych ji ochránila.”

„Máš pravdu, je to omyl,” okamžitě souhlasil džin. „Takový, kterého budeš litovat po zbytek věčnosti.”

„Katy, pomoz mi,” zaprosila Marika. „Řekni mu, že jsem nevinná.”

Uriel zamumlal svůj názor na ženy, které mají víc odvahy než zdravého rozumu. Katy najednou stála vedle něj a pevně se ho chytla, aby se udržela na nohou.

„Nevinná?” zasyčela nevěřícně.

„Jsem tvá sestra.”

„Jsi zrůda a já doufám, že strávíš zbytek svého předlouhého života v nekonečné agónii,” zasyčela Katy.

Džin se podíval směrem k ní a po jeho nenávistí staženém obličeji přeběhl výraz soucitu.

„Tvé přání je mým rozkazem, má paní,” pronesl.

S nechutnou jednoduchostí odhodil džin Mariku před sebe, mávl rukou a Marika zamrzla. Ta děvka v první chvíli vypadala spíš překvapeně než vyděšeně. Džin pak zamumlal pár slov, uvolnil sílu a Maričino štíhlé tělo zasypaly tisíce blesků.

Narážely do ní další a další ohnivé šípy a vzduch prořezávaly její výkřiky bolesti, stejně jako strašidelný zápach spáleného masa.

Uriel vzal Katy do náruče, otočil se od nepříjemné scény a vydal se na cestu. Ani na minutu si nemyslel, že by džinovi mohli uniknout, ale Katy už toho vydržela dost, nemusela být svědkem Maričina krutého mučení. Ať už udělala Katy cokoli, kdysi to bývala její sestra.

Když už ušel tak daleko, že unikli výkřikům upírky, stezka mu začala mizet pod nohama. Uriel se zastavil, opatrně postavil Katy na zem a otočil se směrem k blížícímu se džinovi.

„Už jsi dost blízko,“ varoval ho. Jeho šavle toužila po tom, nasát trochu džinovy krve.

Katy nejspíš vycítila jeho sebevražedné myšlenky a chytla ho za ruku.

„Urieli,“ zaprosila tiše.

Džinův pohled se stočil jejím směrem a výraz jeho tváře znovu změkl.

„Katy.“ Hlas měl hluboký, hypnotizující a rukou se lehce dotkl její tváře. „Jsi stejně krásná jako kdysi.“

Uriel popadl Katy kolem pasu a odtáhl ji od krásného démona. Jeho instinkty přemohly poslední zbytky zdravého rozumu.

Zabije cokoli a kohokoli, kdo se mu pokusí sebrat jeho partnerku.

„Vůbec na ni nesahej.“

Džin se překvapivě jenom zasmál.

„Copak ses při našem posledním setkání nepoučil?”

Katy se bez varování postavila mezi oba muže. „Prosím.”

„Bohužel nemám v úmyslu mu ublížit.” Opovržlivě se na Uriela podíval. „Už svému účelu posloužil.“

Uriel se zamračil. „Jakému účelu?”

„Nejmocnější džinové mají talent předvídat události. Věděl jsem, že Katy bude potřebovat ochránce a že to nebudu moct být já.” Rty se mu sevřely v úšklebku. „Vybral jsem si tebe.”

„To byl důvod, proč jsi mne k sobě připoutal?”

„Byl to jediný způsob, jak jsem ti mohl dát sílu, kterou jsi potřeboval, abys Katy chránil.”

„A?” zeptal se Uriel. Nechtěl věřit, že by džin mohl být tak obětavý. Hlavně když si připomněl jeho slova během jejich posledního setkání.

Budeš nástrojem mé pomsty…

Levandulové oči zaplavilo satanské pobavení. „A potřeboval jsem, abys žil dost dlouho, abys mohl nalákat do mého doupěte Mariku.”

Uriel znechuceně zakroutil hlavou

Byl odhodlaný, že se nikdy nestane džinovou loutkou, a přesto teď tančil podle jeho písničky.

