Arnaldur Indriðason

NOC NAD REYKJAVÍKEM

Originální název: Reykjavíkurnætur

Vydáno u Vaka-Helgafell, Reykjavík 2012

Překlad František Ryčl

Odpovědná redaktorka Olga Poulová

Grafická úprava Michal Palán

Obálka Marcel Bursák/PT MOBA

Tisk Finidr, s. r. o., Český Těšín

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

© Arnaldur Indriðason, 2012

Title of the originál Icelandic edition: Reykjavíkurnætur

Published by agreement with Forlagið Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © František Ryčl 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Vydání první

ISBN 978-80-243-6958-7

ARNALDUR

INDRIÐASON

NOC NAD REYKJAVÍKEM

MOBA

Všechna jména, osoby a události v tomto románu jsou vymyšlené. Jakákoli podobnost s osobami žijícími nebo zemřelými je čisté náhodná.

Na Islandu si všichni dodnes tykají. Lidé se navzájem oslovují jen křestním jménem. Při překladu se k tomu přihlíželo.

JEDNA

Chlapci píchali klacky do zelené bundy, nadouvající se nad hladinou. Pohnula se, obrátila a ponořila. Chlapci šťouchali tak dlouho, až se zase objevila na hladině. Strašně se lekli, když uviděli, co v bundě je.

Ti kluci bydleli v novostavbách ve čtvrti Hvassaleiti, tam se taky skamarádili. Čtvrť se táhla až k bažinaté oblasti Kringlumýri, jejíž severní část je jen samá planá země, porostlá spoustou šťovíku a anděliky. V jižní části se nacházela dosud ještě otevřená naleziště rašeliny, obyvatelé Reykjavíku tam za první světové války vytěžili celé tuny rašeliny, aby se měli čím doma ohřát, nic jiného na topení se sehnat nedalo. Pak byl močál vysušen a zpřístupněn cestami. Nikdy předtím v historii Reykjavíku se netěžilo tolik rašeliny. Práci tu našly stovky lidí. Kopali rašelinu, sušili ji a pak vozili do města.

Když se po skončení války dalo na Islandu znovu koupit uhlí a nafta, nebylo už rašeliny třeba. Vytěžená místa se naplnila bahnitě hnědou vodou a dlouhou dobu se tam nic nezměnilo. Když se však město začalo rozšiřovat východním směrem, vznikly severně od močálů nové čtvrti Hvassaleiti a Stóragerði a od té doby sloužilo bývalé naleziště rašeliny pro děti z nových sídlišť jako oblíbené místo her. Stloukaly si vory, na nichž se plavily po větších tůňkách a v terénu se spoustou kopečků a dolíků vyjezdila kola řadu pěšinek. A za studených zim se na zamrzlých tůňkách skvěle bruslilo.

Chlapci byli tři. Z odpadního dříví z nedaleké novostavby si postavili vor. Na dva příčné trámy přitloukli solidní vrstvu šalovacích desek a izolačního materiálu, takže vznikla plocha, na níž se dalo bezpečně stát. Pohybovali se pomocí dvou dlouhých bidel, jimiž samozřejmě kdekoli dosáhli na dno, protože tyto rybníčky nebyly nikde příliš hluboké. Všichni chlapci měli gumáky a dávali pozor, aby se nenamočili. Tu a tam se jednou dvakrát, občas i častěji, stalo, že děti spadly do vody a promočené na kůži musely utíkat domů. To se pak klepaly nejen zimou, ale i strachem, protože když přiběhly domů zmáčené jak vodníci, musely počítat se spoustou nadávání, ba i něčím horším.

Kluci se odpichováním sunuli dál směrem ke Kringlumýarbraut, hlavní silnici, a dávali si zatraceně pozor, aby se vor nekymácel, protože pak by určitě někdo letěl přes palubu. Nebylo to tak docela jednoduché, šlo o týmovou práci a o obratnost, v neposlední míře taky o dobrý smysl pro rovnováhu, skoro jako u provazochodců. Ještě než odrazili od břehu, dávali si chlapci vždycky na čas, aby vor správně vyvážili, protože velmi dobře věděli, že jestli budou stát příliš blízko u sebe nebo příliš u krajů, půjdou ke dnu.

Až dosud jejich expedice probíhala úspěšně, a tak byli se svým novým vorem spokojeni. Pohyboval se dobře a za pomoci bidel už několikrát přeplavili sem tam i ta nejhlubší místa tůňky. Na severní straně někdejšího rašelinového naleziště byla výpadovka Miklabraut, dopravní hluk z ní doléhal až sem k nim. O něco jižněji od bývalého močálu bylo nadzemní potrubí vedoucí k velkým nádržím s horkou vodou na Öskjuhlíðu. I tam se mohly děti vyřádit. Čas od času tu nacházely malé tvrdé míčky, jen o něco menší než slepičí vejce. Nikdy předtím nic takového neviděly, ale otec jednoho z nich jim vysvětlil, že to jsou golfové míčky. Předpokládal, že nějací lidé tam v té pustině poblíž potrubí trénovali, prý tam kdysi bývalo reykjavické golfové hřiště, jenom kousek od naleziště rašeliny. Nedokázal si ovšem představit, že by míčky mohly být z tak dávné doby.

Chlapci na voru bez problémů postupovali po hladině a bavili se o golfových míčcích a o horkovodním potrubí, když najednou vor na cosi narazil a uvázl. Jeden jeho roh zmizel pod hladinou. Ti tři sice nešli blíž, ale naklonění rychle vyrovnali tím, že více zatížili protější stranu, aby přenesli váhu. Vor se pomalu znovu narovnal, přesto ale zůstal částečně pod vodou. Musel se zachytit o něco těžkého, chlapci ale neviděli o co. Už dříve v této kalné tůňce narazili na všechno možné, různé haraburdí a odpadky, které lidi do bývalé rašelinové jámy prostě vyhazovali. Na jednom místě trčelo z vody rozbité jízdní kolo. Chlapci občas něco z toho harampádí využili na stavbu vorů, krom jiného jako izolační materiál. Ovšem tenhleten předmět byl hodně těžký, musel se zachytit o nějaký hřebík trčící z desek.

Opatrně se pokoušeli vor přemístit, ale museli napřít veškeré síly, aby se aspoň hnul z místa. To, co jim na něm zespodu uvázlo, vlekli ještě nějakou dobu s sebou. Pak se to uvolnilo a ponořený roh se opět objevil nad hladinou. Stalo se to tak rychle, až chlapci zavrávorali a divže nespadli do vody. Když zase stáli pevně na nohou, byli rádi, že se vyhnuli nedobrovolné koupeli. Zírali na to, co jejich vor vyzdvihl na hladinu.

„Co to může být?“ zeptal se jeden z nich a opatrně píchl bidlem do té věci.

„Že by nějaký pytel?“ usoudil druhý.

„Ne, vypadá to jako nějaká bunda,“ řekl třetí.

Píchl do té věci o něco rázněji a podařilo se mu to rozhýbat. Napřed se to ponořilo, pak se to znovu vyhouplo na hladinu a pomalu se to ve vodě obrátilo. V tu chvíli uviděli, jak z bundy vykoukl lidský obličej, bílý, naprosto bez krve a s bezbarvými střapci vlasů. Ještě nikdy se nesetkali s tak děsivou podívanou. Jeden z nich se lekl, až pozpátku spadl do vody. Vor se okamžitě rozhoupal, a než se vzpamatovali, byli ve vodě všichni tři a s řevem se brodili ke břehu, pryč od mrtvoly.

Tam pak stáli, promočení a celí zmrzlí zírali na zelenou bundu a půlku obličeje, vyčnívající z vody. Načež se rozběhli domů, co jim nohy stačily, aby byli co nejdál od tůňky.

DVĚ

Vyslechli hlášení o domácí hádce ve čtvrti Bústaða a přidali plyn, aby se na udanou adresu dostali nejkratší cestou po velkých dopravních tepnách města, po Miklabraut, Háaleitisbraut a Grensasvegur. Bylo už po třetí a v tuto pozdně noční hodinu nebyl na silnicích v Reykjavíku skoro žádný provoz. Předjeli dva taxíky směřující do okrajových obvodů a na Bústaðavegur se málem srazili s autem, které zničehonic odbočilo na hlavní silnici. Za volantem seděl postarší pán, který zjevně špatně odhadl rychlost hlídkového vozu a v naprostém klidu vjel na hlavní.

„Přeskočilo mu?“ zvolal Erlendur, sedící dnes za volantem. Jen díky bleskurychlému úhybnému manévru na poslední vteřinu zabránil srážce s autem.

„Nepodáme si ho trochu?“ ozval se zezadu Marteinn.

„K čemu by to bylo,“ řekl Garðar.

Erlendur pohlédl do zpětného zrcátka a viděl, že se vůz naprosto spořádaně dál sune po Bústaðavegur.

Garðar a Marteinn pracovali v létě u dopravní policie jako pomocné síly. Oba studovali na univerzitě práva. Erlendur s nimi spolupracoval rád. Oba měli beatlsácké účesy a licousy až k bradě. Hlídkovali v jednom z vozů, kterým se na Islandu přezdívalo láskyplně „Černá Mary“. V zadní části auta se nacházelo cosi jako cela pro ty, které bylo třeba zadržet. Jednalo se o černobílý, spolehlivý, ale poněkud nemotorný chevrolet. Neměli zapnutou sirénu ani modrý majáček, což bylo pravděpodobně důvodem, že se na křižovatce skoro srazili s tím druhým autem. Domácí hádky v nočních hodinách pro ně vlastně nepředstavovaly žádnou prioritu, i když se Garðar nejednou řítil ulicemi Reykjavíku i z podstatně méně závažné příčiny. Častokrát to dělal vlastně jen tak, z plezíru.

Zastavili před udaným číslem v ulici samých řadových domků, nasadili si bílé čepice a vyrazili do letní noci. Bylo zamračeno, ale vzduch byl navzdory lehkému mrholení příjemně teplý. Jako každý víkend se i dnes v Reykjavíku hojně popíjelo, ale dosud ještě neměli ani jeden opravdu vážný zásah. Jednoho řidiče sebrali pro podezření z řízení v opilosti a podrobili ho krevní zkoušce. Další hlášení je přivedlo k oblíbenému tanečnímu lokálu, u jehož vchodu došlo ke rvačce. A nakonec je zavolali do jakéhosi zašlého nájemního bytu v západní části Reykjavíku. Pět chlapů různého věku odkudsi z venkova, kteří se vždycky spolu nechávali naverbovat na jednu loď, si tam pronajalo dva pokoje. Nepohodli se se sousedy a celé se to zvrtlo ve skutečnou potyčku. Jeden z nich vytáhl nůž, ale než se ostatním podařilo ho přeprat, bodl jiného muže do paže. Když dorazili policisté, aby jim zchladili hlavy, v čemž ovšem moc úspěšní nebyli, pěnil vzteky. Nakonec mu na ruce nasadili pouta a odvezli ho do cely na hlavní ústředí na Hverfísgata. Ostatní výtečníci se po příjezdu policie sice uklidnili, ale obviňovali se navzájem, kdo si vlastně začal.

Trojice policistů mezitím došla k domu, odkud byla hlášena hádka, a zazvonili u domovních dveří. Vlastně nic na žádnou rozmíšku nepoukazovalo, dům působil pokojným a zcela normálním dojmem. Vysílačkou dostali zprávu, že jakýsi muž nahlásil na policii hlasitou hádku v sousedním domě a udal právě toto číslo. Zabouchali na dveře, pak ještě jednou zazvonili a začali se radit co dál. Erlendur chtěl dveře vyrazit, aby se dostali dovnitř. Oba studenti práv to považovali za přehnané. A souseda, který policii zavolal, nebylo nikde vidět.

Zatímco ještě diskutovali, dveře se náhle otevřely. Objevil se v nich asi čtyřicetiletý muž. Měl na sobě bílou košili, na bocích mu visely šle, ruce vražené v kapsách.

„Co je to za rámus?“ otázal se, zjevně velmi překvapený návštěvou policie. Netáhl z něho alkohol, ale ani se nezdálo, že by ho vytrhli z hlubokého spánku.

„Dostali jsme stížnost na rušení nočního klidu v tomto domě,“ řekl Garðar.

„Rušení nočního klidu?“ zeptal se muž a přimhouřil oči. „Tady je úplný klid. Co to má znamenat? Někdo si vám stěžoval? Kdo to vlastně byl?“

„Neměl bys nic proti tomu, kdybychom na okamžíček nahlédli dovnitř?“ nedal se odbýt Erlendur.

„Vy chcete dál? Někdo si z vás prostě vystřelil, hoši. Přece se nenecháte jen tak tahat za fusekli?“

„Je vaše žena ještě vzhůru?“ pokračoval Erlendur.

„Má žena? Ta vůbec není ve městě. Je s kamarádkami někde venku na chatě. Nechápu, co… To musí být nedorozumění.“

„Možná jsme dostali špatnou adresu,“ zaváhal Garðar a podíval se na Marteinna a Erlendura. „Poptáme se znovu na centrále.“

„Promiň prosím, že jsme rušili,“ řekl Marteinn.

„Žádný problém, hoši. Je mi líto toho nedorozumění, ale jsem v domě naprosto sám. Mějte se dobře.“

Garðar a Marteinn se vydali zpět k autu. Erlendur za nimi. Nastoupili a Marteinn se z vysílačky dozvěděl, že adresa je správná.

„Ale tady se vůbec nic neděje,“ kroutil hlavou Garðar.

„Počkejte ještě,“ poznamenal Erlendur a znovu vystoupil. „Něco tady nehraje.“

„Co máš za lubem?“ zeptal se Marteinn.

Erlendur se vrátil k domovním dveřím a zaklepal. Krátce nato se muž znovu objevil ve dveřích.

„Nemohl bych u tebe použít toaletu?“ zeptal se Erlendur.

„Toaletu?“

„Bude to jen chvilka.“

„Bohužel, to… Nejde to…“

„Mohl bys mi ukázat ruce?“ změnil téma Erlendur.

„Co? Mé ruce?“

„Ano,“ přisvědčil Erlendur a zatlačil do dveří tak rázně, že muž musel ustoupit.

Erlendur byl v bytě hned za ním, vrhl krátký pohled do kuchyně a otevřel toaletu, která se nacházela po levé straně. Pak se vrátil do předsíně, odkud vedly dveře do pokojů.

„Haló, je tu někdo?“ zvolal. Muž stál bez hnutí v předsíni. Nadával, co že má ten cirkus znamenat, ale jinak se choval klidně. Erlendur prošel kolem majitele domu do obýváku, a tam na podlaze ležela bez hnutí jakási žena. V pokoji vládl nepořádek, křesla a židle byly převrácené, stejně tak i stojací lampa a konferenční stolek. Záclony i závěsy stržené. Erlendur zamířil okamžitě k ženě a sklonil se k ní. Byla v bezvědomí. Jedno oko měla úplně napuchlé a rty rozbité. Krvácela z rány na hlavě. Erlendur usoudil, že při pádu narazila na stolek, poranila si hlavu a ztratila vědomí. Šaty měla vykasané a na stehně velkou modřinu, z níž Erlendur usoudil, že násilnosti tady nezačaly až dnes večer.

„Zavolejte záchranku!“ křikl na Garðara a Marteinna, kteří se mezitím taky objevili ve dveřích. „Jak dlouho tady leží?!“ zařval na muže, který stále postával na chodbě.

„Je mrtvá?“ zeptal se roztřeseně majitel domu.

„To nevím,“ odpověděl Erlendur. Netroufal si s ženou hýbat. Měla těžké zranění na hlavě, lidé ze záchranné služby budou vědět lépe, jak ji přemístit. Přikryl ji jedním ze stržených závěsů a přikázal Marteinnovi, ať násilníkovi nasadí pouta a odvede ho. Chlap už neviděl důvod, proč dál ruce skrývat v kapsách. Byly zakrvácené a otlučené. Jednoznačné důkazy jeho předchozí činnosti.

„Máte děti?“ zeptal se Erlendur.

„Dva kluky, jsou přes léto na jednom selském dvoře na jihu Islandu.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Erlendur.

„Já jsem to nechtěl,“ blábolil násilník, když ho odváděli s náramky na rukou. „Nevím… Nechtěl jsem jí nic udělat. Ona… nechtěl jsem ji zranit. Právě jsem vás chtěl zavolat. Ale ona pak narazila na ten stůl a už mi neodpovídala. A já myslel, že je třeba…“

Nebyl schopný dokončit větu. Žena tiše zasténala.

„Slyšíš mě?“ zašeptal jí Erlendur do ucha, ale odpověď nedostal.

Sousedovi, který zavolal policii, bylo asi třicet. Vyšel na ulici a mluvil s Garðarem. Erlendur k nim došel. Muž řekl, že už víckrát slyšeli ze sousedního domu hluk, ale nikdy to nebylo tak zlé jako tentokrát.

„Trvá to tedy už delší dobu?“ zeptal se Erlendur.

„To já nevím, bydlíme tady teprve něco přes rok a to… Jak jsem řekl, občas býval slyšet řev a pláč,“ vysvětloval soused. „To je velmi nepříjemné, protože jako sousedi nevíme, jak bychom se měli chovat. Sotva ty lidi známe, i když bydlíme vedle.“

Přibližovaly se sirény. Do ulice zabočila sanitka, za ní policejní hlídkový vůz. Lidé z okolních domů se probudili, postávali buď u oken, nebo u dveří. Přihlíželi, jak ženu na nosítkách nakládají do sanitky. Majitele domu naložili do policejního vozu a odjeli. Zanedlouho zavládl klid. Lidé šli znovu spát, aniž by věděli, co se vlastně stalo.

Jinak se během té noční služby už nic významnějšího nestalo. Erlendur se už chystal jít domů, když uviděl násilníka z řadového domku v Bústaðahverfí, jak čeká před policejním ústředím na taxi. Po svém zadržení byl opět na svobodě, případ je uzavřený. Ženě smrt nehrozí, za pár dní ji propustí z nemocnice a podle všeho očekávání se vrátí zpět k němu. Pravděpodobně nemá kam jít. Pro ženy, které jejich manželé bijí, žádné útočiště neexistuje.

Erlendur si před koncem služby ještě znovu prošel všechny protokoly o událostech minulé noci a dozvěděl se, že ve čtvrti Vogar jakýsi starší muž vrazil s autem do lucerny a vůz zcela rozbil. Jel v něm sám a byl namol opilý. Z popisu auta Erlendur vyvodil, že to musel být tentýž chlap, který jim cestou na místo zásahu ve čtvrti Bústaða nedal přednost.

Ještě jednou se ohlédl na moderní fasádu policejního ústředí a pak se vydal dolů ke Skúlagata, vedoucí podél moře. Severním směrem se rozprostíralo pohoří Esja a jihovýchodně od něj horské hřebeny poloostrova Reykjanes. Slunce stálo už vysoko na obloze. Bylo časné nedělní ráno a klid ve městě dával zapomenout na disharmonické zvuky uplynulé noci.

Cestou domů musel znovu myslet na toho bezdomovce, který se před časem utopil v tůňce na rašeliništi. Erlendurovi ten případ pořád nešel z hlavy. Možná proto, že toho muže tak trochu znal. Měl tenkrát službu a vysílačkou přijal hlášení o nálezu mrtvoly. Protože byl nejblíž, dorazil k tůňce jako první. Ještě teď v duchu viděl tu nafouklou zelenou bundu a tři kluky, kteří se po tůňce vozili na voru.

Erlendur věděl, že za celý rok, který uplynul od doby, co se ten bezdomovec jménem Hannibal utopil, nezjistila kriminální policie nic nového. Předpokládalo se, že zemřel přirozenou smrtí, a Erlendur vyčetl z akt mezi řádky, že smrt nějakého bezdomovce nemá pro policii velkou prioritu. Veškeré okolnosti nasvědčovaly tomu, že chlap prostě spadl do vody, takže příčinou jeho smrti byla nešťastná náhoda. Zjevně nikoho nezajímal. Erlendur z toho měl dojem, jako by smrt toho chudáka neznamenala vůbec nic. Jako by se v bývalém rašeliništi u Kringlumýri nestalo nic víc, než že má teď město o jednoho bezdomovce méně. Možná to byl tak prostý případ, ale možná taky ne. Hannibal totiž nedlouho před svou smrtí Erlendurovi prozradil, že se někdo pokusil podpálit sklep, v němž tenkrát přespával. Nikdo mu nevěřil. Ani Erlendur ne, a právě proto si teď vyčítal, že toho chudáka neochránil, že se k němu choval stejně lhostejně jako všichni ostatní.

TŘI

Po nějaké době si Erlendur vyšel jednou večer, kdy neměl noční službu, k bývalému rašeliništi v Kringlumýri. Kdykoli nebyl ve službě, nevěděl, co dělat, a tak už několikrát podnikl večer procházku právě tam, aby nějak zahnal čas. Za letních večerů častokrát brouzdal městem, od městského rybníku do reykjavické západní části, a občas dokonce až na poloostrov Seltjarnarnes. Nebo k malému zálivu Skerjafjörður nedaleko letiště. Měl starou kraksnu, na níž si tu a tam vyjel z města. Auto pak nechal stát někde stranou od rušných silnic a chodil po horách. Když předpovídali pěkné počasí, vzal si s sebou stan a nějaké jídlo. Nepatřil sice zrovna k přesvědčeným fanatickým milovníkům čerstvého vzduchu, ale přesto vstoupil do spolku horských turistů, protože si vážil jejich ročenek. Obsahovaly spoustu znamenitých informací o vybraných částech země. Jen jedenkrát se zúčastnil putování na Landmannalaugar, které spolek organizoval, a zjistil, že se všemi těmi lidmi, kteří bez ustání musí dělat kdovíjaké žerty, nemá nic společného. Tento druh veselení a družnosti na povel ho deprimoval, takže nakonec neměl z putování žádný požitek.

S ženami se stýkal jen málo a taky o to nijak zvlášť nestál. Občas se známými navštívil nějaký taneční lokál v Reykjavíku, ale spíš se tam nudil, než bavil. Hlasitá hudba a opilé pořvávání kolem nebylo nic pro něj. Ještě než vyhořela diskotéka Glaumbær, seznámil se tam s jednou mladou ženou, jmenovala se Halldóra. Dobře se bavili a ona se nijak netajila tím, že má o něj zájem. Když si po nějaké době vyšel s kolegy od policie, znovu se s Halldórou potkal na jiné diskotéce. Nakonec ho pozvala k sobě domů. Potom mu tu a tam zavolala, aby si s ním něco domluvila, a tak vzniklo něco, co by se dalo nazvat vztahem.

Erlendur na své procházce minul gymnázium Hamrahlíð, kde před nedávnem zavedli večerní maturitní kurzy. Sám uvažoval o tom, jestli by se ještě neměl vrátit do školních lavic. Pořád ještě byl dost mladý a po povinné školní docházce na gymnázium nešel. Když se s ním rodiče přestěhovali do Reykjavíku, skončil v nové škole ve třídě pro méně nadané žáky. Pocházel z chudých poměrů, inteligenci mu nikdy netestovali a prostě se předpokládalo, že ten paličatý a vzdorovitý kluk nejlépe zapadne právě sem. Nechtěl se stěhovat do Reykjavíku, to město se mu nelíbilo, ale časem se naučil nechávat si svůj názor pro sebe. O další vzdělání neměl zájem, protože nevycházel s učiteli ani s jinými autoritami, a tak opustil školu v patnácti. V létě si vydělával a po poslední zimě ve škole se odstěhoval z domu a pronajal si malý sklepní byt. Jeho matka pracovala za nejnižší tarif pro nevyučené dělníky a ani on nevydělával o moc víc, když začal pracovat v městské rybárně.

Pohlédl směrem ke školní budově. To nově zřízené gymnázium ho zajímalo. Bylo mu osmadvacet, to ještě vůbec není pozdě na další vzdělávání. Maturita je podmínkou pro studium na univerzitě. Zajímal se především o dějiny, o všechno, co mělo co dělat s islandskou minulostí a kulturou, a docela dobře si dokázal představit, že by se někdy v budoucnu zabýval historií.

Erlendur překonal širokou alej Kringlumýrarbraut rychlým krokem a scházel dolů k rašeliništi. V minulém roce už zašel k místním rybníčkům několikrát, aniž by vlastně věděl proč. Bahnitá voda v nich nebyla hluboká a nic v ní nežilo. Proto vlastně ani nebylo vhodné mluvit o rybnících. Pár dětí se vozilo na vodě na vorech, odrážely se bidly, jiné jezdily na kolech po okolních kopečcích. Dva rachotící mopedy rozrývaly půdu na vytěžených svazích, hluk ve večerním tichu doléhal až k Erlendurovu uchu.

Toho bezdomovce našli v jedné z těch tůněk, tam, kde byla voda nejhlubší. Předpokládalo se, že mrtvola ležela ve vodě minimálně dva dny, než byla objevena. Podle pitevní zprávy ten muž zemřel právě tam, vyšetřování kriminální policie se zaměřilo na to, jestli se utopil sám, nebo byl z nějakého důvodu utopen. Při pitvě se zjistilo, že měl v krvi značné promile alkoholu, což svědčilo pro první domněnku. Mrtvola nevykazovala žádné vnější znaky násilí, totéž platilo i pro oblečení. Svědkové nebyli. A na místě činu nebyly žádné podezřelé stopy přítomnosti jiných osob, například otisky bot nebo kol. Od domnělé doby utonutí až do příchodu policie na místo činu ovšem uplynula nějaká doba a mezitím hrající si děti v okolí všechno udupaly. Nedaly se zajistit žádné stopy, a tak bylo vyšetřování pro nedostatek důkazů zastaveno.

Erlendur měl během svých prvních týdnů a měsíců u policie několikrát co do činění s tímto bezdomovcem, který se jmenoval Hannibal. Tu a tam se z různých důvodů dostal do kontaktu s policií, většinou to mělo co dělat s alkoholem. Erlendur se s ním poprvé setkal v nejtvrdší zimě, když seděl v centru města na lavičce, v předklonu, v prokřehlých prstech svíral hrdlo prázdné láhve od kořalky. Islandského brennivínu. Byla to mrazivá noc a po krátkém cloumání policisté chlapa sebrali a uložili ho do cely pro opilce. Erlendur byl tenkrát přesvědčen, že ten muž by byl určitě zmrzl, kdyby ho tam nechali sedět, a za to nehodlal nést zodpovědnost. Avšak cestou k autu ho museli podpírat pod pažemi, přičemž se probral. Nicméně trvalo mu nějakou dobu, než se zorientoval, i když mu dané okolnosti i policisté byli povědomí. Horlivě jim děkoval, že jsou hodní chlapci, že se o něho tak dojemně starají. Když se pak vyptával po své flašce, sdělili mu, že v předmětu jeho touhy už nezbyla ani kapka. Hannibal se zeptal Erlendura, kterého nikdy předtím neviděl, jestli by pro něho neměl doušek kořalky. Jistě doufal, že mu nováček dá pozitivní odpověď. Když Erlendur na otázku nereagoval, opakoval ji Hannibal tak dlouho, dokud mu Erlendur neřekl, ať už laskavě drží hubu. Od toho okamžiku se Hannibalovo přátelské chování k policii naprosto změnilo.

„Vy všichni jste úplně stejní hajzli,“ zavrčel.

Podruhé na něho Erlendur narazil „pod plechem“, jak se říkalo plotu z vlnitého plechu kolem švédské mrazírny. Bylo to na severním konci kopce, na němž stojí pomník prvnímu islandskému usedlíkovi Ingólfuru Arnarssonovi. Tam hledávali bezdomovci útočiště před svou bídnou existencí a třeskutým mrazem, který s sebou přinášel ostrý severák. Hannibal seděl na zemi s nataženýma nohama a zády se opíral o vlnitý plech. Jako vždy měl na sobě odrbanou zelenou bundu, byl naprosto promrzlý a sotva mluvil. Erlendur předtím něco vyřizoval ve středu města a teď už byl na cestě domů, když opodál toho muže uviděl. Nejprve necítil zrovna velkou chuť se o něho starat, ale pak zapochyboval. Bylo jasné, že mráz stále ještě sílí, severní vítr hnal nad zmrzlou zemí sněhové vločky, jež zasypávaly bezdomovcovy nohy. Když na něho Erlendur zavolal, nedostal odpověď. Zavolal znovu, mnohem hlasitěji, ale Hannibal by stejně jako ten první usedlík na kopci mohl být bronzová socha, ani se nepohnul. Erlendur měl sice na sobě tlustou zimní bundu, čepici a šálu, ale ani to ho nedokázalo úplně ochránit před severákem. Došel k Hannibalovi a dotkl se ho nohou.

„Co je s tebou, Hannibale?“ zeptal se.

Oslovený nereagoval.

Erlendur si k němu přidřepl a třásl jím tak dlouho, dokud muž aspoň trochu nepootevřel oči. Nepoznal Erlendura a zřejmě neměl ani tušení, kde se nachází.

„Nech mě na pokoji, ty čuráku,“ řekl a ohnal se vztekle po Erlendurovi.

„No tak pojď, Hannibale,“ řekl Erlendur, „v takové zimě tady nemůžeš jen tak ležet.“

Pokusil se Hannibala zvednout, což nebylo zrovna snadné, neboť muž nebyl nejlehčí, a navíc se vzpíral. S vypětím všech sil se Erlendurovi podařilo ho postavit na nohy, ale cestou z kopce ho musel podpírat. Díky pohybu se Hannibal postupně zase probouzel k životu, přinejmenším dokázal Erlendurovi říct, kam by chtěl. K jednomu malému domu v zadním dvoře na Vesturgata. Tam Hannibal ukázal na úzké schodiště do sklepa. Protože se sám sotva udržel na nohou, pomohl mu Erlendur sejít schody. Dveře do sklepa nebyly zamčené, ale zajištěné dřevěnou závorou, jaká se obvykle vyskytuje na stodolách, nicméně držela. Když Erlendur závoru zvedl, kopl Hannibal do dveří a šátral po zdi, než našel vypínač. Od stropu visela holá žárovka.

„Mé útočiště v tomto slzavém údolí,“ prohlásil Hannibal a při pokusu překročit práh upadl a natáhl se jak dlouhý, tak široký.

Erlendur mu znovu pomohl na nohy. Tohle útočiště ve sklepě si sotva zasloužilo označení byt, spíš se jednalo o odkládací komoru na různé bezcenné harampádí všeho druhu. Tady by nikdo nic z toho nechtěl ukrást, proto stačila i ta primitivní závora na dveřích. Kusy trubek a ojeté pneumatiky tu tvořily spolu s rezavými plechovými vanami, kanistry a poškozenými rybářskými sítěmi zcela nepřehledný chaos a na zemi ležela ta nejšpinavější matrace, jakou kdy Erlendur viděl. A na ní zmuchlaná chatrná vlněná deka. Kolem dokola se válely prázdné láhve od kořalky, různé lahvičky od léků a od kardamomových kapek do pečiva, dále pak lahvičky od lihu, který se prodává jen v lékárnách a který se v hantýrce městských drbanů nazývá špiritus. A nad tím vším se vznášel odporný puch staré gumy a moči. Erlendur pomohl Hannibalovi na jeho lůžko a už chtěl jít, když se bezdomovec znovu nadzvedl.

„Co jsi k čertu vlastně zač?“ zabručel.

„To je dobrý,“ řekl Erlendur a chtěl odejít.

„Kdo jsi?“ zeptal se Hannibal znovu. „Známe se?“

Erlendur se váhavě zastavil mezi dveřmi. Neměl nejmenší chuť se s tím chlapem bavit, ale zase na druhou stranu s ním nechtěl jednat přezíravě.

„Jmenuji se Erlendur,“ řekl „Už jsme se jednou setkali. Jsem policajt.“

„Erlendur,“ opakoval Hannibal. „Nevzpomínám si na tebe, kamaráde. Neměl bys pro mě malou slzičku?“

„Slzičku?“ zeptal se Erlendur.

„Nebo navíc pár drobásků?“ otázal se Hannibal. „Nemusí to být moc, stačí pár korun. Takový obětavý člověk jako ty pro mě určitě bude mít něco navíc.“

„Peníze stejně vyhodíš jen za chlast,“ odpověděl Erlendur.

Hannibalova ústa se zkřivila v grimase, jež měla asi znamenat úsměv.

„Nechci ti nic nalhávat, můj milý,“ prohlásil tím nejroztomilejším tónem. „Asi tomu těžko uvěříš, ale já ani druhým neumím nic předstírat. Chybí mi placatka geneveru, to je fakt jediný, co mi na tomto mizerným světě chybí. Asi to tvým uším zrovna moc nelahodí, ale co bych ti tady naříkal, když jde jen o takovou maličkost.“

„Ode mě peníze na genever nedostaneš,“ utrousil Erlendur.

„Ale no tak, na trošku špiritusu?“

„Ne.“

„No fajn,“ zívl Hannibal a svalil se zpátky na matraci. „Pak si tedy pro mě za mě táhni k čertu.“

Mopedy odjely k novému sídlišti ve Hvassaleiti a jejich rachot se vzdálil. Děti přirazily s vory ke břehu a vytáhly je na souš. Erlendur pohlédl k jihu na potrubí s horkou vodou. Při vyšetřování toho případu se zjistilo, že Hannibal byl na rašeliništi proto, že si poblíž našel něco jako nový příbytek. A to v létě před svou smrtí, poté, co ho vyhnali z jeho útočiště v té sklepní díře. Došlo tam k požáru, který dávali Hannibalovi za vinu, i když tvrdošíjně trval na své nevině. Potom se stal opravdovým bezdomovcem a jeho útrpná pouť skončila tím, že si hledal přístřeší u potrubí. Tyhle přivaděče k nádržím horké vody byly proti úniku tepla obezděny betonovými deskami. Na jednom místě byl kus obložení vylomený. Dost velká díra na to, aby se jí dalo vlézt dovnitř a vedle potrubí najít trochu tepla.

U toho potrubí tedy našel Hannibal svůj poslední příbytek, než se utopil v tůňce v bývalém rašeliništi. Tam bydlel ve společnosti několika toulavých koček, žijících podobným životem, které se s ním skamarádily - stejně jako kdysi ptáci se svatým Františkem z Assisi.

ČTYŘI

Erlendur stál na břehu tůňky, ve které našli mrtvého Hannibala, když se kolem něho prohnal chlapec na kole. Pak se chlapec otočil a jel zpátky. Třebaže už uplynul víc než rok od doby, co se viděli naposledy, Erlendur ho okamžitě poznal. Byl to jeden z těch tří kluků, kteří objevili Hannibalovu mrtvolu.

„Nejsi ty ten od policie?“ zeptal se a sešlápl před Erlendurem brzdu.

„Ach, to jsi ty,“ řekl Erlendur.

„Co tady děláš?“ zeptal se zrzavý, pihovatý chlapec, který už tenkrát Erlendura zaujal drzým výrazem ve tváři a rázným, sebejistým chováním. Pořádně se vytáhl, za ten rok vyrostl z dítěte teenager.

„Jenom se tu tak trochu rozhlížím,“ odpověděl Erlendur.

Před rokem byl kluk něco jako vůdce těch tří, kteří narazili na mrtvolu. Všichni utíkali domů a jeho matce pověděli o svém nálezu. I když jejich historka zněla značně nepravděpodobně, matka brzy poznala, že chlapci nic nepředstírají. Ani jim nevynadala, že se vrátili od tůňky celí zmáčení, a hned zavolala na policii. Kamarádi pak odešli domů, aby se převlékli do suchého, a pak se zase všichni vrátili na oblíbené místo svých her. Mezitím tam už dorazily dva policejní vozy a jedna sanitka. Hannibalovu mrtvolu mezitím vytáhli z vody a ležela na břehu. Někdo ji zakryl dekou. Erlendur měl zrovna službu, když nahlásili nález mrtvoly v tůňce v Kringlumýri. Hned jak dorazil, dobrodil se vodou k mrtvému a vytáhl ho na břeh. Nepoznal ho hned. Teprve když mrtvé tělo leželo na zádech, došlo mu, o koho jde. Ale Hannibalova smrt ho nijak zvlášť nepřekvapila. Ostatní policisté se pokoušeli chlapce a ostatní zvědavce zahnat. Ale když jim chlapci řekli, že to oni tu mrtvolu objevili, jeden po druhém byli v hlídkovém voze vyslechnuti, takže bylo jasně určeno, jak k nálezu těla došlo.

„Můj táta říká, že se prostě utopil,“ prohlásil chlapec, který pořád ještě měl stejně drzý výraz. Opřel se o kolo a zadíval se směrem, kde před rokem ve vodě plavala Hannibalova mrtvola.

„Ano,“ řekl Erlendur. „Pravděpodobně spadl do vody a nepodařilo se mu už dostat na břeh.“

„Byl to jen nějaký drban,“ odfrkl chlapec.

„Museli jste se strašně vylekat, když jste ho našli, co?“

„Addi měl potom úplné noční můry,“ odpověděl chlapec. „Jeho rodiče s ním museli k doktorovi. S Pallim a se mnou to neudělalo nic.“

„A ještě pořád se tady vozíte na vorech?“

„Ne, teď už ne. To je přece jen pro malý děcka.“

„Aha. Potkali jste tady někdy toho muže, když ještě žil? Třeba u toho potrubí? Nevzpomínáš si?“

„Ne,“ řekl chlapec. „Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Ale možná některý z kluků, které znáš?“

„Ne. Párkrát jsme si tam hráli, ale nikdy jsem ho neviděl. Možná tam býval jen v noci.“

„Možná. A co vy jste dělali u toho potrubí?“

„Hledali jsme tam golfové míčky.“

„Golfové míčky?“

„Ano. Tamhle v jednom z těch řadových domků bydlí takový jeden chlap, který pořád trénuje golf,“ vyprávěl chlapec a ukázal směrem k řadovým domkům na kraji sídliště Hvassaleiti. „Můj táta říká, že tam nahoře dřív bývalo i golfové hřiště, přesně tam, jak je teď to potrubí. Někdy jsme tam nacházeli staré míčky.“

„A co s těmi míčky děláte?“

„Nic,“ řekl chlapec a chystal se jet dál. „Ty sou mi vokradený.“

„Správně se říká ukradené.“

„No jo, okay.“

„Okay taky zrovna není správné islandské slovo…“

„Musím domů,“ řekl náhle chlapec, naskočil na kolo a byl ten tam dřív, než stačil Erlendur dokončit větu.

Postupoval po vyšlapaných pěšinkách, které vznikly mezi tůňkami v rašeliništi a vedly až k potrubí. Bylo dlouhé patnáct kilometrů a vedlo z termálních oblastí sousední obce Mosfellu na sever od města až do středu Reykjavíku. Dvě čtrnáctipalcové roury, obezděné betonovými deskami, dodávaly vodu do šesti velkých nádrží na Öskjuhlíðu, jednom ze sedmi reykjavických kopců. Roury byly sice dobře izolované, ale přesto propouštěly trochu tepla, a proto se u nich mohl Hannibal v posledních dnech či týdnech svého života zabydlet.

Díra v betonovém obložení nebyla ještě opravená. Z boční stěny byl velký kus vylomený a ležel v trávě. Erlendur přemýšlel, jak mohlo k tomu poškození dojít, kromě zemětřesení nebo následků mrazu ho nic jiného nenapadlo. Vylomený kus byl tak velký, že se dovnitř mohl bez problémů protáhnout i dospělý. Erlendur si všiml, že tráva kolem je ušlapaná, a když do otvoru vstrčil hlavu, uviděl, že se tady schovával ještě někdo po Hannibalovi. Někdo měl vevnitř roztaženou deku. Pod rourami ležely dvě prázdné láhve od kořalky a pár lahviček od špiritusu. A nedaleko pak uviděl ležet i chatrnou pokrývku hlavy a jednu rukavici.

Erlendur se snažil prohlédnout si příbytek detailněji, ale byla už příliš velká tma. Velice se lekl, když si jeho oči zvykly na přítmí a on ještě o něco dál rozeznal velký stín.

„Je tu někdo?“ zvolal Erlendur.

Odpovědi se nedočkal, ale stín se dal do pohybu a plížil se k němu.

PĚT

Po prvním úleku vylezl Erlendur otvorem zase ven, vstal a ustoupil o pár kroků zpět. O něco později vystrčil z otvoru hlavu nějaký muž, vyhrabal se z roury a posadil se před Erlendura do trávy. Měl na sobě odřený starý kabát, čepici a prstové rukavice, na nohou galoše. Erlendur toho muže už dřív viděl mezi jinými bezdomovci, nevěděl však o něm prakticky nic, neznal ani jeho jméno.

Muž mu popřál dobrý večer a znělo to, jako by byl zvyklý přijímat v pozdních hodinách na takovémto místě návštěvy. Choval se, jako by se setkali někde na ulici a ne že právě vylezl z betonové roury. Erlendur řekl své jméno a jeho protějšek se představil jako Vilhelm. Jeho věk se dal těžko odhadnout. Erlendurovi připadalo, že mu těžko může být víc než čtyřicet, i když podle vzhledu by mu už klidně mohlo táhnout na šedesát. Neměl už přední zuby a obličej byl pokrytý hustým plnovousem.

„Znám tě?“ zeptal se muž a zíral na Erlendura skrz brýle s kostěnými obroučkami. Jejich skla byla tak tlustá, že oči za nimi vypadaly nepřirozeně velké.

Zhluboka chroptivě zakašlal.

„Ne,“ řekl Erlendur, zatímco upřeně pozoroval jeho brýle. „Myslím, že ne.“

„Hledáš mě?“ vyptával se dál Vilhelm mezi kašlem. „Máme snad nějaké nevyrovnané účty?“

„Ne, to naprosto ne,“ odpověděl Erlendur. „Šel jsem jen náhodou kolem. Popravdě řečeno, vůbec jsem nečekal, že tady na někoho narazím.“

„Sem moc lidí nezajde,“ podotkl Vilhelm. „Takže člověk tu má klid. Neměl bys náhodou pro mě cigaretu?“

„Bohužel ne,“ řekl Erlendur. „Ty jsi… Mohu se tě zeptat, jestli už dlouho bydlíš v té betonové rouře?“

„Dva nebo tři dny,“ prohlásil Vilhelm, aniž by přesněji vysvětloval, proč se tu usídlil. „Nebo… Co je dneska za den?“

„Úterý,“ řekl Erlendur.

„Ach tak,“ přikývl Vilhelm a zase se rozkašlal. „Úterý. Tak to jsem tady už asi o něco déle. Je to docela fajn tady strávit sem tam nějakou noc, i když je mnohdy svinská zima. Ale už jsem zažil i horší.“

„A co na to tvoje zdraví?“

„Co je ti k čertu po tom?“ zavrčel Vilhelm s dalším záchvatem kašle.

„Možná že tady přece jen nejsem tak úplně bez důvodu,“ prohlásil Erlendur, když bezdomovce přešel nejhorší záchvat. „Znal jsem jednoho muže, který bydlel v této rouře přesně jako ty. Jmenoval se Hannibal.“

„Hannibal? Ano, toho jsem taky znal.“

„Zemřel tamhle nedaleko v jedné z těch tůněk v rašeliništi,“ pokračoval Erlendur a ukázal směrem ke Kringlumýri. „Vzpomínáš si na to?“

„Slyšel jsem o tom. Proč se na to ptáš?“

„Z žádného zvláštního důvodu,“ odpověděl vyhýbavě Erlendur. „Asi to byla nehoda se špatným koncem.“

„Jo, přesně tak, bylo to zlý.“

„Odkud jste se znali?“ zeptal se Erlendur a posadil se na rouru.

„Jak se lidi znají. Naše cesty se zkřížily mockrát. Byl to docela milý chlap.“

„Nebylo mezi vámi žádné nepřátelství?“

„Nepřátelství? Ne. Já nemám nepřátele.“

„Nevíš, jestli neměl Hannibal nějaké nepřátele, nemluvil o něm někdo špatně?“

Vilhelm se upřeně zadíval na Erlendura skrz vypouklá skla.

„Proč to chceš vědět?“ zeptal se.

Přepadl ho další záchvat kašle, zalapal po dechu.

„Jen tak,“ pokrčil rameny Erlendur.

„Něco za tím je.“

„Ne, opravdu ne.“

„Myslíš si snad, že se neutopil jen tak sám od sebe?“

„Co myslíš ty?“

„Nemám tušení,“ řekl Vilhelm. Vstal a protáhl se, než si přisedl vedle Erlendura na betonovou zídku. „Neměl bys pro mě náhodou pár korun?“ zeptal se.

„Na co?“

„Na cigarety, nic víc.“

Erlendur našel v kapse bundy dvě padesátikorunové mince.

„Víc s sebou nemám.“

„Děkuji,“ vyhrkl Vilhelm a rychle sáhl po mincích. „To na jednu krabičku stačí. Věděl jsi, že flaška vodky vyjde už na dva tisíce korun? Lidi, kteří mají v této zemi nějaké slovo, jsou naprostí magoři, řekl bych. Nemají všech pět pohromadě.“

„Tamty tůňky nejsou asi moc hluboké,“ poznamenal Erlendur a na mužovu poznámku nereagoval.

Vilhelm si odkašlal do rukavice.

„Jsou dost hluboké.“

„Copak by tam člověk nemusel jít dost daleko, aby se v nich utopil?“

„Jak to mám vědět?“

„Nebo být opilý,“ pokračoval Erlendur. „Měl v krvi hodně alkoholu.“

„Jo, Hannibal si častokrát uměl pořídit opravdu pořádnou opici, panečku.“

„Nevzpomínáš si, se kterými lidmi byl, než zemřel?“

„Se mnou ne,“ řekl Vilhelm. „Já ho sotva znal. Potkal jsem ho jen párkrát v Epidemii. A tam jsem ho taky viděl naposledy. Chtěl se za každou cenu dostat dovnitř, ale byl tak nadraný, že tam s ním nechtěli mít co dělat.“

Víc informací Erlendur z obyvatele roury vytáhnout nedokázal. Ten měl v úmyslu strávit tu ještě jednu noc a pak se zase přesunout někam jinam. Erlendur se mu to pokoušel vymluvit, Zeptal se ho, jestli by neměl nějaké jiné možnosti. Vilhelm se rozzuřil, že se Erlendur plete do jeho věcí, že to si tedy vyprošuje. A že ho má laskavě nechat na pokoji.

Erlendur vylezl na vodovodní vedení, obezděné více než metr širokými deskami. Mužův chraplavý kašel ho pronásledoval, ještě když šel po vedení směrem ke kopci, kde stály vodní zásobníky. Odtamtud už nebylo daleko do čtvrti Hlíðar. Noc byla jasná a on šel po potrubí až na kopec. Tam se obrátil a vrátil se zpátky do města.

Věděl, že bezdomovci při hledání bydlení nebo jen střechy nad hlavou mohou noc strávit v bývalé nemocnici, jedné z nejstarších na Islandu. Byla zřízena pro ošetřování infekčních nemocných, proto ji taky každý znal pod jménem Epidemie. Platilo tam jen jedno nepsané pravidlo, a to znělo, že dovnitř nevpustí nikoho ve stavu opilosti. Hannibal se jistě nejednou marně pokoušel tam dostat. Možná právě to byl důvod, že nakonec našel útočiště právě u horkovodního potrubí. Jako vyděděnec, který chtěl žít mimo lidskou společnost a každý mu mohl být ukradený.

ŠEST

Nazítří dostali rozkaz přepravit jednoho uprchlého vězně z Litla Hraunu zpět do Eyrarbakki. Toto největší islandské vězení v malém přístavním městečku na jihovýchodním pobřeží bylo podobně jako Epidemie původně vybudováno jako nemocnice. Ten trestanec odtud před dvěma dny bez velké námahy uprchl, ale pak se zase dobrovolně přihlásil. Odpykával si dva a půl roku za pašování drog. Jenže ten víkend měl zřejmě pocit, že si potřebuje za každou cenu udělat výlet do hlavního města. Bylo mu pětadvacet a navzdory mladému věku už častokrát přišel do kontaktu s policií, a to většinou v souvislosti s pašováním drog a alkoholu, ale i pro vloupání a falšování dokladů. Už ve dvaceti strávil za sérii krádeží několik měsíců v Litla Hraunu a jen krátce nato ho sebrali s pozoruhodným množstvím hašiše na letišti v Keflavíku, když se totálně zhulený vracel z Amsterdamu. Celníci ho měli na zvláštním seznamu podezřelých, ale on by beztak celní kontrolou nemohl projít, protože by si příležitost prošacovat takového vychrtlého, vlasatého, vousatého hippíka rozhodně nedali ujít. Ukázalo se, že se vůbec nenamáhal hašišové tyčinky schovávat, měl je prostě omotané džínami a nacpané v úplně nové sportovní brašně.

V noci po svém útěku se přihlásil na hlavním ústředí na Hverfisgata. Tam si ho museli Erlendur a jeho kolegové vyzvednout, aby ho přepravili zpět do Eyrarbakki. Byl velice hovorný, zjevně si dal pořádnou dávku trávy, než se přihlásil.

„Proč jsi vlastně zdrhl?“ zeptal se Marteinn cestou z města.

„Má matka měla narozeniny. Té stařence je padesát!“

„A oslava byla velká?“ přidal se Garðar.

„Jo, na party se to pěkně rozjelo. Chlast tekl proudem.“

„Jistě měla radost, že tě vidí, co?“ poznamenal Marteinn.

Věděli, že jakmile trestanec utekl z vězení, byl byt jeho matky sledován, ale stejně se jim nepodařilo ho sebrat.

„A jakou! Stařenka byla radostí úplně bez sebe!“

„A nebyl problém utéct?“

„Ne. Prostě jsem odešel z basy jak na procházku.“

„Je ti ale jasné, že se ti teď pobyt za mřížema protáhne?“

„Člověče, to přece ani nestojí za řeč. Není vůbec tak strašný být zabáslý. Moje máma měla kulaté narozeniny, člověče! Něco takového jsem si přece nemohl nechat ujít!“

„Ne, samozřejmě ne,“ odpověděl Marteinn.

Černá Mary se plazila přes náhorní plošinu, zatímco uprchlík celou dobu vzadu v autě halasil o životě v Litla Hraunu a o spoluvězních. A o oblíbeném fotbalovém klubu, který minulou sezonu naprosto podělal. Taky o mužstvu v anglickém fotbalu, které si nevedlo o moc lépe, o nějakém pitomém filmu, který viděl v televizi, když se musel skrývat, o jedné hašišové putyce v Amsterdamu, ve které byl, a o jídle v base a jednom steak-housu v Holandsku. Nic lidského mu nebylo cizí.

Když ho v Eyrarbakki odevzdali, měli toho jeho žvanění víc než dost. Pak se vydali nazpět do Reykjavíku. Když se přibližovali k městu, dostali vysílačkou zprávu, že se pohřešuje nějaké mladé děvče. Před třemi dny odešla z domova v Reykjavíku a od té doby o sobě nedala slyšet. Bylo jí devatenáct, a když odcházela z domu, měla na sobě džíny, růžovou blůzu, tenisky a zelenou parku.

„Pamatujete na toho kluka, co se probudil v Akureyri, nebylo to loni?“ zeptal se Marteinn. „Vyrazil si ven z hlavního města, aniž by někomu dal vědět. Jeho rodiče zalarmovali policii, když o něm nic neslyšeli už čtyři dny. V jejich rodině vládly spořádané vztahy. Ohlásil se teprve potom, co v nějakém baru uviděl v novinách svoji fotku.“

„Ale ta žena z té tančírny, z Thorovy kavárny,“ namítl Garðar, „ta se zatím nenašla.“

„Myslíš tu, co se tam bavila s nějakými kamarádkami a potom nepřišla domů?“ zeptal se Marteinn.

„Ano, tu,“ odpověděl Garðar. „Víme jenom, že chtěla jít domů pěšky.“

„Co se jí asi tak mohlo stát?“ uvažoval Marteinn.

„Neskočila prostě do moře?“ navrhl Garðar.

„Nebylo to zhruba ve stejnou dobu, co se utopil ten tvůj bezdomovec, Erlendure?“ zeptal se Marteinn.

„Můj bezdomovec?“ opáčil Erlendur. Tak to ještě nikdo neformuloval. Ale několikrát mluvil o tom, že Hannibala znal, a podivoval se, jak malý zájem policie o ten případ projevovala. „Ale ano, to bylo určitě ve stejnou dobu.“

Jejich služba se chýlila ke konci. Ještě museli odvézt auto zpět a pak měli padla. Ale najednou se ozvalo další hlášení z vysílačky. Vloupání ve čtvrti Vogar.

„Kurva!“ vyklouzlo Garðarovi. „Opravdu tam ještě musíme?“

Byli docela blízko místu činu. Erlendur odbočil. Když se přibližovali k domu, kde došlo k vloupání, uviděli muže utíkajícího pryč. Zarazil se, když spatřil policejní auto, a pokusil se utéct nejbližšími zahradami. Erlendur prudce zabrzdil. Garðar vyskočil z auta, Marteinn těsně za ním. Za pár minut muže chytili a naložili do vozu.

Uloupil hodinky a šperky. Ale předtím měl v náručí ještě něco většího. Viděli, jak to odhodil. Leželo to na ulici, a zatímco Garðar a Marteinn zloděje pronásledovali, Erlendur předmět zvedl. Byl to hrnec na fondue.

SEDM

S případem ženy, která zmizela po návštěvě v taneční Thorově kavárně, byl Erlendur dobře obeznámený. Zajímal se o případy zmizelých, a intenzivně se zabýval všemi hlášeními o pohřešovaných, ať už se jednalo o lovce bělokurů, kteří se nevrátili v zamýšlenou dobu do obydlených končin, nebo lidi, kteří se vydali do nedotčené islandské divočiny a celé dny o sobě nedali vědět, nebo lidi, kteří utekli z domova jako ta dívka v růžové blůze. Většinou byli nalezeni nebo se po nějaké době znovu vrátili domů, ale v některých případech zmizeli beze stopy. A dokonce i když se za nimi vypravily velké pátrací skupiny a záchranné jednotky, když se všechny oblasti, jež přicházely v úvahu, pečlivě pročesávaly, často celé dny, nevedlo to vždycky k úspěchu. Zůstávaly jen otázky, na které neexistovaly odpovědi.

Krátce po svém přijetí začal Erlendur šmejdit v policejním archivu, aby tam vyhledával staré i nové případy pohřešovaných v Reykjavíku a okolí. Už předtím se několik let zajímal o zprávy a vyprávění o lidech, kteří se ztratili v neprostupné vysočině ostrova.

Jen málo z těchto případů pohřešování směřovalo k nějakému porušení zákona. Jeden případ pohřešování zajímal Erlendura ze všeho nejvíc a strávil spoustu času procházením starých policejních protokolů a seznamováním se s bližšími okolnostmi, jak u pouhých případů pohřešování, tak i u nevyřešených kriminálních případů. A pak byly ještě takové výjimečné případy jako ten Hannibalův, v němž vlastně vůbec nic nenasvědčovalo, že by se jednalo o zločin. Spíš to byl fakt, že ho znal osobně, co probudilo jeho zájem, takže se pustil do soukromého vyšetřování.

Jedním případem pohřešované osoby se ale zabýval Erlendur ze všeho nejvíc. Stálo ho hodně času, než navštívil všechna místa, jež s případem souvisela. V roce 1953 se jednoho dne osmnáctiletá studentka dívčího gymnázia v Reykjavíku domluvila se třemi kamarádkami, že se sejdou v kavárně na Lækjargata, kde se mladí scházeli obzvlášť rádi. Ty čtyři dívky chodily ve škole do stejné třídy, a přestože měly různé rodinné zázemí, hned od prvního ročníku si dobře rozuměly. Držely pohromadě a zažily spolu spoustu pěkného, intenzivně se účastnily všech sociálních aktivit, jaké jim škola nabízela. V onen den se dívky chtěly v kavárně sejít pozdě odpoledne za účelem přípravy třídního večírku. Na schůzku ale dorazily jen tři z nich. Nedělaly si nijak těžkou hlavu z toho, že jedna kamarádka chybí. Usoudily, že je nemocná, protože už ráno nepřišla do školy. A proto se rozhodly, že jí z kavárny zavolají domů, aby zjistily, jak jí je. Hovor přijala dívčina matka a nějakou dobu jí trvalo, než pochopila, o co jde. Proč by měla být její dcera nemocná, vždyť přece dnes ráno šla do školy!

Dívka chodívala do školy zpravidla vždycky stejnou cestou. Ze svého domu v západní části Reykjavíku přes oblast válečných baráků, které se říkalo Camp Knox, a odtud rovnou na Fríkirkjuvegur, na níž se nachází škola. Stačilo jí na to jen patnáct minut. Do školy měla i dobré autobusové spojení, ale to ráno určitě autobusem nejela, protože řidič si nevzpomínal, že by ji mezi cestujícími viděl. Ráno většinou jezdívají ti samí lidé a není jich moc. Znal tu dívku od vidění. Takže buď šla do školy pěšky, nebo ji svezl nějaký známý, což se taky už několikrát stalo. K nikomu cizímu by údajně do auta nikdy nenastoupila, ale i tato možnost se začala zvažovat. Přesto se nic přesnějšího nezjistilo. Neohlásil se nikdo, kdo by ji dovezl ke škole, a nikdo ji ve škole neviděl. V třídní knize byla zapsána jako chybějící.

Další možnost spočívala v tom, že toho dne vůbec do školy nešla, protože snad byla s někým domluvená. Ale ani k tomu nemohl nikdo nic říct. Možná že ta schůzka pro ni dopadla špatně, nebo se dívka rozhodla vzít si život, a to tak, aby ji nikdo nenašel. Nikdo nevěděl, jestli měla nějakého přítele nebo jestli znala nějakého muže, se kterým by se scházela a své schůzky před rodiči tajila. Vždycky přicházela do školy přesně na čas. Skutečně si vzala život? Jenže nic nepoukazovalo na nějaké závažné psychické problémy, jež by ji mohly dohnat k tak zoufalému činu. Právě naopak, měla spoustu kamarádek a kamarádů a se spolužáky se účastnila společenského života školy. Bylo to v nejhlubší zimě, snad i tma mohla hrát svou roli, proto se ani sebevražda nedala vyloučit. A protože její tělo nebylo nikdy nalezeno, předpokládalo se, že ho pohltilo moře.

Erlendur dokonce prošel dívčinu cestu do školy, i když se tam mezitím mnohé změnilo. Camp Knox z druhé světové války už dávno neexistoval, mezitím tam byly postaveny moderní domy. Jel autobusem, který jezdil na Fríkirkjuvegur a stál před domem její rodiny v západní části. Byla jedináček. Viděl zahradu, v níž si hrávala, dveře, kterými vcházela a vycházela. Nezůstal tam dlouho, v podstatě jen okamžik, ale i to stačilo, aby se mu oči naplnily slzami.

Podobná nejistota panovala i v souvislosti se zmizením té ženy z Thorovy kavárny. Její přítelkyně ovšem měly podezření, že někdy bývala depresivní, i když to nikdy otevřeně nepřiznala. Byly přesvědčeny, že měla nějaké problémy v manželství. Manžel to opakovaně popíral, přiznal ale, že jeho žena někdy mívala všelijaké nálady, ze kterých by se možná dalo usuzovat na deprese. Ohlásil její zmizení v pondělí časně zrána. Nic o ní neslyšel od sobotního večera, kdy si vyšla s kolegy z práce. Pracovala v jedné makléřské kanceláři. Když se druhého dne neobjevila doma, zavolal kolegům, s nimiž prý strávila příjemný večer. S různým úspěchem. Mnozí z nich si ani nepamatovali, jak večer skončil.

Oslavovali pětileté výročí makléřské kanceláře. Nejprve večeří v restauraci Naust, na kterou nebyli pozváni partneři zaměstnanců, což je ovšem celkem běžné. Všichni měli dobrou náladu a vypili hodně alkoholu. Zůstali v restauraci dlouho, ale pak najednou někoho napadlo, že budou pokračovat v Thorově kavárně, kde vystupovala populární kapela. Nálada byla sice i nadále nezkalená, ale netrvalo dlouho a první začínali odpadat. Někteří šli domů, jiní se chtěli setkat s přáteli někde jinde. Žádný si nevzpomínal, kdy odešla ta žena, ani s kým. Poslední se zmizelou mluvila asi padesátiletá žena, nejstarší zaměstnankyně makléřské firmy, která pracovala v telefonní ústředně. Nabídla ztracené ženě, aby si společně vzaly taxík, jenže ta to odmítla, říkala, že se chce zdržet ještě déle a že pak půjde domů pěšky, protože toho poměrně dost vypila. Zejí procházka na čerstvém vzduchu udělá dobře. Až domů to sice měla dost daleko, ale byla přesvědčena, že to zvládne. Bydlela v nově zbudované čtvrti v údolí Fossvogur.

Ani ostatní hosté Thorovy kavárny z toho večera, které se podařilo policii zjistit, si na ni skoro nepamatovali. Její kolegové si všimli, že se bavila s několika jinými lidmi, muži i ženami, kteří nepatřili k jejich skupině. Dva z nich se přihlásili, když už pátrání běželo na plné obrátky. Jeden byl její bývalý spolužák. Byl v Thorově kavárně se svou ženou a povídali si o starých školních časech. Ti manželé si nevšimli, že žena už byla silně podnapilá, povídali si s ní dost dlouho. Tou druhou osobou byla její kamarádka, která pohřešovanou taky znala ze školních časů. Celé roky se neviděly, a tak měly radost z toho nečekaného setkání. O chvíli později tato někdejší kamarádka ženu ještě viděla v rozhovoru s nějakým mužem, kterého neznala, ale kvůli nedostatečnému osvětlení v tančírně ho dokázala popsat jen velmi nepřesně.

Rozsáhlá pátrací akce skončila bez výsledku. Žena z Thorovy kavárny jako by se propadla do země. Při vyšetřování se nezjistilo skoro nic, z čeho by se dalo předpokládat, co se ženě stalo. Zjistilo se jenom, že před třemi lety byla manželovi nevěrná. Tenkrát také nakrátko zmizela, proto když se v noci nevrátila domů, manžel se nejprve domníval, že by mohlo znovu jít o něco podobného. Tenkrát tvrdila, že mu byla nevěrná jen jednou. A on prý neměl jediný důvod o jejích slovech pochybovat.

Na základě toho se dalo předpokládat, že žena potkala buď svého bývalého, nebo nějakého nového milence a odešla s ním k němu domů. Tam se pak stalo něco, co vedlo k jejímu zmizení beze stop. Její bývalý milenec u výslechu popřel, že by se s ní toho večera setkal. Muž, o kterém jedna z kamarádek tvrdila, že ho viděla se zmizelou v rozhovoru, se nepřihlásil a policii se nepodařilo ho najít.

Nic nenasvědčovalo tomu, že by za zmizením ženy byl nějaký zločin. Předpokládalo se, že si sama vzala život, ať už z jakýchkoli pohnutek.

Erlendur si tato akta přečetl jednou večer, když neměl chuť jít po skončení služby domů. Zaujaly ho zejména dvě pasáže. Ve dvou případech svědkové vypověděli, že si žena potrpěla na všechny možné šperky a cetky.

Erlendur si lehl, dělával to častokrát před noční službou. Když se probral z dřímoty, nejprve si myslel, že zaspal. Ale uklidnil se, když uviděl, že mu ještě zbývá dost času. Vstal a připravoval se na další noční službu. Před usnutím dlouho přemýšlel o té studentce dívčího gymnázia a o té ženě z Thorovy kavárny a také o tom, jestli jeho zvláštní zájem o tyto nešťastné případy, které tak zničehonic a osudově přepadnou člověka, není vlastně důvod toho, že se nechal zaměstnat u policie.

OSM

Takzvaná Epidemie vznikla v devatenáctém století původně jako nemocnice pro ošetřování infekčně nemocných, byla to první budova v Reykjavíku postavená speciálně jako nemocnice. Tento pěkný dřevěný dvoupatrový dům se nacházel na Þingholtsstræti a mohl by o mnohém vyprávět. Nyní mu ale připadl jiný úkol. Už čtyři léta sloužil jako útulek pro bezdomovce, kde měli zajištěnu střechu nad hlavou a dostali teplé jídlo, taky se tady mohli umýt a vyprat si oblečení. Tato nabídka byla bezplatná, nicméně pro ty, kteří se tam ubytovali, platila nanejvýš přísná pravidla. Dům se večer zavíral v křesťanskou hodinu a ráno museli hosté v jistou hodinu odejít. Především se ale nikdy neustoupilo od pravidla, že všichni, kdo žádali přístřeší, museli být během svého zdejšího pobytu střízliví.

V Epidemii přenocovali zásadně jen muži, mnohdy ve velice různém stavu. Někteří se chovali skromně a byli vděčni za všechno, co jim tady po jejich strádání v ulicích Reykjavíku nabídli. Jiní dělali tyátr a hlučně si stěžovali, když byli vykázáni, protože byli opilí namol. Někteří byli fyzicky fit, jiní tak zesláblí, že nezbývalo nic jiného než je sanitkou dopravit do nemocnice.

Erlendur šel kolem před začátkem noční služby. Když tam dorazil, právě odmítli jednoho muže, protože byl opilý. Stál u vchodu a hádal se s jedním zaměstnancem. I když bylo teplé léto, měl na sobě tlustý zimní kabát a vlněnou čepici. Zaměstnanec ho odmítal pustit dovnitř, vysvětloval mu, že v tomto stavu tam nesmí a že to přece sám dobře ví. Potom popadl muže za paži a vyvlekl ho ven. Muž protestoval jen velmi chabě, s nepatrnou nadějí, že přece jen se mu podaří obměkčit jeho srdce. Řekl jen, že nemůže už strávit další noc v barácích.

„Vrať se, až vystřízlivíš,“ trval na svém zaměstnanec. „Zdejší pravidla znáš, milý zlatý. Jsou naprosto jednoduchá.“

Zavřel dveře a obrátil se k Erlendurovi.

„Hledáš někoho?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl Erlendur.

„Chceš tady snad přenocovat?“ zeptal se muž a z jeho hlasu bylo slyšet, že je Erlendur podle jeho názoru až v příliš dobrém stavu na to, aby patřil ke klientele Epidemie.

„Máte momentálně hodně hostů?“

„Ne. Jen pět, ale možná ještě někteří přijdou během noci.“

„Takže jich tolik zase není, že?“

„Rozhodně míň než loni o Vánocích. To nám už skoro nestačily postele, museli jsme ve společné ložnici umístit přes třicet lidí. O Vánocích je nával vždycky největší.“

„Chtěl jsem se zeptat na jednoho bezdomovce, který zemřel zhruba před rokem. Jmenoval se Hannibal. Vzpomínáš si na něho?“

„Hannibal? Myslíš toho chlapa, co se utopil v rašelinové tůňce v Kringlumýri?“

Erlendur přikývl.

„Na toho si pamatuji velice dobře,“ prohlásil zaměstnanec s pěstěným knírem a bradkou. Mohlo mu táhnout tak na padesátku. „Ano, ten sem chodíval. Pamatuji se na Hannibala dobře. Trochu divný patron. Vy jste se znali?“

„Ano,“ odpověděl Erlendur, aniž by to rozváděl. „Přenocoval tady často?“

„Někdy sem přišel rovnou z ulice. Vzpomínám si, že když tady chtěl přespat naposledy, musel jsem ho vyhodit, protože byl namol a strašně hulákal. Pokud vím, tak nakonec zalezl někam k tomu horkovodnímu potrubí.“

„Ano. Je to nedaleko Kringlumýri, kde ho pak našli mrtvého.“

„Chudák chlap.“

„Takže když byl střízlivý, mohl tady přenocovat?“

„Ano, přesně tak.“

„Bavil ses s ním někdy?“

„Ne, nepamatuji se. Jen jsem mu jednou vysvětloval, jaká tu platí pravidla. To dělávám vždycky.“

„Přicházel často, když byl střízlivý?“

„Jak jsem říkal, jen tu a tam. Většinou ale byl ve stavu, v jakém jsem ho dovnitř nemohl pustit. Dvakrát nebo třikrát se stalo, že jsme ho mohli přijmout, častěji ale ne. A na druhý den musel stejně jako ostatní zase pryč. Přes den nikoho vevnitř nenecháváme.“

„Stýkal se s nějakými místními štamgasty?“

„Na nikoho si nevzpomínám. Ta komunita ale není moc velká.“

„Komunita?“

„Komunita reykjavických bezdomovců.“

„No, to je pravda. Přesto tak nějak patří k obrazu města.“

„Samozřejmě, bylo to tak vždycky. A většinu z nich známe. Tak nějak matně si vzpomínám, že Hannibal jednou tvrdil, že se ho někdo pokusil upálit zaživa. Mohla by to být pravda?“

„Ve sklepě, kde bydlel, vypukl požár. Majitel byl toho názoru, že to byla nehoda, že to zavinil Hannibal. Tvrdil ti snad o tom něco jiného?“

„Ano, připadalo mu hrozné, jak se k němu chovali, na to si vzpomínám. Především proto, že to bylo naposledy, co jsem ho viděl, a že byl tak rozčilený, že ho vyhodili. Něco v tom nehraje?“

„Ano, je to docela možné. Byla to sice jen špinavá sklepní díra, ale našel tam něco jako obydlí. Nevyslovil před tebou snad nějaké podezření, kdo ten oheň založil?“

„Ne. Jen blábolil, protože byl opilý, a zdržel se jen chvíli. Našinec samozřejmě tady vyslechne všelijaké vytáčky, naříkání a obviňování proti všem a všemu. Už jsem si odvykl brát to vážně.“

Když zanedlouho Erlendur Epidemii opustil, vykázaný městský tulák se stále ještě poflakoval před domem. Protože mu nohy zrovna nesloužily, opíral se o plot.

„Jsi taky ožralý?“ zaskřehotal.

Erlendur se zastavil a obrátil se k muži v tlustém zimníku a vlněné čepici. Pobuda měl ve tváři hluboké vrásky, ruce samou špínu. Mohlo mu být něco kolem padesátky.

„Ne, nejsem ožralý,“ řekl Erlendur a došel k muži. „Nechtějí tě přijmout?“

„Jsou to hajzli,“ prohlásil muž.

„Hleď vystřízlivět, pak tady dostaneš něco k jídlu a střechu nad hlavou,“ pokrčil rameny Erlendur. „To prostě nejde, aby byli vevnitř všichni ožralí a vyváděli jak šílenci.“

Muž se podíval na Erlendura, ale neuznal ho jako hodného odpovědi.

„Nevzpomínáš si náhodou na Hannibala, občas taky přespal v Epidemii.“

„Hannibal?“ zeptal se muž ostře.

„Ano.“

„Znal jsem Hannibala. Proč se na něj ptáš?“

„Já…“

„Utopili ho jak psa.“

„Co tím chceš říct?“

„Co tím chci říct? Někdo si ho vyčíhl a utopil ho v rybníku.“

„Proč říkáš takové věci?“

„Protože to vím.“

„Byl jsi u toho?“

„Ne, to ne. Ale viděl jsem leccos jiného.“

„Proč si to myslíš?“

„Proč by se měl utopit v té směšné kaluži, můžeš mi to prozradit? Řekni mi jak.“

„Takže tys tedy…“

„Já?! Ne, já to nebyl, já ho neutopil. Já jsem si na Hannibala nemohl stěžovat.“

„A co jsi tedy ještě viděl jiného?“

„Co?“

„Říkal jsi, žes viděl leccos jiného. Co jsi měl přesně na mysli?“

„Sem tam něco zahlédnu. Nemysli si, že jsem blbej, hochu. Já nejsem blbej, to ti tedy řeknu.“

„Takže víš něco o Hannibalovi?“

„Nech mě na pokoji. Radši si promluv s Bergmundurem, tím zatraceným idiotem. Ten znal Hannibala líp než já. Myslím, že včera jsem ho viděl na Austurvölluru. Zas v tom už jede, blbec,“ prohlásil s podivně pohrdavým výrazem, jako by se on sám s alkoholem setkal jen tu a tam při společenských příležitostech.

Erlendura stálo dost úsilí, než vypátral pár, který svého času bydlel v bytě nad někdejším Hannibalovým sklepním příbytkem. Oba teď žili v ošuntělém nájemním bytě nedaleko koupaliště v Laugardaluru a o Hannibalovi dokázali říct jen velmi málo. Tvrdili, že když ve sklepě hořelo, nebyli doma, ale byli pevně přesvědčeni, že za to mohl sám Hannibal. Přesto o něm nemluvili vůbec špatně, dokonce se zdálo, že měli pro jeho situaci pochopení.

„Bylo nám naprosto fuk, že tam přespával,“ řekla žena, která se jmenovala Málfríður. Tvář měla rudou, napuchlou, nos jak bramboru. Přední zuby jí vyčnívaly ven tak, že ani nemohla pořádně zavřít ústa. Erlendurovi tak trochu připomínala dánského komika Dircha Passera. Její muž právě u sporáku vařil kafe a taky nevypadal, že by cítil k alkoholu nepřekonatelný odpor. Měl na sobě jen špinavý nátělník, šle se mu houpaly podél nohavic, z nichž trčely nohy bez ponožek. Byt byl celý ušmudlaný. Ostrý puch, který zde vládl, nedokázal Erlendur přesně identifikovat, ale tak nějak mu to připomínalo spálené vnitřnosti.

„Vlastně jsme toho chlápka měli docela rádi,“ řekl muž, zatímco naléval kávu do sklenic.

„To je fakt děsný, co se mu stalo,“ řekla Málfríður.

„Nevíte, jestli měl nějaké nepřátele?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, o tom nic nevíme,“ řekl muž. „Ale co to bylo za život, tohleto potloukání. Nebyl ten chudák prostě ožralý, když se utopil?“

„Vy si tedy myslíte, že ten oheň ve sklepě vznikl jeho vlastním zaviněním?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, jistě nějakým přehlédnutím,“ prohlásila Málfríður.

„Určitě si ale vzpomínáš, že z toho vinil ty dva bratry v domě vedle nás,“ odpověděl muž.

„To byla přece úplná pitomost,“ odsekla Málfríður. „Vždyť ti s ním neměli vůbec nic společného.“

„Nevíte třeba, proč to tvrdil?“ zeptal se Erlendur. „Udělal jim něco?“

„Ne, ti bratři s tím neměli vůbec co dělat,“ trvala na svém Málfríður.

„Já jsem je neměl rád,“ prohlásil její muž. „Nikdy jsem je neměl rád.“

„To s tím přece nesouvisí.“

„Proč ne?“ zeptal se Erlendur a díval se na muže.

„Nikdy je ani nenapadlo člověka pozdravit, i když jsme byli sousedi. A jsem si jistý, že jeli v nějakých křivárnách. Pravděpodobně pálili načerno kořalku nebo tak něco. S námi nechtěli mít nic společného. Jednou jsem se jich jenom tak zeptal, jestli doma nemají nějakou pašovanou kořalku nebo samohonku, jestli by mi nemohli trochu prodat. Bylo mi už dávno nápadné, že k nim pořád chodilo dost lidí, především pozdě večer. Všechny možné typy lidí. Tvrdili mi, že s něčím takovým nemají co dělat, ale já jsem si úplně jistý, že to byla lež.“

„Hannibal o tom něco věděl?“

„To nevím. Nikdy jsem s ním o tom nemluvil. A pak k nim najednou ty davy přestaly chodit. Nevím, jestli proto, že jsem se zeptal. Opravdu nebyli vůbec sympatičtí, ti bratři.“

„Každý večer jen čuměli na televizi,“ řekla Málfríður.

„Opravdu?“

„Ano. Ta bedna u nich běžela celou noc, viděli jsme to oknem. To byli fakt televizní závisláci. Normální závisláci.“

„A pak se odstěhovali,“ řekl muž.

„Ano, dost brzo po tom, co se to Hannibalovi stalo,“ dodala žena. „Od té doby jsme je už neviděli.“

DEVĚT

Erlendur stál na křižovatce Grensásvegur a Miklabraut a policejní plácačkou řídil dopravní ruch kolem místa nehody, srazila se tu tři auta. Na místě byly dva policejní vozy a dvě sanitky, krom toho také zásahové auto hasičů, protože jeden zraněný musel být z auta vyřezán autogenem. Jedno osobní auto vrazilo ve velké rychlosti do druhého, menšího, takže byl přední vůz odhozen na červenou do protější jízdní dráhy, kde do něho v plné rychlosti vrazila dodávka. Srážka s ní odhodila osobní auto zpět na Grensásvegur, kde se převrátilo. Řidič dodávky proletěl předním sklem a ležel v krvi na černém asfaltu, utrpěl těžké řezné rány. Řidič převráceného osobního auta zůstal zaklíněný za volantem. Muže, který nehodu zavinil, vyslýchali v jednom z policejních vozů. Bylo zde podezření na alkohol za volantem. Krvácel z rány na hlavě. V autě s ním byla žena, ta byla opilá zcela zjevně a patřila mezi ty, které Garðar označuje jako lepší dámy. Mezi ním a onou lepší dámou došlo k výměně názorů, když vystoupila a hodlala odtud jen tak odkráčet. Z malého zranění na čele jí na norkový límec, který měla přehozený přes ramena, kapala krev a trochu se na vysokých podpatcích potácela. Garðarovi se nakonec podařilo dovést ji zpět k jejímu manželovi, který schlíple seděl v policejním autě.

K nehodě došlo krátce po půlnoci velmi rušné sobotní noci na největší reykjavické výpadovce. Erlendur navigoval ostatní účastníky dopravního ruchu stranou od místa nehody a rukou jim dával znamení, kdy mají zastavit a kdy jet dále. On sám vlastně nebyl v přímém ohrožení, protože stál uprostřed křižovatky, ale člověk nikdy neví, co se v pozdní noční dobu může stát. Během této noční služby měli už jeden zásah, když museli zastavit muže kvůli řízení v opilosti. Všimli si ho, protože na Skúlagata doslova kličkoval. Z auta se mu podařilo vystoupit jedině s jejich pomocí, přesto však skálopevně trval na tom, že nepožil ani kapku alkoholu. Po cestě k odběru krve upadl do kómatu.

Když odjely sanitky a hasičské auto, všechny tři vraky byly odtaženy a provoz na křižovatce mohl být znovu uvolněn. Jakmile pak odjeli i Erlendur a jeho kolegové, dostali skoro okamžitě vysílačkou hlášení o rvačce v zábavním podniku Röðull. Nějaký opilec napadl barmana a ohrožoval i ostatní hosty. Dva dveřníci ho přemohli a teď čekali na příjezd policie.

Když tam Erlendur, Marteinn a Garðar dorazili, stála u vchodu do lokálu dlouhá fronta lidí, toužících po vpuštění dovnitř.

„Co to má znamenat, koná se tady snad nějakej poldovskej bál?“ zaslechli, když si lokty razili cestu davem. Jeden z dveřníků je očekával a dovedl do kuchyně, kam toho násilníka uklidili. Ležel na břiše na podlaze a dva silní muži ho v této pozici udržovali. Ostatní zaměstnanci bezradně přecházeli kolem.

„Zabiju vás!“ slyšel Erlendur supět ležícího muže. „Všechny vás zabiju, poldové zasraný.“

Zodpovědný dveřník jim popsal, co se stalo. Barman muži odmítl napsat jeho útratu na dluh, na což opilec reagoval záchvatem zuřivosti a praštil ho prázdnou sklenicí do nosu. Krvácejícího barmana hned odvezli na ambulanci. Druzí dveřníci muže znali, chodil do tohoto lokálu celkem pravidelně a skoro vždycky s ním byly potíže. Už ho několikrát vyhodili, protože si na něho stěžovaly ženy. Jinak o něm ale nevěděli nic.

„Musí to být jeden z těch bláznů, co se tady pořád motají a myslí si, že to tu patří jen jim. Ale ten sem teď už ani nepáchne.“

Marteinn nasadil výtržníkovi pouta a spolu s Erlendurem se ho pokusili postavit na nohy.

„Všechny vás udám za ublížení na těle!“ řval muž.

Ani ten nedobrovolný pobyt na kuchyňské podlaze ho neuklidnil. „Použili násilí. Zavlekli mě do kuchyně a srazili na podlahu. Na všechny podám žalobu!“

„Pořád ještě nevíme, jak to dopadne Kiddimu s okem. Kiddi je náš barman,“ řekl odpovědný dveřník. „To spíš on podá žalobu na toho pitomce.“

Odvedli hlasitě protestujícího muže davem k autu. Venku u dveří stálo pár lidí, kteří považovali za svou povinnost vmísit se do věci. Křičeli urážky jako „zasraní poliši“ nebo „kurvy policajtský“. Na podobné pozdravy byli už Erlendur i jeho kolegové dávno zvyklí, proto si z toho nic nedělali.

Na policejním ústředí ve Hverfísgata si dali pauzu na kafe. Dnešní noční služba nebyla o nic horší ani lepší než jiné. Dopravní nehody, opilci za volantem, hádky a rvačky v nočních podnicích - to všechno patří k povolání stejně jako jízlivé komentáře a urážky okolí.

Erlendur se během přestávek mezi jednotlivými zásahy v dnešní službě nudil a zlobil se na Garðara a Marteinna, že se většinu času bavili o anglické skupině Slade, která měla na podzim v Reykjavíku vystupovat. Garðar na ni chtěl za každou cenu jít. Loni na jaře vystupovala v Háskólabíó Procol Harum, jedna z nejoblíbenějších Marteinnových skupin. Koupil si lístek na první ze tří koncertů a později stěží hledal slova, aby vyjádřil své nadšení. Pořád dokola si pro sebe broukal pár taktů z Whiter Shade of Pale. Naprosto marně, protože Erlendurovi toto téma jen lezlo na nervy a Garðar mu oponoval chvalozpěvy na Slade. Ale na této skupině zase Marteinn nenechal jedinou nit suchou.

„Slade je zkrátka momentálně úplně nejlepší skupina,“ prohlásil Garðar a zakousl se do koblihy.

„Sázejí jenom na blbou show,“ oponoval Marteinn. „Za pár let se na ně zapomene, pak si ani ty už nevzpomeneš, jak se vůbec jmenovali. Poslechni si Procol Harum nebo Stones, ti jsou opravdu dobří a jistě budou vystupovat ještě v padesáti!“

„Proti Slade nemají šanci,“ řekl Garðar naprosto přesvědčeně.

„Nedělají podobnou hudbu i ti kluci z Pelicanu? vmísil se Erlendur, který neměl o populární hudbě ani ponětí, ale vzpomněl si na jeden článek v časopise, který přednedávnem četl.

„Ti jsou samozřejmě ještě lepší,“ prohlásil Marteinn. „Jenny Darling je fantastický song.“

Noční službu zakončili dole v přístavu, nedaleko od loděnice. Přišlo odtud hlášení, že někdo spadl do moře. Zpozoroval to jakýsi chodec, skočil za ním a právě jeho blesková reakce tomu člověku zachránila život. Zachráněný byl naprosto vyčerpaný a musel být odvezen do nemocnice. Taky zachránce byl promočený a prochladlý, ale zabalený do dvou dek jim dokázal v autě velmi přesně popsat, jak se všechno přihodilo. A dělal si starost o člověka, kterého zachránil, protože ten na tom byl podle jeho názoru mnohem hůř.

„Co s ním bude?“ zeptal se.

„V nemocnici ho ošetří,“ odpověděl Erlendur. „A pak ho zase pustí domů.“

„Zřejmě je na tom zatraceně mizerně.“

„Ano. Ale v nemocnici už zjistí příčinu.“

„Ne, já myslel to, co se mu honí v hlavě. Měli by na něj dohlédnout.“

„Co tím myslíš?“

„Ten nespadl do moře z neopatrnosti,“ řekl muž.

„Co tím chceš říct?“

„Nebyla to nehoda. Ten muž skočil do moře schválně.“

„Jsi si jistý?“

„Jistý? Naprosto! Celou dobu se bránil a prosil mě, ať ho nechám být. Škemral, ať mu dám pokoj, ať ho nechám zemřít.“

DESET

Hannibal se v řeči s Erlendurem nikdy nezmínil o sourozencích ani o rodině, a když Erlendur sbíral o tulákovi další informace, ukázalo se, že ten muž ani nikomu jinému nevykládal nic o osobních záležitostech nebo o svém dřívějším životě. Na veškeré pokusy vylákat z něho něco soukromějšího rázu reagoval vztekle. Nedokázali z něho nic vytáhnout, zakazoval si vměšování jakéhokoli druhu, protože tento druh zvědavosti nenáviděl víc než cokoli jiného.