Katy džinovy machinace zjevně vůbec nezaskočily. Vykročila k němu a pohladila ho po tváři.

„Děkuji,” pronesla tiše.

Uriel hluboce zavrčel, ale Katy rychle couvla zpátky k němu a opřela se o něj, zatímco on jí dal ruku kolem ramen.

„A teď bude co?” zeptal se.

„Teď Katy vrátíš do jejího světa, kam patří.”

Džin zvedl ruku a Uriel pocítil svíravou bolest. Jeho spojení s démonem bylo poškozené. „Chovej se k ní hezky.”

Všechen vztek a frustrace a nesmírný strach, který ho svíral posledních dvě stě let, byl zapomenutý, když Uriel sevřel Katy v náručí.

Nestaral se, proč byl vybrán jako její spasitel. Ani o to, co se mezi těmi dvěma v minulosti stalo.

Zajímala ho jen budoucnost.

„Svůj život zasvětím jejímu štěstí.“

„Pokud zklameš…,“ levandulové oči varovně zasvítily, „počkám si na tebe.“

Džin vypadal, že je přesvědčený o tom, že jeho příkaz bude splněný, mávl rukou a vzduch vedle Uriela se otevřel.

Uriel si nedovolil sám sebe zeptat, jestli je tohle další past. K čemu by to bylo? Nemohlo to být horší, než kde byli teď.

Ještě když vstupovali do brány, v uších jim zněly Maričiny výkřiky.

Trvalo téměř týden, než se Katy zotavila z dobrodružství strávených v záhrobí.

Poté, co se propadli bránou, přistáli tváří k zemi uprostřed Stonehenge.

Naštěstí tu nebyly žádné ohnivé jámy ani monstrózní červi, ani tu nečíhaly šílené upíří zombie. Oba si úlevně oddychli a Uriel je dopravil do Viktorova doupěte nedaleko Londýna.

Od té chvíle byla Katy hýčkaná a opečovávaná, jako kdyby byla princezna a ne obyčejná cikánka.

Viktor přišel se zprávou, že Layla je v bezpečí, v náručí svého partnera upíra.

Pak Katy navštívila Viktorova překrásná partnerka víla Juliet a předala jí vzácné byliny, které bránily stárnutí.

A nečekaně je navštívila dokonce i Yannah. Samolibě čekala Katin vděk za to, že je navedla do džinova doupěte, přičemž prohlašovala, že to byl jediný způsob, jak přetrhnout pouto mezi ní a Marikou. Jakmile byla spokojená, že to na Katy dostatečně zapůsobilo, vymluvila se na cestu do Ameriky, kde měla pomoci Dítěti božího dopuštění.

Ať už to znamenalo cokoli.

A pak tu byl Uriel…

Žádný jiný muž nemohl být tak pozorný a oddaný. Stále se ujišťoval, že jí je lépe a lépe.

Katy se usmála a přitulila se ke svému něžnému upírovi, když si ji vedl do svého soukromého doupěte, hluboko pod krásným pozemkem.

Dnes večer ji překvapil tím, že pro ni nachystal pravou cikánskou svatbu.

Zorganizoval ohromnou oslavu, po které následovaly tance. Částku za nevěstu nabídl charitě, která se starala o opuštěné děti, a Katy věnoval náhrdelník ze zlatých mincí. Pak se společně postavili před tucet mužů a žen a prohlásili se za muže a ženu.

Tohle bylo všechno, o čem snila jako malá, důvěřivá holka, ale teď si to prožívala se svým skutečným mužem.

A co bylo důležitější, rozpoznávala smyslné teplo, které se jí rozlévalo v podbřišku.

Netrpělivě čekala na Uriela, než otevře těžké ocelové dveře, které byly chráněné tuctem rozličných zámků, alarmů, zaklínadel a kouzel, a konečně vstoupila do obrovské ložnice. A stačila jen zalapat po dechu.