Avšak prostřednictvím kolegů Erlendur přesto zjistil, že Hannibal měl sestru. Byla vdaná a měla tři děti. Když jí děti odešly z domu, hledala si nějaké zaměstnání a teď pracovala ve společné ordinaci několika lékařů. Měl i bratra, ten podnikal ve stavebnictví v Akureyri, byl ženatý, děti ale neměl. Podle toho, co se Erlendurovi podařilo zjistit, byli oba sourozenci abstinenti, bratr byl dokonce aktivním členem severoislandské guttemplerské lóže, bojující proti alkoholismu. Dost možná to měl být protipól k bratrovu způsobu života.

Po jistém rozmýšlení se Erlendur rozhodl navázat spojení s Hannibalovou sestrou, aby se o něm dozvěděl víc. Zavolal do ordinace, kde pracovala, a chtěl s ní mluvit. Představil se jako známý jejího bratra a zeptal se, jestli je ochotná s ním mluvit.

„O čem?“ zeptala se. Erlendur slyšel v pozadí zazvonit jiný telefon, zjevně bylo v ordinaci rušno.

„O Hannibalovi.“

„Proč?“

„Já…“

„Proč chceš se mnou o něm mluvit?“ zeptala se. Erlendur si všiml, že ji to trochu vyvedlo z míry. „Proč se ode mě chceš dozvědět něco o Hannibalovi?“

„Trochu jsem ho znal,“ řekl Erlendur. „Možná bych to dokázal lépe vysvětlit, kdybychom se sešli.“

„Ne. Abys věděl, nemám na podobné věci čas.“

„Byl bych ti velice vděčný, kdybys…“

„Já na to opravdu nemám čas. Musím tady přijímat veškeré hovory.“

„Ale…“

„Promiň, musím už zavěsit. Děkuji za zavolání.“

A ukončila hovor.

Erlendur se nejprve divil její reakci, ale pak usoudil, že ho možná považovala za nějakého opileckého kumpána svého bratra a že nechce mít nic společného s pobudy a bezdomovci. Možná kdyby se vyjádřil přesněji a řekl trochu víc o sobě a své žádosti a proč tolik stojí o to se s ní setkat, snad by byla vstřícnější. Dlouho si nad tím lámal hlavu, pak mu došlo, že vlastně ani neřekl, o co mu jde a proč chce o Hannibalovi vědět víc.

Proč se mu stále vnucují otázky ohledně nějakého chudáka z ulic Reykjavíku, člověka, kterého v podstatě skoro vůbec neznal? Je to snad proto, že tam byl jako první a že jeho mrtvolu vytáhl z vody? Byla to snad právě tato vzpomínka, která se mu tak vryla do paměti? Byl šokovaný, když mu tenkrát došlo, koho z vody vytáhl. Přesto měl počítat s tím, že někdo jako Hannibal bude jednoho dne pod širým nebem nalezen mrtev, při jeho špatné fyzické kondici. Ten muž žil ve strašných podmínkách už dlouhou dobu, podle toho taky vypadal. Erlendur mu to naznačil, když se s ním naposledy setkal v cele pro opilce na hlavním ústředí ve Hverfisgata. Hannibal tenkrát mluvil o své zoufalé situaci a o tom, že nedokáže sebrat odvahu, aby to všechno ukončil.

Byl to snad pocit viny, co Erlendura hnalo k tomu, aby se snažil o Hannibalovi zjistit co nejvíc? Mohl snad pro Hanibala udělat víc, třebaže ten veškerou pomoc a soucit odmítal? Nikdo kromě Erlendura neměl zájem klást si otázky ohledně někoho, kdo se utopil jako toulavý pes. Možná ještě tak ten bezdomovec u Epidemie, který byl zřejmě přesvědčen, že Hannibala někdo utopil. A přesto mluvil o jeho smrti naprosto lhostejně.

Anebo se Hannibal dotkl v Erlendurovi nějakého citlivého nervu, když si zakázal jakékoli vměšování? Hannibal na něho vyjel, ať ho nechá na pokoji. Něco na Hannibalově tragickém osudu nedopřávalo Erlendurovi klid. Především samozřejmě jeho konec, ale mělo to rovněž co dělat s jeho odhodláním naprosto nekompromisně se držet stranou společnosti ostatních lidí. Odkud pramenila tato potřeba? Erlendur s ním měl soucit, s jeho osamělostí a jeho duševními mukami, na jeho neotřesitelném postoji bylo něco zvláštním způsobem fascinujícího. Jak vzdoroval životu, a to bez podpory kohokoli.

Erlendur se pohroužil do svých myšlenek natolik, že ho samotného překvapilo, když se najednou octl na zdravotním středisku, kde pracovala Hannibalova sestra. V čekárně už nebyli žádní pacienti, pracovní doba se chýlila ke konci. Žena kolem čtyřicítky v úzké sukni a zelené blůze uklízela v recepci. Blonďaté vlasy měla natupírované a kolem krku pěkný perlový náhrdelník.

„Rebekka?“ zeptal se Erlendur.

„Ano?“ řekla žena a podívala se na Erlendura.

„Promiň, že ruším,“ omluvil se Erlendur, „ale telefonoval jsem ti dnes odpoledne…“

„Byl jsi objednaný?“ přerušila ho.

„Ne. Jmenuji se Erlendur a…“

„Teď už je zavřeno,“ odpověděla. „Ale mohu tě přeobjednat. U koho jsi v evidenci?“

„Nepotřebuji lékaře,“ vysvětloval Erlendur. „Telefonoval jsem ti dnes kvůli tvému bratrovi.“

Žena se zarazila.

„Ach tak,“ řekla tiše a pokračovala v úklidu.

„Omlouvám se za svoji dotěrnost,“ pokračoval Erlendur. „Řekl jsem ti už do telefonu, že jsem tvého bratra znal a rád bych s tebou o něm mluvil.“

„Znáš ho z ulice?“ zeptala se žena.

„Ne, tak to není,“ odpověděl Erlendur. „Já nejsem bezdomovec. Pracuji u policie a párkrát jsem měl s tvým bratrem co do činění.“

„Ty jsi od policie?“

„Ano.“

„Nemám zájem se s tebou o bratrovi bavit,“ prohlásila. „Je mrtvý, tím je celá ta strašná historie za námi. Rozhodně ji nehodlám před někým neznámým znovu otvírat.“

„Tomu naprosto rozumím,“ odvětil Erlendur. „Toho jsem si všiml už při našem telefonním hovoru, ale chtěl jsem mít jistotu. Dělám to vše jen v nejlepším úmyslu, pokud bys měla strach, že za tím něco vězí. Chtěl jsem Hannibala poznat o něco lépe, ale on pak tak náhle zemřel. Byl jsem první na místě, to já jsem ho vytáhl z vody. Možná to je ten důvod, proč se o tvého bratra zajímám.“

Rebekka vypnula obludný psací stroj. Kromě ní už tu nikdo jiný nebyl. Pečlivě zamkla dveře do chodby, zhasla světlo a vyšla s Erlendurem na ulici.

„Hannibal nebyl špatný člověk,“ řekla, když vycházeli z budovy.

„Ano, to vím,“ odpověděl Erlendur.

Zdravotní středisko se nacházelo na Lækjargata, ulici s čilým dopravním ruchem. Auta troubila a chodci spěchali po chodnících, někteří šli za nákupy, jiní si někam dát kávu, nebo prostě jen chtěli být co nejdřív doma.

„Nenapadá tě někdo, kdo by ho třeba mohl nesnášet?“

„Ty jsi ho moc neznal, že?“

„Ne,bohužel. Já…“

„Existoval jen jediný člověk, který ho naprosto nesnášel. A tím byl on sám.“

JEDENÁCT

Erlendur se chystal, že si před další noční službou na chvíli lehne, jenže ticho v bytě narušil hlasitě zvonící telefon.

Bydlel v podnájmu v malém přízemním bytě ve čtvrti Hlíðar. Coby nováčkovi u policie mu zdůraznili, že musí být v pohotovosti přibližně hodinu před začátkem služby a kdykoli dosažitelný telefonem. Až do té doby Erlendur telefon nepotřeboval a musel si na ten černý přístroj s třpytivě chromovaným číselníkem zvykat. Z práce mu nevolali často, nanejvýš když bylo třeba domluvit rozdělení služeb. Tu a tam mu zavolali i kolegové, když šli do kina nebo chtěli vyrazit do nějaké hospody. Obojí mu sice připadalo nezajímavé, ale občas se nechal přemluvit. Na alkohol si moc nepotrpěl, většinou se spokojil jen s jedinou sklenkou zelené šartrézky. Občas se pro něho stavili kolegové cestou do nějaké tančírny, aby ho vytáhli s sebou, ale většinou nemíval sebemenší chuť na zábavný večer tohoto typu, raději zůstával doma, četl si či poslouchal rádio nebo desky. Vlastnil dobrý gramofon a pořídil si sbírku desek s americkým a evropským jazzem. Taky měl rád islandský folklor, především zhudebněné básně Tómase Guðmundssona, Daviða Stefánssona a Steinna Steinarra.

Vařil si jen prostá jídla; většinou jedl vařenou tresku s bramborami omaštěnými máslem. A v neděli jehněčí pečeni. Jinak se po večerech stravoval většinou v Skúlakaffi, lokálu, kam chodívali hlavně dělníci, řemeslníci a řidiči náklaďáků, protože tam nabízeli celou paletu domácích islandských pokrmů. Od otevření tohoto hostince tam vždycky na jídelníčku měli obalované jehněčí kotlety.

Z přízemního bytu se dalo vyjít přes malou prádelnu do zahrady a u jejích dveří stál kbelík se syrovátkou, v níž Erlendur přechovával kysané masné produkty, jelito, velrybí tuk a jehněčí hrudí. Kupec na rohu se staral, aby kbelík nebyl nikdy prázdný. To Erlendurův kolega Garðar upřednostňoval především americká rychlá občerstvení. Častokrát se spolu hádali kvůli svým odlišným chutím. Erlendurovu sluchu zněly Garðarovy chvalozpěvy na pizzu a hamburgery jako kacířské kuriozity.

Když zvedl sluchátko, byl překvapen, protože na druhém konci byla Rebekka. Tenkrát před střediskem se s ním rozloučila tak stroze, že ani nepočítal s tím, že o ní ještě někdy uslyší.

„Dostala jsem tvé číslo od policie,“ vysvětlovala. „Doufám, že ti to nevadí.“

„Ne, samozřejmě ne,“ řekl Erlendur. „Mám tajné číslo, není registrované.“

„To mi taky řekli, dost se zdráhali mi ho dát.“

„Jsem rád, že mi voláš.“

„Přemýšlela jsem o tom, co jsi mi říkal.“

„Ano.“

„Proč ses mě ptal, jestli někdo nechtěl mému bratru ublížit? Co jsi tím myslel?“

„Jenom jsem přemýšlel o tom, jestli neměl třeba nějaké nepřátele, o kterých bys eventuálně mohla něco vědět.“

„Sám víš, že v životě neměl rozhodně na růžích ustláno,“ pravila Rebekka. „Ale můj bratr nebyl z těch, kdo by vyvolávali spory a potíže, já o tom každopádně nic nevím. Naznačuješ tím snad, že jeho smrt nebyla jen pouhá nehoda?“

„To už tak holt v tomto světě bývá, že se k sobě lidi nechovají vždycky zrovna nejcitlivěji,“ usoudil Erlendur. „Možná že on sám spory nevyhledával, jak jsi řekla, ale tak nějak mi připadlo, že si před jinými lidmi nebral vždycky servítky, když na to přišlo. Vím, že nikdy nechtěl nikomu zůstat nic dlužný.“

„To je pravda, takový býval. A dokázal být neuvěřitelně paličatý.“

„Ano.“

„V posledních letech jsem se s ním už vůbec nestýkala,“ přiznala Rebekka. „Proto nevím, jaký byl jeho život nebo s jakými lidmi se stýkal. O tom víš možná víc ty.“

„O moc víc ne, byl velice uzavřený,“ odpověděl Erlendur. „Znal několik lidí, kteří se ocitli v podobné situaci jako on. Jiné sotva. S rodinou tedy už neměl žádný kontakt?“

„Z našeho života prostě úplně odešel,“ vysvětlovala Rebekka. „Nevím, jak to jinak vyjádřit. Stalo se to velmi náhle. Zmizel z našeho života a ztratil se v jakési zemi nikoho.“

Chvíli mlčela.

„Pokoušeli jsme se pro něho udělat všechno, co je v lidských silách,“ pokračovala pak. „Můj druhý bratr je starší než my, ale vzdal to velmi brzy. Říkal, že mu už není pomoci. Já… Hannibal s námi už nechtěl nic mít. Patřili jsme ke světu, k němuž se on otočil zády. Který chtěl za každou cenu opustit.“

„Dokážu si představit, že je hrozně těžké něco takového přijmout,“ řekl Erlendur.

„Odmítám dělat si kvůli němu výčitky svědomí. Zkusila jsem všechno, abych ho přiměla zvednout se z toho bahna. Říkal jen, že ho to nezajímá. A že mu nerozumím. Když jsem na něj ještě měla aspoň trochu vliv, jednou se sebral a na dva nebo tři měsíce nepil. To bylo asi před osmi nebo devíti lety. Potom do toho spadl zase a od té doby mu už prostě nebylo pomoci.“

Rebekka zmlkla.

„A ani tvůj starší bratr se už nepokusil s ním udržet kontakt?“ zeptal se Erlendur.

„Ne.“

„Zůstalo mezi nimi něco nevyřízené?“

„Co tím myslíš?“

„Nic, jenom se pokouším…“

„Nehodláš tím snad naznačit, že zabil svého bratra?“

„To rozhodně ne. Jenom se pokouším zjistit, co se tenkrát stalo.“

„Můj bratr žije na severu Islandu, v Akureyri. Nebyl v Reykjavíku, když se Hannibal utopil.“

„Chápu,“ přikývl Erlendur. „Ani jsem nechtěl nic v tomto směru naznačit.“

Znovu na chvíli zavládlo ticho.

„Jsi jediný člověk, který se na Hannibala vyptával,“ promluvila konečně Rebekka. „Alespoň trochu jsi mu věnoval pozornost. Měla jsem být vůči tobě vstřícnější, ale nebyla jsem připravená, že se o něho bude někdo zajímat. Prostě mě to překvapilo. Kdybys chtěl, mohli bychom se odpoledne po práci sejít.“

„Souhlasím.“

Krátce po skončení hovoru zazvonil telefon znovu. Byla to Halldóra.

„Jenom jsem chtěla slyšet, jak se máš,“ řekla.

„Ano, promiň, už dlouho jsem ti nezavolal,“ odpověděl Erlendur.

„Moc práce?“

„Ano. Při těch nočních službách člověk nějak ztrácí pojem o čase,“ vymlouval se Erlendur. „Jak se máš?“

„Prima. Chtěla jsem ti jenom říct… Ucházím se o nové místo.“

„Ano?“

„U telefonního úřadu, na stycích se zahraničím.“

„To zní dobře.“

„Ano, taky se mi zdá.“

„Myslíš, že to místo dostaneš?“

„Každopádně mám šanci,“ řekla Halldóra. „Co kdybychom si zase někdy vyšli?“

„Klidně.“

„Ohlásím se.“

„Budu rád.“

Po tomto rozhovoru si Erlendur vzal z police jednu knihu a lehl si na pohovku, aby si dopřál trochu spánku, než zase bude muset na noční službu. Ještě než mu bylo dvacet, začal, když se nudil, vymetat ve městě antikvariáty. Jednou přitom narazil na řadu knih, které antikvář koupil z nějaké pozůstalosti, bylo to souborné dílo s autentickými zprávami o strašných zážitcích a zkušenostech, které lidi měli v nehostinných částech islandské vrchoviny, když při špatném počasí sešli z cesty. Mnozí z nich mohli ještě sami podat zprávu o extrémních situacích, do nichž se dostali. Jiná líčení pocházela z druhé ruky. Pojednávalo se v nich o neuvěřitelných schopnostech přežití a nevýslovných útrapách, ale dost často taky o kapitulaci před přírodními silami a o pomalé, nezadržitelné smrti. Erlendur do té doby vůbec nevěděl, že takové zprávy vyšly tiskem. Zhltal veškeré svazky oné řady a od té doby sbíral systematicky všechno, co kdy bylo na toto téma vydáno. Částečně se podobné zprávy objevovaly v souborných vydáních nebo jako přílohy k jiným řadám. Ale vždy se to týkalo strašného boje o přežití při neštěstích na moři, při lavinových sesuvech nebo při katastrofálních klimatických pohromách v horách. Erlendur tyto knihy kupoval buď nové, nebo v antikvariátech. Obchodníci mu dávali vědět, když se objevily nějaké knihy nebo časopisy, mnohdy dokonce i soubory soukromé korespondence, v nichž byly zprávy a vyprávění tohoto druhu. Kupoval všechno, aniž by smlouval o ceně, takže už vlastnil úctyhodnou sbírku se záznamy zkušeností z celého Islandu. Nechával se také informovat o nových publikacích a nezáleželo mu na tom, jestli se nějaký boj o přežití odehrával na vodě nebo na zemi. Erlendurovi připadalo úžasné, kolik se toho na toto téma publikovalo, protože to muselo znamenat, že kromě něho existuje velký okruh dalších zájemců. Všechny ty historie se vztahovaly k zašlým časům, než se hlavní město rozrostlo. Mezitím se víc a víc lidí stěhovalo z venkova do města nebo do sídlišť podél islandského pobřeží. Staré rolnické společenství však ani zdaleka nebylo zapomenuto, bylo jen třeba je předefinovat.

Mnohé zprávy pojednávaly o lidech, kteří zmizeli při katastrofách způsobených špatným počasím, protože zabloudili.

Častokrát byli nalezeni až po měsících, po letech nebo po celých desetiletích, mnohdy se nenašli vůbec. Erlendurovi v uších stále ještě doznívala Rebečina slova o Hannibalovi: Zmizel z našeho života. Erlendur věděl, co tím chtěla říct. Když myslel na bezdomovce, docházelo mu, že k takovým osudově tragickým událostem může stejně dobře docházet i v rušných ulicích Reykjavíku jako i ve vražedných vánicích a daleko od jakéhokoli lidského osídlení na neschůdných stezkách v horách.

Erlendur odložil knihu stranou a cítil, jak ho začíná zmáhat spánek. Myslel na reykjavické noci, jež mohou být tak neslýchané světlé a krásné, ale právě tak i neslýchané temné a děsivé. Noc za nocí hlídkují v policejním autě po celém městě a vidí věci, které ostatním zůstávají skryté. Lidi, kteří se cítí být nocí přitahováni a lákáni, a lidi, kteří se v noční tmě cítí být ohroženi a bojí se. On sám nebyl žádný noční pták a potřeboval jistý čas, aby se dokázal rozloučit s denním světem a ponořit se do světa nočního. Jakmile se tam ale jednou ocitl, našel v něm zalíbení. Ano, v podstatě se mu podařilo teprve v noci najít k tomuto městu cestu. Když byly jeho ulice mlčenlivé a prázdné a kromě zvuků větru a bručení motorů tonulo město v naprostém tichu.

DVANÁCT

Erlendur zastihl majitele domu, jak stojí ve dveřích do sklepa a mezi zuby svírá dýmku se značně okousaným náustkem. Muž si zacouval s poněkud obstarožním ruským džípem s velkým přívěsným vozíkem až ke schodům do sklepa. Vozík byl zpola zaplněný všemi možnými krámy, které muž vynášel ze sklepa. Byl to asi šedesátník, s malýma, poněkud vystouplýma očima, zarudlým obličejem a lehce promodralými rty. Měl na sobě ošoupané džíny a šedý vlněný svetr, na hlavě mu trůnila špinavá kšiltovka. Erlendur okamžitě poznal, že má co dělat s někým, kdo celý život těžce pracoval. Věděl o něm, že se jmenuje Frímann, protože Hannibal se o něm jednou zmínil. „Nájemce“ asi nebylo zrovna správné označení, Hannibal přece za svůj příbytek žádný nájem platit nemusel. Ale ani dobrodinec se příliš nehodil, protože ta sklepní díra se dala jen stěží označit jako důstojný příbytek, i když se s ním Hannibal spokojil a se svolením pana domácího a nájemníků se tam nastěhoval. Erlendur pozdravil.

„Chtěl by sis prohlédnout dům?“ zeptal se Frímann a udeřil dýmkou do dlaně, aby z ní vysypal popel.

„Ne,“ řekl Erlendur. „Je na prodej?“

„Za přiměřenou cenu ano,“ poznamenal Frímann a znělo to, jako by nabízel klíče od zámku snů. Přitom dům nebyl víc než bouda obložená vlnitým plechem, kdysi natřeným na modro. Měl jen jedno patro a nad ním mansardu plus místnosti ve sklepě. A celý potřeboval nutně rekonstrukci.

„Sklep je taky v ceně?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, samozřejmě. Ale napřed musím odsud vyklidit to zatracené harampádí. Nemám ani tušení, kde se to tady vzalo.“

„Nejsem tady kvůli tvému domu,“ přiznal Erlendur a nahlížel přitom do vozíku. „Jen bych se rád dozvěděl něco víc o muži, který dřív v tvém sklepě bydlel. Jmenoval se Hannibal. Bezdomovec.“

„Hannibal?“

„Ano.“

„Co máš společného s Hannibalem?“

„Znal jsem ho,“ řekl Erlendur.

„Pak taky víš, že je mrtvý,“ odpověděl Frímann, sáhl si pod svetr a schoval dýmku do náprsní kapsičky košile.

„Ano,“ připustil Erlendur. „Nedopadlo to s ním dobře. Přespával u tebe ve sklepě?“

„Nikomu tady nepřekážel.“

„Odkud jste se znali?“

„Před spoustou let jsme oba makali na jedné lodi,“ vysvětlil Frímann a chystal se znovu sejít do sklepa, aby naložil na vozík další harampádí.

„Můžu ti pomoct?“ zeptal se Erlendur.

Frímann se na něj udiveně podíval.

„Pomoct mi? Dobrovolně?“

„Jestli proti tomu nic nemáš,“ řekl Erlendur.

Frímann váhal a měřil si pohledem mladého muže, kterého nikdy předtím neviděl, od hlavy až k patě.

„Jestli se ti chce, pro mě za mě,“ svolil.

„Jednou jsem tady Hannibala navštívil,“ řekl Erlendur. „Proto vím, jak to dole vypadá.“

„Už jsem odvezl na skládku tři vozíky,“ vykládal Frímann, „a přesto pořád není vidět skoro žádný rozdíl. Tedy nutno poznamenat, že to všechno nejsou moje krámy. Občas jsem nějaké bezcenné haraburdí schoval jiným lidem, kteří už si pro něj nepřišli. Něco dokonce pochází ještě od předchozího majitele, samý šrot. Tak nějak se tam nahromadilo všechno možné, vůbec nevím, odkud co je. Podezírám i Hannibala, že sem něco natahal.“

Sklepní místnost byla teď přece jen v trochu lepším stavu než tenkrát, když Erlendur dovlekl Hannibala domů. Jeho matrace byla pryč, stejně tak deka a lahve od kořalky a špiritusu. Proto ani zápach už nebyl tak nesnesitelný, i když něco z něho pořád ještě zůstalo ve vzduchu. Trámy na stropě u vchodu a futra dveří byly ještě černé od požáru.

Erlendur se dal do práce a ze všech sil pomáhal vyprázdnit sklep. Vozík byl v momentě znovu plný.

„Jo, Hannibal, ten tady nadělal ještě větší bordel,“ prohlásil Frímann, když Erlendur znovu zavedl řeč na bezdomovce. „To byl taky jeden z důvodů, proč jsem ho vypakoval. Jinak jsem o něm sotva věděl. Chodíval jsem sem ovšem jen málo.“

„Ty sám tedy v domě nežiješ?“

„Ne,“ řekl Frímann.

„Nájemníci seshora si na něj stěžovali?“

„Nikdy mi kvůli němu nic neříkali. Sami docela slušně nasávali a dělali binec. Jakýsi páreček z jižního Islandu. Nakonec jsem je vyhodil, protože chci dům prodat, dokud ještě za něco stojí. Nemám prachy, abych ho dal do pořádku.“

Frímann si znovu zapálil dýmku, podíval se na vozík a řekl, že už má toho tahání plné zuby. Že bude pokračovat zítra a doufá, že to už konečně dodělá.

„Mockrát děkuju za pomoc, mladíku,“ řekl.

„Není zač,“ odpověděl Erlendur. „Ta loď, na které jste dělali, byla z Reykjavíku?“

„Ne, z Grindavíku.“

„Ale Hannibal přece pocházel z Reykjavíku, ne?“

„Ano, byl z Reykjavíku.“

„Znal jsi někoho z jeho příbuzných?“

„Ne, to opravdu ne. Párkrát mluvil o své matce. Nevím, jestli měl nějaké sourozence.“

„Měl dva,“ řekl Erlendur. „A jeho rodiče jsou dávno mrtví.“

„O tom se mnou nikdy nemluvil,“ řekl Frímann.

„Nemáš tušení, proč právě takhle přišel o život?“ zeptal se Erlendur.

„Myslíš, proč se opíjel?“

„Ne, spíš jsem myslel.

„Nebyl on prostě tak nějak pořád pod obraz boží?“

„Pravděpodobně,“ přikývl Erlendur. „Ale mně jde spíš o to, proč se z něho stal tulák a outsider. Nevíš, proč skončil na ulici?“

„Existuje jednoduchá odpověď na to, proč se člověk ocitne na huntě?“ řekl Frímann. „Samozřejmě byl alkoholik. A možná… Hannibal byl dost komplikovaný člověk, někdy dokázal reagovat naprosto nevypočitatelně. Dokázal být roztomilý a mírný jako beránek, ale pak najednou dostával záchvaty zuřivosti, což ho pořád dostávalo do malérů. Vzpomínám si ještě, jak jsme spolu byli na tom kutru. Strašně chlastal, a tak ho vyrazili. Nedalo se na něho spolehnout. Častokrát se dostával do rvaček a pak jeden nebo víc dní vynechal. Otvíral si hubu. Proč jsou lidi takoví, jací jsou? Nemám tušení.“

„Tady ve sklepě hořelo,“ poznamenal Erlendur a ukázal na ohořelé trámy.

„Ano, to byl taky důvod, proč jsem ho nakonec vyhodil,“ prohlásil Frímann. „Vždycky jsem měl hrozný strach, že by se mohlo něco takového stát. Řekl jsem mu, že si má sbalit věci a zmizet. A pak jsem slyšel, že se utopil v té tůňce.“

„Nevíš, jestli neměl nějaké nepřátele?“

„Na to se mě tenkrát policie taky ptala, mohl jsem jim říct jen tolik, že nic nevím. Copak prostě nespadl ožralý do vody a nepodařilo se mu už dostat ven? Není to nejpravděpodobnější?“

„Ano, to jistě je,“ připustil Erlendur.

„No, tak já teď znovu pojedu na skládku,“ řekl Frímann a vyklepal si dýmku.

„Jak to vlastně bylo s tím požárem?“ zeptal se Erlendur. „Hannibal mi vyprávěl, že ho chtěl někdo zabít.“

„Ano, to je mu podobné,“ odpověděl Frímann, zatímco otvíral dveře auta. „Tvrdil, že spal a pak se najednou probudil. A že uviděl oheň mezi dveřmi a pokusil se ho uhasit. Prý jenom díky jemu neshořel dům na popel. Myslím, že se to ale seběhlo jinak. Nájemníci seshora nebyli doma, ale ti dva bratři ze sousedního domu si všimli, že ze sklepního okna jde kouř, a hned přiběhli na pomoc. Našli Hannibala, jak spí, vzbudili ho a vytáhli ven. Jim mohl být vděčný, že se nestalo nic horšího. Říkali, že Hannibal byl napitý jak houba a že měli co dělat, aby ho vzbudili. U vchodu pak našli kousek svíčky. Hannibal do něj musel asi nedopatřením v chodbičce kopnout, válela se tam spousta hořlavých věcí.“

„Nevolali jste hasiče?“

„Ne.“

„Vyšetřovalo se, co se stalo?“

„Ne. Vyšetřování? Na co? Ti bratři mi všechno na druhý den povykládali a shodli jsme se, že to nebudeme nafukovat. Jenom jsem potom už nechtěl mít Hannibala tam dole, a vyhodil jsem ho. Nechtěl jsem, aby ještě podruhé zapálil dům.“

„Jak na to reagoval?“

„Pravděpodobně jako na všechny ostatní katastrofy ve svém životě,“ řekl Frímann. „Paličatě popíral, že by byl za oheň zodpovědný, prý ho založil někdo jiný. Někdo, kdo ho chtěl zabít.“

„To říkal?“

„Ano.“

„A kdo to měl být?“

„Kdo?“

„Kdo podle něj měl požár založit?“

„Nikdo,“ prohlásil Frímann. „To si ten chlap přece jenom vyfantazíroval. V ožralosti si můžeš představovat kdovíco. Chtěl se z toho prostě vyvléct nějakou lží jako vždycky. Nic víc.“

Noční služba proběhla klidně, byla středa večer a ve městě se nic moc nedělo. Jeli západním směrem po Miklabraut. Garðar začal mluvit o jídle a o nedostatcích mezinárodní kuchyně, což dělával pravidelně, kdykoli měl hlad.

„Proč vlastně nejsou v Reykjavíku žádné pořádné pizzerie?“ ptal se a nijak se netajil tím, jak mu to připadá nemožné. Jídlo pro něho hrálo velkou roli, což na něm bylo taky vidět. Před nedávnem strávil s rodiči dva týdny ve Spojených státech, což jeho zájem o takzvanou americkou kulturu rychlého občerstvení ještě povzbudilo.

„Opravdu není ve městě nikdo, kdo by něco takového nabízel?“ zeptal se Marteinn.

„Pizza? To je ta italská placka?“ zeptal se Erlendur.

„Italské co? Ne, vážně,“ řekl Garðar. „Tady nikde nedostaneš hamburger ani hranolky, jen na jednom nebo dvou místech. Větší zapadákov nemůže existovat.“

„Na Geithálsu dostaneš kdykoli něco teplého k jídlu,“ namítl Marteinn.

„Ano, dokonce tam mají i pečenou skopovou hlavu,“ přidal se Erlendur.

„S tuřínovou kaší,“ dodal Marteinn.

„Právě o tom zrovna mluvím! Copak to je nějaké jídlo? Skopová hlava! Tuřínová kaše! Krom toho je Geitháls úplně z ruky. Co by komu udělalo, kdyby se někdo v tomto městě postaral o pořádnou kulturu stravování?“

„Mně Geitháls docela vyhovuje,“ ušklíbl se Erlendur.

„Kdo by si kupoval nějakou skopovou hlavu, která na něho cení zuby?“ odsekl Garðar rozčíleně. „Potřebujeme tady lokály rychlého občerstvení, kde se dá koupit pořádný hamburger a pořádná pizza. To je kultura stravování. Kdybych měl peníze, hned bych si tady pizzerii otevřel. Na tom by se dalo vydělat!“

„Já nevím,“ zapochyboval Erlendur.

„Takové lokály jsou prostě praktické a skvělé, navíc i levné! Dost už s těmi věčnými vařenými rybami a bramborami ve slupce. Člověk si vyjde někam na jídlo a nemusí utrácet drahé peníze v nějakém snobském podniku! Lidi, copak tomu nerozumíte? Amíci mají na takové věci prostě zlaté ručičky. Dokonce pizzu dodávají až do domu, ani tam nemusíš jezdit. Zavoláš, něco si objednáš a za chvíli ti jídlo dovezou.“

Vysílačkou dostali zprávu, že byl nalezen nějaký muž. Leží u silnice do Nauthólsvíku, kde se odvádí přepadová horká voda z reykjavíckých nádrží do moře. Oznámili, že jsou nedaleko a Garðar zapnul modrý majáček. Když tam dorazili, byl už na místě jiný hlídkový vůz a přijížděla i sanitka. Starší manželé na večerní procházce objevili muže na mokřině, přes niž vedla silnice. Pokusili se ho oslovit, ale nereagoval. Ležel asi tři metry od cesty. Manželé měli dojem, že je mrtvý. Oba spěchali zpět do hotelu Loftleiðir a odtud zavolali policii.

Sanitky nakonec nebylo zapotřebí, ukázalo se, že muž opravdu nežije, a to už delší dobu. Namísto záchranky tedy zavolali pohřební vůz. Vše nasvědčovalo tomu, že se zhroutil na kraji silnice. Mrtvola nevykazovala zranění, nikde žádná známka zápasu. A žádné stopy kolem. Muž se oběma rukama držel za prsa a spadl na trávník. Lékař ze sanitky byl přesvědčen, že měl srdeční infarkt.

Ukázalo se, že mrtvý byl bezdomovec, který si hledal bydlení v jednom z dřívějších vojenských baráků.

Erlendur hned poznal, kdo to je, i když nevěděl, jak se jmenoval. Před pár dny se s ním bavil před Epidemií. Byl to muž ve vlněné čepici, který tvrdil, že Hannibala v rašelinové tůňce někdo utopil.

Poznal ho podle zimní parky, čepice a špinavých rukou. Když ho obrátili, aby ho naložili do pohřebáku, znovu si všiml, jak hluboké vrásky má v obličeji.

Na dveřích do sklepa visel nový zámek a v patře pak cedule s nápisem: Na prodej. Erlendur zatahal za zámek, ten ale držel pevně. Hledal jiné možnosti, jak se dostat do sklepa. Podařilo se mu vytlačit jedno okénko na zadní straně domu a vlézt dovnitř. Erlendur měl u sebe malou baterku, její slabé světlo klouzalo po stěnách.

Frímann udělal se vším harampádím krátký proces, sklep byl skoro prázdný, takže vypadal docela uklizeně.

Erlendur si posvítil na dřevěný trám u vchodu, kde oheň vypukl. Hledal něco, podle čeho by se dalo usoudit, jak k požáru došlo. Nikde nebylo vidět žádnou zásuvku, o pojistkové skříni ani nemluvě. Nikde žádný kabel nebo cokoli jiného, co by poukazovalo na to, že by požár mohl vzniknout kvůli poruše na elektrice. Podle sazí na stěnách až ke stropu se dalo soudit, že oheň už musel být dost velký, než se bratřím ze sousedního domu podařilo ho uhasit.

Erlendur přejel prsty po sazích a poklepal na skřípající dřevo. Bylo mu jasné, že není možné zpětně vysvětlit, jak k požáru došlo a jak plameny přeskočily na dřevo. Hannibal sice zarytě tvrdil, že ten požár nezpůsobil, ale dost možná byl taky jen příliš popletený, aby vůbec věděl, co udělal. Ti bratři Frímannovi řekli, že byl Hannibal úplně namol, když ho zachránili, a že u vchodu, nedaleko od místa, kde vypukl oheň, našli zbytek svíčky.

Pokud by chtěl věřit Hannibalovi, že on dům nezapálil, pak by to musel udělat někdo jiný. Někdo, kdo nadzvedl dřevěnou závoru a otevřel dveře do sklepa. Pak mu stačil jen jeden krok a mohl zapálit nějaké hořlavé krámy, co se tam povalovaly. To by mu zabralo jen pár minut.

Ale proč by tu měl někdo zakládat požár? Věděl ten někdo, že ve sklepě přebývá Hannibal? Chtěl ho snad zabít? Nebo existoval nějaký jiný důvod k zapálení domu? Nějaký důvod, který neměl s Hannibalem vůbec nic společného. Sklep se svým dřevěným obložením stěn a tlustými dřevěnými deskami nabízel dostatek stravy pro oheň. Kdyby si ti bratři nevšimli požáru hned v počáteční fázi, byl by dům zanedlouho zachvácen plameny.

Ti bratři předpokládali, že zbytek svíčky, který našli u vchodu, se ke dveřím dokutálel od Hannibalova lůžka. Jenže Erlendur, když tu byl poprvé, nikde ve sklepě žádné svíčky neviděl.

Když sem doprovodil Hannibala podruhé, objevil ho na Hafnarstræti, docela nedaleko odtud. Erlendur měl právě hlídku ve středu města. Hannibal vypadal ztraceněji než kdykoli jindy a kulhal, zdálo se, že je zraněný. Erlendur došel k němu a zeptal se ho, jestli něco nepotřebuje.

„Řekl bych, že nepotřebuju nic,“ prohlásil Hannibal, protože nechtěl mít s policistou nic společného.

„Kulháš,“ řekl Erlendur. „Ukaž, pomůžu ti.“

Hannibal se na něj dlouze zadíval, zjevně nebyl na podobný druh soucitu zvyklý.

„Známe se?“ zeptal se.

„Nedávno jsem tě dovedl z Arnarhóllu domů,“ odpověděl Erlendur. „Ležel jsi pod plechem.“

„Ach, to jsi ty!“ odpověděl Hannibal. „Myslím, že jsem ti tenkrát poděkoval, že?“

„Ano. Jsi na cestě domů?“ zeptal se Erlendur.

„Možná bys mi opravdu mohl pomoct,“ řekl Hannibal. „Něco se mi stalo s nohou. Nemáš náhodou u sebe něco k pití?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Pojď, pomůžu ti. Není to už daleko.“

Erlendur ho podpíral, dokud nedošli ke dveřím do sklepa, a pak mu pomohl na matraci. Avšak pořád byl neklidný a škemral o něco k pití nebo o trochu drobných. Když Erlendur Hannibalovi vtiskl do dlaně pár mincí, ucítil, že má prsty úplně prokřehlé zimou. Zeptal se ho, jestli tady dole nemá něco, čím by se mohl zahřát, například svíčku.

„Ne, nic takového tu nemám,“ řekl Hannibal naprosto pevným, přesvědčeným hlasem.

„A proč ne?“ zeptal se Erlendur.

„Mám zatracený strach, abych ten barák nezapálil,“ odpověděl mu Hannibal.

TŘINÁCT

Erlendur zjistil jméno bezdomovce, který byl nalezen mrtvý na cestě do Nauthólsvíku. Jmenoval se Ólafur. Pitva určila, že zemřel na srdeční záchvat. Nic nenasvědčovalo, že by jeho smrt neměla přirozenou příčinu. Erlendur se také dozvěděl, že nejbližším příbuzným mrtvého je jeho starší sestra, která žije na venkově a už léta neměla s bratrem žádný kontakt. Nicméně vyslovila přání, aby jí bratrovo tělo co nejdříve vydali, aby ho mohla pohřbít do rodinného hrobu.

Ólafur se zmiňoval o jiném Hannibalově známém, který se jmenuje Bergmundur. Ten že údajně zase začal pít a zdržuje se hlavně v centru města na Austurvölluru. S tímto Bergmundurem se Erlendur nikdy nesetkal, neznal ho tedy ani od vidění. Rozhodl se projít městské centrum Reykjavíku a porozhlédnout se.

Počasí ani nemohlo být lepší, svítilo slunce a nefoukal vítr. A proto si do centra mnoho lidí vyšlo nakupovat. V takovýchto pěkných dnech posedávají bratři z mokré čtvrti a jiné politováníhodné existence na Austurvölluru na lavičkách, popíjejí špiritus, všelijaké pochybné samohonky a kardamomové kapky na pečení a přitom se vyhřívají na sluníčku. Všelijak se pošťuchují a baví se provokováním chodců. Tu a tam se k nim připojí i nějaká žena, ale pokud se některý z mužů pokusí o přiblížení a objetí, ženy se rázně brání a nadávají jim.

Erlendur se zadíval k pomníku Jóna Sigurðssona, hrdiny boje za nezávislost, stojícímu právě uprostřed Austurvölluru zády k opilcům. Erlendura napadlo, jestli tím Jón třeba nedává najevo své mínění o tomhle druhu lidí, ale na druhou stranu zase nevěřil, že by slavný hrdina byl takový snob. Přesto se musel svému nápadu usmát. Na trávníku za pomníkem seděl ledabyle oblečený mladý muž. Měl na sobě široký kaftan, kristusky a obrovské sluneční brýle, podle Erlendurova názoru vhodné spíš pro ženy.

„Neviděl jsi tady náhodou Bergmundura?“ zeptal se Erlendur a snažil se vypadat jako ostřílený znalec místní scény.

„Bergmundura?“ zeptal se mladý muž a podíval se na Erlendura přes sluneční brýle.

„Ano, prý už zase chlastá,“ řekl Erlendur, protože vlastně o hledaném ani nic jiného nevěděl.

„Ach tak, tohohle Bergmundura ty myslíš?“ řekl mladý muž. „Ano, ten byl včera ve městě.“

„Ale dnes jsi ho ještě neviděl?“

„Ne.“

„Byl dlouho na suchu?“ zeptal se Erlendur.

„Ne, jen docela krátce, pak do toho zase vletěl,“ zněla odpověď, jako by bylo předem naprosto jasné, že to Bergmundur dlouho nevydrží.

„Nevíš, kde je teď?“

„Myslím, že se dva nebo tři nastěhovali na Hverfísgata do jednoho domu, co se má bourat.“

Nedaleko poznal Erlendur jednoho dobrého známého reykjavícké policie. Jmenoval se Elliði a byl to drobný kriminálník, se kterým nebylo radno žertovat. Specializoval se na vloupání, pašování a leccos jiného, taky už jednou seděl pro brutální přepadení. Vedle něho stál muž, kterého Erlendur neznal. Pozoroval oba dva, jak chodí od jedné lavičky k druhé, jako by někoho hledali. Elliði vytáhl z kapsy láhev, dal si loka a pak ji nechal kolovat. Řičel smíchem nad něčím, co sám řekl.

Pak uviděl Erlendura a upřeně se na něho zadíval. Během své krátké doby u policie s ním měl Erlendur už dvakrát co dělat. Poprvé šlo o rvačku v jednom bytě ve čtvrti Breiðholt. Elliði tam jednoho muže zmlátil tak, že skončil v nemocnici. Zbitý ale nechtěl podat oznámení, prohlásil, že rvačku vyprovokoval sám. Elliði strávil noc v cele na policejním ústředí ve Hverfísgata. Později se Erlendur dozvěděl, že ten napadený dlužil Elliðimu peníze za kořalku. Podruhé chytili Erlendur a jeho kolegové výtržníka při překročení rychlosti poblíž nového přístavu Sundahöfnu. Pokusil se ujet, ale dohnali ho. V jeho autě našli sto padesát kartonů amerických cigaret a několik galonů americké vodky. Nějaký alkohol měl Elliði i v sobě, navíc i jiné omamné látky, a vyhrožoval, že všechny zabije. Vrhl se na Marteinna a srazil ho k zemi. Teprve když přijel druhý hlídkový vůz, společnými silami se jim podařilo Elliðiho přemoct. Ten vazoun měl sílu jak medvěd, a navíc byl opravdu zkušený rváč.

„Není to tamhle náš blbec z lontu[1]?“ řekl Elliði s nenávistně zkřivenou tváří a popošel několik kroků k Erlendurovi. Zřejmě se přednedávnem zase někde porval, protože měl oko zakryté velkou náplastí a horní ret rozbitý. „Co tady chceš?“

Erlendur cítil, jak z rváče táhne chlast. Elliði mu nabídl svou láhev s kořalkou.

„Určitě hledáš, kde by sis dal pořádnýho loka,“ řekl. „Máme ještě dost, jestli máš chuť.“

„Vyptával se na Bergmundura,“ ozval se ten mladý s velkými slunečními brýlemi a vstal, aniž by odtrhl oči od láhve.

„Bergmundur? Co mu chceš? Něco provedl?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur.

„Nepřestal pít?“ zeptal se Elliði.

„Už zase začal,“ řekl ten se slunečními brýlemi.

Elliði mu podal láhev.

„Neviděl jsi někde Holberga?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl mladík a mocně si lokl z láhve.

„Nebo Grétar?“

„Ne, taky ne,“ zavrtěl muž hlavou a ještě jednou si zavdal z láhve. Elliði mu ji vytrhl z ruky.

„Ty hajzle, chceš vychlastat všechno sám?“ řekl a nešetrně do muže vrazil.

„Chtěl jsem se tady s oběma setkat,“ řekl Elliði Erlendurovi. „Jestli mě máš za magora, tak to bys měl poznat Holberga. Ten a Grétar se k sobě skvěle hodí.“

Poslední slova doprovodil tichým, bublavým smíchem. Erlendur šel dál. Elliði hleděl za ním a pak hlasitě zařičel:

„Vesnickej balíku! Ty zatracenej blbe ze zapadákova!“

Erlendur narazil na Bergmundura u švédské mrazírny. Shromáždilo se tam pár mužů, na sluníčku se cítili příjemně. Seděli u plotu z vlněného plechu kolem mrazírny, popíjeli a pokuřovali. Jeden z nich se zjevně rozhodl opálit, horní část těla měl bílou jak vápno.

Když se jich Erlendur zeptal, jestli neslyšeli o Bergmundurovi, jeden z nich řekl, že to je on, a chtěl vědět, kdo se po něm ptá a proč. Byl to mohutně stavěný chlap středního věku a působil o něco méně sešlým dojmem než jeho kumpáni. Erlendur mu podal ruku a zeptal se, jestli by si nemohli promluvit někde stranou. Bergmundur proti tomu nic nenamítal. Vstal, odešli spolu k soše prvního osadníka Ingólfura Arnasona a sedli si na lavičku, odkud byl pěkný výhled na centrum Reykjavíku. Bergmundur vytáhl z kapsy lahvičku s čistým lihem a lokl si.

„To je asi poslední flaška,“ řekl. „V lékárnách dělají cavyky, když chceš špiritus,“ dodal ještě. „V té nahoře na Laugavegur jsem právě dostal jen tuhle jedinou. V každé lékárně prý jen jednu, to je jejich nejnovější výmysl. Člověk teď musí oběhat celé město, aby něco sehnal.“

„Neznal jsi Ólafura, co před nedávnem zemřel?“ zeptal se Erlendur. „Bydlel v jednom starém baráku v Nauthólsvíku.“

„Óli byl tvůj kámoš?“ vyzvídal Bergmundur. Znovu zašrouboval lahvičku a strčil ji do kapsy. „Myslel jsem, že Óli žádné kámoše neměl.“

„Nedávno jsem ho potkal a říkal mi, že jsi znal Hannibala.“

„Jo, Hannibala jsem znal,“ přisvědčil Bergmundur. „Loni se utopil, to jistě víš.“

„Ano. Vzpomínáš si ještě, jak u něho ve sklepě hořelo? Bylo to krátce předtím, než zemřel.“

„Proto ho z toho sklepa vyhodili.“

„Majitel se domníval, že by Hannibal mohl zapálit celý dům.“

„Dost možná,“ řekl Bergmundur. „Já nevím, co se tam stalo.“

„Co si o tom myslel Hannibal?“ zeptal se Erlendur.

„Byl přesvědčený, že to udělal někdo jiný. Ale jestli je to pravda, to fakt nevím.“

„A kdo by to mohl být?“

Bergmundur najednou změnil téma. „Ty bys mi ho mohl sehnat víc,“ řekl.

„Víc čeho?“

„Špiritusu,“ řekl Bergmundur a znovu vytáhl lahvičku z kapsy.

„Chceš říct, že ti mám koupit špiritus?“ zeptal se Erlendur.

„Tobě jistě prodají pět flaštiček, nejsi jeden z nás,“ odpověděl Bergmundur.

„Máš tolik peněz?“

„Myslel jsem si, že bych tě třeba mohl pumpnout. Neškodilo by, kdybys mi jich pět opatřil.“

„Zmínil se Hannibal, kdo se pokusil ten oheň založit?“

„Ano, měl jisté podezření,“ řekl Bergmundur.

„Znal toho žháře? Byl to někdo z okruhu jeho známých? Někdo z vašich kumpánů?“

„Možná bys měl raději mluvit o těch žhářích. A nejsou to tuláci.“

„Takže víc než jeden?“

„Tvrdil, že to byli ti bratři ze sousedního domu.“

„Ti dva ze sousedního domu?“

„Nevím, jak se jmenují, vůbec je neznám. Jenom vím, že ve vedlejším domě bydleli dva bratři. Hannibal říkal, že oni založili ten požár a pak se snažili shodit vinu na něho.“

Erlendur si vzpomněl na podnájemníky z prvního patra, na ženu, která mu připomínala Dircha Passera. I jim Hannibal řekl, že za oheň ve sklepě mohli ti bratři. A taky se dozvěděl, že mívali po nocích návštěvy a že byl Hannibal přesvědčený, že se jedná o nějaké ilegální techtle mechtle s alkoholem.

„Skočíš mi do té lékárny?“ zeptal se Bergmundur.

„Proč by ti dva měli u Hannibala zakládat oheň? Řekl to Hannibal?“

„Pár lahviček a budeme si kvit. Nejlíp pět.“

„Kvit? Já ti nic nedlužím.“

„Jak chceš,“ řekl Bergmundur a zvedl se k odchodu. „Já na to nemám čas. Mluv si o Hannibalovi s někým jiným.“

„Tak dobrá,“ řekl Erlendur. „Zajdu ti do té lékárny. Nerozčiluj se.“

„Chtěli se ho zbavit,“ vysvětloval Bergmundur. „Ustavičně si majiteli domu na Hannibala stěžovali, ale ten byl jeho kamarád, proto mu v tom sklepě dovolil bydlet. Jenže ti bratři ho odtamtud chtěli vypakovat, říkal Hannibal. A taky říkal, že by si nikdy v tom sklepě netroufl mít otevřený oheň. Nikdy by se neodvážil. Podle něj ti bratři zapálili nějaké krámy u dveří, zatímco on uvnitř spal. A pak dělali, jako by ho na poslední chvíli zachránili, a trvali na tom, aby ho majitel ještě ten večer vyhodil na ulici. A tak se dozvěděl, že tam už dál zůstat nesmí, a musel si hledat jiné bydlení.“

„Měl pro to nějaké důkazy?“

„Důkazy? Jaké důkazy!“

„Chci říct…“

„Hannibal to zkrátka věděl,“ zdůraznil Bergmundur. „Nic jiného nepřicházelo v úvahu. Myslíš snad, že to tam prohledával s lupou, aby našel nějaké stopy?!“

„Kdy ti to říkal?“

„Kdy? Krátce předtím, než zemřel. Seděli jsme tady spolu pod plechem. Hannibal věděl naprosto přesně, co říká. Jsem si jistý, že ho chtěli zabít, a nakonec se jim to i podařilo. Rozhodně by mě to nepřekvapilo.“

„Že ho utopili?“

„Nepřekvapilo by mě to. Říkal o nich, že jsou ostří.“

„Ólafur byl taky přesvědčený, že Hannibala někdo utopil.“

„Tak vidíš.“

„Ale nic víc o tom nevěděl. Proč by měli Hannibala zabíjet?“

„Protože věděl, že ten požár založili oni,“ řekl Bergmundur. „Nemám tušení. Možná toho na ně věděl ještě víc.“

„Chceš tím říct, že ho umlčeli?“

„Ano, proč ne? Takové věci se stávají. Hannibal se jim nějak připletl do cesty, a proto ho oddělali.“

Hluk dopravy pronikal z centra města až nahoru k nim. Erlendur hleděl k přístavu a zálivu Faxaflói, kam se právě přibližoval trajekt z Akranesu.

„Nechceš raději koupit nějakou kořalku?“ zeptal se Erlendur, kterému se nechtělo jít do lékárny kupovat pro toho muže špiritus.

„Ne,“ prohlásil Bergmundur po krátkém přemýšlení. „Raději špiritus.“

Zanedlouho došli Erlendur a Bergmundur na Laugavegur a zamířili k místní lékárně. Erlendur se cestou pokoušel vymyslet věrohodné vysvětlení, k čemu potřebuje více lahviček čistého lihu. Vešel do lékárny a řekl si o pět lahviček. Bergmundur na něho čekal venku. Lékárnice chvíli zaváhala, než žádané zboží přinesla. Zatímco odpočítával peníze, prohlížela si ho nedůvěřivým pohledem, což mu bylo velice nepříjemné. Erlendur byl přesvědčený, že ho podezírá, že patří k alkoholickým recidivistům.

ČTRNÁCT

Bratři, kteří svého času bydleli v domě vedle Hannibalova sklepního doupěte, se přestěhovali do jiného, lepšího domu na Fálkagata. Jejich jména se Erlendur dozvěděl od Frímanna. Po setkání s Bergmundurem se je rozhodl navštívit hned další večer, a proto si při slané bríze udělal večerní procházku po Ægisgata. Považoval za vhodné objevit se u nich bez ohlášení po večeři, to je na podobné rozhovory nejlepší čas. A taky se to potvrdilo. Oba bratři byli doma, a když u nich Erlendur zazvonil, právě usedali k televizi, aby se dívali na zprávy. Jmenovali se Ellert a Vignir a oběma mohlo být kolem čtyřicítky. Věkový rozdíl mezi nimi nečinil víc než dva roky. Byli si jen málo podobní, první vypadal velmi pevně a robustně, druhý byl vysoký a hubený. Zdálo se, že jsou nerozluční. Od Frímanna Erlendur věděl, že oba pracují na stavbě jako tesaři, a podle jeho názoru za těch sedm let, co žili v jeho blízkosti, si ani jednou domů nepozvali ženskou. Ani jeden z nich.

Dveře otevřel menší Vignir. Nezdálo se, že by ho nečekaná návštěva překvapila, což potvrzovalo, že bratři jsou zřejmě opravdu zvyklí na večerní vyrušování. Erlendur se představil jako známý jejich někdejšího souseda Hannibala, který před rokem nečekaně zemřel. Pokud ho tedy lze označit za souseda. Erlendur se zeptal, jestli by mu o bezdomovci mohli něco povědět.

Když domluvil, objevil se mezi dveřmi vedle svého bratra také Ellert a oba si Erlendura prohlíželi.

„Bude to trvat dlouho?“ zeptal se Ellert.

„Ne, vůbec ne,“ odpověděl přátelsky Erlendur. „Mám jenom pár otázek.“

„Chtěli jsme se dívat na Ironsida,“ řekl Vignir a vpustil Erlendura do bytu. „Ten seriál nikdy neprošvihnem.“

„Ne, to jistě nebude problém,“ řekl Erlendur, který vůbec nevěděl o kom, nebo o čem Vignir mluví. „Nezdržím se dlouho.“

V obývacím pokoji hrál opravdu luxusní televizor. Erlendur si byl skoro jistý, že se jedná o velmi nový typ. Zprávy už skončily, nyní běžel nějaký film o zvířatech. Zatímco se bratři bavili s Erlendurem, co chvíli pomrkávali po obrazovce, jako by litovali každé minuty programu, která jim ujde.

„Koupili jsme si nový televizor,“ prohlásil Vignir.

„Ten starý byl už troska,“ dodal Ellert.

Ukázalo se, že bratři s Hannibalem v podstatě vůbec nepřišli do styku a že jim nikdy nevadilo, že v sousedním domě žije nějaký bezdomovec. Hannibal tam taky jen nanejvýš tu a tam chodil přespávat. Frímann, majitel domu, se jich prý jednou ptal, jestli nemají nic proti tomu, aby tam Hannibal byl. Bratři nic nenamítali, konečně, nic jim do toho nebylo. Hannibal nedělal hluk a nikdy k němu nechodily návštěvy, ani muži, ani ženy.

„Ani tam netahal žádné jiné vandráky,“ řekl Vignir.

„Ne, taky jsem si nikdy nevšiml,“ přisvědčil Ellert.

„Ty dveře neměly zámek,“ řekl Erlendur. „Dovnitř se dostal každý.“

„Ale ano, původně tam byl visací zámek, ale Hannibal od něho určitě ztratil klíč. Proto ho jednou v noci musel vypáčit,“ tvrdil Vignir.

„Nás ten chlap vůbec nezajímal,“ řekl Ellert.

„Frímann měl se svým přítelem velkou trpělivost.“

Bratří na Erlendurovu poznámku vůbec nereagovali. V televizi lvice lovila antilopu a oba na to hleděli jako uhranutí. Seděli v ušácích přímo naproti televizi a její obrázky jim ozařovaly obličeje.

„To vypadá děsivě,“ poznamenal Vignir, zatímco se lvi vrhali na antilopu.

Erlendur nechtěl vyrušovat, a tak chvíli všichni tři jen seděli a hleděli na dokumentární film. V malém obýváku byl na podlaze koberec. Na stěnách police na knihy, ale skoro žádná výzdoba. Celý byt působil velice pořádkumilovným dojmem. Erlendur ze svého místa viděl do malé kuchyně a přemýšlel, jestli se ve vaření střídají, nebo jestli všechny domácí práce dělají společně. Nedokázal se ubránit pocitu, jako by byl na návštěvě u dokonale sehraného manželského páru.

„Co jsi říkal?“ zeptal se Vignir, když se lvi dosyta nažrali.

„Mluvil jsem o Frímannovi,“ připomenul Erlendur. „Nevíte, proč chce ten dům prodat?“

„Asi má nějaké problémy,“ řekl Ellert.

„Jistě potřebuje peníze,“ dodal Vignir.

„Nevíte na co?“

„Ne, nemám tušení,“ řekl Ellert.

„Jak k tomu požáru vlastně došlo?“ zeptal se Erlendur.

„Ten chlap si skoro zapálil vlastní střechu nad hlavou,“ odpověděl Vignir. „Nevím, jak by to dopadlo, kdybychom už spali. Dům by jistě shořel do základů. Naštěstí jsme byli ještě vzhůru.“

„Toho večera byl v televizi mimořádně dlouhý program,“ řekl Ellert. „Zřejmě díky tomu zůstal naživu,“ dodal a znovu hleděl na obrazovku.

„Ucítil jsem, že někde hoří a z okna jsem viděl dým, jak vychází z toho sklepa,“ vyprávěl Vignir. „Hned jsme tam běželi a ze vchodu šlehaly plameny. Ale naštěstí ještě nestačilo chytnout nic kolem. Podařilo se nám to uhasit. Ellert si při tom popálil ruku.“

„Nebylo to tak zlé,“ prohlásil Ellert. „Potom jsme Hannibala ze sklepa vytáhli. Strašně kašlal, ale jinak mu nic nebylo.“

„Neměl tušení, jak oheň vznikl?“

„Na to jsme se ho nemohli zeptat,“ pokrčil rameny Vignir. „Prostě odešel, či spíš se odpotácel. Že prý s tím nemá nic společného. Potom se už do toho sklepa nevrátil.“

„Byl velice opilý,“ dodal Ellert.

„Ten fakt už ani nevěděl, kde je nahoře a kde dole,“ přisvědčil Vignir.

„Nezavolali jste hasiče?“

„Na co? Oheň byl uhašen a k žádné velké škodě nedošlo. Zavolali jsme Frímannovi a ten přijel, ale ani policii do toho netahal. Pro něho to byla prostě nešťastná náhoda, vinu dával Hannibalovi. A potom mu samozřejmě nakázal, ať se tam už neukazuje.“

„Ti manželé nad ním prý nebyli doma,“ řekl Erlendur.

„To je pravda.“

„Vy jste tedy předpokládali, že Hannibal směrem ke dveřím kopl hořící svíčku, čímž pak vznikl požár.“

„Našli jsme na zemí u dveří zbytek svíčky, všude kolem se povalovala spousta hořlavých věcí, staré noviny a tak,“ vykládal dál Ellert. „Považovali jsme to za nejpravděpodobnější vysvětlení.“

„Všimli jste si někdy předtím, že by tam dole měl Hannibal zapálenou svíčku?“

„Já v tom sklepě nikdy nebyl,“ řekl Ellert. „Nevím o tom člověku vůbec nic.“

„Já taky ne,“ přidal se Vignir.

„Nenapadlo vás, že třeba ten oheň založil někdo, kdo chtěl Hannibalovi ublížit?“

„Nepřemýšleli jsme o tom,“ prohlásil Ellert a pomalu znervózněl, protože za chvíli měl začít v televizi Ironside, další díl jejich oblíbeného detektivního seriálu.

„Kdo všechno ještě věděl, že tam Hannibal žije?“ zeptal se Erlendur.

„Nemám tušení,“ řekl Ellert. „Vůbec jsme ho neznali. Návštěvy nemíval nikdy. Alespoň jsme si nikdy nevšimli.“

V televizi běžela známá reklama na kuchyňské zařízení a oba bratři ji fascinovaně sledovali. Jakási ženská ruka hladila stůl pokrytý umělohmotným ubrusem. „To je mramor?“ ozvala se otázka. „Ne, Formica,“ odpověděl jemný hlas. Pak někdo otevřel skříň ve zdi. „To je pravé dřevo?“ A zase odpověď zněla: „Ne, Formica.“

„Hannibal měl z ohně strach,“ řekl Erlendur. „Říkal mi, že se bojí používat svíčky, protože by mohl chytit celý dům. Nevěřím, že by, ať už opilý, nebo střízlivý, kopl ke dveřím hořící svíčku.“

„Ano?“ řekl Vignir duchem nepřítomný.

„Už začíná ten seriál,“ řekl Ellert a ukázal na televizi.

Teď už měli oba bratři oči i uši jen pro obrazovku.

„Vy dva jste se s Hannibalem nikdy nepohádali?“

„Cože?“

„Třeba proto, že udělal něco špatného. Anebo vy.“

„Ne,“ řekl Vignir a podíval se na Erlendura. „Jak jsi na to přišel?“

Erlendur zaváhal. Nevěděl, do jaké míry může brát vážně obvinění, které vyslovil Hannibal. Jeho návštěva tady byla zcela soukromá, proto bylo třeba postupovat nanejvýš opatrně. Nebyl si jistý, s kriminalistickým vyšetřováním neměl zkušenosti. Ellert a Vignir v něm museli vidět nějaké zvědavé mladé ucho, které jim ruší večerní klid.

„Slyšel jsem, že Hannibal vinu za ten požár ve sklepě kladl vám.“

„To je lež,“ prohlásil Ellert.

„Co je to za pitomý kecy?“ řekl Vignir.

„Že prý na vás věděl něco, co…“

„Nic na nás nevěděl,“ přerušil ho Ellert. „Vůbec jsme toho chlapa neznali. Něco se ti popletlo, můj milý.“

„Takže to tedy popíráte?“

„Zkrátka je to naprostá blbost,“ prohlásil Ellert. „Doufám, že o nás takové voloviny nebudeš nikde roztrubovat.“

„Ne. A nechci vás už déle rušit,“ usekl hovor Erlendur a vstal. „Děkuji vám a ještě jednou se omlouvám za vyrušení.“

„To je dobrý,“ řekl Vignir. „Škoda že jsme ti nemohli pomoct víc.“

„On je na vozíčku?“ zeptal se Erlendur, když seriál začal a na obrazovce se objevil hlavní hrdina. Erlendur sám televizi neměl, takže z tohohle seriálu neviděl ani jeden díl.

„Ano, v tom je jeho velká nevýhoda,“ odpověděl Vignir vážně.

Ani nevstali, aby ho doprovodili ke dveřím, protože titulky mezitím skončily a začal samotný díl. Erlendur se s oběma bratry rozloučil, ti už nedokázali odtrhnout oči od obrazovky. Loudal se ve večerní bríze domů a divil se, jak může ty dva víc zajímat nějaká fiktivní historka z amerického detektivního seriálu než rozhovor ohledně záhadných souvislostí v jejich vlastním životě. Události vedoucí ke smrti muže, kterého znali.

PATNÁCT

Erlendur už doma tvrdě spal, když se ozval telefon. Bytem se rozléhalo jedno zvonění za druhým, pronikavě a nesnesitelně, než se Erlendur konečně vyhrabal z postele a zvedl sluchátko. Na druhém konci byl mužský hlas a působil velmi rozčíleně.

„Mluvím s Erlendurem Sveinssonem?“ zeptal se stroze.

„Ano, u telefonu.“

„Právě jsem telefonoval se svou sestrou Rebekkou, znáš ji přece. Vyprávěla mi, o čem ses s ní bavil a co jsi o mně říkal. Nikdy v životě jsem neslyšel tak absurdní nesmysly. Myslet si, že… Tvrdit, že bych mohl něco udělat svému bratru Hannibalovi, to je naprosto nepochopitelné. Jestli budeš dál mezi lidmi šířit takové pomluvy, učiním příslušná opatření. Rozmysli si, než na mě budeš házet taková podezření!“

Jeho bratr, pomyslel si Erlendur.

„Jsem absolutně proti tomu, abys v té věci cokoli podnikal, vůbec nic ti do toho není,“ pokračoval muž. „Šířit takové lži a pomluvy, to je neslýchané.“

„Nemyslím si, že bych něco takového dělal,“ ohradil se Erlendur.

„Že ne? Ani za mnou nemusíš jezdit, vím svoje.“

„Co jsem řekl tvé sestře a všechno, co řekla ona mně, bylo naprosto důvěrné. Jde jen o to, že jsem tvého bratra znal a že bych rád zjistil, co se tenkrát skutečně stalo.“

„Mícháš se tady do smutné rodinné záležitosti, po které ti naprosto nic není, a já chci, abys toho nechal!“ řval muž. „A to hned! Od Rebekky vím, že jsi jen naprosto normální policajt, a proto se nemáš tím případem vůbec co zabývat. A jsem pevně odhodlaný se spojit s tvými nadřízenými, pokud budeš pokračovat!“

„Rebekka mi vlastně hodně pomohla,“ řekl Erlendur.

„Co tím chceš říct?“

„Dlouho jsme si povídali a já opakuji, že to vše bylo naprosto důvěrné a určené jen nám. Nevím, co ti vyprávěla. Pokud jsem o tobě řekl něco, co se tě dotklo, omlouvám se. Velice rád bych tě poznal a promluvil si s tebou, jestli o to máš zájem.“

„Setkat se? Naprosto nepřichází v úvahu! Nech mě na pokoji a mé sestře dej taky pokoj. Jedná se o těžkou rodinnou záležitost, do které ti vůbec nic není!“

„Hannibal byl…“

Erlendur už větu nestačil dopovědět, protože v tu chvíli muž na druhém konci drátu praštil sluchátkem.

Během společné noční služby s Garðarem a Marteinnem byl Erlendur ještě zamlklejší než obvykle. Noc byla relativně klidná, hlídkovali ve městě, aby chytali narušitele dopravního provozu, a zadrželi jednoho muže s podezřením na alkohol za volantem. Zarytě zapíral, i když srazil cyklistu, jednoho pekaře, který byl na cestě do práce a odnesl si ze srážky lehké zranění. Podle jeho výpovědi z řidiče auta pořádně táhlo, ale zatímco oba čekali na policii, nacpal si do úst celou hrst lékořicových bonbónů. Cyklista byl dost rozrušený, nejen kvůli svému zranění, ale i kvůli relativně novému kolu, nyní úplně zničenému. Řidič auta se musel podrobit krevní zkoušce a cyklistu odvezli na ambulanci. Po celou dobu řidič mlel, jak je všechen ten povyk kolem naprosto nesmyslný a zbytečný. Že se jedná o naprosté nedorozumění, že vůbec nic nepil, že si bude stěžovat jejich nadřízeným a postará se, aby v budoucnu už nikdy nemohli dělat rozruch kvůli něčemu tak nicotnému.

Podobné věci slýchávali pravidelně a Erlendur se už ani nenamáhal si z takového plácání něco dělat. Po celý večer byl myšlenkami u Hannibala a telefonátu s jeho bratrem.

„Jsi v pořádku, Erlendure?“ zeptal se Marteinn, když sepsali protokol a proběhla krevní zkouška. Znovu seděli v hlídkovém voze a jeli po Laugavegur.

„Ale ano,“ odpověděl Erlendur nepřítomně.

„Že jsi tak zamlklý,“ řekl Garðar sedící za volantem.

Když Erlendur nereagoval, pohlédl Marteinn významně na Garðara. Na nic dalšího se ale už nevyptávali. Zatímco projížděli úzkými ulicemi ve středu města, objevili v Pósthússtræti jednoho bezdomovce. Erlendur poznal Bergmundura. Čistý líh, který mu Erlendur koupil jako protislužbu za informace o Hannibalovi, už pobuda bezpochyby dávno vyzunkl. Nyní se choulil u zdi domu a nehýbal se.

„Budeme se tím týpkem zabývat?“ zeptal se Marteinn.

„Počkejte, já s ním promluvím,“ řekl Erlendur. „Znám ho. Můžete zatím objet jedno kolečko.“

Garðar zastavil a Erlendur si vystoupil. Zatímco zbývající dva s autem odbočili do Austurstræti, došel Erlendur k Bergmundurovi a pozdravil ho. Bergmundur na něho civěl a trvalo mu hodně dlouho, než si vzpomněl. Zřejmě to souviselo s Erlendurovou uniformou, s jeho bílou služební čepicí a s pendrekem u opasku. Měřil si uniformovaného policistu od hlavy k patě, než si konečně vzpomněl:

„Ty s-seš… po-polda,“ blekotal, sotvaže mu bylo rozumět.

„Ano,“ řekl Erlendur

„A ty ši-ši-si m-mně ko-koupil špi-špit-špiritus?“

„Ano.“

„Kurva. A žes nic neřek?“

„Proč bych měl?“ odpověděl Erlendur. „Jsi v pořádku?“

„Já… všecko prima,“ prohlásil Bergmundur. „Kvů-ů-li mně s-si ne-nedělej s-starost.“

Byl opravdu pořádně opilý a na nohou se udržel jen díky tomu, že se opíral o zeď. Od jejich setkání si stačil přivodit škrábance v obličeji, pravděpodobně spadl. Smrad, který kolem sebe šířil, byl podstatně horší než posledně.

„Nechceš jít se mnou a vyspat se u nás na ústředí?“ zeptal se Erlendur. „Nemůžeš tady stát celou noc.“

„Néééjá… já musím Þurí,“ řekl Bergmundur. „Nemusíš starat… vo mně.“

„Þurí?“

„Š-š-pica baba. Fakt kámoška… Je…“

Zamumlal něco nesrozumitelného.

„A kde je?“ zeptal se Erlendur.

„Ta-tady… ta… na Atmanssígur… At… Amstígur…“

Teprve až na několikerý pokus se Bergmundurovi podařilo vyslovit jméno ulice správně. Přitom šermoval rukama a skoro ztratil rovnováhu. Erlendur ho podržel a znovu ho opřel o zeď. Věděl, že reykjavický sociální úřad provozuje na Amtmannsstígur záchytku pro alkoholičky. Nikdy tam sice ještě nebyl, ale od politováníhodných žen, které žijí na ulici, o tom už něco slyšel, když tu a tam strávily noc v cele.

„Je v domově pro alkoholičky?“ zeptal se.

„Þurí je s-slušná… je slušná, hodná ženská,“ vysvětloval Bergmundur a svá slova potvrdil nadšeným výrazem.

„O tom nepochybuji,“ řekl Erlendur. „Jsi si jistý, že by tě chtěla vidět v tomto stavu?“

„C-co… ja-jaký s-s-s-tav?“

Marteinn a Garðar se v autě znovu přiblížili a zastavili u nich. Erlendur jim dal na vědomí, ať chvíli počkají. Auto popojelo o pár kroků a znovu zastavilo.

„Možná by bylo lepší, kdybys návštěvu odložil na zítra,“ navrhl Erlendur. „Kde bydlíš?“

„Kde… že… co?“

„Dovedu tě tam.“

„J-já… mu-musím k Þurí.“

„To radši až později,“ řekl Erlendur.

„Vo-ona… s Hannibalem… voni spolu tento… takj-je do-dob-rá pro mě…“

„Hannibal?“ řekl Erlendur.

„Ano.“

„Co s tím má co dělat Hannibal? Znal Þurí?“

„Sa… sa… zřejmě.“

„Jak?“

„Já… jáááá…“

Bergmundur nebyl schopen dokončit větu.

„Měli spolu něco?“

Bergmundur na to nedokázal odpovědět, zhroutil se na zeď a pomalu klesal dolů, až dosedl na vlastní nohu. Erlendur pokynul přátelům a ti zacouvali. Rozhodli se muže odvézt na Hverfisgata, aby se tam vyspal z opice. Bergmundur neprotestoval, když ho vzali mezi sebe a odvlekli do auta. Erlendur se ještě jednou pokusil s ním promluvit, ale bez úspěchu. S Bergmundurem už nebyla řeč.

ŠESTNÁCT

Domov pro ženy ohrožené závislostí, nacházející se na Amtmannsstígur, se navenek skoro nelišil od jiných domů ve čtvrti Þingholt, až na to, že v něm bydlely alkoholičky, jež zde nacházely útočiště v boji proti své závislosti. Měly celý dům pro sebe, pod vedením představené. Ta se starala o dodržování domácího řádu, nad čímž bděla velmi ostražitě. Když tam Erlendur přišel, dozvěděl se, že tu žije nejméně osm žen. Mají tu střechu nad hlavou a péči, navíc tu mají útočiště před životem ve stoce, podobně jako muži v Epidemii. Některé z těch žen už dlouho bojovaly s tím, čemu říkaly démon alkohol.

Erlendur měl původně v úmyslu položit Bergmundurovi ještě další otázky ohledně Þurí, jež se měla údajně přátelit s Hannibalem, jenže než se objevil na policejním ústředí, bezdomovec se už probral z alkoholického kómatu a okamžitě se vypařil. Erlendur se proto loudal za nejkrásnějšího počasí směrem ke středu města. V domě na Amtmannsstígur, kde ženy bydlely, promluvil s představenou. Ta ženu jménem Þurí znala. Celým jménem se jmenovala Þuríður. Bydlela v domě už delší dobu, proto byla momentálně naprosto střízlivá. Když tam byla, snažila se často mladším družkám v utrpení předat něco ze své zkušenosti a pomoci jim. Před chvílí z domu odešla a představená se Erlendura zeptala, jestli na ni nechce počkat.

Rozhodl se udělat si raději procházku centrem města a zastavit se až o něco později. Když se po hodině vrátil, Þurí tu stále ještě nebyla. Posadil se tedy do velké klubovny, kde tři ženy různého věku hrály člověče, nezlob se. Když Erlendur vstoupil, zvedly oči a pozdravily ho, dál si ho ale nevšímaly a on rozhodně nechtěl vzbudit dojem, že poslouchá. Přesto i když se ženy bavily tiše a působily poněkud zpomaleným dojmem, nemohl nevyslechnout část jejich rozhovoru, točícího se kolem pití.

„Člověk musí znát nějakého holiče, aby se dostal k průmyslovému špiritusu,“ řekla jedna z žen.

„Ale když to svinstvo chutná tak děsně, že to skoro vůbec nemůžu pít.“

„Nejhorší jsou kardamomové kapky,“ prohlásila třetí. „Ty zase já sotva protáhnu krkem.“

„Ale zase je na nich dobrý, že je bez problémů propašuješ do jakékoli tančírny. Můžeš si je nacpat tam dolů, kde se tě žádný vrátný neodváží prohledávat.“

Podívala se na Erlendura, hodila kostkou a posunula figurku.

„Nejsem si úplně jistá, ale poslední dobou jako bych po tom už ani moc netoužila,“ řekla krátce nato zase jiná žena.

Byla z těch tří nejstarší, zřejmě jí už táhlo na šedesát. Šedivé vlasy, poněkud hrubé rysy obličeje a velká ústa. Její sousedka po levici byla zřejmě ze všech nejmladší, mohlo jí být tak pětadvacet, měla dlouhé, rovné vlasy a byla štíhlá. Trošku šilhala. Ta třetí mohla mít něco málo přes čtyřicet, aspoň to tak Erlendurovi připadalo. Chyběly jí skoro všechny horní zuby, ústa měla propadlá a vybledlé vlasy neupravené.

„Člověk prostě musí chtít,“ řekla rozhodně a pohnula figurkou. „Jinak to nevyjde. Vůbec nemá smysl pořád přestávat a zase do toho padat.“

„Antabus pomáhá,“ prohlásila nejmladší ze skupiny.

„Ale antabus je jenom berlička.“

V tu chvíli se ve dveřích objevila další žena.

„Ty ses po mně ptal?“ oslovila Erlendura.

„Jsi Þurí?“

„Ano. A kdo jsi ty?“

Erlendur vstal, představil se a zeptal, jestli by si někde nemohli v klidu promluvit. Ty tři ženy vzhlédly od hry.

„A co mi chceš?“ zeptala se Þurí.

„Jde mi o jednoho známého. Pokud vím, znala jsi ho taky.“

„Není na tebe ten chlápek trochu moc mladý?“ zeptala se žena s propadlými ústy.

Tváře všech ostatních se rozjasnily, hlasitě se zasmály. Ta nejstarší se zřejmě už hodně dlouho nesmála, a tak brzy dostala záchvat kašle. Zato bezzubá se řehtala, až jí byla vidět prázdná dáseň. Þurí si žen nevšímala a kývla na Erlendura, ať jde za ní.

„Nech nám taky kousek,“ řekla velkohubá a zase se místností rozlehl hýkavý smích.

Erlendur a Þurí vyšli ven a zůstali stát na ulici před domem. Þurí u sebe měla vlastnoručně motané cigarety, uložené v plechové krabičce. Jednu si zapálila a zhluboka nasála kouř.

„Jsou pitomé,“ řekla klidně. Její hlas zněl zastřeně, bylo jí hůř rozumět.

„Závidí mi, protože jsem už čtyři měsíce čistá. Ví, že se z té zasrané situace dokážu vymotat.“

Měla trochu tmavší pleť a v propadlém, vrásčitém obličeji stařecké skvrny. Oči malé, ale pohled ostražitý a zkoumavý. Vypadala vysušeně a vychrtle jak násada od smetáku, na sobě měla ošoupané džíny a svetr. Erlendur ji odhadoval tak na padesát.

„Rád bych ti položil pár otázek ohledně muže jménem Hannibal,“ řekl Erlendur. „Byl to jeden z reykjavíckých bezdomovců, a pokud vím, znala jsi ho.“

Þurí se na něho udiveně podívala.

„Hannibal?!“

„Ano.“

„Proč se na něho ptáš?“

„Znala jsi ho dobře?“

„Ano, dost dobře,“ řekla Þurí s jistým zaváháním v hlase. „Proč se na něho ptáš? Víš přece, že je mrtvý, ne?“

„Ano, to vím. Vím, jak zemřel, a proto jsem se tě chtěl zeptat, jestli o tom třeba něco nevíš.“

„Jak zemřel? Utopil se.“

„Překvapilo tě, když ses to dozvěděla?“

„Ne, nijak zvlášť,“ řekla Þurí po krátkém přemýšlení. „Každý rok někteří z našinců zemřou. Když jsem slyšela, co se mu stalo, napadlo mě jen, že Hannibal už to má za sebou. Ale to… Tenkrát jsem nebyla ještě schopná pořádně uvažovat, takže ve spoustě věcí z té doby nemám jasno.“

„Vědělas, že přespával u toho horkovodního potrubí?“

„Ano, jednou jsem ho tam navštívila, krátce předtím, než ho našli ve vodě mrtvého. Chtěla jsem, aby přestal s tím potloukáním, aby se nastěhoval ke mně. Mám docela dobrý pokoj. On taky nebyl proti, protože v takové betonové rouře se samozřejmě nemůže nikdo cítit dobře. Každou noc mu bylo zima, i když to nechtěl přiznat.“

„A nic z toho nebylo?“

„Ne, chtěl si moji nabídku napřed nechat projít hlavou. Neměl totiž rád, když jsem… Nebo raději řekněme, něco z toho, co jsem dělala, mu připadalo nesnesitelné. Zanedlouho jsem se dozvěděla, že je mrtvý.“

„A co to bylo?“

„Šlo o to, jak jsem si párkrát vydělávala na chlast a prášky.“

„Co přesně…?“

„Že jsem se prodávala,“ vysvětlila Þurí podrážděně. „Stávalo se to. Klidně mě za to můžeš odsoudit. Mně je fuk, co si myslíš.“

„Nijak tě neodsuzuji,“ řekl Erlendur.

„To si myslíš.“

„Byli jste dobří přátelé?“

„Hannibal a já jsme spolu prožili všechno možné,“ řekla Þurí a přikývla. „Ale pak se člověk sebere a otočí se k takovému životu zády. To musíš udělat, jestli má mít život nějaký smysl. Takže nějaký čas jsem ho potkávala tu a tam. Když jsem do toho znovu vlítla, byli jsme oba zase na jedný dráze a pak jsme se vídali častěji. Tak to chodilo spoustu let. Člověk do toho vlítne vždycky znovu.“

„Žili jste spolu?“

„Nejdýl, když jsme bydleli v jednom mrňavým kumbálu ve Skiholtu,“ řekla Þurí. „Pak už jenom sem tam. Hannibal byl samotář, ale dokázal dělat dobrou společnost. On…“

Þurí mocně potáhla z cigarety.

„Byl to dobrý člověk. Uměl být příkrý a odmítavý a zachmuřený, ale měl dobrou povahu. Vždycky pro mě měl pochopení a jednal se mnou férově.“

Vyfoukla kouř.

„Hannibal byl dobrý přítel,“ řekla. „A to, co se mu stalo, bylo strašné.“

„Nevíš o nějakých lidech, kteří by mu mohli chtít ublížit? Nemluvil o někom, z koho by měl strach? Možná se s někým nepohodl?“

„Hannibal si častokrát sám ztěžoval život. Dokázal být na lidi hodně zlý, což mu pak samozřejmě opláceli stejně. Občas se s někým popral kvůli úplné zbytečnosti. Ale neznám nikoho, kdo by mu chtěl nějak ublížit.“

„Když jsem se s ním bavil naposled, mluvil o tom, že ho v centru města nějací lidé napadli.“

„To se občas stávalo,“ řekla Þurí. „Dokud byl Hannibal ve formě, vždycky takovým debilům ukázal, zač je toho loket. Ale ke konci to už nezvládal. Už si to nedokázal s nikým vyřídit.“

„Nenapadá tě někdo, koho se bál nebo…“

„On se nebál nikoho, ani k nikomu necítil nenávist,“ skočila mu Þurí do řeči. Pak zapřemýšlela. „Nanejvýš ti bratři.“

„Ti ze sousedního domu?“

„Kvůli nim ho vyhodili z toho sklepa,“ řekla Þurí. „Tvrdili, že zavinil ten požár, ale oni sami ten oheň rozdělali, aby ho odtamtud vyštvali. Majitel domu Hannibalovi nevěřil a vyhodil ho. Proto zalezl k těm rourám.“

„Byl ještě potom Hannibal s těmi bratry v kontaktu?“

„O tom nic nevím. Ale neříkal o těch dvou nic dobrého, jen že to jsou strašní grázlové.“

„Nevíš, na co přitom narážel?“

„Ne, nikdy to neupřesnil. Měl z nich strach, byl z nich úplně podělaný strachy. Je to všechno? Musím jít.“

„Ano, samozřejmě. Mockrát ti děkuji za pomoc.“

„Chtěla jsem si z té roury odnést jeho věci,“ řekla Þurí a otevřela dveře. „Bylo to pár dní poté, co ho našli v té tůni. Ale policie nebo možná někdo jiný tam už byl a všechno, co bylo jakžtakž v pořádku, odnesli. Pravděpodobně aby to předali jeho pozůstalým, myslím. Doufám. Doufám, že to nikdo neukradl.“

„To sotva.“

„Samozřejmě to nebylo nic cenného,“ řekla Þurí. „Nahromadil spoustu krámů. Měl takovou malou tašku s pár knížkami a různými věcmi, co kde našel. Ta tam už nebyla.“

„Pravděpodobně dali jeho věci příbuzným.“

„Ráda bych měla něco na památku,“ řekla Þurí. „Něco, co… To je fuk. Všechno bylo pryč, našla jsem jen tu náušnici.“

„Náušnici?“

„Ano, ležela pod jednou tou trubkou.“

„Našla jsi u Hannibala nějakou náušnici?“

„Ano.“

„Co… Co to bylo za náušnici?“

„Vypadala dost nová,“ řekla Þurí. „Dost velká a velmi pěkná. Ze zlata. Hannibal ji musel někde najít a pak ji v té rouře ztratil.“

SEDMNÁCT

Následující víkend měl Erlendur noční službu a bylo pořád co dělat. Byla polovina července, všechno v plném květu. Noci byly ještě docela světlé a při pěkném počasí se mnoho lidí pohybovalo venku. Zábavní lokály praskaly ve švech a po zavírací hodině se všichni ti lidé vyhrnuli do ulic a toulali se městem. Mnozí si v parku u městského rybníka nebo na Austurvölluru našli lavičku nebo nějakou zídku, kde se posadili a slavili dál. Pokud někdo sehnal láhev, nechal ji kolovat. Jiní si vjížděli do vlasů a rvali se v úzkých uličkách, většinou kvůli nějaké ženě. Krom toho táhli městem rváči v různém stupni alkoholového opojení a vyhledávali konflikty, kdekoli to jen šlo. Nebo byli přesvědčeni, že si musí za každou cenu s někým vyřídit nevyrovnané účty. Pokud je policisté chytli, strčili je do vězeňské cely. Mnohdy bylo zapotřebí tří i více policistů, aby takové chuligány přemohli. V létě přibývalo i vloupání, protože mnozí lidé se zdržovali mimo město. Lupiči využívali šance, aby takto vylidněné domy vybílili. Většinou ale bdělí sousedi vloupání zpozorovali a upozornili policii.