Přestože bylo celé Viktorovo panství elegantní, sídlo samotné bylo překvapivě skromné a přednost mělo pohodlí před módou.

Ale Urielovo doupě bylo tenhle večer vyzdobené. Přehoz přes těžkou dubovou postel zářil tisícem rozsypaných okvětních lístků růží a ostatní nábytek zdobily hedvábné dečky, které Katy zbožňovala.

„Svatá matko,“ vydechla.

Uriel ji vzal do náruče. „Líbí se ti to?“

Otočila se k němu a podívala se do jeho sametově hnědých očí.

„Líbí se mi to moc, manžílku.“

„Parťáku,“ zašeptal tiše.

„Ještě ne.“

Uriel zasténal. Tesáky se mu zablýskly ve světle plamenů z krbu. „Jsi připravená?“

Katy se šibalsky usmála, stáhla si tenká ramínka své modré košilky a nechala saténovou látku spadnout k nohám. Když Uriel hladovým pohledem přejel její nahé křivky, její úsměv se rozšířil.

„Úplně a naprosto.”

„Katy.“

Rychlostí, ze které se jí zatočila hlava, se Katy ocitla na posteli obklopená omamující vůní růží a přikrytá Urielovým tvrdým, nahým tělem. Ani nestačila postřehnout, kdy se zbavil oblečení.

Slastně se usmála a objala ho kolem krku.

„Miluju akční muže.“

„A já miluju tebe.“

Uriel se jí podíval do očí, zvedl ruku a svými tesáky si prokousl zápěstí. Pak přitiskl krvácející ránu k jejím ústům.

Katy se přisála k ráně a nenasytně začala polykat jeho mocnou krev.

Její reakce byla okamžitá.

A podivuhodná.

Horko, slast a úžasné spojení s Urielem ji pohltilo závratnou intenzitou.

Ach… bože.

Katy zasténala a nechala zlatavé teplo proniknout celou svou bytostí. Vnímala Urielovu lásku jako lék, který zahojil všechny její rány z posledních staletí.

„Teď, Urieli,“ vydechla.

Uriel odtáhl ruku a přikryl její rty polibkem plným nedočkavosti.

Katy rychle zareagovala, objala ho nohama kolem pasu a on do ní okamžitě vnikl. Ve stejné chvíli zabořil tesáky do kůže na jejím krku. Chvilkovou bolest nahradilo erotické blaho takové intenzity, že mu nehty zaryla do širokých zad a boky vyšla naproti jeho zběsilému tempu.

Když jí tělo explodovalo slastí, vykřikla. Okamžik poté v sobě ucítila Urielovo vyvrcholení.

Uriel se trochu odtáhl a zmateně se na ni podíval. Síla a intimita jejich spojení ho ohromila stejně jako ji.

„Má partnerka,“ zamumlal a opatrnost, která byla tak dlouho jeho součástí, se konečně rozplynula. Jejich srdce a jejich duše byly navždy spojené.

Byli jednou bytostí.

Dvě části celku.

Katy ho pohladila po zádech a vychutnala si pocit, že je konečně doma.

„Na věky.“

ALEXANDRA IVYOVÁ

SPOLU

V TEMNOTĚ

Z anglického originálu Where Darkness Lives,

Taken by Darkness, Darkness Etemal,

vydaného nakladatelstvím Kensington Publishing Corp.

v New Yorku roku 2011,

přeložila Alena Aichlmanová.

Vydalo nakladatelství Levné knihy, a. s.,

v Praze roku 2013.

Odpovědná redaktorka Marie Semíková.

Obálka Franco Accornero.

Grafickou úpravu a sazbu z písem Sabon a Lithos

programem TgX připravil Bohumil Bednář, PISCES.

Tisk a vazba Finidr, s. r. o.,

Lipová č. p. 1965, 737 01 Český Těšín.

Vydání první.

http://www.levneknihy.cz/