Ten víkend měl Erlendur hned dva zásahy tohoto druhu. V noci na sobotu došlo k vloupání na novém sídlišti ve Fossvogur. Jeden soused si všiml pochybných postav, plížících se za jedním bungalovem až úplně dole v údolí.

Erlendur seděl za volantem, vůz naprosto tiše sjížděl dolů ze svahu. Zastavil u udané adresy. Dali si pozor, aby dveře u auta nezabouchli příliš hlasitě. Marteinn si vzal na starost přední stranu domu, Erlendur a Garðar zahradu za domem. Bylo tam rozbité sklo u dveří na verandu, které byly otevřené. Oba policisté se připlížili blíž, ale nedokázali rozpoznat, jestli se v domě někdo pohybuje. Když vstoupili dovnitř, ocitli se v prostorném obýváku. Na pohovce ležela žena středního věku, v ruce držela láhev s koňakem, zřejmě tam usnula. Z předsíně se ozýval jakýsi hluk. Garðar zůstal u ženy, zatímco Erlendur po špičkách došel až do předsíně a pak pokračoval k manželské ložnici, odkud se zvuky ozývaly. Tam uviděl muže, naklánějícího se nad elegantní komodou. Zjevně zrovna našel nějakou šperkovnici, její cinkající obsah vybral rukou a nacpal do kapsy. Erlendur ho chvíli pozoroval, potom řekl nahlas a zřetelně:

„Co tady děláš?“

Lupič leknutím vyskočil a hlasitě zařval. Ale rychle se vzpamatoval a bleskurychle se otočil. Než stačil Erlendur zareagovat, rozběhl se muž proti němu a vrazil do něj. Erlendur ztratil rovnováhu. Na poslední chvíli se pokusil po prchajícím hrábnout a chytit ho, ale marná snaha. Zloděj vyklouzl do předsíně, rychle nahlédl do obýváku, kde pořád ještě stál Garðar vedle spící ženy. Načež se lump vrhl k domovním dveřím, otevřel je a vběhl Marteinnovi rovnou do náruče. Tomu se ho podařilo chytit a přemoci. Erlendur došel ke zloději, nasadil mu pouta a pak ho odvedli do auta. Mlčel jak hrob a odmítal dokonce říct i své jméno. Nepatřil mezi „dobré známé“ reykjavícké policie.

Neznali ani tu ženu, která ho při loupeži doprovázela a pak si pokojně s lahví koňaku usnula. Musela být buď úplně namol, nebo strašně unavená, jestliže usnula během loupeže tak hluboce, že ani nezaznamenala, jak byl její komplic zadržen. Tiše se nad ní domlouvali, co s ní udělají. Garðarby ji nejraději vzbudil, ale jaksi to nešlo. Sáhl jí na koleno a řekl jí, ať se vzbudí. Po pár pokusech to vypadalo, že opět přichází k vědomí, a konečně otevřela rozespalé oči. Ospale si prohlížela policisty jednoho po druhém.

„Co tady děláte?“ zeptala se nechápavě.

„My?“ odpověděl Marteinn. „Spíš jde o to, co tady děláš ty.“

„Ne, já myslím…“

„Půjdeš teď s námi,“ řekl Garðar.

„Já… Ne, chci říct… Chlape, co to vlastně meleš? Kde je Dúddi?“ zeptala se žena a zvedla se. Tři muži se na sebe významně podívali.

„Dúddi?“ řekl Marteinn a pokoušel se potlačit smích.“

„Co… Tak kde je?“

„Dúddi na tebe čeká v našem autě,“ řekl Garðar. „Nechceš jít za ním?“ dodal a podal jí ruku.

Pořád ještě nevěděli, jestli je žena opilá, nebo jenom tak rozespalá. Podezíravě zírala na trojici mužů v černých uniformách a nakonec se chytila Garðarovy ruky a potácivým krokem se nechala odvést k autu. Stále ještě svírala láhev s koňakem, dala si pořádný doušek, než láhev nabídla Garðarovi.

„To ti taky musím dát?“ zeptala se.

„Radši si ji nech,“ odpověděl Garðar. „Můžeš nabídnout loka Dúddimu.“

Erlendur se pohledem vyhýbal Marteinnovi, který zápasil se záchvatem smíchu. Když ženu nacpali do auta, seřval ji její společník na uvítanou jak malou holku. Zřejmě měla hlídat a hlásit, kdyby se k domu někdo přiblížil, jenže bídně selhala.

„Zatracená násosko,“ prskal Dúddi, z pochopitelných důvodů pořádně naštvaný.

„Ach, chlape, sklapni,“ řekla žena a svěsila hlavu. Zřejmě jí Dúddi nadával tak často, že už se ani nebránila.

OSMNÁCT

Mezi dvěma nočními službami se Erlendur odhodlal k další návštěvě u bratří Ellerta a Vignira. Chtěl se dozvědět víc o tom požáru ve sklepě. Sám Hannibal bratry označil za darebáky. S přibývajícím počtem informací narůstal Erlendurův zájem o tento případ.

Cestou k nim přemýšlel o zlaté náušnici, kterou Þurí našla v Hannibalově úkrytu. Schovala si ji a Erlendurovi slíbila, že se u ní může klidně zastavit a na náušnici se podívat, jestli bude mít chuť. Jak se šperk mohl dostat k horkovodnímu potrubí? Rebekka ji těžko ztratila. Erlendur si nevzpomínal, že by u ní nějaké náušnice viděl, a ani se mu nezmínila, že by vůbec kdy u té betonové roury byla, ani před bratrovou smrtí, ani po ní. Nemohla patřit ani žádné policistce, protože první ženy byly přijaty do strážní služby teprve letos v létě, proto před rokem u horkovodního potrubí žádná být nemohla.

Taky bylo ovšem možné, že Hannibal náušnici našel na svých toulkách městem. Tomu každopádně věřila Þurí. Coby outsider a tulák měl bystrý zrak na všechny možné věci, jaké se dají na ulici najít, protože mezi nimi mohou být občas i cenné kousky. Þurí v tomto směru nebyla o nic méně šikovná, proto jí náušnice, ležící pod rourou, neunikla.

Když se Erlendur před domovem pro závislé ženy s Þurí loučil, napadla ho ještě jedna otázka. Jak a proč ztrácejí ženy náušnice? Zeptal se na to Þurí přímo a byl to jediný okamžik jejich rozhovoru, kdy se usmála a řekla, že to se může stát velice snadno. Ta náušnice se totiž na ušní lalůček připevňovala jen klipsnou. Taková náušnice může snadno sklouznout a ztratit se.

„Není k tomu třeba násilí?“ zeptal se Erlendur.

„Není to nutné,“ odpověděla Þurí. „Hannibal by žádnou ženu fyzicky neohrožoval. Znala jsem ho spoustu let. On by nikdy ruku na ženu nevztáhl.“

Erlendur se vydal na cestu v pozdním odpoledni, prošel po Suðurgata u starého hřbitova a pak kolem sportovního hřiště Melavöllur směrem k Fálkagata. Chodíval tudy často, když si chtěl udělat večerní procházku, protože na Suðurgata bydlel jeden spisovatel, kterého si velice vážil. Dvakrát ho potkal u městského rybníku, ale nikdy si netroufl ho oslovit. Ten muž před několika lety napsal román o mladém muži, který se za války přestěhoval z venkova do města a stal se novinářem. Byl to jeden z nejzáživnějších románů, jaké kdy Erlendur četl. Kdykoli šel po Suðurgata, vrhl pohled nahoru k literátovu oknu a poslal mu tichý pozdrav. Stejnou čest prokazoval ještě jednomu spisovateli, který však už leží v hrobě za tmavou zdí, která odděluje hřbitov od Suðurgata. Erlendur nahlížel přes zeď dělící živé od mrtvých a posílal pozdrav spisovateli Benediktu Gröndalovi.

Už zde slyšel hlasitý řev z hřiště na Melavölluru. Přešel širokou Hringbraut, šel podél dlouhého, nažluto natřeného plotu z vlnitého plechu u fotbalového hřiště a naslouchal povzbuzování fanoušků. Nevěděl, jaká mužstva zrovna hrají, protože sport ho nezajímal. Kdysi zkoušel boxovat. To mu už bylo přes dvacet a s boxem se seznámil zásluhou jednoho kolegy na stavbě. Dva roky s ním trénoval, především ze zvědavosti. Erlendur byl mohutně stavěný a měl velké ruce. Majitel tréninkového studia mu půjčil boxerské rukavice. Byl přesvědčený, že by z Erlendura mohl být dobrý boxer, a mrzelo ho, že má, stejně jako všichni ostatní, kteří tam trénovali, jen nicotnou šanci se v tomto druhu sportu prosadit. Box byl totiž na Islandu zakázaný, a tak se nesmělo ani nikde říkat, že takové tréninkové studio vůbec v Reykjavíku je. Jiné druhy sportu Erlendura nelákaly.

Tak se postupně seznamoval s městem, do kterého byl přesazen ve věku dvanácti let. Zpočátku bydlel s rodiči v malém domě na kraji města, který dřív sloužil jako lázně pro britské vojáky. Po otcově smrti se Erlendur a jeho matka přestěhovali do suterénního bytu v západní části Reykjavíku, nedaleko přístavu, proto chodíval cestou do práce často kolem hřbitova. Brzy si vytvořil zvyk chvíli se na hřbitově zdržet, chodit po jeho úzkých pěšinkách a číst si nápisy na náhrobcích. Nebál se mrtvých ani hřbitova, i když jeho sukovité a hrbaté stromy, unaveně se vzpínající k obloze, působily v zimě dost odmítavě. Naopak cítil u navždy spících mír a bezpečí.

Na další cestě padl Erlendurovi pohled na novou univerzitní budovu na druhé straně ulice. Ta byla postavena pro nejvzácnější islandské poklady, pro středověké pergamenové rukopisy. Jednou tam byl, aby si prohlédl největší klenot této sbírky, Codex Regius se zpěvy Eddy. Vůbec nejzajímavější mu připadalo, jak byl ten prastarý rukopis na pergamenových stránkách, obsahujících neocenitelné kulturní památky, malý, ohmataný a nevzhledný.

Oba bratři na Fálkagata rozhodně nebyli Erlendurovou novou návštěvou potěšeni. Sice ho pustili dál, ale jenom do předsíně. Protože se Erlendur nehodlal zdržet dlouho, přešel rovnou k věci. Ještě jednou se zeptal na požár a zavedl řeč, stejně jako už při první návštěvě, na zvěsti o tom, že to oni v Hannibalově sklepě založili oheň, aby ho odtud vypudili.

„O jakých zvěstech nám to tu mluvíš?“ zeptal se Vignir. „To roznášíš takové bláznivé kecy mezi lidi?“

„Hannibal byl o tom přesvědčený,“ odpověděl Erlendur důrazně. „Vyprávěl to svým přátelům.“

„My jsme to rozhodně nebyli,“ řekl Ellert a pohlédl stranou na bratra. „To ten starý dědek tvrdil?“

„Chtěli jste ho z toho sklepa vyhnat?“

Bratři se na sebe podívali. Televizní program ještě nezačal, jejich nový přístroj v obýváku byl vypnutý.

„Nemáme s tím nic společného,“ prohlásil Vignir. „My jsme nic nezapálili. Udělal to sám ten ožrala. My jsme oheň uhasili, přitom nám za to nikdo ani nepoděkoval.“

„Hannibal měl z ohně strach,“ řekl Erlendur. „Proto si netroufal používat svíčky. Říkáte, že jste u vchodu, kde oheň vznikl, našli nedopalek svíčky. Nedokážu si představit, že by patřil Hannibalovi.“

„Nám rozhodně ne,“ řekl Vignir. „Zeptal ses Frímanna, jestli ten dům nechtěl zapálit?“

„Frímanna?“ opakoval Erlendur.

„Možná k tomu mohl mít důvod.“

„Jaký důvod?“

„Pojišťovací podvod.“

„Pojišťovací podvod?“

„Copak se pořád nesnažil z té ubohé barabizny vytlouct prachy?“

„Vy myslíte, že Frímann…?“

„Já nevím,“ řekl Vignir. „Zeptej se ho. My jsme rozhodně oheň nezaložili. My jsme ho uhasili!“

„A jestli jsme to neudělali my,“ dodal jeho bratr, „a jestli to neudělal ten ožrala sám, pak je třeba Frímann ten, koho hledáš.“

„Setkali jste se s Hannibalem ještě někdy potom, když odešel z toho sklepa?“

„Ne,“ prohlásil Ellert.

„Ani jednou,“ potvrdil Vignir.

„Vzpomínáte si na to, když umřel?“

„Jenom jsme viděli jeho jméno v novinách,“ řekl Ellert. „Nebyl ten staroch prostě zase ožralý jako vždycky?“

„Byli jste v tu dobu v Reykjavíku?“

„Po tom ti sakra vůbec nic není!“

„Věděli jste, kde přespává?“

„Ne.“

„Snad si vážně nemyslíš, že jsme mu něco udělali?“ zeptal se Vignir. „Jak si vůbec můžeš dovolit, takový mladý ucho, nám klást takovýhle otázky?“

„Udělali jste mu něco?“ zeptal se Erlendur naprosto nevzrušeně. „Věděl na vás něco?“

„Co tím myslíš? Chceš snad tvrdit, že jsme ho zabili?“ rozčílil se Vignir.

„Co tím chceš říct, že na nás něco věděl?“ zeptal se Ellert. „Jak jsi na to přišel?“

Oba bratři se na sebe znovu podívali.

„Nepálili a neprodávali jste kořalku? Nešířili jste mezi lidi pašované zboží?“

Erlendur se díval z jednoho na druhého a čekal nějakou reakci, ale nedočkal se.

„Co je to sakra za blbosti?“ zavrčel Vignir.

„Hele, už ať jsi venku, mladíku, a už se u nás neukazuj,“ vyštěkl Ellert. Vystrčil Erlendura ze dveří a zabouchl je za ním.

DEVATENÁCT

Erlendur měl v noci službu a ráno si šel lehnout. Krátce po poledni ho ze spánku vytrhl telefon. Ospale se zvedl z postele a došel k přístroji. Hlas poznal okamžitě.

„To jsem já, Halldóra,“ řekla.

„Zdravím tě.“

„Vzbudila jsem tě?“

„Ano, ale to nevadí.“

„Zní to, jako bys byl hrozně daleko.“

„Už je to lepší?“ zeptal se Erlendur a zesílil hlas. „Pracoval jsem celý víkend.“

„Ty jsi, jak se zdá, v práci pořád, co?“

„Ano, už dlouho dělám noční služby.“

„Dnes v noci zase?“

„Ano.“

„Něco zajímavého?“

„Ne, jen samé běžné věci,“ opáčil Erlendur, zatímco pomalu přicházel k sobě. „Nic zvláštního.“

„Myslím, že já bych ty věčné noční služby nevydržela. Nemáš z toho úplně rozhozený spánkový režim?“

„Ano, někdy toho je na jednoho až moc,“ přiznal Erlendur. „Ale většinou to ani nevnímám.“

Halldóra se na chvíli odmlčela.

„Skoro se mi ani neozveš,“ poznamenala potom.

„To je právě proto, že mám tolik práce.“

„Vždycky jsem to já, kdo musí zavolat. Tak nějak mi to připadá... Tak nějak mám pocit, že tě ruším.“

„To je ale nesmysl.“

„Možná bys to radši skončil.“

„Já… vůbec ne,“ namítl Erlendur. „A vůbec mě nerušíš. To jenom… Poslední dobou jsem opravdu hodně pracoval.“

Oba do telefonu mlčeli, jako by nevěděli, co si navzájem říct. Mlčení bylo už tak dlouhé, že se Erlendur domníval, že Halldóra zavěsila.

„Haló?“ ozval se.

„Co bys na to řekl, kdybychom se setkali a něco pěkného spolu podnikli?“ navrhla. „Mám dnes odpoledne volno.“

„Ano, fajn. V pořádku,“ souhlasil Erlendur a poškrábal se na hlavě.

„Chtěl bys jít do kina, nebo…?“

„Možná se jen raději sejdeme někde ve městě,“ řekl Erlendur. „V nějaké kavárně.“

„Počasí je hezké, můžeme si koupit zmrzlinu a projít se městem. A pak uvidíme, co dál.“

„To zní dobře.“

Domluvili se, že se sejdou ve čtyři, a tím rozhovor skončil. Erlendur se osprchoval, potom si uvařil kávu a vzal si něco k snědku. Halldóra měla pravdu. Opravdu se nějak moc nesnažil udržovat kontakt. Většinou volala ona, protože se s ním chtěla sejít a něco společně podniknout, aby jejich poněkud příliš volnému vztahu dala pevnější podobu. Erlendur věděl, jak moc jí záleží na vážném vztahu. Mnohé na ní ho přitahovalo, například jak se usmívala, když mluvila o něčem, co měla na srdci. Její chuť vyprávět mu o tom, co zažila. Její zdrženlivost, když se milovali. Jak moc chtěla být součástí jeho života, nikoho takového neznal. Jeho život v jistém smyslu stagnoval, dost možná už bylo na čase něco na něm změnit. Zase se pustit do něčeho nového, prorazit kůru každodenní všednosti. Možná právě Halldóra představuje odpověď.

Náhle si Erlendur vzpomněl, že už nějakou dobu chce zavolat Rebecce, když mu Þurí pověděla o té náušnici, kterou našla v Hannibalově příbytku. Rebekka mu dala své telefonní číslo a řekla, že jí může kdykoli zavolat, když bude potřebovat. Mluvili spolu i o příštím setkání, ale dosud z toho nic nebylo.

Rebekka se ozvala po třetím zazvonění a po pár zdvořilých floskulích přešel Erlendur k věci.

„Byla jsi někdy u toho horkovodního potrubí, kde Hannibal bydlel?“

„Myslíš, když ještě žil?“

„Nebo po jeho smrti. Kdykoli.“

„Ne, nikdy jsem tam nebyla,“ odpověděla Rebekka.

„Zanechal něco po sobě? Dali ti věci, které po něm zbyly?“

„Bylo toho jen málo, pár kousků oblečení, pár knížek, ošoupaná taška. Policie mi ty věci přinesla. Vzali všechno k sobě, protože nechtěli, aby je někdo ukradl. Jako by chtěl někdo něco takového krást. Proč se na to ptáš?“

„Mluvil jsem s jednou ženou, která se s Hannibalem přátelila a sama byla taky alkoholička. Ta šla k tomu jeho bývalému příbytku v betonové rouře a našla tam jednu docela nápadnou náušnici. Krátce po jeho smrti.“

„Co prosím?“

„A tak jsem se tě chtěl zeptat, jestli o tom něco nevíš. Sám jsem tu věc ještě neviděl. Hannibalova přítelkyně ji má u sebe. Podle toho, co jsem vyrozuměl, jde o pěkný a nikterak laciný kousek, takže…“

„Myslel sis snad, že by mohla být moje?“

„Přinejmenším jsem se tě chtěl na to zeptat.“

„Nikdy jsem tam nebyla,“ prohlásila Rebekka.

„Nevíš třeba, komu by ta náušnice mohla patřit?“

„Ne. Nevím o žádné ženě, která by mohla navštívit Hannibala na tak nemožném místě, a přesně vzato, nevím ani o žádných jiných lidech, se kterými se v posledních letech stýkal. Je mi líto, ale v tomhle ti nepomohu. Mně ta náušnice rozhodně nepatří, víc k tomu říct nemohu.“

„Možná nemá smysl přikládat tomu nálezu příliš velký význam. Může být spousta nejrůznějších jiných důvodů, jak se tam ocitla. Důvodů, které nemusejí mít nic společného s Hannibalem. Jenom jsem se chtěl ujistit.“

„Tak mě napadá…“

„Ano?“

„Ne, nic. Já sice na podobné věci nejsem, ale jistě je spousta žen, které na sebe věší s oblibou takové blýskavé cetky, které cinkají při každém pohybu. Ale co by takováhle žena mohla chtít po Hannibalovi, to je mi hádankou,“ řekla Rebekka.

„Mně také,“ připustil Erlendur. „Dám ti vědět, když se o té náušnici dozvím něco víc.“

„Ano, dej. Ráda bych ji viděla.“

Ještě než skončili hovor, domluvili si schůzku na příští týden. Potom se Erlendur vypravil na schůzku s Halldórou. Cestou si ještě lámal hlavu s tím, jak mohla náušnice skončit u Hannibala u horkovodního potrubí, ale nedospěl k žádnému závěru.

Ani rozhovor s Rebekkou mu stále nešel z hlavy. Něco z toho, co řekla, mu připadalo zvláštní, ale nevěděl přesně, co to bylo. Zamyšleně šel dlouhými kroky po Laugavegur. Výkladům, které míjel, nevěnoval skoro pozornost, ale když šel kolem jednoho velkého klenotnictví, náhle se přece jen zastavil. Otočil se a prohlížel si drahocennosti ve výloze - pěkné náramkové hodinky, zlaté a stříbrné prsteny, některé se zasazenými diamanty, náhrdelníky, náramky a náušnice, vše nabízeno v pěkných krabičkách se jménem klenotníka.

Erlendur si ty poklady prohlížel docela dlouho, než mu konečně pohled ulpěl na jedné krabičce s nádhernými zlatými náušnicemi, a tu si konečně vzpomněl, co ho v telefonátu s Rebekkou zaujalo.

„… takové blýskavé cetky, které cinkají při každém pohybu.“

A v tu chvíli si před výlohou vzpomněl na poznámku v protokolu ohledně ženy z Thorovy kavárny, která beze stop zmizela. Byla prý trochu marnivá, stálo tam, měla velkou slabost pro šperky a cetky všeho druhu. Prsteny, náramky, náhrdelníky a náušnice.“

„Ženy, které milují šperky nade vše,“ zašeptal si před výlohou. „Bylo by možné, že…?“

Zíral na ty krabičky se zlatými náušnicemi, dokázal si ale jen stěží představit, že by měl Hannibal něco společného se zmizením té ženy.

DVACET

Okamžitě zareagovali na zprávu o těžké dopravní nehodě na Skúlagata, a tak byli na místě neštěstí ještě dřív než sanitka. Byly čtyři hodiny v noci z neděle na pondělí a v ulicích Reykjavíku nebyl skoro žádný provoz. Přesto tohle byla už třetí dopravní nehoda, kterou se museli zabývat, a sice ze všech nejtěžší. Nad městem visely těžké dešťové mraky. Řidič džípu kouřil za volantem a nedopatřením odklepl uhlík z cigarety tak, že skončil na vedlejším sedadle. Při pokusu shodit ho ze sedadla na podlahu ztratil kontrolu nad řízením, vjel do druhého jízdního pruhu a čelně se srazil s osobním autem jedoucím v protisměru. Za jeho volantem seděla jakási žena, na sedadle spolujezdce její dcera. Obě zůstaly těžce zraněné zaklíněny ve svém voze. Dcera hlasitě naříkala, matka vedle ní byla v bezvědomí. Řidič džípu měl na tváři pár řezných ran a naprosto dezorientován se potácel na místě nehody, než ho Erlendur zastavil a odvedl ho k policejnímu autu.

„Vůbec jsem neviděl, jak se to stalo,“ vysvětloval zkroušeně. „Prostě jsem to nezaznamenal. Snad to nebude tak zlé, co? Co myslíš, nestalo se jim snad nic zlého?“

„Sanitka už je na cestě,“ řekl Erlendur.

„Pokusil jsem se jim vyhnout, ale bylo už příliš pozdě, srazili jsme se čelně,“ vzdychl si muž. „Chtěl jsem otevřít dveře u řidiče, ale jsou zaklíněné. Ty dvě jsou v autě uvězněné. Musíte je z něho vytáhnout.“

Erlendur nedokázal poznat, jestli je muž pod vlivem alkoholu. Předpokládal, že mu v nemocnici odeberou vzorek krve.

Marteinnovi a Garðarovi se podařilo vypáčit zadní dveře.

Marteinn se protlačil dovnitř a pokoušel se pomoci dívce na sedadle spolujezdce, ale nemohl ji odtud vyprostit. Obličej měla zalitý krví, nohy zaklíněné pod přístrojovou deskou a těžce zraněné. Dívka už ztratila spoustu krve. Matka přišla znovu k vědomí, ale předtím narazila tělem tak prudce do volantu, že byl zlomený, a taky hlavou udeřila do předního skla. V obličeji měla krvácející poranění. Marteinn si netroufal s ní hýbat. Jen oběma řekl, že na cestě už jsou lidé, kteří otevřou dveře a odříznou přístrojovou desku. Že udělají vše možné, aby je vyprostili co nejrychleji a odvezli je do nemocnice.

Žena se obrátila k dceři a vzala ji za ruku.

„Všechno bude dobré,“ řekla uklidňujícím tónem. „Všechno bude dobré. Brzy přijedou a vysvobodí nás a zase bude všechno dobré.“

Dceřiny prsty ženinu ruku křečovitě sevřely.

Bylo slyšet přibližující se sirény a zanedlouho přijelo hasičské auto s muži vybavenými patřičnými nástroji, aby mohli ženy z havarovaného vozu vyprostit. Marteinn a Garðar se mezitím pokoušeli zrekonstruovat okolnosti nehody a měřili vzdálenosti a brzdné dráhy. Garðar před sebou posouval měřicí přístroj a zapisoval si údaje do notýsku. Erlendur odkláněl nepříliš hustý provoz na Skúlagata od místa nehody. Viděl, jak hasiči odřízli obojí dveře a obě ženy vysvobodili z vraku. Pak je sanitka s ječící sirénou okamžitě odvezla do nemocnice. Druhá sanitka odvezla řidiče džípu. Když pak odtahová služba odvlekla oba vraky, vypadalo to, jako by se na Skúlagata nikdy nic nestalo. Garðar a Marteinn odklidili střepy, pak zase všichni tři nasedli do svého auta a pokračovali v hlídce.

Ve zbytku noční služby ještě zastavili dva muže s podezřením na opilost za volantem. To bývá vždy spojeno s obtížnou prací - musí se odebrat vzorky krve a sepsat protokol. Pro Erlendura bylo především to druhé strašně nudné, i když moc dobře věděl, že je to důležité. Právě papírováním trávili velkou část nočních služeb. Všechno se muselo zaprotokolovat, jména, incidenty, navíc bylo třeba ještě co nejpřesněji vyplnit řadu formulářů, aby se všechno zdokumentovalo.

Garðar a Marteinn si povídali o tom, že si vezmou pár dní dovolené, vždyť je konečně léto. Erlendur si jich skoro nevšímal.

„Ale dovolenou zřejmě nedostaneme dřív než po té velké slavnosti v Þingvelliru,“ řekl Garðar.

„Musíme tam všichni?“ zeptal se Marteinn.

Přípravy na velkou lidovou slavnost, která se měla uskutečnit koncem července, byly už v plném proudu. Národ měl oslavit jedenáctisté jubileum osídlení Islandu. Konaly se schůzky a porady pořadatelů s policií, jak zajistit dozor nad tak velkým areálem, musely se rozdělit pracovní doby a služby. V Þingvelliru se počítalo s velkým návalem, proto záviselo do značné míry na nasazení a jednání policie, aby všechno proběhlo bez problémů.

„Stejně je to úžasné,“ prohlásil Garðar.

„Co?“

„Že jsme opravdu na tomto kusu skály v severním Atlantiku vydrželi už jedenáct století.“

Krátce nato je čekal zásah ve sklepním bytě v centru města. Jeden soused si stěžoval na obtěžování hlukem, ale když dorazili na místo, všude vládl klid a mír. Erlendur zkontroloval, jestli jsou opravdu na správné adrese. V tu chvíli vyšel soused, který vyrozuměl policii, z jednoho z okolních domů. Jenom si ve spěchu něco přehodil přes pyžamo.

„Dělali tady neuvěřitelný kravál,“ řekl. „Ale chvíli předtím, než jste přijeli, tam najednou nastalo naprosté ticho.“

„Co je to za lidi?“ zeptal se Erlendur.

„Jsou to samí feťáci, tam dole v tom sklepním bytě se uhnízdila samá spodina. Pořád dělají hluk. Stereo souprava hraje na plné pecky a oni ječí a řvou celou noc. Někdy k nim přijedou ještě nějací hosté na silných motorkách, nechají je pak řvát a rachotit, aby nadělali v ulici co nejvíc hluku. To se děje často i přes den, ale většinou v noci. Člověka to pořád budí ze spánku, zvláště děti. Stěžovali jsme si přímo u těch nájemníků, ale to jsou dva chuligáni. Mluvili jsme i s jejich nájemcem, ale ani ten neudělá nic.“

„Proč říkáš, že to jsou feťáci?“ zeptal se Marteinn.

„Ten sklep, to je úplné drogové doupě,“ vysvětloval soused. „Dovnitř a ven chodí samé pochybné existence. Kdovíco v tom sklepě provádějí. A dnes mi jeden z nich vyhrožoval, že mi rozbije hubu. Stál venku a kouřil. Když jsem si dovolil ho požádat, aby neházel špačky na chodník, vyjel po mně. Prý si mám políbit prdel. Copak nevidíte tu spoustu vajglů, co se tu všude povaluje?“

„Moc toho tady nemůžeme…“

Marteinn ještě ani nedokončil větu, když se najednou ze sklepa ozvala tak hlasitá hudba, až sebou trhli. Z reproduktorů duněla naplno rocková hudba skupiny Stud, rámus nejhrubšího zrna.

„Tady to slyšíte! Tak je to tady celou noc,“ řekl soused. „Copak si myslíte, že se dá v něčem takovém žít?“

„Bydlí tam kromě těch dvou chlapů ještě jiní lidé?“

„Nemám tušení,“ řekl soused. „Pořád někdo courá dovnitř a ven, klika se tam netrhne. To pak mohu těžko něco určit.“

Došli ke dveřím sklepa a zaklepali. Když nikdo nepřišel ke dveřím, bušili na ně hlasitěji a déle. Protože se ani pak nedočkali žádné reakce, nezbývalo jim nic jiného než vstoupit do bytu. Erlendur otevřel dveře a vstoupil do předsíně jako první. Ze stropu visela holá žárovka. Bylo odtud vidět do obýváku, kde na stole stála úplně nová stereo souprava. Garðar a Marteinn vešli za ním do bytu, kde se na pohodlné pohovce povalovali dva mladí muži. Byt byl zahalen oblakem modrého kouře. Oba muži reagovali naprosto lhostejně a zřejmě se vůbec nedivili, že najednou v jejich bytě stojí tři uniformovaní policisté.

Garðar došel k stereo soupravě a sundal jehlu z desky. Zavládlo hrobové ticho, dokud jeden z mladíků na pohovce nezaznamenal, že se něco změnilo. Že už neslyší hudbu.

„Hej, chlape, neser!“ zařval. „Pusť tu hudbu!“

„V sousedních domech si stěžují na hluk z vašeho bytu,“ prohlásil Garðar. „Musíme vás požádat, abyste už žádnou hudbu nepouštěli, aby měli lidé svůj noční klid.“

„To je ale pěkná prasárna,“ odsekl druhý muž na pohovce. Žádný z těch dvou se nenamáhal vstát, zdáli se být úplně mimo, oči jim lítaly sem tam.

Na stole před nimi ležely tři hnědé destičky o velikosti peněženky, z nichž bylo odříznuto několik kousků. Vedle spočívaly průhledné igelitové sáčky obsahující bílý prášek. Krom toho tři dýmky, krabičky sirek a zapalovače, krabičky cigaret a navíc několik lahviček na léky nejrůznějších velikostí a tvarů.

Soused nepřeháněl, když sklepní byt označil za drogové doupě. Erlendur se nemohl ubránit myšlence, že ti dva mladíci musejí být už pořádně zfetovaní, když je jim naprosto jedno, že na sebe uprostřed noci svým kraválem takto přitahují pozornost. Možná že právě oslavovali příchod nové dodávky. Zboží bylo úspěšně propašováno do země a teď jen bylo třeba ho prodat s co největším ziskem. Pravděpodobně ho ale napřed sami otestovali, aby ověřili kvalitu. Chytřejší by ovšem bylo provádět to o něco tišeji.

Marteinn se vrátil k autu a vyžádal si vysílačkou posily. Garðar zůstal na stráži u obou výrostků, zatímco Erlendur procházel byt. Za jedněmi dveřmi se nacházela ložnice s velkou postelí. Podlaha byla plná hader a jiných věcí, nebylo ani kam položit nohu, abyste na něco nešlápli. Ve slabém světle uviděl Erlendur na posteli pod špinavým přehozem něco ležet a chtěl se na to podívat blíž. Měl totiž podezření, že se ve sklepním bytě nachází ještě třetí osoba.

Došel k posteli a nadzvedl deku. Pod ní ležela mladá žena a spala hlubokým spánkem. Byla oblečená a Erlendurovi netrvalo dlouho, aby ji podle oblečení identifikoval jako dívku, kterou před pár dny nahlásili jako pohřešovanou: džíny, růžová košile, tenisky - všechno přesně sedělo. Její bunda bude zřejmě taky nablízku, pomyslel si Erlendur. Na ústředí mluvili o tom, že dívka není zrovna z chudých poměrů. Rodiče vypověděli, že se poslední dobou hodně změnila. Během krátké doby se stala závislou na drogách, aniž by si něčeho všimli. Přerušila veškeré kontakty s rodiči, ti byli rozvedení a skoro ani nevěděli, kde se jejich dcera zdržuje. Ona zase kladla rodičům vinu za to, že bere drogy.

Erlendur šťouchl do dívky. Chvíli trvalo, než se pohnula a obrátila na záda. Otevřela oči, ale v rozespalosti v přítmí pokoje sotva něco viděla.

„Co… Kdo jsi?“

„Jmenuji se Erlendur.“

„Erlendur? Co…?“

„Jsi v pořádku?“

„Ty seš… Ty seš polda?“

„Tvá matka si o tebe dělá starosti,“ řekl Erlendur.

V ten okamžik uslyšel, že mladým mužům v obýváku konečně došlo, o co jde. A vrhli se na Garðara.

První zpráva následujícího šedého, zamlženého rána hovořila o těžké nehodě na Skúlagata. Hlas hlasatele zněl vážně, ale nijak lítostivě. Zřejmě už podobných zpráv četl mnoho, proto ani nijak neprožíval tuhle o džípu, který vjel do protisměru a čelně se srazil s osobním autem jedoucím proti němu. Mladá dívka, sedící v osobním autě na místě spolujezdce, při převozu do nemocnice zemřela. Jméno ještě nemůže být zveřejněno.

Krátce nato četl hlasatel další zprávu. Dívka, hlášená jako pohřešovaná, byla nalezena.

DVACET JEDNA

Po této noční službě spal Erlendur až do odpoledne. Potom si zašel do Skúlakaffi dát si něco k jídlu. Myšlenky mu pořád kroužily kolem Þurí. Chtěl se s ní rozhodně znovu sejít a vidět tu náušnici, kterou našla v Hannibalově útočišti. Cestou do centra města na smluvenou schůzku vyhlížel Rebekku. Požádala ho, aby se pro ni zastavil po skončení pracovní doby před zdravotním střediskem na Lækjargata. Bylo bezvětří a slunce i v pozdním odpoledni stálo vysoko na obloze. Obyvatelé města si užívali pěkného počasí a v lehkém oblečení se procházeli po ulicích a náměstích. Erlendur pohlédl vzhůru k Pekařské stráni, nejspodnější části Laugavegur. Tam chátraly a rozpadaly se staré dřevěné domy. Pořád se vedly spory, jestli je prostě strhnout a udělat místo pro novostavby, nebo jestli raději zachovat starou podobu města, a tedy i vzpomínku na historické události spojené s touto částí Reykjavíku.

„Ty už jsi tady,“ zaslechl najednou za sebou. Byla to Rebekka.

„Ano, zdravím tě.“

„Počasí je tak pěkné, že jsem přemýšlela, jestli se nepůjdeme prostě projít kolem rybníku. Celý den jsem byla zavřená vevnitř.“

Šli po Lækjargata, a když dorazili k městskému divadlu, viděli na břehu rybníka rodiče s malými dětmi, jak krmí kachny. Ty se potápěly a káchaly, rvaly se o kousky chleba, zatímco se děti snažily podělit i ty, které zůstávaly zatlačeny v pozadí.

Rebekka a Erlendur šli proti sluníčku podél rybníka k malému parku s osmistěnnou věží, první budovou na Islandu, jež byla postavena pro hudební účely.

Nad ostrůvkem v rybníku kroužili starousedličtí rybáci, svádějící beznadějný boj proti rackům.

„Rok od roku je jich méně,“ řekla Rebekka. „Ti racci jsou tak agresivní.“

„Na poloostrově Seltjarnarnes je jich stále ještě velká kolonie,“ řekl Erlendur. „Třeba najdou útočiště tam.“

„Co vlastně víš o Hannibalovi?“ zeptala se Rebekka po jistém čase.

„Moc ne,“ přiznal Erlendur. „O tom ohni víš?“

„Jaký oheň?“

„Krátce předtím, než tvůj bratr zemřel, vypukl oheň ve sklepě, ve kterém žil. Načež ho majitel vyhodil, protože byl přesvědčen, že požár zavinil Hannibal.“

„A byl to on?“

„Považuji to za nepravděpodobné,“ řekl Erlendur. „Mně jednou řekl, že má z ohně panický strach. A konkrétně z toho, že by mohl vypuknout oheň v tom jeho sklepě. Před nedávnem jsem se taky dozvěděl, že prý v sousedním domě žili nějací lidé, kteří se ho chtěli zbavit. Ty o tom ale asi nevíš nic, že?“

„Ne. Jak jsem řekla, už několik let jsem se svým bratrem neměla žádný kontakt. Že se nakonec schovával u toho horkovodního potrubí, jsem se dozvěděla až od policie.“

„To bylo potom, co už nesměl přespávat v tom sklepě.“

„Jednou jsem ho hledala. Bylo to možná před třemi lety, hledala jsem ho v Epidemii. Tam mi řekli, že se občas sice ukáže, ale většinou v opilém stavu, takže pro něho nemohou nic udělat.“

„Měla jsi nějaký zvláštní důvod, proč ses s ním chtěla sejít?“

„Ne, nemělo to žádný zvláštní důvod. Čas od času jsem se pokoušela ho najít, i poté, co jsem nad ním úplně zlámala hůl. Chtěla jsem vědět, jak se má. Lidé z Epidemie mi ani nedokázali říct, kde se zrovna zdržuje.“

Došli do parčíku u rybníku. Rebekka se posadila na lavičku a Erlendur vedle ní.

„Musím se až stydět ti říct, jak málo jsem byla překvapená, když jsem slyšela, že je bratr mrtev. Okolnosti jeho smrti byly možná poněkud neobvyklé, ale to jsem věděla už dávno, že je bez peněz a bez domova a že jednou někde zemře. Když ho našli, zavolala mi policie a já hned věděla, že je to kvůli němu, že už není naživu. Už dlouho jsem čekala na nějaký podobný telefonát. Jak jsem říkala, vůbec mě to nepřekvapilo.“

„Kdy ses s ním setkala naposledy?“

„Jednou jsem ho potkala na Austurvölluru,“ odpověděla Rebekka. „Bylo to čistě náhodou. Byl tam s nějakými svými kumpány. Co jsem mohla vidět, byl na tom relativně dobře, alespoň jsem neviděla, že by byl úplně opilý nebo omámený prášky. Ani nevím, na čem byl vlastně závislý.“

„O čem jste mluvili?“

„O ničem,“ řekla Rebekka. „Neměli jsme si co říct. Prostě byl konec, nic už nezbylo. Jako bychom byli dva úplně neznámí lidé, kteří se snaží být zdvořilí. Oba jsme byli rádi, když jsme se rozešli. Věděl, kde bydlím. Řekla jsem mu, že se mnou může navázat kontakt, když bude chtít, a…“

Rebekka se dlouze zadívala na rybník.

„A co?“

„Připadalo mi, že on… Když jsem o tom později přemýšlela, bylo mi ho hrozně líto. Ale jeho nesměl nikdo nikdy litovat nebo projevovat soucit. A přece tenkrát na Austurvölluru jako by se v té jeho tvrdé skořápce objevily praskliny. Měla jsem pocit, jako by najednou skoro zrozpačitěl, jako by se styděl. Jako by nechtěl, abych viděla, v jakých poměrech žije. Toho jsem si nikdy předtím u něho nevšimla.“

„Co se mu vlastně stalo? Jak se dostal na šikmou plochu?“

„Náš starší bratr viděl v Hannibalovi vždycky slabocha. A rychle ho zavrhl, protože nesnesl, co se z něho stalo. Jak promarnil svůj život.“

„Bylo pro něho pravděpodobně těžké se na to dívat.“

„Myslíš si, že Hannibala někdo zabil?“ zeptala se Rebekka.

„Já nevím. Když se na to podíváme, není žádný důvod tomu věřit. Jak se dostal na scestí?“ otázal se znovu Erlendur.

„On ti o tom nic nevyprávěl?“

„O čem?“

„O té nehodě?“

„Ne. Co to bylo za nehodu?“

„Vždycky míval slabost pro alkohol, už od mládí,“ řekla Rebekka. „Nedokázal pití ovládat a potom…“

„Co myslíš tím potom? Co se stalo?“

„Ti dva mě vzali s sebou,“ řekla Rebekka. „Neptal se mě, jestli chci jet s nimi. Bylo to tak prosté. Vždycky myslel na druhé, v neposlední řadě i na mě. Kdybych při tom nebyla, dopadlo by to docela jinak. Do jisté míry je za to možné klást vinu mně.“

„Vinu za co?“

„Možná to byla moje vina, jak to s ní dopadlo,“ zašeptala Rebekka. „Na tuto otázku jsem nikdy nedokázala najít konečnou odpověď.“

Erlendur čekal, že bude pokračovat. Ke břehu rybníka připluly dvě labutě, prohlédly si dvojici na lavičce a zase odpluly.

„Můj bratr se domnívá, že Hannibal měl slabou povahu,“ řekla konečně Rebekka. „Vždycky Hannibala ostře odsuzoval, jak před tou nehodou, tak i po ní. Jeho žena byla sestrou Heleny, Hannibalovy manželky, chápeš? Bratři se oženili se sestrami. To jistě také hrálo svou roli. Má švagrová Hannibalovi nikdy neodpustila. Jednou, bylo to v sobotu večer před skoro třiceti lety, si vypůjčil auto našeho bratra…“

DVACET DVA

Během války Hannibal i jeho bratr pracovali jednak pro britskou, jednak pro americkou armádu a měli spoustu práce. Museli pro vojáky stavět obytné baráky, Reykjavík nutně potřeboval přístav a v okolí hlavního města bylo třeba budovat nové silnice. Bratři vydělávali slušné peníze. Hannibal ovšem nedokázal s penězi hospodařit, měl příliš divoký temperament, rád se bavil, a co vydělal, plnýma rukama zase rozhazoval. Starší bratr byl úplně jiný typ, vždy měl všechno pod kontrolou, i sebe sama, a s penězi šetřil, až to hraničilo s chamtivostí. Skrblil, jak to jen šlo, protože sledoval jediný cíl, někam to v životě dotáhnout. Neustále Hannibala napomínal, že by si měl peníze lépe spořit, ale jako by kázal hluchému.

Rebekka byla o hodně mladší než oba bratři, tenkrát ještě chodila do lidové školy. Cítila se být víc přitahována k Hannibalovi, protože jí věnoval víc pozornosti a mluvil s ní jako se sobě rovnou, chodíval s ní do kina a kupoval jí hračky a sladkosti. A taky jí pomáhal se školními úlohami. O svém druhém bratrovi dokázala říci jen málo, vztah mezi nimi byl docela jiného druhu. Vlastně se o ni nikdy nezajímal. Byl tenkrát už odstěhovaný z domu a učil se stolařem, protože si plánoval, že se dvěma přáteli založí stavební podnik. Přes přátele, které poznal během práce pro armádu, se dostal k vlastnictví amerického auta. A byl už taky zasnoubený. Jeho dívka pocházela z Hafharfjörðuru, poznali se po válce, když pracoval na stavbě u otce té mladé dámy. Ten muž byl rejdař a svého času financoval stavbu nové budovy na zpracování ryb. Ta dívka a její mladší sestra Helena byly neoddělitelné jako srdce a duše. Jednou večer si oba bratři s dívkami domluvili, že půjdou do kina. Tehdy se Hannibal a Helena potkali poprvé. Od té doby byli nerozluční.

Helena se cítila být přitahována právě tím, co měla na bratrovi ráda i Rebekka - jeho štědrostí, jeho ochotou pomáhat a jeho srdečností vůči mladší sestře. Jenže to všechno šlo ruku v ruce také s jistou lehkomyslností, která ho nejednou přiváděla do malérů. Právě proto byl ale také nejbezstarostnější a nejveselejší společník, nebyl nikdy vzteklý a neměl špatnou náladu. Když něco nebylo, jak by mělo, zkoušel pořád věci zvládat s úsměvem na rtech a ne se vztekem a zarytostí. Což neznamená, že se ho nic nedotklo. Právě naopak, své mínění říkal zcela bez zábran a měl taky potřebnou dávku sebevědomí při jednání s ostatními lidmi, takže si ho vážili a vyhledávali jeho společnost.

Helena a Hannibal. Brzy už nebylo jedno jméno vyslovováno bez druhého. Vyznačovala se stejnou vitalitou a taky měla tu pozitivní vlastnost, že se nikdy nad ničím nerozčilovala ani nezlobila. Když se něco nedařilo, snažila se stejně jako on z toho vyzískat, co se dalo. Když se ti dva seznámili, právě absolvovala na zdravotní škole. Byli spolu teprve půl roku, když se dozvěděli, že se jejich sourozenci chtějí vzít. Když to Hannibal uslyšel, neváhal ani minutu a vydal se na cestu k jednomu klenotníkovi v Hafnarfjörðuru. Na dluh koupil velice obyčejný zlatý prstýnek a podnikl s Helenou dlouhou procházku na poloostrov Álftanes. Když slunce zmizelo na západě za horami, učinil jí nabídku k sňatku. Svatba sourozeneckých párů byla velká sláva, se spoustou projevů, zpívaly se písně přející hodně štěstí mladým párům a tančilo se až do rána.

Šťastné líbánky trvaly jen krátce. Helena právě dostala místo v nemocnici svatého Josefa v Hafnarfjörðuru, když došlo k té nehodě.

Hannibal si tu a tam půjčoval od bratra jeho americké auto. Během války se naučil jezdit s náklaďákem a později si udělal i řidičák, ale na vlastní auto ještě neměl. Bratr mu to své půjčoval jen nerad. Jednoho dne, když nebyl v Reykjavíku, jeho žena poskytla vůz švagrovi ochotně k dispozici, aby si s Helenou mohli během té krásné soboty udělat výlet. Cestou se ještě Hannibal zastavil u našich rodičů ve čtvrti Laugarnes, protože otci slíbil, že mu s něčím pomůže. Když konečně mohli odjet, stála Rebekka trochu jako ztracená v letních šatičkách u vrat, a tak ji bratr pozval, ať jede s nimi. Se zářivým úsměvem naskočila do auta. Hannibal k ní byl vždycky tak hodný.

Jeli do Hafnarfjörðuru, koupili si čokoládovou a vanilkovou zmrzlinu a smáli se něčemu, co on slyšel v práci. Helena, která seděla vepředu vedle Hannibala, se skvěle bavila. Rebekka seděla vzadu, pochutnávala si na zmrzlině a poslouchala, jak si ti dva povídají, že koupí v Hafharfjörðuru byt, protože se tam brzy bude stavět nová obytná čtvrť. Nyní mladý pár bydlel v podnájmu v nejstarší části města.

Sjížděli dolů k přístavu. Hannibal si užíval, že sedí za volantem. Měl v tom ale malý cvik, protože řídil jen výjimečně. Často jezdíval tak rychle a riskantně, že ho Helena musela napomínat, ať zpomalí. Na přístavní hráz vjel velkou rychlostí. Sám vycítil, že je to příliš rychle a pokusil se brzdit. Ale na hrázi to klouzalo, krátce předtím tam náklad vyložila rybářská loď. Auto dostalo smyk a Hannibal ztratil nad vozem kontrolu. Vzápětí nato přeletěl vůz přes okraj a skončil ve vodě.

Během několika vteřin se auto ve studené vodě potopilo a kleslo až na dno. Staženými bočními okénky se valila dovnitř mořská voda a zanedlouho zaplnila celý vnitřek vozu. Rebekka při dopadu na hladinu narazila hlavou o střechu auta a ztratila vědomí. Hannibal viděl, jak se za ním bezvládně vznáší ve vodě. Helena narazila na přední sklo a pak zůstala zaklíněná pod přístrojovou deskou. Měla zranění na hlavě.

Hannibal měl málo času přemýšlet. Bylo mu jasné, že nejprve musí z auta vysvobodit a na hladinu dostat jen jednu z nich, druhá musí počkat. Než si uvědomil svou strašnou situaci, plynuly drahocenné vteřiny. Viděl Helenu, která se sotva mohla hýbat, a viděl Rebekku, která se v bezvědomí vznášela ve vodě nad zadním sedadlem. Helena se zoufale snažila vyprostit a natáhla k němu ruku, aby jí pomohl.

Vteřiny utíkaly.

Nakonec Hannibal popadl sestru, protlačil se bočním okýnkem z auta a Rebekku táhl za sebou. Její letní šatičky uvízly na dveřích auta, ale vytrhl děvče takovou silou, až šaty roztrhl a dostal ji ven.

Tím ztratil další cenné vteřiny.

Když se vynořil na hladinu, zhluboka nabral dech. Ale nebyl tu nikdo, kdo by mu mohl přijít na pomoc, nikdo nehodu nezpozoroval.

Držel v náručí Rebečino bezvládné tělo, křičel o pomoc a snažil se dostat ke stěně hráze, odkud viselo tenké lanko. To ovinul Rebecce pod pažemi a přivázal ji k jedné fošně, aby zůstala s hlavou nad vodou.

Když se ujistil, že jeho sestra ještě žije, nechal ji být, ještě jednou se zhluboka nadechl a znovu se potopil k autu. On sám kromě krvácející rány na hlavě a bodavé bolesti v boku žádné vážnější zranění neutrpěl. S vypětím všech sil se potopil k autu a podařilo se mu okýnkem znovu procpat dovnitř. Helena byla ještě pořád zaklíněná mezi sedadlo a přístrojovou desku. Ale ruka, která se ještě před chvílí k němu zoufale natahovala, se nyní bezvládně vznášela ve vodě. Pokoušel se ji chytit a vytáhnout z auta, ale Helena uvázla a nešlo ji vyprostit. Chytil ji za ramena a snažil se ji nadzvednout. Po chvíli se mu podařilo vysvobodit nejprve jednu nohu a pak i druhou. Náhle byla volná a on ji protlačil bočním okýnkem. Byl už pod vodou moc dlouho, a tak si cestou k hladině lokl slané vody, ale pro něho bylo důležité jedině nepustit Helenu. Skoro už kapituloval, ale nakonec se mu přece jen podařilo dostat se nad hladinu, kašlal, plival vodu a lačně lapal po dechu. Držel Heleně hlavu nad vodou a plaval s ní k bezvládnému tělu Rebekky.

Strachy bez sebe řval o pomoc. Křičel taky na Helenu, kterou držel v náručí. Křičel na Rebekku. A pak volal i Boha. Ale dole pod hrází ho nikdo neslyšel.

S Helenou v náručí doplaval k úzkému železnému žebříku, naložil si ženu na ramena a začal po něm lézt. Každá další příčka pro něho byla utrpením. Věděl, že nesmí ztrácet čas. Doba ve studeném moři si vyžádala svou daň. Celý rozklepaný se nakonec dostal až nahoru na hráz. Položil Helenu a začal jí mačkat hrudník, aby z ní vypumpoval vodu. Volal ji jménem, bez přestání na ni mluvil a sliboval jí, že všechno bude zase dobré. Mluvil na ni, nakonec už řval a úpěnlivě ji prosil, ať se probudí. A pak zase řval o pomoc, ale nikdo ho neslyšel.

Něco z mořské vody, kterou Helena spolykala, dostal ven, ale ve svém nejhlubším nitru věděl, že už je pozdě, třebaže se snažil tuto myšlenku nedomýšlet až do konce.

Už jí nebylo pomoci.

Rebekku už nemohl nechat dole, skočil zase do vody, doplaval k ní a odvázal ji.

Když s ní vylezl po žebříku na hráz, Rebekka se probrala. Položil ji vedle Heleny.

Ještě znovu se pokoušel Helenu přivést k životu. Když si nakonec musel přiznat porážku, naprosto vysílený klesl vedle ní, hlavu zabořil do jejích prsou a plakal.

DVACET TŘI

Obě labutě na rybníku se vrátily a proplouvaly kolem Rebekky a Erlendura. Dokonce zpomalily, jako by zvažovaly, jestli se od těch lidí na lavičce dočkají nějakých drobečků. Pak odpluly, náhle ale jako by je něco polekalo, zvířily prudkými údery křídel vodu a odlétly severním směrem k hoře Esja. Rebekka je doprovázela pohledem.

„Pak už nikdy nebyl Hannibal jako dřív,“ řekla. „Což je pochopitelné. Taková strašná zkušenost život člověka změní. Prostě je to tak, musí to být. Nic už pak není jako dřív.“

„Ano. To je zřejmě pravda,“ odpověděl Erlendur.

„Najednou ztratil všechnu svou veselost,“ řekla Rebekka. „Po Helenině smrti z Hannibalova života zmizela nejen radost, ale i mnohé jiné. Nebyl k poznání. Nikdy nechtěl o té tragické události mluvit a už vůbec ne o Heleně. Hledal útočiště v alkoholu, proto musel stále měnit práci. Dokonce žil nějaký čas na venkově. Jak šla léta, stal se z něho tulák, jak jsi ho znal. Pokoušeli jsme se mu pomoci, ale byl naprosto nepřístupný. Když jsme ho někdy chtěli přimět, aby o té nehodě mluvil, vždycky to skončilo jeho sebeobviňováním nebo i zuřivostí, či spíš sebenenávistí. Všechno, co jsme pro něho chtěli udělat, přijímal jako nesnesitelné vměšování.“

„Dával za všechno vinu jen sám sobě,“ řekl Erlendur.

„Ano.“

„A co ty?“ zeptal se Erlendur. „I pro tebe to musela být strašná zkušenost.“

„Nerada pomyslím jen na to, že jsem k těm dvěma do auta vlezla,“ řekla Rebekka. „A to, co se z Hannibala stalo, nepřispělo k tomu, aby se mé pocity změnily. Hannibal mi byl tak nějak stálou připomínkou té strašné nehody - jak upadal, jak se izoloval. Jak žil… Já nevím…“

„Co tím myslíš?“

„Že zemřel zrovna takto,“ řekla Rebekka. „Bylo mu tedy souzeno se taky utopit, i když mnohem později. To je taková ironie osudu.“

„Muselo pro něho ale být útěchou, že ty jsi přežila,“ řekl Erlendur.

Rebekka neodpověděla.

„Nebylo?“

„Nevím,“ řekla, „opravdu nevím. Jistě aspoň trošku, ale to mu nestačilo. Nedokázal myslet na nic jiného než na svou Helenu.“

„A ani váš bratr nic nepodnikl, aby zmírnil jeho bolest?“

„Ne. Ještě si přidali. On a jeho žena, Helenina sestra, řekli něco, co nikdy neměli. Později toho litovali, alespoň můj bratr. Zeptali se Hannibala zcela otevřeně, jestli byl opilý. Oba věděli, jak dokázal být Hannibal lehkomyslný, a nesouhlasili s jeho přístupem k alkoholu. Ale on nepil, to jsem mohla potvrdit nejen já, potvrdilo to i policejní vyšetřování nehody. Mého bratra a švagrovou ta nehoda strašně rozzuřila a po ní mezi sebou mí bratři už sotva vyměnili jediné slovo. Podle mého mínění za to mohla hlavně Helenina sestra. Nikdy jsem tu ženu neměla moc ráda.“

„Vzpomněla sis na ty dva, když ses dozvěděla, že je Hannibal mrtev?“ zeptal se Erlendur opatrně.

„Na ty dva?“

„Na svého bratra?“

„Ne. Proč taky?“

„Že mohlo dojít ke konfliktu mezi bratry?“

„Na to ses mě už nedávno ptal.“

„Ano.“

Rebekka se zamyslela.

„To nemyslíš vážně, že to našemu bratrovi udělal on? Po všech těch letech? Ne, to je naprosto absurdní. Já nevím… Nechápu, jak tě mohlo něco takového napadnout. Neřekla jsem nic, co by ti zavdalo příčinu, aby sis něco takového myslel.“

„Ne, to ne,“ odpověděl Erlendur. „Jen mi tvůj bratr nedávno volal, krátce poté, co jsme spolu my dva mluvili, protože jemu to bylo zjevně velmi proti mysli.“

„Ano, já… prozradila jsem mu, o čem jsme mluvili. Ale Hannibal a on spolu neměli vůbec žádný kontakt, a to už spoustu let.“

„Přijeli tvůj bratr a tvá švagrová na pohřeb?“

„Bratr ano. Má švagrová zůstala v Akureyri. To dokazuje, jaká je, v jejím srdcí není ani troška odpuštění. Ale můj bratr není takový, to rozhodně ne. Nikdy by nebyl schopný Hannibalovi něco udělat.“

„Ale neudělal to nepřímo?“

Rebekka se na Erlendura zmateně podívala, a on v tu chvíli pochopil, že zašel příliš daleko, a litoval svých slov.

„Co tě to napadá, proč to říkáš? Co si to dovoluješ?“

„Promiň, já…“

„Proč se vlastně tak moc zajímáš o Hannibala?“

„Protože jsem ho znal. Proto se zajímám o jeho případ,“ vysvětloval Erlendur. „Hannibal vzbudil mou pozornost, jeho způsob života, ale především i to, co mi řekl při našem posledním setkání. Někdo ho ve městě zmlátil. Odvezli jsme ho na ústředí a tam jsme si spolu povídali. Mluvil o lidské bídě a říkal, že vůbec nezáleží na tom, jestli je člověk živý, nebo mrtvý. Přemýšlel jsem o tom, co někoho přiměje k tomu, aby říkal něco takového.“

„To říkal Hannibal?“

„Ano. Neměl jsem v úmyslu nikoho odsuzovat. Musíš mi odpustit, jestli jsem v tomto směru něco naznačil.“

Rebekka se dlouze zadívala na Erlendura a viděla tvrdé rysy kolem jeho úst i smutné vrásky kolem očí.

„Nejde ale jen o tvůj zájem o Hannibala,“ řekla. „Je za tím ještě něco jiného.“

Erlendur neodpověděl.

„Stalo se v tvém životě něco podobného?“ zeptala se Rebekka.

„Co tím myslíš?“ odpověděl protiotázkou.

„Co je za tím, že se zajímáš o Hannibala?“

„Řekl jsem ti to.“

„Ne, vůbec nic jsi mi neřekl. Já jsem celou dobu k tobě byla upřímná a vyprávěla jsem ti všechno o své rodině. Myslím, že mi dlužíš vysvětlení svého zájmu o Hannibala. Proč tady sedíme a mluvíme o mém bratrovi? Nemám pocit, že bys ke mně byl upřímný.“

Erlendur neřekl nic.

„Takže co za tím je?“

Erlendur dál mlčel.

„Pak už si tedy nemáme co říct,“ řekla Rebekka a vstala. „Měj se dobře. Doufám, že budeš všechno, co jsem ti o své rodině pověděla, považovat za absolutně důvěrné.“

Když ani na to neodpověděl, vydala se směrem k centru města. Erlendur se díval na rybník. Konečně se zvedl.

„Já… Kdysi jsem měl taky bratra, stejně jako ty,“ zavolal za ní roztřeseným hlasem.

Rebekka se zastavila a otočila se.

„Bratra?“ řekla.

„Zmizel,“ řekl Erlendur. „Nahoře v horách na východní straně ostrova. Byli jsme spolu a dostali jsme se do sněžné bouře. Zabloudili jsme v ní. Mě našli, jeho nikdy. Když jsi říkala, že bys raději nikdy ani nevzpomněla, že jsi nastoupila do auta k těm dvěma… ten pocit znám. A když Hannibal mluvil o lidské bídě, věděl jsem, co má na mysli.“

Erlendur se znovu posadil na lavičku a Rebekka si přisedla vedle něj.

„A cítíš se kvůli tomu pořád ještě špatně?“ zeptala se po delším mlčení.

„Musím na to myslet prakticky každý den,“ odpověděl tiše Erlendur.

„Já se celá ta léta trápila myšlenkou na to, co se tenkrát stalo,“ řekla Rebekka. „Kdybych s nimi nejela, kdybych nestála u výjezdu, když odjížděli, kdybych si s jinými dětmi hrála s míčem, kdyby… Když jsem byla mladší, nešly mi ty myšlenky z hlavy. Co by bylo, kdyby neměl strach o sestru vzadu v autě? Měl by dost času, aby zachránil Helenu? Byla to, co se přihodilo, moje vina? Bylo to všechno prostě moje vina?“

„Ty myšlenky znám,“ zašeptal Erlendur.

„Někdy jsem si uvědomovala, že jsem k sobě příliš tvrdá,“ pokračovala Rebekka. „Trápila jsem tím sebe sama, ale teď už to nedělám, protože to k ničemu není. Zachránil mi život a jeho život tím šel k čertu. Potřebovala jsem dlouhou dobu, abych se s těmi fakty srovnala, protože jsem se tak nějak naučila už se s tím nedávat do souvislosti.“

„Hannibal na to zřejmě nikdy myslet nepřestal,“ řekl Erlendur.

„Ne,“ odpověděla Rebekka. „Jeho to pronásledovalo po celý život.“

„A nakonec ho to zničilo.“

„Ano,“ potvrdila Rebekka a podívala se na Erlendura. „Nakonec ho to zničilo.“

DVACET ČTYŘI

Když se Erlendur po rozhovoru s Rebekkou vydal hledat Þurí do ženského domova na Amtmannsstígur, nebyla tam. Ani ty tři ženy, které při jeho poslední návštěvě hrály člověče, nebylo nikde vidět. Představená mu řekla, že se zde Þurí v posledních dnech neobjevila, ale předpokládala, že stále nepije, i když nechodí do ubytovny. Ty ženy přicházely a odcházely, jak se jim zachtělo, a nikdo jim v tom nebránil. Vedoucí domova nevěděla, kde by se Þurí mohla zdržovat.

Erlendur se zeptal dvou žen v domově, jestli něco o Þurí nevědí nebo jestli o ní neslyšely. Jedna z nich byla přesvědčená, že si Þurí pronajala pokoj někde na západním konci města, ale nevěděla přesně kde.

Erlendur zamířil k Austurvölluru, kde na lavičkách posedávalo pár městských pobudů a se zamračenými obličeji mžourali do sluníčka. Byli různě staří, různě zpustlí a v různé náladě. Nejmladšímu z nich mohlo být kolem dvaceti, měl dlouhé vlasy a byl silně stavěný. Zpod vykasaných rukávů košile mu vykukovala tetovaná nadloktí. Nejstarší z nich vypadal hodně rozklepaně, měl na sobě tlustý vlněný svetr a bezzubá ústa mu rámoval plnovous. Ostatní mohli být věkově někde mezi nimi. Opalovali se na sluníčku, povídali si nebo mlčky přemýšleli a sledovali všechno, co se dělo na náměstí, když jim do této pokojné idyly vstoupil Erlendur.

„Neviděl někdo z vás Þurí?“ zeptal se jen tak naslepo, doufal, že snad někdo její jméno bude znát.

Muži neprojevili sebemenší zájem. Dva z nich po Erlendurovi zamžourali.

„A ty jsi kdo?“ zeptal se jeden.

„Potřebuji ji najít,“ řekl Erlendur. „Nevíte, kde by mohla být?“

„Jaká Þurí?“ zeptal se ten tetovaný mladík a také vzhlédl.

„Byla v ženském domově na Amtmannsstígur,“ řekl Erlendur. „Ale už tam není.“

„A o co jde, chceš ji ošukat?“ zeptal se tetovaný.

Všichni se zasmáli. Zájem byl probuzen. Pohledy všech se upřely na Erlendura. Musel se ušklíbnout, pitomí hádaví chlapi, pomyslel si v duchu.

„Ne, musím s ní mluvit,“

„A pak ji ojet, co?“ vyzvídal mladý muž. Zřejmě se dostával do ráže. Ostatní se smáli.

„Nevíte, kde by mohla být?“ zeptal se Erlendur, jeho slova platila všem.

„Klidně si můžeš popovídat se mnou,“ řekl ten mladý a vstal. „Proč se na ni ptáš? Co je mezi tebou a tou Þurí? Je to tvoje stará? Zanáší ti? Nechce se už nechat šukat?“

Erlendur si mladíka prohlédl a došel k názoru, že je zřejmě opilý. Pohled měl strnulý.

„Myslím, že jsem ji předtím viděl. Rozdávala si to tady se Stebbim,“ řekl a ukázal na toho bezzubého.

Chlapi se znovu rozesmáli a tetovaný vrazil do Erlendura.

„Prostě odpal a nech nás na pokoji. Jinak něco zažiješ.“

„Nikoho tady nebudeš mlátit.“

„Ale, jakpak to víš?“

„Uklidni se,“ řekl Erlendur.

„Ty sám se uklidni,“ řekl mu a v tu samou chvíli se rozmáchl k úderu pěstí. Ta by jistě skončila v Erlendurově obličeji, jenže ten byl připravený, oběma nohama stál pevně na zemi a horní částí těla se ráně vyhnul, jak se to naučil při boxerském tréninku, takže rána šla do prázdna. To útočníka rozzuřilo ještě víc, zřejmě mu šlo o to, aby před svými kumpány neztratil tvář. Přichystal se ke skoku na Erlendura, ale najednou mu chyběl dech, protože dostal těžký úder na žaludek a vzápětí nato ještě druhý. Dva těžké údery hned po sobě, jak si to Erlendur cvičil na pytli s pískem. Tetovaný klesl na kolena, držel se za břicho a lapal po dechu. Erlendur ho chytil, jinak by padl tváří na dlažbu.

„Takže ji tedy neznáte?“ zeptal se všech kolem dokola, kteří potyčku s napětím sledovali.

„Já Þurí znám,“ prohlásil ten bezzubý a podíval se dolů na svého kumpána, který stále ještě klečel na zemi a lapal po dechu. „Dlouho jsem ji neviděl, je prý úplně čistá. Jedné její kamarádce patří Pol. Nejlíp, když se na Þurí zeptáš jí. Jmenuje se Svana.“

„Zkusím to,“ řekl Erlendur.

Ostatní chlápci chtěli rváči pomoct, ale odstrčil je rázně stranou a hleděl vztekle za Erlendurem, odcházejícím směrem k Pósthússtræti.

Erlendur znal putyku, která se jmenovala Café Napoleon a jíž její návštěvníci, vesměs samé postavičky z okraje společnosti, říkali prostě Pol. Provozovala ji prohnaná výčepní, která nějakou dobu bydlela v Kodani. Držela s těmi, kdo navštěvovali její knajpu, říkala jim zákazníci, i když jiní by je označili spíš za verbež. Bezdomovci jako Hannibal, ženy z domova pro alkoholičky a chlapi povalující se na lavičkách na Austurvölluru.

Když Erlendur strčil nos do hospody, byla prázdná. Nevěděl ani, jestli má otevřeno. Majitelka za pultem zjevně rovnala nějaké láhve, bylo slyšet cinkání.

„Svana?“ zeptal se.

Žena vzhlédla od práce a uviděla Erlendura.

„Ano,“ přikývla.

„Slyšel jsem, že se znáš s Þurí a že možná víš, kde by mohla být.“

„A ty jsi kdo?“

„Před pár dny jsem s ní mluvil v domově na Amtmannsstígur a musím jí něco vyřídit,“ řekl Erlendur.

„Už jsem ji dlouho neviděla,“ prohlásila Svana a dál přerovnávala láhve. „Je čistá. A dokud bude, tak se tu neukáže.“

„Řekli mi, že má pronajatý pokoj někde v západní části města, nevíš o tom něco?“

„Proč ji chceš najít?“

„To je soukromá věc,“ řekl Erlendur.

„Jsi její příbuzný?“

Erlendur krátce zauvažoval. Lež by momentálně byla nejjednodušším řešením, jak otázku zodpovědět. Jinak by musel Svanu zasvětit do věcí, do kterých jí nic není.

„Ano,“ řekl Erlendur.

„Chudák Þurí, vlastně je opravdu v pohodě. Ale jak začne pít, dokáže být strašná,“ řekla Svana. „Byla jsem fakt ráda, když jsem slyšela, že s tím skončila. Zkoušela to už mockrát, ale vždycky do toho zase spadla znovu. Má v sobě něco ďábelského, co v ní vždycky získá navrch. Bydlí nedaleko od městského rejdařstvi na tom kopci u sportoviště. Pozdravuj ji ode mě. Snad to tentokrát vydrží. Snad do toho zase nevlítne.“

Þurí bydlela v podnájmu ve sklepě dvoupatrového kamenného domu, který nebyl ani natřený. Pokoj měl zvláštní vchod zezadu ze zahrady, která byla naprosto zpustlá. Erlendur lehce zaklepal a byl překvapen, když se dveře pootevřely. Zevnitř se ozývaly zvuky, které zněly jako těžké vzdechy. Náhle měl pocit, že by Þurí mohla být v nebezpečí, a rozhodl se dveře otevřít.

Pokoj byl spíš jen mrňavý kumbál, úplně nacpaný vším možným harampádím, které kolem sebe Þurí nahromadila. Všude vetché kusy oblečení a špinavé nádobí. V jednom rohu stál nákupní vozík, který zjevně Þurí odvezla z nějakého obchodu. Veškeré vybavení bytu tvořily dva kusy nábytku, starý ušák a špinavá pohovka, na níž ležela Þurí na zádech a zavdávala si z lahvičky špiritusu. Na ní ležel úplně oblečený Bergmundur, dokonce i ten svůj špinavý kabát měl na sobě. Pohyboval se na ní nahoru dolů a přitom vydával ty zvuky, které bylo slyšet až ven.

DVACET PĚT

Ani Þurí, ani Bergmundur si Erlendura nevšimli. Ten se tiše vyplížil ven, dveře za sebou přivřel. Obešel dům, vyšel zpátky na ulici a ze všech sil se snažil potlačit vzpomínku na to, co právě viděl, ale nedařilo se mu to. Nicméně dvě věci mu teď byly jasné: Bergmundur našel Þurí a Þurí zase začala pít.

O dvacet minut později uviděl Bergmundura, jak zahýbá za roh domu a pak pokračuje směrem do centra. Neohlížel se napravo nalevo, nýbrž kráčel dlouhými kroky po ulici. Erlendur, aby nebyl spatřen, se schoval do pasáže mezi dvěma domy. Díval se za pobudou, dokud na Hringbraut neodbočil za roh a nezmizel.

Erlendur čekal ještě pět minut, než se znovu vrátil do zahrady za domem a zaklepal, tentokrát mnohem rázněji než předtím. Nyní byly dveře zavřené, a tak na ně musel třikrát zabušit, než se vevnitř něco pohnulo. Þurí otevřela.

„Co je to za pekelný rámus?“ zeptala se.

„Možná si na mě vzpomínáš,“ řekl Erlendur. „Před pár dny jsem s tebou mluvil v domově na Amtmannsstígur.“

„Ne,“ řekla Þurí. „Kdo jsi? A proč bych si na tebe měla vzpomínat?“

Měla na sobě sukni a krátký svetr. Kouřila cigaretu a popel klepala na zem.

„Ptal jsem se tě na muže jménem Hannibal,“ řekl Erlendur.

Þurí si ho prohlédla o něco pozorněji, ale ani teď si nevzpomněla.

„Znala jsem Hannibala,“ řekla. Načež odešla do pokoje a dveře nechala otevřené. Erlendur vešel za ní. Þurí zvedla z podlahy jednu průhlednou láhev, ve které se nacházelo ještě trochu tekutiny. Přiložila si ji k ústům a dala si pořádného loka. Potom si hřbetem ruky otřela ústa a posadila se na gauč. Na zemi leželo několik prázdných lahviček od špiritusu. Mzda za lásku, pomyslel si Erlendur.

„Říkalas mi, žes ho před jeho smrtí navštívila v jeho příbytku,“ řekl Erlendur. „A že máš u sebe předmět, který jsi tam našla potom, co se utopil. Nemohla bys mi ho ukázat? Sama jsi říkala, že se mohu zastavit a podívat se na něj.“

Þurí stále ještě zírala na Erlendura, ale konečně se už zdálo, že jí začíná zapalovat.

„Ty?“ řekla. „Hannibalův přítel. Na něco si už pomalu vzpomínám. Jak jsi říkal, že se jmenuješ?“

„Erlendur.“

„Hannibalův přítel?“

„Přesně tak. Našla jsi pod těmi rourami teplovodního vedení nějakou náušnici a chtěla jsi mi ji ukázat.“

Þurí si znovu lokla z láhve a najednou vypadala zkroušeně.

„Zase v tom jedu,“ prohlásila sebeobviňujícím tónem. „Celé měsíce jsem neměla ani kapku, ale teď jsem zase na mraky. Jsem naprostá nula. To je to nejhorší. Že se z někoho může stát taková zatracená nula. Dřív člověk nechlastal s každým, to ti můžu říct. Dřív byli ještě kolem mě slušní lidé. Člověk byl v dobré společnosti, bavil se, míchal si dobré koktejly. A teď chlastá jak pes z kdovíjaké špinavé louže.“

Jako by chtěla svá slova podtrhnout, zamávala láhví.

„Takový mizerný chlast.“

Erlendur nevěděl, co jí na to odpovědět, pravděpodobně nejlíp nic. Rozhlížel se po tom Þuríně brlohu, její mizerné životní prostředí mluvilo samo za sebe. Častokrát se už pokoušela dostat z této žumpy, ale stejně pokaždé znovu spadla zpátky, tady to bylo jasně vidět.

„Vzpomínáš si na tu náušnici?“ zeptal se Erlendur, který se nechtěl v Þuríně brlohu zdržovat déle, než bylo nezbytně nutné.

Do nosu se mu dral hnusný puch, který si bezděky spojoval s tím, co předtím Þurí a Bergmundur dělali na gauči.

„Samozřejmě si na ni vzpomínám,“ řekla Þurí. „Konečně, přece jsem ji našla, myslíš si snad, že si už na to nevzpomínám? To bylo ještě líp. Je to můj talisman.“

„Mohl bych se na ni podívat?“ zeptal se Erlendur. „Máš ji tady?“

„Co ti je po tom?“ zeptala se.

„Ty už ji nemáš?“

„Já jsem… Dala jsem ji do zástavy.“

„Co tím myslíš?“

Þurí zase zamávala láhví.

„Člověk si přece musí za něco obstarat pití.“

„Tys ji střelila za chlast?“

„Pálený na černo,“ řekla Þurí. „A nestřelila jsem ji. Jen jsem ji dala jako zástavu za jednu flašku toho svinstva. Až budu mít peníze, zase si náušnici vezmu zpátky. Proč chceš ten zatracený krám vidět? Co je ti po tom, do prdele. Já jsem tu náušnici našla, je moje. A když ji budu chtít prodat, tak ji prostě prodám a nebudu se tě prosit o dovolení.“

Þurí byla v popudlivé náladě a Erlendur ji nechtěl ještě víc dráždit. Mluvil na ni pěkně a ona se po chvíli zase uklidnila. Podařilo se mu z ní vytáhnout, u koho koupila načerno pálenou kořalku.

„Věděla jsi, že byl Hannibal kdysi ženatý?“ zeptal se Erlendur.

„Ano.“

„Mluvil s tebou o té nehodě, do které se dostal ještě jako mladý?“

„Vím, jak ztratil svou Helenu,“ přisvědčila Þurí. „Ale moc o tom nemluvil. A ne s každým. Mně o tom vyprávěl a nebylo to pro něho jednoduché. Vždycky pro něho bylo těžké mluvit o sobě.“

„Ano, to si myslím,“ souhlasil Erlendur. „Zmínil se v této souvislosti někdy o svém starším bratrovi? Nebo jeho ženě?“

„Ne. Měli spolu vůbec nějaký kontakt? Hannibal o nich nikdy nemluvil.“

„Nevíš, jestli byl ten bratr v Reykjavíku v době, kdy Hannibal zemřel?“

„Jak bych to měla vědět? Nemám ani páru. Co je to za blbý kecy?“

„Na tom nezáleží,“ řekl Erlendur. „Jeho bratr mi volal a rozhodně nebyl ani trochu příjemný.“

Þurí seděla na gauči s flaškou v ruce a snažila se vyprostit ze zmuchlané krabičky cigaretu, neúspěšně. Erlendur sáhl po krabičce, cigaretu vylovil a zapálil ji.

„Možná by sis měla raději promluvit s těmi na Amtmannsstígur,“ řekl ještě na rozloučenou.

„Jo, jo, jo, no dobrá,“ řekla. „Dej mi teď už pokoj.“

Ten podloudník bydlel nedaleko vnitrozemního letiště v malé kolonii na Skerjafjörðuru. Pokud se dalo věřit tomu, co říkala Þurí, pálil kořalku v pronajaté garáži. A právě z té zrovna vycházel, když dorazil Erlendur. Erlendur ho pozdravil. Muž byl malý a před sebou sunul úctyhodný bachor.

„Co pro tebe můžu udělat?“ řekl, zatímco zamykal garáž.

„Poslala mě Þurí,“ řekl Erlendur, předpokládaje, že Þurí bude patřit k jeho stálým zákazníkům, a že ji proto bude dobře znát.

„Ach tak, Þurí. Ano, jak se má?“

„Na hovno,“ řekl Erlendur. „Chlastá tu tvoji kořalku a podle toho má pak mizernou náladu. Máš tu náušnici, kterou ti prodala?“

„Náušnici?“

„Zlatou náušnici, kterou ti dala za jednu nebo za dvě flašky. Řekla mi, že ji máš.“

„A co je s ní?“

„Chci ji od tebe odkoupit,“ řekl Erlendur. „Za stejnou cenu, za jakou jsi ji dostal. Kolik bereš za flašku toho svého patoku?“

„Poslyš, já…“

„Nech toho,“ řekl Erlendur, který neměl náladu s chlapem diskutovat. Byl unavený. Celý den chodil po městě a potkával lidi a viděl věci, ze kterých byl ještě unavenější. „Jsem od policie,“ pokračoval. „Jsem si jistý, že u tebe najdeme kompletní nádobíčko k destilování, a navíc zásoby kořalky, když se ti podíváme do té garáže. A zřejmě prodáváš taky všechno možné, co se sem pašuje na lodích, kvalitní zboží z celého širého světa.“

„Policie?“ řekl muž.

„Chci jen tu náušnici,“ řekl Erlendur. „Vím, že ji máš. Jestli mi ji dáš, nemáš se ode mě čeho obávat.“

Muž přešlapoval před garáží z nohy na nohu.

„No, jedna náušnice je koneckonců úplně na nic,“ řekl potom.

„Přesně tak,“ řekl Erlendur.

„A navíc není ani zlatá. Je to jen talmi. Nechal jsem tu věc posoudit. Je to jen pozlacený.“

„Chceš tím říct, že jsi za to dal Þurí až moc, když od tebe chtěla kořalku?“ zeptal se Erlendur.

„Ne,“ odpověděl muž. „To ne. Ale i tak ta věc nemá velkou cenu. Takže… Takže pro mě za mě ji můžeš mít, jestli chceš.“

Muž se během řeči díval na vrata garáže. Erlendurovi bylo jasné, že se pokouší hru dohrát co nejlíp, i když v ruce nijak zvlášť dobré karty nemá.

DVACET ŠEST

Klenotník si prohlížel náušnici dlouho a zkoumal ji se soustředěným výrazem, než vynesl soud a prohlásil, že takové a podobné kousky vede i ve svém obchodě.

„Není to zas tak špatná práce,“ řekl. „Vrstva zlata je silná a zpracování je solidní.“

„A ta perla?“ zeptal se Erlendur.

„Ta je pravá,“ řekl klenotník. „Z mé dílny ale ta náušnice není, ani jsem ji neprodával.“

Podle jeho mínění se jednalo o módní kousek, který nemůže být moc starý. Náušnice byla dost velká a sestávala ze dvou kroužků zavěšených do sebe. Byly pozlacené, přesně jak říkal podloudník. Vnější kroužek byl o něco větší a k tomu menšímu byla dole připevněna bílá perla. Pěkný kousek, možná dokonce unikát. Klenotník nedokázal určit, od koho ta práce pochází, ale náušnice byla kvalitně a pečlivě vyrobená. Jistě pocházela od nějakého odborníka, možná z Reykjavíku, ale právě tak dobře by mohla být vyrobena i jinde. Nedalo se ani poznat, jestli nebyla koupena v zahraničí. Náušnice nijak neutrpěla tím, že ležela pod horkovodním potrubím, nebyla ani poškozená, ani poškrábaná. Z toho Erlendur usoudil, že tam ten šperk neležel dlouho, že tedy nemohlo uplynout ani moc času, co ho jeho majitelka ztratila a Þurí pak našla a udělala si z něho svůj talisman. Moc štěstí jí ale dosud nepřinesl.

Uplynuly už dva dny od doby, kdy Erlendur náušnici získal od výrobce kořalky. Od té doby ji stále nosil u sebe, měl ji dokonce i v kapse své uniformy, když šel na noční službu a co chvíli si ji prohlížel ve světle stolní lampy. Nevěděl, jaké odpovědi tento relativně levný šperk může skrývat a jestli vůbec hrál v Hannibalově příběhu nějakou roli. Ta věc ho tak uchvátila, že se jeho myšlenky už netočily skoro kolem ničeho jiného, byl přesvědčen, že musí nutně najít odpovědi na své otázky. S největší pravděpodobností nemá náušnice s Hannibalem vůbec nic společného a jen náhodou se ocitla na místě, kde bydlel. A přesto byla to jediné, co tam nepatřilo. Jediné, pro co Erlendur nedokázal najít vysvětlení. Jediné, co v tom zvláštním bezdomovcově příbytku mělo nějaký lesk.

Klenotník Erlendurovi náušnici vrátil. Byl to už druhý odborník, kterého Erlendur vyhledal v naději, že zjistí majitelku. Oba vedli obchod s hodinkami a klenoty. Erlendura nenapadalo nic jiného než obcházet všechna klenotnictví ve městě a vyptávat se, jestli ten třpytivý předmět nebyl vyroben nebo prodán právě tam.

„Pěkný vánoční dárek,“ řekl klenotník. „Ne příliš drahý, a přitom hezký. Taky by to mohl být dárek ke svatbě nebo nějaké jiné příležitosti. Nebo k narozeninám. Mohl bych ti k tomu dodělat druhou stejnou.“

„Ne, děkuji,“ řekl Erlendur. „Našel jsem ji a hledám majitelku.“

Klenotník se na Erlendura udiveně zadíval.

„Takže jsi to, čemu se říká poctivý nálezce.“

„Každopádně bych to rád zkusil.“

„Ten klip se zdá být v pořádku,“ řekl klenotník poté, co si ho pečlivě prohlédl. „Funguje. Přesto se takové náušnice snadno ztratí. Mnohem jistější je zavěšení v propíchnutém lalůčku, jenže to spousta žen nemá ráda.“

„Jak se to dá ztratit? Je k tomu třeba fyzického násilí, nebo mohou prostě sklouznout?“

„Mohou sklouznout,“ řekl klenotník v bílém plášti. Na krku se mu na stužce houpala lupa. „Ty klipsny jsou různě kvalitní. Co myslíš tím fyzickým násilím?“

„Nějaký konflikt, úder nebo facku,“ řekl Erlendur.

„Ano, jistě, to by bylo možné.“

Ve třetím klenotnictví obsluhovala Erlendura jakási mladá žena. Prohlédla si náušnici, ale ani ona ji nepoznala. Ovšem pracovala v tomto obchodě teprve necelé dva roky. V rámci svého učení na zlatnici, dodala ještě. Ta náušnice se tady během té doby neprodala. Majitel obchodu si jen na chvíli odskočil. Velice se divila, že chce Erlendur majitelku najít, nikdy by si nemyslela, že takovíto poctiví nálezci existují. Ráda by si s Erlendurem povídala déle, ale zjistila, že on na to není.

Právě přemýšlel, co dělat dál, jestli odejít a vrátit se později, nebo počkat, až se majitel vrátí, když vtom se otevřely dveře. Muž, který vešel, zamířil rovnou do malé dílny za pultem. Zřejmě měl dost naspěch a neohlížel se napravo ani nalevo. Zavřel za sebou dveře, jako by chtěl mít klid.

„To je on,“ zašeptala ta mladá žena a dala Erlendurovi znamení. „Zrovna se rozvádí,“ dodala, jako by jí bylo trapné, že muž zjevně nemá ani čas ve svém obchodě prodávat, ba ani pozdravit zákazníka.

„Ano?“ řekl Erlendur, ta poznámka mu připadala naprosto zbytečná.

Žena odešla do dílny a za chvíli majitel znovu vyšel, nyní už převlečený do bílého pláště. Erlendurovi připadalo toto zlatnické pracovní oblečení dost zvláštní, spíš se hodilo pro lékaře nebo přírodovědce. Dost možná je šperkařské řemeslo podobně komplikované jako operace nebo vědecký výzkum.

„Ukaž mi, prosím tě, tu náušnici,“ řekl muž bez okolků.

Erlendur mu šperk podal a muž ho hned poznal.

„Ta je z mé dílny,“ řekl. „Vyrobil jsem dva páry, pokud si dobře vzpomínám, asi tak před dvěma třemi lety, prakticky hned se prodaly. Ztratil jsi tu druhou? Mám ti vyrobit novou?“

„Ne, neztratil ji, tuhle náušnici našel a rád by ji vrátil majitelce,“ vmísila se do hovoru mladá žena.

„Tuhle jsem našel,“ opakoval Erlendur. „Rád bych věděl, jestli bys mi mohl říct, kdo vlastní tu druhou.“

„Takovéto drobné obchody se nezapisují do knihy,“ řekl muž, byl až nezvykle vysoký a výrazně vyčníval nad pultem. „Nebyly moc drahé.“

„Ale mohl bys…“

„Vzpomínám si ale, že jsem jednu z nich dostal na opravu. Bylo to ještě v záruční době. Všechno, co tady prodávám, má záruku.“

Prohlédl si náušnici přes zvětšovací sklo, které si přitiskl k oku.

„Nevím, jestli to byla tahle. Nevidím, jestli se z ní už kdysi perla uvolnila. Vzpomínám si na tu opravu. Nebyla komplikovaná, proto snad ani není divu, že nic nevidím.

Ale mohl bys pro mě zjistit jméno jejího majitele?“ zeptal se Erlendur.

Muž položil náušnici na pult.

„Moment,“ řekl.

Mladá žena se na Erlendura povzbudivě usmála. Klenotník se vrátil z dílny s tlustým pořadačem a začal v něm listovat.

„O opravách si vedu záznamy,“ řekl a listoval v pořadači mezi doklady a stvrzenkami za opravu, až konečně našel, co hledal.

„Tady to máme,“ řekl a vytáhl z pořadače jednu stvrzenku. „Oprava na základě záruky. Přesně, jak si vzpomínám.“

„Jak se jmenuje ta žena?“ zeptal se Erlendur.

„Její jméno na stvrzence není,“ řekl klenotník. „Teď si vzpomínám, že ty náušnice kupoval muž. Kvůli opravě jsem si napsal jeho jméno, je tady na té stvrzence. Musel by sis ho najít. Jeho ženu jsem nikdy neviděl, nevím tedy, v jakém vztahu k němu je. Myslím, že tenkrát mluvil o dárku k narozeninám, ale jistý si nejsem.“

Podal stvrzenku Erlendurovi. Ten si přečetl jméno a zapamatoval si ho. Pak si vzal zpátky náušnici, schoval ji do kapsy a poděkoval.

„Ty jsi opravdu výjimečně poctivý nálezce,“ řekl vysoký klenotník.

„Člověk dělá, co může,“ řekl Erlendur.

Poté, co, aniž by se někomu svěřil, získal na policejním ústředí další informace, vydal se večer na procházku k domu ve čtvrti Fossvogur, kde bydlela majitelka náušnice. Bylo to jen půl hodiny pěšky od jeho bytu a brzy stál před bungalovem s plochou střechou na jedné velmi klidné ulici. Věděl, že ten muž zde ještě žije. Závěsy byly zatažené, dům vypadal jako po vymření. Možná jeho majitel někam odjel.

Jeho jméno na klenotníkově stvrzence souhlasilo. Byl to tentýž muž, který před rokem nahlásil svou ženu jako pohřešovanou. Vyšla si se svými kolegy z práce a nevrátila se domů. V protokolu se o ní psalo, že měla zálibu ve špercích a různých ozdobách. Její muž jí rok před jejím zmizením koupil hezké náušnice. A nyní byl Erlendur přesvědčen, že Þurí jednu z nich našla v Hannibalově posledním příbytku.

DVACET SEDM

Během této noční služby se toho dělo nezvykle mnoho, museli se vypořádat s bitkami v jednom soukromém domě a před jednou hospodou v centru města a zastavit tři řidiče za překročení rychlosti. Mezi nimi jednoho mladistvého bez řidičského průkazu v ukradeném autě, navíc byl ještě pod vlivem alkoholu. Byl jim nápadný zvláštním způsobem jízdy po Miklabraut, a proto ho hned začali pronásledovat se zapnutým majáčkem. Když to mladík zaznamenal, pokusil se jim ujet a dostal se až na čtyřproudou silnici do Breiðholtu. Tam se pokusil vymáčknout z auta maximum. Byla to ale už poněkud letitá ojetina s malým výkonem. Proto se jim podařilo ho snadno dohnat a vytlačit k okraji silnice. Když auto zastavili, mladík otevřel dveře a pokusil se utéct. Marteinn byl nejlepší běžec v jejich týmu, tiše zaúpěl, ale pak se za mladíkem pustil. Po delší honičce se mu ho podařilo chytit. Delikvent je zahrnul nadávkami a bránil se, když s ním chtěli zajet na ambulanci na krevní zkoušku. Tím se dal případ považovat za vyřízený a po krevní zkoušce nebyl už důvod mladíka držet přes noc v policejní vazbě. Navíc neměl dosud ještě nic do činění s policií. Majitel auta byl informován, ale neviděl žádný důvod podat na toho hlupáka, jak se vyjádřil, oznámení. Auto zůstalo v pořádku, a že bylo ukradeno, zjistil muž teprve, když ho policie vzbudila telefonem a informovala ho o krádeži.

Otec toho rádoby závodníka přišel na policejní ústředí, aby si syna vyzvedl. Byl strašně naštvaný a skoro se zdálo, že se na syna vrhne. Ale podařilo se jim ho uklidnit.

„Ten zatracený spratek dělá pořád nějaké potíže,“ prskal a postrkoval mladíka před sebou ke dveřím.

Erlendur byl během té noční služby ještě zamlklejší než obvykle. Když se přiblížil konec, zeptal se Garðar, jestli snad nemá nějaký problém. Erlendur ani jim, ani nikomu jinému - s výjimkou Rebekky - nic o svém pátrání v Hannibalově věci neřekl.

„V pořádku? Ale ano, všecko v pořádku,“ řekl Erlendur, který po celou službu musel myslet jen na ženu, která se ztratila po noci v Thorově kavárně.

„Ale něco se s tebou děje,“ řekl Garðar.

„Ale coby,“ odpověděl Erlendur.

„Že bychom ti Marteinn a já připadali příliš nudní?“

„Moc zábavní rozhodně nejste,“ zněla Erlendurova lapidární odpověď.

Garðar a Marteinn se rozesmáli. Rozloučili se před policejní budovou a Erlendur se ve svitu ranního slunce vydal pěšky domů. Myšlenky se mu pořád točily kolem Hannibala, kolem té náušnice a bungalovu ve čtvrti Fossvogur. A kolem noční pěší cesty té ženy a jejího osudu, který ji cestou domů zastihl. Nenacházel žádné vysvětlení, proč se její náušnice krátce po Hannibalově smrti našla v jeho posledním příbytku. Obě události - zmizení té ženy a Hannibalova smrt v tůňce na rašeliništi - se přihodily během stejného víkendu. Nikdo mezi nimi neviděl souvislost. Ani Erlendur dosud ne. Byly to dva samostatné případy, které spolu neměly zdánlivě nic společného. Veškeré policejní vyšetřování se soustředilo jen na nalezení pohřešované ženy. Hannibalově smrti nikdo nevěnoval pozornost. Případ nebyl komplikovaný a neměl přednost.

Erlendur věděl, že při současném stavu věcí nemůže spojitost mezi oběma případy vytvářet předčasně. Předpokládal, že manžel koupil náušnice pro svou manželku a nikoli pro jinou ženu. Dalo se uvažovat také o jeho matce, sestře, a dokonce i o jeho milence, pokud by svou ženu podváděl. Taky ta žena nemusela náušnici ztratit právě toho večera, kdy zmizela, možná se tak stalo už dříve. Od jejího domu to byla k horkovodnímu potrubí krátká, pohodlná cesta. Bylo by tedy docela možné, že tudy pravidelně chodívala a náhodou náušnici ztratila v blízkosti Hannibalova úkrytu. A on ji jen našel a nechal si ji.

Možná taky byla žena prostě jen naposledy u horkovodního potrubí, než se rozhodla skoncovat se životem a dát sbohem tomuto bídnému světu. Od jejího domu to nebylo daleko ani k mořským zálivům Fossvoguru a Skerjafjörðuru, stačilo by jen s pevným odhodláním vstoupit do vody, aby se už nikdy nevrátila. Náušnici by mohla ztratit, aniž by si toho všimla. Možná jí náhodou spadla z ucha u té díry v betonové rouře, když tudy šla na své poslední cestě. Z tohoto pohledu by její zmizení s Hannibalovou smrtí nijak nesouviselo.

Ale právě tak se nedalo ani vyloučit, že Hannibal nebo nějaký jeho známý, který ho tam navštívil, náušnici našel někde úplně jinde a u horkovodního potrubí ji zase ztratil.

Když Erlendur přemýšlel o všech možnostech, pokoušel se znovu si představit, co se u potrubí mohlo přihodit. Jestli majitelka náušnice byla osobně u Hannibala poté, co opustila Thorovu kavárnu. Nevěděl, jestli se vůbec znali, a ani si nedokázal představit, jak by se mohli seznámit. Šla domů pěšky, protože příliš mnoho vypila a procházkou chtěla zase vystřízlivět. Její cesta mohla klidně vést kolem horkovodního potrubí. Tam se pak dost možná přihodilo něco, co vedlo k tomu, že ztratila náušnici. V tom případě by musela být velmi blízko Hannibalovu příbytku, možná dokonce v té betonové rouře.

Udělal jí snad něco on?

Znovu a znovu se Erlendur snažil tuto myšlenku odsouvat stranou. Konečně nedalo se vyloučit, že žena cestou domů potkala někoho jiného a že při tomto setkání mohlo dojít k verbální i fyzické potyčce, při které ztratila náušnici a potom dost možná i život. Bylo naprosto nejasné, jestli tam Hannibal vůbec byl, když se to stalo. Dost možná, že tu ženu vůbec neviděl, anebo byl svědkem toho, co se jí stalo.

Cestou domů si Erlendur v duchu ještě jednou prošel veškeré tyto možnosti, pořád však nacházel nějaké ale. Nakonec se rozhodl, že ještě jednou zajde k horkovodnímu potrubí, nejprve se ale doma zastaví pro baterku. U nádrže na vodu vylezl na betonovou zeď kolem potrubí a šel po ní až k místu, kde se nacházela díra.

Hannibalova nástupce Vilhelma nebylo nikde vidět, nicméně zanechal po sobě nějaké odpadky, igelitové sáčky, láhve a skleničky od špiritusu. Tráva kolem otvoru sice byla ještě podupaná, ale přesto nemohlo být pochyb, že úkryt už není obydlený. Vilhelm si pravděpodobně hledal jiné bydlení.

Erlendur si lehl na zem, zapnul baterku a vlezl do betonové roury. Obě přiváděcí trubky vydávaly trochu tepla. Jen u vstupu bylo trochu denního světla, avšak napravo i nalevo byla tma jak v pytli. Boční stěny betonového obezdění vyčnívaly aspoň metr ze země. Potrubí vedlo z města až do Mosfellssveitu, vzdáleného severním směrem asi dvanáct kilometrů. Tam se nacházely geotermální prameny, ze kterých se horká voda čerpala. Seshora bylo potrubí kryto třímetrovými betonovými deskami, širokými půldruhého metru a lehce vyklenutými. Na místě spojů byly mezery zakytovány. I tak mohutný muž jako Erlendur se mohl bez námahy protáhnout prostorem mezi trubkami a vnější stěnou a lehnout si zády k trubkám.

Baterkou posvítil nejprve do tmy nalevo, pak napravo. Tam se kdysi nacházelo Hannibalovo lůžko, nepříliš daleko od otvoru, a také Vilhelm se uhnízdil právě na tomto místě. Þurí údajně našla náušnici pod rourou. Váhavě a s poněkud stísněným pocitem lezl Erlendur o kousek dál oběma směry a hledal stopy po pohřešované ženě.

Pocítil úlevu, když se zase nacházel venku pod širým nebem. V takto těsných prostorách ho přepadaly klaustrofobické pocity. Ještě jednou si prohlédl trávu u otvoru a poněkud zvětšil rádius hledání, ale kromě jednoho golfového míčku nenašel nic.

Byl napůl zabořený v zemi, přesto Erlendur nepředpokládal, že pochází ještě z časů golfového klubu, který byl někdy v polovině století na východ od kopce s horkovodní nádrží. Bylo mnohem pravděpodobnější, že se sem ten míček zatoulal později. Erlendur si vzpomněl, že chlapec, se kterým se sešel u bývalého rašeliniště v Kringlumýri, se domníval, že tady někde trénuje nějaký golfista.

Strčil si míček do kapsy a vydal se na cestu domů. Blížilo se už poledne a jako často tohle léto svítilo slunce. Pokoušel se potlačit myšlenky na možnost, že se Hannibal a pohřešovaná mohli setkat. Hannibal bydlel v rouře, když se žena ztratila. Náušnice, kterou pravděpodobně nosila, byla nalezena právě tady.

Dvě a dvě se dají sečíst zcela snadno.

Erlendur si sice nedokázal představit, že by mohl mít Hannibal co dělat se zmizením té ženy, ale nemohl to ani vyloučit. Nevěděl, jak se v takovýchto případech postupuje. Není na čase, aby informoval kolegy z kriminálky? Není na čase, aby jim řekl o možném spojení mezi pohřešovanou ženou a Hannibalem? O náušnici, kterou našla Þurí?

Erlendur šlapal zamyšleně domů a promýšlel si další kroky. V duchu viděl Hannibala před sebou, na lavičce na Austurvölluru nebo napůl zmrzlého u plechové stěny na Arnarhóllu a v jeho sklepním kutlochu. Zcela dezorientovaného bezdomovce. Myslel na tu nehodu v přístavu v Hafnarfjörðuru a na smrt Hannibalovy ženy. Že by byl opilý, když potkal ženu z Thorovy kavárny?

To nemohl Erlendur vyloučit.

Ale byl rád, že u horkovodního potrubí nenašel žádné podezřelé stopy. Představa, že by Hannibal ženu, vracející se domů, zavlekl do svého úkrytu, odkud by pro ni už nebylo cesty zpět, ta představa byla strašná.

Alespoň Erlendur zjistil, že ji bezdomovec nenechal jen tak ležet někde v té rouře.

Cestou domů si ještě vzpomněl na Hannibalova slova při jejich posledním setkání v cele pro opilce. Mluvil tenkrát o bídě. Byl Hannibal už natolik blízko okraji propasti, že by snad sám nakonec představoval nebezpečí pro jiné? A potřebuje to Erlendur zjistit?

To nevěděl. Vůbec už nevěděl, čemu má věřit.

DVACET OSM

Krátce předtím, než Hannibala našli chlapci v tůňce na rašeliništi, se s ním Erlendur naposledy setkal na konci jedné klidné noční služby, kdy měli jen pár zásahů. Byli tenkrát v hlídkovém voze dva, Erlendur a zkušenější starší kolega jménem Sigurgeir, jenž seděl za volantem. Zastavili tři řidiče za příliš rychlou jízdu a krevní zkoušky a příslušné protokoly jim zabraly spoustu času. Jeden zásah při pokusu o vloupání je zavedl na Laugavegur. Zloději utekli. Byli spatřeni, jak se pokoušejí vypáčit zadní dveře jednoho hodinářství, ale počínali si příliš nešikovně a nakonec to vzdali. Když dorazila policie, byli už za horami.

Když Sigurgeir odbočil do Hafnarstrasti, zaslechli z policejní vysílačky, že zloději z Laugavegur byli zadrženi při jiném vloupání. Erlendur našel ve služebním voze starší číslo Alþýðublaðið, které tam někdo zapomněl, a začetl se do románu na pokračování. Byl to jakýsi překlad ze švédštiny: Noční autobus. Bylo to o vraždě spáchané ve stockholmském linkovém autobusu. Erlendur nikde v novinách nenašel ani zmínku, kdo to napsal. Sigurgeir ale román znal. Pokud věděl, autoři byli dva, manželé.

„Kdo to tam k čertu leží?“ řekl náhle Sigurgeir a zpomalil. Erlendur zvedl oči od novin. Ve strouze ležela postava v zelené bundě.

„Není to Hannibal?“ řekl.

„Ty toho drbana znáš?“

„Už jsem s ním párkrát měl co do činění,“ řekl Erlendur.

Vystoupili a došli k postavě ležící na zemi.

Byl to opravdu Hannibal a zle zřízený. Měl zranění na hlavě a tvář zalitou krví. Buďto musel škaredě upadnout, nebo ho někdo přepadl.

„Hannibale!“ řekl Sigurgeir a dloubl do muže nohou.

Erlendur si přidřepl k ležícímu a sáhl po jeho ruce. Pokusil se ho probudit, ale zaslechl jen těžký vzdech.

„Neměli bychom zavolat sanitku?“ zeptal se Erlendur.

„Je to opravdu nutné?“ opáčil Sigurgeir. „Hannibale, jsi v pořádku?“ křikl na něho.

Hannibal otevřel oči a poznal Erlendura.

„Ach, to jsi ty.“

„Co se ti stalo?“

„Jsou pryč?“ zasténal Hannibal. „Ty zatracené svině?“

„Co se stalo?“ zeptal se Erlendur.

„Přepadli mě,“ řekl Hannibal. S Erlendurovou pomocí se mu podařilo posadit a opřít se o kandelábr lucerny. „Byli tři. Zatracená svinská banda.“

„Kdo to byl?“

„Jak to mám vědět?!“ vyrazil ze sebe Hannibal. „Nikdy předtím jsem je neviděl.“

„Jsi v pořádku, hochu?“ zeptal se Sigurgeir. „Můžeš snad vstát a chodit, ne?“

„Nic mi není,“ odpověděl Hannibal a pokoušel se potlačit bolest v boku. Zranění na hlavě nebylo velké a ani už nekrvácelo.

„Nemáš třeba zlomená žebra?“ zeptal se Erlendur.

„Párkrát mě kopli do boku,“ řekl Hannibal. „A trefili mě i do hlavy. Ale už se zase vzpamatovávám. Není to poprvé, co jsem padl do rukou takovým chuligánům.“

„Můžeš vstát?“ zeptal se Erlendur.

„Člověče, nech mě na pokoji. To bude dobré. Nepotřebuji ničí pomoc a už vůbec ne od vás.“

Poslední slova řekl s postranním pohledem na Sigurgeira, který jen stál s nezúčastněným šklebem, jako by mu do Hannibalova neštěstí nic nebylo.

„Radši bys měl jet s námi,“ řekl Erlendur. „Odvezeme tě na ambulanci, aby tě mohli prohlédnout.“

„Nechci do žádné zatracené nemocnice,“ prohlásil Hannibal. „Tam nemám co dělat. Nic mi není.“

„Člověče, přece si tou troskou nezasviníme auto,“ řekl Sigurgeir. „Sám řekl, že mu nic není.“

„Přinejmenším bychom si ho měli nechat u nás na Hverfísgata, než se zase vzpamatuje,“ prohlásil Erlendur, zatímco Hannibalovi pomáhal na nohy. „Tam ho budeme mít pod dohledem a v případě potřeby můžeme zavolat lékaře.“

„Já s vámi nepojedu do toho vašeho zasranýho baráku,“ rozzuřil se Hannibal a chytil se kandelábru.

„Vždyť slyšíš, co říká,“ řekl Sigurgeir Erlendurovi. „Dokud má silné řeči, nemůže na tom být tak špatně.“

„Mně nebudeš říkat ‚troska‘,“ zařval Hannibal a vrazil Sigurgeirovi facku. Útok proběhl navzdory Hannibalovu stavu tak náhle a tak rychle, že Sigurgeir neměl šanci uhnout. Schytal to na tvář plnou silou.

„Co to je, ty hajzle!“ zařval Sigurgeir a držel se za tvář. Byl tak rozzuřený, že by byl schopný Hannibalovi hned oplatil stejnou mincí, ale Erlendur ho chytil za ruku.

„Nedělej to,“ řekl.

Sigurgeir zíral na Erlendura.

„Pusť mě!“ poručil.

„Nech ho na pokoji.“

Sigurgeir těkal pohledem z Erlendura na Hannibala. Zjevně jeho vztek pomalu vyprchával. Erlendur povolil sevření a pustil kolegu.

„Mohl bych ho zažalovat za odpor proti policejní moci,“ řekl Sigurgeir.

„A co bys z toho měl?“ opáčil Erlendur. „Pojedeš s námi,“ řekl Hannibalovi, vzal ho za ruku a vedl ho k autu. Sigurgeir přihlížel a nevěděl, jak reagovat, ale nakonec se zase posadil za volant. Erlendur usadil Hannibala na zadní sedadlo a sám si sedl dopředu.

„Měli bychom mu umožnit, aby se zotavil v cele pro opilce,“ řekl.

„Už toho nech, ty cucáku,“ ozval se ze zadního sedadla vztekle Hannibal. „Přestaň se míchat do mých záležitostí.“

Pokusil se z auta vyskočit, ale Erlendur mu v tom dokázal zabránit. Podařilo se mu ho trochu uklidnit.

„Teď pojedeš s námi,“ řekl. „Někdo ti musí ošetřit zranění.“

„K čemu ten zasraný soucit s takovým nýmandem,“ řekl Sigurgeir podrážděně. „Nechceš si ho pozvat rovnou k sobě domů?“

Hannibal už nic nenamítal. Jen tiše zasténal, když Sigurgeir s trhnutím rozjel auto, a pak razantní rychlostí dojeli k hlavnímu ústředí. Všechny cely byly prázdné. Erlendur dovedl Hannibala do jedné z nich a pomohl mu ulehnout na pryčnu. Protože ten stále odmítal nechat se vyšetřit na ambulanci, zatelefonoval Erlendur lékaři na pohotovost. Ten přišel a Hannibala prohlédl. Žebra se nezdála být zlomená, i když Hannibal trpěl silnými bolestmi v boku. Lékař mu tu nechal silné prášky proti bolesti.

Krátce po návštěvě lékaře Erlendurovi skončila služba. Byl rád, že si může svléknout uniformu, odložit bílou čepici, obušek a kožený opasek a znovu si obléct normální věci. Od samého začátku se v tomto oblečení necítil dobře a připadal si vždycky jako idiot, když v tom musel hlídkovat v centru Reykjavíku.

Zašel ještě k cele, do které ubytoval Hannibala. Kukátkem viděl, že tulák stále ještě leží na pryčně a nepřítomně hledí do stropu. Erlendur otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

„Jak se cítíš?“ zeptal se.

Hannibal neodpověděl. Byl cítit stejně nepříjemně jako při jejich prvním setkání, odpornou směsí moči a jiných tělesných výměšků.

„Jistě ti nemusím připomínat, že by sis měl vzít ty prášky proti bolesti, které ti předepsal lékař,“ řekl Erlendur, když uviděl, že tabletky zůstaly ležet nedotčeny na stole vedle pryčny.

Hannibal nereagoval.

„V poledne tě propustí,“ pokračoval Erlendur. „Požádal jsem je, aby ti předtím ještě dali něco k snědku.“

Hannibal dál mlčky zíral do stropu.

„Opravdu nevíš, kdo byli ti gauneři, co tě přepadli?“

Ani teď Hannibal neodpověděl.

„Můžeme se je pokusit najít a můžeš na ně podat oznámení pro ublížení na těle. I když tomu asi nebudeš věřit, nejsi tak úplně bez jakýchkoli práv. Kdykoli se na nás můžeš obrátit, když to bude nutné.“

Hannibal zavrtěl hlavou.

„No dobrá, tak já tedy půjdu,“ řekl Erlendur. „Měj se a doufám, že se brzy zotavíš.“

Když se Erlendur obrátil, Hannibal si odkašlal.

„Proč to vlastně všechno děláš?“ zeptal se bezdomovec.

„Co všechno?“ opáčil Erlendur a zastavil se mezi dveřmi.

„Proč se mi snažíš pomáhat? Co po mně vlastně chceš?“

„Vůbec nic.“

„A proč mě prostě nenecháš na pokoji?“

„To bych mohl.“

„Tak to udělej,“ odpověděl Hannibal.

„No dobrá,“ řekl Erlendur. „Vezmu si to pro příště k srdci.“

„Ano! To vezmi. Nepotřebuji, aby ses o mě staral.“

„Jasná věc.“

Hannibal stále ještě zíral do stropu. Erlendur cítil, jak to v muži na pryčně přímo vře vztekem. Dost možná se v něm tady provalila ještě úplně nová, horká zlost na to, že ho někdo přepadl a pak ho prostě nechal ležet ve stoce. Nebo se taky mohl jeho vztek týkat toho, že ho sem proti jeho vůli zavřeli, i když mu tím vlastně chtěli pomoct. Možná byl taky pořád ještě uražený, že ho Sigurgeir nazval troskou. Erlendur ale považoval za nejpravděpodobnější, že to byl starý vztek, který dřímal v Hannibalovi už dlouho, protože si s ním život tak ošklivě pohrával.

„Co se ti vlastně stalo?“ zeptal se Hannibal.

„Mně? Nic,“ odpověděl Erlendur.

„Co se snažíš napravit?“

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekl Erlendur.

„Opravdu ne?“

„Ne. Co máš na mysli?“

„Mluvím o tobě,“ prohlásil Hannibal.

„Přece mě vůbec neznáš,“ namítl Erlendur. „Co o mně můžeš vědět?“

„Co tě vykolejilo?“ trval na svém Hannibal a s námahou se nadzvedl.

„Co tím myslíš?“

„Proč musíš za každou cenu dělat dobré činy?“

„Nemusím dělat dobré činy,“ bránil se Erlendur.

„Proč si myslíš, že musíš činit pokání? Nepomáháš mi proto, aby ses zbavil vlastních pochybení? Děláš to proto, aby ses přes mou osobu smířil s něčím jiným?“

Hannibal zesílil hlas a zíral na Erlendura, stojícího stále ještě ve dveřích.

„Proč to děláš?“ křičel. „To ti mám dát něco jako rozhřešení?“

„Ty…“

„Já to znám moc dobře.“

Erlendur z toho byl úplně vedle.

„Nemůžeš mi dát pokoj?“ řval na něj Hannibal chraplavým hlasem, vzteky úplně bez sebe. „Nepotřebuji tvůj soucit! Nemusíš mě litovat! Stejně je mi to na nic. Pro mě za mě s tím vším můžeš jít k čertu. Já nepotřebuji ničí lítost. Ničí! Zapamatuj si to, ničí! Ničí!“

DVACET DEVĚT

Hannibal s tváří zkřivenou bolestí klesl znovu na pryčnu, chytil se za bok a hlasitě zasténal. Erlendur na okamžik zaváhal, pak za sebou přivřel dveře. Ale nezavřel je. Neměl tušení, co se v cele přihodilo, ale považoval za dobré respektovat Hannibalovo přání a nechat ho na pokoji. V hlubokém zamyšlení šel po chodbě. Bezdomovcova náhlá zuřivost ho překvapila. Ale když vycházel z policejní budovy, pořád ještě přemýšlel o slovech, která Hannibal použil, pokání, smíření. Erlendur byl už poměrně daleko od budovy, když ho dohonil a zastavil jeden policista.

„Ten pobuda chce s tebou mluvit,“ supěl muž.

„Pobuda?“

„Ten tulák, cos ho strčil do cely. Chce s tebou mluvit.“

„Opravdu?“

„Ano, křičel, že tě mám zavolat. Vyšel na chodbu a začal dělat rámus, že s tebou chce mluvit. Ten chlap smrdí jak popelnice.“

„Řekni mu, že jsem už pryč,“ řekl Erlendur.

„Tím se nedá odbýt,“ řekl policista. „Chce s tebou za každou cenu mluvit a nedá pokoj.“

Erlendur zaváhal. Měl málo chuti mluvit s Hannibalem, když je v takové agresivní náladě.

„Vyhrožoval nám, museli jsme celu zamknout,“ řekl policista.

„Nesmí být zamčený,“ namítl Erlendur. „Nebyl zatčen. Přepadli ho. Kdykoli může odejít.“

„Nechce odejít, dokud si s tebou nepromluví.“

Erlendur zavrtěl hlavou.

„No dobrá,“ řekl policista. „Tak ho prostě vyhodíme ven.“

„Nemůžete ho jen tak vyhodit,“ namítl Erlendur. „Napřed se musí trochu zotavit.“

„Poslyš, Erlendure, nebylo by nejlepší, kdybys s ním promluvil a uklidnil ho? Pak budou všichni šťastní a spokojení. Nebylo by to nejjednodušší?“

Krátce nato vešel Erlendur znovu do cely. Hannibal seděl předkloněný na pryčně. Když uviděl Erlendura, vstal. Ve zvláštním pokusu udělat lepší dojem si prsty pročísl vlasy. Zřejmě se jednalo o zvyk z dřívějších dob, který si stále uchovával. I když ho už dlouho s tímto světem nic nespojovalo, tato reakce se u něho stále ještě projevovala jako zbytek jeho dřívější sebeúcty, která v jeho nynějším světě už neměla co pohledávat. Ta zelená bunda jako by s ním srostla, byla špinavá a umaštěná, na mnoha místech potrhaná, pravděpodobně od dávných i nedávných potyček. Ten kus oděvu měl stažený černým koženým opaskem, z kapsy mu vyčuhovala vlněná čepíce. Kolem krku měl uvázanou tenkou zelenou šálu, na nohou široké černé kalhoty, dole tlusté vlněné ponožky a černé galoše. Konce nohavic nacpané do ponožek. Špinavý obličej svědčil o životním boji, který sváděl v temných koutech svého města, zchátralost měl ve tváři vyrytou jako runy. Jestli sídlila někdy v jeho očích radost, pak už dávno vyhasla. Byly tvrdé a šedé jako zvětralá skála.

„Děkuji, že ses vrátil,“ řekl Hannibal.

„Co po mně chceš?“ zeptal se Erlendur.

„Chtěl jsem tě poprosit o prominutí za to, jak jsem předtím na tebe vyjel,“ odpověděl Hannibal. „Nebylo správné s tebou tak mluvit a byl bych rád, kdybys věděl, že jsem to tak nemyslel. Doufám, že mi mé chování odpustíš.“

„Nemám ti co odpouštět,“ řekl Erlendur. „Vůbec se neznáme. Můžeš mi říkat, co chceš, mně na tom nezáleží.“

„Přesto bych byl rád, kdybys mi odpustil,“ trval na svém Hannibal. „Vždycky ses ke mně choval dobře, proto jsem na tebe neměl tak vyjet. Já vím… Já vím, že to myslíš dobře, a nemysli si prosím, že to neumím ocenit. Pravděpodobně reaguji příliš citlivě, když se mi druzí míchají do života. Nesnesu, když mě někdo komanduje.“

„Nikdy v životě by mě nenapadlo tě komandovat.“

„Ano, to vím.“

„S těmi předtím ses taky pohádal?“ zeptal se Erlendur.

„Pohádal? S kým?“

„S těmi chlapy, kteří tě přepadli.“

„Ne,“ řekl Hannibal, „s těmi ne, ale s jinými.“

„A nevíš, kdo ti chlapi byli?“

„Ne.“

„Nebo jak byli staří?“

„Mladí, byli mladí. A měli dobré boty. To jsem cítil, když do mě kopali. To se stává, že se takoví mladí… takoví mlíčňáci že se mě pokoušejí srovnat. Většinou na to nic neříkám, ale může se stát, že zareaguju blbě, a v takových situacích pak mám většinou smůlu.“

Hannibal se znovu posadil na pryčnu. Přitom zasténal a chytil se za bok.

„Ale těm se nepodaří mě oddělat. Stejně jako těm, kteří se pokusili podpálit ten můj sklep.“

„Co tím myslíš? Někdo u tebe založil oheň?“

„Frímann to dával za vinu mně, pro něho to byla jasná věc. Ale já to nebyl, to mi můžeš věřit.“

„Víš, kdo to byl?“

„Mám tušení,“ řekl Hannibal. „Máš pravdu, měl jsem si vzít ty prášky. Ty nejsi z Reykjavíku, že?“

„Proč se ptáš?“

„Jistě jsi z venkova.“

„Přestěhoval jsem se do Reykjavíku ve dvanácti.“

„Odkud?“

„Z Východních fjordů. Eskifjörður.“

„Jednou jsem tam byl. Je to pěkné místo. A jak se cítíš v Reykjavíku?“

„Jakžtakž.“

„Takže nic moc,“ vytušil Hannibal. „A proč jsi se sem přestěhoval?“

„Rodiče odešli do města,“ odpověděl Erlendur, aniž by cokoli vysvětloval.

„Já se v tomto městě narodil,“ řekl Hannibal. Ve čtvrti Laugarnes. Prožil jsem tady celý život a nechtěl bych žít nikde jinde.“

„Navzdory všemu.“

„Nikomu za to nemůžu dávat vinu, jen sobě samému,“ řekl Hannibal. „Člověk se snaží udělat něco z toho, co mu život nabízí, a já nepopírám, že jsem selhal.“

„Co jsi to předtím říkal o pokání?“

„Ach, to byly jen takové kecy. Dost často se mi stává, že plácám nesmysly. Člověk nemůže tomu, co říkám, dávat příliš váhy.“

„To myslíš vážně?“

„Ano. Ale nechci o tom dál mluvit, jestli proti tomu nic nemáš,“ prohlásil Hannibal.

„Nemyslíš, že jsi už měl toho pokání dost?“ zeptal se Erlendur.

„O tom bych raději nemluvil.“

„Je pro tebe život bezdomovce něco jako trest?“

Hannibal na to neodpověděl a Erlendur to nechal být.

„Zřejmě jsi v tomto městě taky tak trochu vyvrženec, stejně jako já,“ prohodil Hannibal po delším odmlčení.

„Tak bych to asi nevyjádřil.“

„Proto se mnou máš soucit?“

„Nechtěl bych, aby tvůj život skončil někde v příkopu,“ řekl Erlendur.

„Co je ti do toho?“

„Proč by mi do toho nemělo nic být?“

„Nikomu přece nezáleží na tom, jestli budu žít, nebo umřu. Proč by tedy zrovna tobě na tom mělo záležet? Proč jste se ty a tvá rodina přestěhovali do Reykjavíku? Stalo se něco?“

„Rodiče chtěli do města.“

„Proč?“

„Z různých důvodů,“ řekl Erlendur.

„Ale ty mi to nechceš říct?“

„Proč by ti do toho mělo něco být?“

„Samozřejmě mi do toho nic není.“ Hannibal ztišil hlas. „Promiň. Netýká se mě to. Ale jsem zvědavější než čert, to ti tedy povím. Zvědavější než čert. A vždycky jsem byl. Nemám tušení, odkud se to bere. Starý zvyk. Blbý zvyk.“

Znovu si pročísl vlasy, jako by si chtěl upravit patku, kterou neměl. Vztek ho už přešel, seděl mlčky na pryčně a zíral na protější stěnu, jako by patřila ke zdem, jimiž si sám obestavěl svůj život a které ho v této jeho dobrovolné izolaci držely déle, než si byl sám ochoten přiznat.

„Je naprosto jedno, jestli člověk žije, nebo umře,“ řekl duchem nepřítomen a velmi tiše.

„Co to říkáš?“

„Pravděpodobně bych to sám skončil, kdybych nebyl takový zbabělec,“ zašeptal Hannibal.

„Skončil co?“ zeptal se Erlendur.

„Tuhle bídu,“ zašeptal Hannibal a zíral do zdi. „Tuhle zatracenou bídu.“

TŘICET

Žena, která se po večeru stráveném v Thorově kavárně nevrátila domů, se jmenovala Oddný. Když zmizela, bylo jí čtyřiatřicet, narodila se a vyrostla ve čtvrti Þingholt. Po škole šla na gymnázium, ale toho po dvou letech nechala a začala si vydělávat. Než přijala místo v kanceláři obchodníka s nemovitostmi, pracovala kromě jiného v jedněch potravinách v Hafnarstrasti. Tam se seznámila se svým budoucím manželem, který tenkrát studoval na univerzitě podnikovou ekonomiku a v tom obchodě byl na prázdninové brigádě. Vzali se, ale děti spolu neměli. Po studiu přijal místo v islandské Národní bance a později přešel do důchodové pojišťovny. Oddný po svatbě nepřestala pracovat, a tak si pílí a vytrvalostí ušetřili dost peněz, aby si postavili vlastní dům ve čtvrti Fossvogur. Nastěhovali se do něho tři roky předtím, než Oddný zmizela:

„Oba byli až neuvěřitelně zdatní,“ řekla žena s úsměvem. „Škoda že neměli děti. Ona velice toužila po dítěti, často jsme spolu o tom mluvily. Pokud vím, nechali si udělat všechna možná vyšetření. Nevím, jestli bych měla mluvit o tom, že…“

„Že co?“ naléhal Erlendur.

„Ach, jednou mi řekla, že to je kvůli němu. To říkala, ale nevím, jestli je to pravda.“

Erlendur přikývl. Na stěně za ženou visel velký plakát City of London a troje hodiny ukazovaly čas v Moskvě, Paříži a v New Yorku. Erlendur se nacházel ve velké cestovní kanceláři v centru Reykjavíku a žena, naproti které seděl, prodávala cesty do celého světa. Znala Oddný řadu let a nějakou dobu s ní pracovala v makléřské agentuře, potom ale přijala místo v cestovní kanceláři, která jí nabídla lepší, ale především jistější podmínky.

„To já jsem jí tenkrát sehnala to místo u makléře s nemovitostmi,“ řekla žena. „Velmi rychle se tam zapracovala, protože měla prostě báječný dar mluvit s lidmi a přesvědčovat je.“

Žena se jmenovala Ástríður a patřila k nejdůležitějším svědkům, které kriminálka v případu pohřešované vyslechla. Ona a její spolupracovnice z makléřské kanceláře si vyšly spolu a ona taky patřila k posledním, kdo Oddný viděli živou. Erlendur si ještě jednou prošel veškerá fakta o jejím zmizení a zaznamenal si jména lidí, kteří byli tenkrát do případu zapojeni, svědky i jiné. Chtěl si s těmito lidmi promluvit o večeru v Thorově kavárně. Případ nebyl dosud uzavřený, a proto nebylo Erlendurovo další vyptávání nijak nápadné. Legitimovat se nemusel, stačilo, když řekl, že je od policie. Oficiálně sice nebylo zjištěno nic, co by poukazovalo na kriminální případ, nicméně názory na to byly různé.

Z formálního hlediska neměl Erlendur žádné pověření se tímto případem zabývat. Byl přesvědčen, že ho ani nepotřebuje, protože se zmizením ženy zabýval na vlastní pěst. Nedělal si těžkou hlavu s tím, jak by policejní aparát zareagoval, kdyby vyšlo jeho soukromé pátrání najevo. Podle jeho mínění je každému jedno, že vyšetřuje na vlastní pěst, domníval se, že zastupuje Hannibalovy zájmy. Pokud by si někdo stěžoval, vždycky by na to mohl reagovat a přiznat se k té náušnici. Hodlal to udělat při první vhodné příležitosti, ale nejprve chtěl pokud možno zjistit, jestli měl Hannibal se smrtí ženy co dělat. Šlo mu o to, aby případ znovu osvětlil z této perspektivy. Jen média se nesměla nic dozvědět, že dost možná poslední, kdo pohřešovanou Oddný viděl živou, byl nějaký městský bezdomovec. A že ji dost možná dokonce zabil. Doufal, že se mu toto podezření podaří vyvrátit, věděl ale, že to bude těžké. Právě tak mu bylo jasné, že nález náušnice jen těžko bude moci dále tajit. A byl si jistý, že případ pohřešované se probudí k novému velkému vyšetřování, jakmile předá dál své informace o náušnici a o místu jejího nálezu.

„Mělo to vliv na jejich vztah?“ zeptal se Erlendur.

„Co?“

„Že nemohli mít děti.“

„Vlastně ani ne. Nebo ano, možná… V našem kroužku šití jsme si kolikrát říkaly, jestli si nepořídila nového milence. Člověk zaslechne leccos, tu a tam se mu k sluchu dostanou různé klepy. Říkám jen to, co jsem slyšela. Znala jsem ji dost dobře a nevěděla jsem, že to… Myslím, že to byly jen hloupé řeči. Mluvily jsme o tom, jestli to byl ten muž, se kterým se toho večera setkala v Thorově kavárně,“ řekla Ástríður ztišeným hlasem. „Ten muž na obrázku.“

Erlendur přikývl. Příbuzní Oddný si vyžádali, aby podle popisu přítelkyně z mládí byl zhotoven pravděpodobný obrázek jednoho z hostů v Thorově kavárně a aby byl předán médiím. Tato přítelkyně si všimla, že se Oddný krátce před odchodem z kavárny bavila s nějakým mužem, a pokusila se ho kreslířovi popsat. Na obrázek sice přišlo několik reakcí, i od jiných hostů v Thorově kavárně, ale stejně se policie dál nedostala.

„V souvislosti s tím obrázkem se zase vytáhly všechny staré drby, i to, že Oddný předtím už jednou manželovi zahnula,“ řekl Erlendur.

„Ano, psali to dokonce v novinách,“ přikývla Ástríður. „Mně to připadá neslýchané, že se takové věci smí uveřejnit. Je mi těch lidí líto.“

„Okolnosti se zdály být podobné,“ řekl Erlendur. „Považovalo se to za důležité.“

„Ano, s tamtím mužem se taky seznámila v jedné taneční kavárně,“ řekla Ástríður, „ale víc podobností nebylo.“

Erlendur věděl, že muž, se kterým měla Oddný poměr, byl svého času pozván na kriminálku k výslechu. Přitom se nesporně zjistilo, že toho večera nebyl ani v Thorově kavárně ani jiným způsobem nepřišel do kontaktu s Oddný. Před třemi lety spolu měli jen krátký vztah, poté co se spolu seznámili v jednom zábavním lokálu. Dvakrát nebo třikrát se sešli, ale potom Oddný vztah proti jeho vůli skončila. Když manžel Oddný zjistil, že mu byla nevěrná, byl vzteky bez sebe a hrozil, že se s ní dá rozvést. Potom se ale zase smířili a ona se se svým milencem, pokud bylo známo, už nikdy znovu nesetkala.

„Proč si s tím mužem začala?“ zeptal se Erlendur.

„To nevím,“ odpověděla Ástríður. „Vůbec jsem o tom nevěděla, dozvěděla jsem se to až z novin.“

„A pak ses doslechla, že mu byla nevěrná ještě jednou?“

„Možná ten muž, se kterým se setkala v Thorově kavárně, s ní měl víc než jen malou konverzaci. Možná že z té taneční kavárny odešli spolu. Našemu kroužku šití každopádně připadalo zvláštní, že se ten muž nikdy nepřihlásil na policii.“

„Takže něco v tom jejich manželství nehrálo?“

„Pokud vím, bylo to mezi nimi docela v pořádku,“ prohlásila Ástríður. „Ona si každopádně nikdy nestěžovala. Měla svého muže ráda. Občas jsme společně s našimi partnery něco pořádali a on byl vždycky opravdu milý. Od té doby se ale už nikdy neukázal, i když jsme ho zvali, ale on… Samozřejmě měl za sebou zlé období a…“

„A co?“

„Nic. Jen si myslím, že se držel statečně, vzhledem k okolnostem.“

„Žije pořád ještě sám?“

„Myslím, že ano. Kdo ví, jak dlouho ještě. Život jde dál.“

„Ano,“ odpověděl Erlendur a podíval se na velký plakát Londýna, který visel za ní. „Ano, je to tak.“

TŘICET JEDNA

Také tentokrát Rebekka uklízela ordinace, když se za ní Erlendur pozdě odpoledne zastavil. Čekárna byla prázdná, všichni pacienti už byli pryč. Lékaři jeden po druhém odcházeli z ordinací a loučili se s Rebekkou. Požádala Erlendura, aby na ni počkal, brzy bude končit. Nakonec vyšla spolu s ním na sluníčko.

Znovu šli k rybníku a posadili se na lavičku poblíž městského divadla. Vytáhl z kapsy náušnici a podal jí ji.

„Co je to?“ zeptala se Rebekka.

„To je ta náušnice nalezená u horkovodního potrubí, kde Hannibal přespával.“

„Ach tak. Tak jsi ji přece jen našel?“

Prohlížela si náušnici ve své ruce.

„Viděla jsi ji už někdy?“ zeptal se Erlendur.

„Ne. Kdo…“

„Jsi si jistá?“

„Naprosto jistá,“ řekla Rebekka důrazně. „Hannibal ji měl u sebe?“

„Hannibalovi samozřejmě nepatřila,“ řekl Erlendur. „Myslím ale, že vím, kdo byla její majitelka. Je velmi zvláštní, že byla nalezena zrovna u horkovodního potrubí.“

„Komu patřila?“

„Jsi si naprosto jistá, žes ten šperk nikdy neviděla?“

„Ne, určitě ne,“ řekla Rebekka. „Byla to snad nějaká Hannibalova přítelkyně? Někdo, kdo ho navštěvoval v tom jeho příbytku? Co vlastně myslíš tím velmi zvláštní? Co je na tom zvláštní?“

„Žena, které ta náušnice patřila, je se vší pravděpodobností po smrti,“ řekl Erlendur. „Lze předpokládat, že té noci, kdy zmizela, byla v blízkosti Hannibalova úkrytu v té rouře.“

„Nerozumím, co tím chceš říct? Ta žena se ztratila?“

„Jmenovala se Oddný. Možná si vzpomínáš, že to hlásili ve zprávách.

Rebekka se zamyslela.

„Myslíš tu ženu z Thorovy kavárny?“

Erlendur přikývl.

„Ona byla u toho potrubí?“

„Možná,“ řekl Erlendur.

„Jak… Co…?“

„Je už rok pohřešovaná a policii se stále ještě nepodařilo zjistit, co se tenkrát přihodilo. Co se s ní stalo. Jestli se zabila sama, nebo jestli ji zavraždil někdo jiný. Zmizela ve stejnou dobu, nebo přesněji řečeno ve stejný víkend, kdy byl Hannibal nalezen v té tůňce. Oba případy nebyly nikdy spojovány, neexistoval k tomu důvod. Ale přednedávnem jsem mluvil s jednou ženou, která patřila k Hannibalovým známým. Ta říká, že krátce po Hannibalově smrti se byla podívat v jeho posledním příbytku, že tam našla tu náušnici a vzala si ji. Obávám se, že není jiné cesty než pohlédnout faktům do očí. Ta žena dost možná tu noc, kdy zmizela, byla u Hannibala.“

Rebekka zírala na Erlendura, v jejím pohledu byla čirá hrůza. Podívala se na náušnici ve své ruce a pak ji upustila tak rychle, jako by se o ni spálila.

Šperk spadl na zem. Erlendur se sehnul a zvedl ho. Očekával takovouto reakci a snažil se volit slova co nejopatrněji, ale zjevně se mu to moc nepodařilo. Možná to ale vůbec nebylo možné.

„A ví… ví o tom už kriminální policie?“ zakoktala se Rebekka. „Ano, samozřejmě ano, jsi přece policista.“

„Zatím jsem si to nechal pro sebe,“ odpověděl Erlendur. „Ale dlouho to tajit nemohu. Žena, která tu náušnici našla, neviděla žádný důvod, aby s ní šla na policii, proto o tom momentálně víme jen my dva.“

„Chceš tím říct, že Hannibal… že Hannibal má co dělat se zmizením té ženy z Thorovy kavárny?“

„Nemusí to tak být,“ řekl Erlendur. „Stejně tak je možné, že tu náušnici našel někde jinde a vzal si ji. Krom toho je samozřejmě možné, že o té náušnici vůbec nevěděl, že tam je. Nemusí s ní mít vůbec nic společného. Ale…“

„Ty si myslíš, že jí něco udělal!“ skočila mu do řeči Rebekka.

„To jsem neřekl.“

„Ale myslel sis to.“

„Dokážeš si představit, že by toho byl schopný?“

„Veliký bože, ne,“ řekla Rebekka. „To je naprosto nemožné. Nikdy, naprosto nikdy. Hannibal by nikdy žádné ženě nemohl ublížit. To si prostě nemohu… A jak to souvisí s tím, že se o stejném víkendu sám utopil? Chceš tím snad naznačit, že existuje nějaká souvislost mezi jejím zmizením a Hannibalovou smrtí?“

„Ta náušnice se našla u Hannibala. A patřila té ženě. To jsou prostě fakta. Jak se vyloží, to už je jiná věc.“

„Ona zmizí a on se utopí. Ty v tom opravdu vidíš souvislost?“

„Ano, spojení těch dvou událostí se přímo nabízí,“ řekl Erlendur.

„Jistě budeš muset brzy ohlásit, že se v tom potrubí našla ta náušnice.“

„Ano, dost brzy.“

„Mohl by ses pokusit zjistit, jestli jí Hannibal něco udělal? Aniž by se kolem toho dělal velký rozruch?“ zeptala se Rebekka. „Myslím ještě dřív, než řekneš ostatním, co víš?“

„To bych rád, ale mohu si to pro sebe ponechat nanejvýš pár dní.“

„Udělal bys to pro mě? Kvůli mně? Hannibal nebyl takový. To se k němu vůbec nehodí.“

„Já…“

„Až jim povíš o té náušnici, budou všichni věřit, že tu ubohou ženu zabil on. Pak ten případ nebude nikdy došetřen a my se nikdy nedozvíme, co se skutečně stalo. A lidé s tím budou spojovat Hannibala, navždy. Pomoz mi prosím, Erlendure. On nikomu nic neudělal, to mi prostě musíš věřit. Nikomu nic neudělal!“

„Pokusím se udělat, co je v mých silách, ale po pravdě řečeno jsem v nemožné situaci…“

„Ano, tomu rozumím, ale…“

Rebekka ztichla.

„Musíš mi pomoct,“ opakovala po krátké odmlce. „Udělej to prosím pro mě, zjisti to prosím, než bude pozdě.“

TŘICET DVA

Ukázalo se, že kriminální policie během vyšetřování zřejmě neshledala žádný důvod promluvit si s nejstarší přítelkyní Oddný, jež se jmenovala Ingunn. Byla ženou v domácnosti, matkou čtyř dětí a žila v novém řadovém domku ve čtvrti Breiðholt, která se v posledních letech rozrůstala neuvěřitelnou rychlostí. Kamkoli člověk pohlédl, bylo vše nové, silnice, domy, zahrady. Na mnoha místech majitelům už nezbylo dost peněz, aby dali pozemky do pořádku a založili na nich předzahrádky. Tam pak vedly ke vchodu jen položené fošny, a na několika místech ležela dokonce jen rohož, aby to vypadalo jakžtakž uklizeně. Všechno bylo nové, jen auta před domy byla poněkud staršího data, mnozí majitelé domů prodali své novější modely a museli je nahradit těmito starými rachotinami, které ráno ne a ne nastartovat. Jeden takový exemplář právě drkotal po silnici, když tam Erlendur přijel. Motor pokašlával, zalykal se, pak vždycky znovu naskočil, než konečně auto zmizelo za rohem a zanechalo za sebou namodralý oblak benzínových výparů.

Erlendur se dopředu domluvil s Ingunn po telefonu, proto ho očekávala. Uvařila kávu a nakrájela pár kousků piškotové buchty. Její muž byl v práci a všechny čtyři děti si hrály venku na novostavbách. V obýváku byly vystaveny jejich fotky.

„Takže tedy ještě pořád po Oddný pátráte,“ řekla Ingunn, zatímco nalévala kávu. „Zřejmě jste už každý kámen obrátili aspoň dvakrát, abyste zjistili, co se s ní stalo.“

„Ano, to je pravda,“ řekl Erlendur. „Ten případ ještě stále není uzavřen. S tebou ale ještě nikdo od policie nemluvil, že?“

„Ne, já… Ne, nemluvili a já vlastně vůbec nevím, jestli ti nějak mohu pomoct. Popravdě řečeno, ještě nikdy v životě jsem s žádným policistou nemluvila. Můj muž mi sice pořád říkal, že bych s vámi měla promluvit, ale… Tak jako tak se už o té ubohé Oddný vykládá tolik drbů.“

Erlendur se jí ohlásil jako policista, ale zdůraznil, že jeho návštěva nesouvisí s hlavním vyšetřováním, nýbrž že provádí své vlastní pátrání. Ingunn se s tím spokojila a žádné další vysvětlení nevyžadovala. Jakákoli nedůvěra jí byla zřejmě cizí. Působila klidným dojmem a mluvila tak tiše, že jí občas bylo sotva rozumět, a stejně zdrženlivé bylo i její chování. Spolu s Oddný vyrůstaly ve stejné ulici a ani v dalších letech neztratily jedna druhou z dohledu. Chodily spolu na gymnázium, ale na rozdíl od Oddný Ingunn odmaturovala. Protože ale už měla vážnou známost a otěhotněla, rozhodla se pro roli ženy v domácnosti a dál studovat nešla. Naopak při dlouhém studiu podporovala svého muže. Byl lékařem.

„Ráda bych studovala islandštinu,“ řekla s lehkým úsměvem.

„Nevíš, proč Oddný po dvou letech gymnázia nechala?“ zeptal se Erlendur.

„Mně to nepřekvapuje,“ řekla Ingunn. „Učení ji nebavilo a potřebovala peníze. Pořád někam chodila a doma se skoro nepřipravovala. A pak nepostoupila a ze školy ji vyhodili. Nikdy toho nelitovala. Byla velmi šikovná, abys věděl, v práci dokázala zabrat, ale nebyla typ na učení. Tenkrát ještě pořád žila u rodičů a za každou cenu chtěla taky přispívat na domácnost. To bylo naprosto normální. Její rodiče nebyli bohatí.“

„O pár let později se vdala.“

„Ano. Za Gústafa.“

„Byli do té doby v jejím životě i jiní muži?“

„Ano, naprosto normálně, nic vážného, dokud se neobjevil Gústaf. Začali spolu žít relativně brzy, jak to holt chodí.“

„Ale děti neměli?“

„Ne. A to ji velice mrzelo. Ona vždycky snila o tom, že bude mít děti. To jí nevyšlo. Bohužel. Občas mi o tom vykládala.“

„Nevíš, proč nemohla mít děti?“

„Ne. Nevím přesně, čím to bylo. Ona byla… On nechtěl, aby o tom mluvila. Vzpomínám si, že jednou, když jsme si spolu vyšli, o tom začala mluvit, ale Gústaf se tenkrát strašně rozzuřil. To jinak nemíval ve zvyku, alespoň jsem to nikdy nezažila. Pro něho to bylo velmi háklivé téma. Pochopitelně.“

„Jednou mu byla nevěrná.“

„Ano, to byla.“

„A v Thorově kavárně ji viděli s nějakým cizím mužem, než zmizela.“

„Přesně tak. Psali to v novinách.“

„Víš něco o tom muži?“

„Ne.“

„Nebo o nějakých podobných případech?“

„O jiných mužích v jejím životě? Ne. A navíc, není přeci jisté, že toho muže v Thorově kavárně znala.“

„Ano, to máš pravdu,“ řekl Erlendur. „Nikdy se nepřihlásil a nevíme o něm naprosto nic. Byl sestavený jeho pravděpodobný portrét, ale nic to nepřineslo. A rozhodně není vůbec jisté, jestli ten muž má s případem vůbec něco společné. Kdy ses setkala s Oddný naposledy?“

„Týden předtím, v našem kroužku šití. Byla jako vždycky dobře naložená a veselá. Odvezla mě domů. A potom jsem ji už neviděla.“

„Proč chtěl tvůj muž, aby sis promluvila s policií?“

„Co tím myslíš?“

„Předtím jsi říkala, že tvůj muž na tebe naléhal, aby sis promluvila s policií. A žes mu řekla, že je už beztak moc drbů.“

Ingunn trochu protáhla obličej, jako by se jí moc nechtělo mluvit o záležitostech své přítelkyně. Byla velmi opatrná a na všechny otázky odpovídala nanejvýš zdrženlivě, jako by se nechtěla nechat zatáhnout do tématu, ke kterému se nehodlala vyjadřovat.

„Nevím, jestli je to vůbec důležité,“ váhala.

„Co?“

„Něco, co mi jednou řekla. Bylo to asi tak půl roku předtím, než se ztratila. Nikdy potom to už nezmínila. Já jsem se jí na to jednou zeptala, jenže ona hned změnila téma. Ale… já nevím, jestli to o něčem vypovídá, o Gústafovi a tom jejím zahnutí se toho napovídalo až moc. Musela jsem jí slíbit, že o tom s nikým nebudu mluvit. Tak se za to styděla. Ta myšlenka, že by se to provalilo, byla pro ni nesnesitelná. Prakticky po celou dobu jsem se chystala zajít za těmi lidmi, co vedli vyšetřování, a můj muž mi… Prostě jsem se neodvážila o tom mluvit. Kvůli ní, chápeš. Cítila se tak zraněná a jako by byla zklamaná. Samozřejmě kvůli němu, ale týkalo se to samozřejmě i jí samé a skutečnosti, že nic nepodnikla.“

„S čím se ti svěřila?“

„Pokusím se to nastínit co možná nejstručněji. Nevím, jestli to má nějaký vztah k tomu, co se stalo, ale…“

„Ale co?“

„Gústaf… Byl násilnický,“ řekla Ingunn. „Utlačoval ji, ponižoval a shazoval. A nejednou na ni vztáhl i ruku.“

„Opravdu?“

„Možná jsem vám to měla říct už dřív,“ poznamenala Ingunn. „Můj muž… Vyprávěla jsem mu o tom a on na mě naléhal, ať jdu na policii, že jinak nebudu mít klid…“

„Považuješ za vyloučené, že by si byla život vzala sama?“

„To bylo samozřejmě první, co mě napadlo,“ řekla Ingunn. „A jakkoli je to pomyšlení strašné, ještě horší je představit si, že ji zabil někdo jiný.“

„Její muž vypověděl, že byl na setkání v Lions Clubu, když se ona bavila v Thorově kavárně.“

„Vůbec se s ním nestýkám od té doby, co se to stalo,“ řekla Ingunn. „Nedávno za ni uspořádal smuteční slavnost, rok po jejím zmizení, ale nechtělo se mi tam jít.“

„Gústaf pořád trvá na tom, co vypověděl.“

„Ano. A jistě bude i nadále.“

„Myslíš si, že z něho měla strach?“

„Nikdy o tom nic neříkala. Ale z toho, jak mluvila o tom, jak se k ní choval, by se dalo usuzovat, že důvod měla. Nikomu jsem o tom nesměla říct, protože měla strašný strach, že se to rozkřikne. To pomyšlení pro ni bylo nesnesitelné.“

„Řekni mi něco jiného. Nevíš, jestli znala muže jménem Hannibal?“

„Hannibal? Ne, na to jméno si nevzpomínám. Kdo je to?“

„Je to jen jedno ze jmen, se kterými jsem se setkal v souvislosti s tím případem, ale zřejmě vůbec není důležité. Oddný se tedy nikdy nezmínila o nikom tohoto jména?“

„Ne.“

„Dokázala by sis představit, že by její manžel mohl mít co do činění se zmizením Oddný?“ zeptal se Erlendur.

„K tomu ti nemohu nic říct. Oddný mi to všechno prozradila pod pečetí mlčenlivosti a já jsem jí slíbila, že si to nechám jen pro sebe. Tento slib jsem teď porušila. Chtěla ho opustit, ale on s tím naprosto nesouhlasil. Dal jí to jednoznačně najevo.“

„Myslíš, že to byl důvod, proč si našla někoho jiného?“

Ingunn přikývla. „Myslím, že ano. Z toho, co Oddný říkala, se mi zdálo, že by ho musela opustit okamžitě, kdyby s tím začal on.“

TŘICET TŘI

Smluvili si schůzku v kavárně Hressó, a když se objevil ve dveřích, přivítala ho úsměvem. Na město padal drobný déšť. Otřepal vodu z pláště, došel ke stolu a přisedl si k ní. Pokud očekávala polibek, byla zklamána. Na veřejnosti si nikdy nepotrpěl na něžnosti. Několikrát se pokusila vzít ho při procházce městem za ruku, ale vždycky to vydržel jen chvilku a brzy si našel nějakou záminku, aby mohl ruku odtáhnout. Buď ji strčil do kapsy, nebo si přičísl vlasy. Držet se za ručičky považoval za zbytečné. Zřejmě neměl vůbec potřebu dotyku.

„Mizerné počasí,“ řekla.

„Večer se má vyjasnit,“ řekl. „Předpověď na zítra je dobrá.“

Rozhlédl se. Hressó byla jedna z mála kaváren v centru Reykjavíku. Setkávali se tam malíři, herci, spisovatelé a novináři, povídali si, vyměňovali si nejnovější drby nebo listovali novinami. Vůči všem a všemu byli kriticky naladění, na nikom nenechali nit suchou. Dříve zdejší scénu ovládal Steinn Steinarr, podle Erlendurova názoru básník nad básníky, a Erlendur zde už viděl v živém rozhovoru s jinými i Tómase Guðmundssona. V poledne se dalo v Hressó docela slušně najíst, přečíst si noviny a pozorovat lidi.

„Co takhle čerstvě upečenou vafli?“ zeptala se Halldóra. „A horkou čokoládu se smetanou?“

„Ano, vafle se šlehačkou bych si dal,“ řekl Erlendur. „To nemůže uškodit.“

„K tomuto hnusnému počasí se to hodí,“ řekla Halldóra s úsměvem.

„To tedy ano.“

Když si objednali, vytáhla si Halldóra z kabelky cigarety a nabídla Erlendurovi. Kouřili mlčky, než mu začala vyprávět o nějakém filmu, na kterém byla s kamarádkami v Tónabíó. Vyprávěla děj a vyjmenovávala herce. Jméno hlavní představitelky Shirley MacLaineové sice už Erlendur slyšel, ale ten film neznal. Sladká Irma. Chodíval do kina málokdy.

Pochutnávali si na vaflích a horké čokoládě. V kavárně byl malý provoz, obsazeno bylo jen pár stolků a hosté se mezi sebou tiše bavili. Halldóra se mu svěřila, že to místo u telefonního úřadu dostala, že bude mít na starosti mezistátní spojení. Těšila se na novou práci, kde bude přijímat a zprostředkovávat hovory z celého světa. Znovu se ho vyptávala na jeho noční služby, a on jí povyprávěl pár příhod, aniž by je ale jakkoli dramatizoval. Spíš mu šlo o to, aby zdůraznil smutnou stránku všech těch vloupání, setkání s opilými řidiči a dopravních nehod. O Hannibalovi se jí nezmínil jediným slovem, ani o svém pátrání a o důvodech, které vedly k bezdomovcově smrti. Protože až moc dobře věděl, že dříve nebo později bude muset podat zprávu o všem, co zjistil.

„Nevadí ti někdy ty věčné noční služby?“ zeptala se Halldóra. „Nemáš z toho úplně převrácený životní rytmus?“

„Ne,“ odpověděl Erlendur. „Vyrovnávám se s nočními službami celkem dobře. A mám prima kolegy, takže noc rychle uběhne.“

Už jednou se ho na to ptala. Bylo mu jasné, že si o něj dělá starosti, i když se momentálně jen snažila najít téma k rozhovoru.

„Garðar a Marteinn?“

„Ano. Oba jsou v pohodě.“

„Nepřidělí ti někdy na noční službu i ty nové strážnice?“ zeptala se Halldóra.

„Ne,“ odpověděl Erlendur s úsměvem.

„Je to vůbec práce pro ženy? Co když je nějaký blázen napadne? Není to příliš nebezpečné?“

„Myslím, že ne,“ řekl Erlendur. „Samozřejmě ne všichni lidi jsou úplně nadšení, že se do služby u policie přijímají i ženy, ale to se dalo čekat už dávno. Často dochází k situacím, kdy je dobré mít s sebou ženu.“

„Myslíš, že bych se taky mohla uplatnit u policie?“

„Jistěže,“ řekl Erlendur a znovu se usmál.

Ani Halldóra neudržela smích a upila čokolády. Vycítil, že znejistěla a že váhá, jako by měla něco na srdci, ale nevěděla, jak se vyjádřit, nebo se bojí mu to říct přímo.

„Já jsem… Přemýšlela jsem, jestli…“

Hledala vhodná slova.

„Copak je?“

„Ne, já… Jen mě napadlo, jestli bys třeba… jestli by ti to třeba nevadilo - já nevím - co kdybychom se sestěhovali do jednoho bytu? Chtěla jsem to téma nadhodit, ušetřili bychom tím za jeden nájem. Ano, ušetřili bychom spoustu peněz. Proto… ano, proto mě to tak napadlo, jestli by nebylo rozumné, kdybychom bydleli spolu.“

Erlendur kousl do vafle. Párkrát byl v malém bytě, který měla Halldóra pronajatý na kopci ve čtvrti Breiðholt, ve sklepě jednoho rodinného domu. Halldóra si stále stěžovala, jak je byt malý a daleko od centra. Erlendurovi bylo jasné, že mnohem důležitější je druhý důvod, především teď, když Halldóra dostala místo u telefonního úřadu, sídlícího přímo uprostřed centra města.

„Ti lidé mě taky chtějí vystěhovat,“ řekla Halldóra. „Jejich dcera byla dva roky na škole v zahraničí. A teď se jí tam už najednou nelíbí, nebo tak něco. Její rodiče mi řekli, že se musím k začátku podzimu vystěhovat.“

Erlendur mlčel.

„Ráda bych si s tebou o tom promluvila,“ řekla Halldóra. „Co myslíš?“

„Já…“

„Přece už spolu nějakou dobu chodíme, nebo jak bys to chtěl nazvat. Nevím, jak dlouho, ale možná je už prostě čas něco podniknout. K něčemu se rozhodnout. Něco s tím vztahem udělat. Ty víš…“

Erlendura dosud ani v nejmenším nenapadlo, aby na svém dosavadním vztahu cokoli měnili. Jen málokdy přemýšlel o tom, jak se bude vyvíjet dál. Scházeli se jakžtakž pravidelně, buď v jejím bytě, nebo v jeho sklepním útočišti ve čtvrti Hlíðar. Byla mu bližší, když se scházeli v různých lokálech ve městě. O společných plánech do budoucna nikdy nemluvili. Erlendur prostě předpokládal, že Halldóra s tímto uspořádáním souhlasí. Jednou se nechal přesvědčit a zašel s ní k jejím rodičům. Potom už se nikdy nepokoušela přesvědčit ho, aby z jejich vztahu udělali něco víc. Až dosud.

Všimla si jeho zaváhání.

„Ach, to byl jen takový nápad,“ řekla a hned zařadila zpátečku. „Jestli se ti to nelíbí, tak v pořádku. Najdu si byt někde jinde. Nahoře v té nové čtvrti v Breiðholtu je samozřejmě nejlevněji, ale je odtud zase dost daleko do práce. Takže… takže si to ještě jednou nechám projít hlavou.“

„Ne, co říkáš, je určitě rozumné. Potřebuji jenom čas na rozmyšlenou,“ řekl Erlendur. „Na něco takového nejsem vůbec připravený. Promiň mi, jestli… Já jsem o tom prostě ještě nikdy nepřemýšlel. Ještě nikdy jsme o tom spolu nemluvili.“

„To je pravda.“

„Je to pro mě naprosto nová myšlenka.“

„Ale to přece vím. Jak jsem řekla, byl to jen nápad,“ řekla Halldóra a tvář měla zase o něco veselejší. „Prostě o tom popřemýšlej, to je v pořádku. To je v pohodě, potřebuješ svůj čas, abys to strávil, samozřejmě. Možná jsem tě na to měla připravit. Promiň, že jsem tě s tím tak přepadla.“

„Nemusíš se omlouvat, Halldóro,“ řekl Erlendur.

„Mohla jsem to podat šikovněji.“

„O tom pochybuji,“ zaprotestoval Erlendur.

„Měla jsem dnes trochu strach ze setkání s tebou.“

„Strach? Kvůli čemu? K tomu přece není žádný důvod.“

Předklonil se, a jako by tím chtěl svá slova podtrhnout, položil svou ruku na její.

„Já jsem jenom chtěla vědět, co si o tom myslíš,“ pokračovala Halldóra. „Považuji za důležité, jak se věci mají.“

„Samozřejmě.“

„Protože je tu ještě něco jiného,“ prohlásila Halldóra.

Erlendur viděl její ustaraný výraz a zpočátku si myslel, že ji jeho slova nedokázala uklidnit. Hosté u vedlejšího stolu vstali a otevřeli dveře, aby vyšli do deštivého počasí. Lokálem zavál studený průvan.

„Musela jsem to ze sebe za každou cenu dostat, týká se to nás obou,“ řekla Halldóra.

„To jsi právě udělala.“

„Ano.“

„A co je to druhé?“

„Myslím, že jsem těhotná.“

TŘICET ČTYŘI

Když se večer Erlendur ještě jednou vydal na procházku kolem starého rašeliniště, mraky se už roztáhly a vítr se ztišil, takže se voda v tůňkách ani nezčeřila. Protáhl si procházku až do čtvrti Hvassaleiti. Touto cestou šel už jednou, tenkrát, když tu mluvil s tím chlapcem na kole, jedním z těch tří, co našli Hannibalovu mrtvolu. Chlapec mu vyprávěl o muži, který na úhoru ve čtvrti Hvassaleiti trénuje golf. Erlendur si s tím mužem chtěl určitě promluvit. Dosud se mu ale nepoštěstilo ho potkat.

Procházel kolem rodinných domů a řadových domků. Na ulici si hrály děti, ale ten chlapec s kolem mezi nimi nebyl. Hrály si s míčem a na schovávanou. Sotvaže se počasí umoudřilo, vyřítily se z domovů ven. Dospělí si povídali a mluvili o inflaci či o blížící se velké oslavě jedenáctistého jubilea osídlení Islandu v Þingvelliru. Jestli tam půjdou. To záleží na počasí, zaslechl Erlendur, jak procházel kolem.

Když došel až na konec čtvrti, všiml si muže, který stál na louce nedaleko křižovatky Hvassaleitisbraut a Háaleitisbraut, zhruba tam, kde se podle plánů měla začít stavět nová budova Státního rozhlasu a televize. Muž měl s sebou v brašně několik golfových holí a k tomu malý kbelík s míčky. Muž bral do ruky jeden míček za druhým a trénoval odpaly. Všechny míčky končily docela nedaleko, protože trénoval krátké údery.

Erlendur zamířil k němu a pozdravil ho „dobrý večer“. Muž mu na pozdrav odpověděl. Odpálil jeden míček na šest metrů daleko a hned sáhl do kbelíku pro další. Odpal se mu moc nepodařil a hůl zanechala v trávě rýhu. Zřejmě ho Erlendur vyrušil ze soustředění.

„Mohu pro tebe něco udělat?“ zeptal se a obrátil se k Erlendurovi. Z jeho hlasu bylo slyšet netrpělivost.

„Trénuješ tady často?“ zeptal se Erlendur.

„Tu a tam,“ řekl vysoký, štíhlý a letně opálený muž. Táhlo mu na padesátku a měl na sobě typické golfové oblečení, světlé kostkované kalhoty a pletený propínací svetr, na levé ruce golfovou rukavici. Erlendur si představoval, že by většinu léta strávil na golfových hřištích, zbudovaných v blízkosti města. Pohled na toho muže ho znovu utvrdil v názoru, že golf byl vynalezen pro bohaté Angličany a Skoty, kteří nemají na práci nic lepšího.

„A co je ti vlastně po tom?“ opáčil muž.

„Není mi do toho vůbec nic,“ řekl Erlendur. „Jenom mi pár chlapců z téhle čtvrti povídalo, že tady občas trénuje jeden golfista.“

Vytáhl z kapsy golfový míček, který přednedávnem našel před Hannibalovým úkrytem v horkovodním potrubí, a ukázal ho muži.

Ten se podíval na míček a pak na Erlendura. Potom sáhl po míčku a prohlédl si ho pozorněji. Nebyl nijak označený, aby mohl muž říct, jestli je jeho. Používal při tréninku různé druhy míčků, ale neoznačoval si je. Jeho údiv nezpůsobil ani tak samotný míček, jako spíš skutečnost, že si někdo udělá speciálně procházku, aby mu mohl míček vrátit.

„To je možné,“ řekl golfista. „Já si své míčky neznačím, takže… Tenhle vypadá ale už trochu starší. Ne, ten určitě nebude můj.“

Vrátil míček Erlendurovi.

„Odpaluješ někdy tamhletím směrem?“ zeptal se Erlendur a ukázal rukou k horkovodnímu potrubí, údolí Fossvoguru a bývalému rašeliništi.

„Když používám driver, zvládnu i takových dvě stě padesát metrů. Ale tady trénuji většinou jen krátké údery. Při těch se míčky tak moc neztrácejí.“

„Driver?“

„To je největší hůl,“ řekl muž.

„Ach tak.“

„Ty asi o golfu nevíš nic, že?“

„Ne.“

„Krátké údery jsou nejdůležitější. Odpálit daleko není problém, ale je obtížné míček krátkými údery dirigovat tam, kde ho chci mít.“

„Nemám o golfu ani potuchy,“ přiznal se Erlendur.

„To má na Islandu málokdo.“

„Nevíš, jestli sem chodí trénovat ještě někdo jiný?“

„Ještě nikdy jsem tady žádného jiného golfistu nepotkal,“ řekl muž.

„A jak dlouho už tady trénuješ?“

„Přistěhoval jsem se do této čtvrti před čtyřmi lety.“

„Vídáš někdy lidi, kteří chodí kolem potrubí?“

„Někdy ano.“

„Trénuješ i pozdě večer?“

„Když je jasná noc, jsem tu někdy i přes půlnoc,“ řekl muž. „Léto je krátké a je třeba ho využít. Ale pořád mi nějak není jasné, co má to vyptávání znamenat. Mohu ti nějak pomoct?“

„Nevím, jestli si vzpomeneš, jak se tady před rokem v tůňce v Kringlumýri utopil jeden bezdomovec. Naposledy přespával právě v tom potrubí. Ten míček jsem našel nedaleko jeho příbytku, a tak mě napadlo, že jsi někdy třeba tam ten míček odpálil a že jsi tam toho muže mohl potkat.“

„Vzpomínám si, že ho tam našli,“ řekl golfista.

„Nepotkal jsi ho někdy tady v okolí? Nebo třeba tam u toho potrubí?“

„Tys toho muže znal?“

„Ano, byl to jeden můj známý,“ řekl Erlendur.

„Ne, nikdy jsem ho neviděl, a že se tam uhnízdil, to jsem se dozvěděl až z novinových zpráv. Ten musel být opravdu hodně na dně, když se spokojil s takovým obydlím.“

„Měl problémy,“ odpověděl Erlendur.

„Když o tom teď mluvíš, něco tu je… Jednou loni v létě jsem tady byl až pozdě do noci, trénoval jsem krátké údery. A někoho jsem tam viděl, něco kutil u potrubí.“

„Byl to ten bezdomovec?“

„To nevím. Ale někdo tam byl a něco tam dělal. Najednou na dost dlouho zmizel a pak se zase objevil. Nemám tušení, jestli to byl ten tvůj známý. Na tu dálku jsem ho nepoznal. Jenom vím, že tam někdo něco dělal.“

„Nevíš, kam ten muž nakonec odešel?“

„Ne, viděl jsem ho jen z dálky. A potom jsem šel domů. Vzpomínám si jen, že se mi ta scéna znovu vybavila, když ti chlapci pár dní nato našli mrtvého v té tůňce a v novinách psali, že tam nějaký bezdomovec bydlel v betonové rouře.“

„Obrátil ses s tím na policii?“

„Na policii?“

„Ano.“

„Ne, to jsem neudělal.“

„Nenapadlo tě, že by to mohlo být důležité, když tam našli toho mrtvého bezdomovce?“

„Ne, na to jsem ani nepomyslel,“ prohlásil muž ve světlých kostkovaných kalhotách. Vytáhl z kbelíku další míček a položil ho do trávy. „To rozhodně ne. Vždyť jsem ani nevěděl, jestli to byl on. Proč bych měl mluvit s policií, jen proto, že se nějaký pobuda utopil v tůňce?“

„Mohl bys uvést něco přesnějšího o tom muži, kterého jsi tam viděl?“

„Ne, to nemohl.“

„Muž, který něco kutil u horkovodního potrubí.“

„Nemám tušení, co tam dělal. Vím jen, že mě napadlo, že tam asi něco hledá. A samozřejmě jsem ho neviděl moc dobře, protože to bylo dost daleko.“

„Mohla by to být i žena?“

„To nevím,“ řekl golfista. „Možná. Nemám tušení.“

„A bylo to přibližně v tu dobu, kdy tam našli toho utopeného bezdomovce? Víš ještě, kdy jsi ho tam viděl?“

„Pravděpodobně o jeden nebo dva dny dříve. A zcela jistě to bylo po půlnoci.“

„A někdo tam u toho potrubí dost dlouho něco dělal?“

„Ano. Musel to být ten tulák. Nebyla to prostě nehoda?“

„Co?“

„Že se utopil? Nebo za tím vězí něco jiného?“

„Ne, pravděpodobně ne,“ řekl Erlendur. „Pravděpodobně to byla jen nehoda.“

Po rozhovoru s Halldórou, během kterého mu oznámila, že čeká dítě, už Erlendur nevěděl, co si má myslet. Ta zpráva ho zasáhla naprosto nepřipraveného a úplně ho vyvedla z míry.

V kavárně ze sebe dostal jenom: „Se mnou?“

„S tebou? Samozřejmě že s tebou,“ odpověděla Halldóra.

„Ty jsi…?“

„Já jsem s… Nikdo jiný není, jestli jsi myslel tohle. To přece nemůžeš myslet vážně!“

„A jsi si úplně jistá?“

„Jistá? Co to má být, samozřejmě jsem si jistá. Kromě tebe nepřichází nikdo v úvahu.“

„Ne, já myslel to těhotenství? Říkala jsi, že si myslíš, že jsi těhotná.“

„Ne, já… Nevěděla jsem, jak se nejlépe vyjádřit… Ano, je to jisté,“ prohlásila Halldóra. „Byla jsem už u lékaře.“

„Ale… Ale kdy…?“

„Na jaře, když jsi byl na té policejní slavnosti,“ řekla Halldóra. „Zjevně tě to příliš netěší.“

„Jsem prostě jen překvapený. Co…?“

„Pak si snad dovedeš představit, jak jsem se cítila,“ odpověděla Halldóra.

Erlendur mlčel, zatímco mu význam jejích slov pomalu docházel. Z kuchyně se ozval rámus, nějaké talíře spadly s řinčením na zem. Hosté zbystřili. Halldóra a Erlendur hluk sotva vnímali.

„A všechno to, co jsi říkala o tom společně najatém bytě…?“

„Nevěděla jsem, jak mám začít. Vůbec nevím, jak na tom s tebou jsem. Vzpíral ses poznat mé rodiče. A prakticky vůbec nic o tobě nevím. Nebo o tvé rodině. Jsme spolu už dva a půl roku, ale já tě v podstatě vůbec neznám, stejně jako ty neznáš mě. Scházíme se v různých zábavních lokálech, spíme spolu nebo se procházíme po městě. Jako teď.“

Erlendur měl dojem, že se Halldóra každou chvíli rozpláče.

„Buď se pokusíme tu situaci rozumně vyřešit, nebo to hned skončíme,“ pošeptala mu přes stůl.

Erlendur nevěděl, co na to odpovědět.

„Co bys chtěl?“ zeptala se. Erlendur viděl, že má oči zalité slzami. „Co chceš dělat, Erlendure?“

TŘICET PET

Ten muž vypovídal na policii do protokolu dvakrát, ale neměl nic proti tomu, že to udělá ještě potřetí. Byl klidný a uvolněný a měl dobrou paměť. Erlendur chápal, co Oddný k němu přitahovalo. Měl na sobě oblek a kravatu, byl vstřícný a zdvořilý a navíc i velmi atraktivní svou tmavou kůží, černými lesklými vlasy po ramena a podle módy přistřiženými licousy. Ruce měl pěstěné a šarmantně se usmíval.

Erlendur si jeho jméno našel v policejních aktech a zavolal mu, jmenoval se Ísidór a byl hned ochoten se s Erlendurem setkat na svém pracovišti. Šéfoval malé importní firmě a dovážel především zboží z Ameriky, které se prodávalo na stáncích, brambůrky, sladkosti, ale taky všechny možné nové výrobky, které na Islandu dosud nebyly - měl je v kanceláři vystavené jako vzorky zboží.

Zeptal se, jestli je v případu Oddný něco nového, ale Erlendur mu mohl jen po pravdě odpovědět, že tomu tak není. Že na vlastní pěst případ dál sleduje na žádost příbuzných, jejichž jména neuvedl. Ísidór se dál nevyptával, zdálo se ale, že ho rozhovor s Erlendurem velice zajímá.

Když se Ísidór a Oddný sešli poprvé, Ísidór nevěděl, že je Oddný vdaná. Náhodou se setkali v taneční kavárně Röðull, nikdy předtím ji tam neviděl. Vedli zajímavou konverzaci, zaplatil jí několik drinků. Vyrazila si s kolegyněmi z práce, potom ale táhli dál sami - bez doprovodu. Už po krátké době se ho zeptala, jestli je ženatý. Řekl jí, že je rozvedený a že děti nemá. Načež mu ona vyprávěla, že taky nemá děti. On se jí nezeptal, jestli je vdaná.

„Absolutně na to nevypadala,“ vysvětloval Ísidór a uhladil si kravatu. „Nebo mi o tom přinejmenším nic nevykládala.“

Nakonec oba odjeli v taxíku do nové čtvrti Breiðholtu. Investoval do stavby malého řadového domku, kde se vše ještě nacházelo ve fázi hrubé stavby. Byla tu zatím jen provizorní kuchyňka. Vyspali se spolu a domluvili se, že se sejdou znovu.

„Policii jsem už před rokem řekl, že jsem velice žasl nad tím, když mi pověděla, že je vdaná. Při naší třetí schůzce mi řekla, že takto už nemůžeme dál pokračovat. Že je nucena náš vztah skončit. Samozřejmě jsem se snažil z ní vytáhnout, co je vlastní příčinou, a tak vyšlo najevo všechno ostatní. Snad si dokážeš představit, jak jsem se cítil. Na něco takového jsem vůbec nebyl připravený.“

Dala ti nějaké vysvětlení, proč ti o svém manželovi neřekla dříve?“

„Myslím, že mě jen použila k tomu, aby se svému manželovi tak nějak pomstila,“ odpověděl Ísidór. „Poštval tě snad na mě on?“

„Ne, to ne,“ ohradil se Erlendur. „A proč by se mu měla chtít pomstít?“

„Myslím, že jim to v manželství nějak neklapalo,“ řekl Ísidór.

„Mluvila s tebou o tom?“

„Ano. A sice, když to se mnou skončila. Řekla, že musí od něho pryč, ale že to nedokáže hned. Že bude potřebovat delší čas. Taky řekla, že se předčasně vrhla do dobrodružství, že prostě nedokáže jen tak skočit z jedné postele do druhé. Když jsme o tom mluvili, její muž už o nás věděl a zuřil.“

„Není to pochopitelné?“

„Dost možná. Ale on jí vyhrožoval těmi nejstrašnějšími věcmi.“

„Víš o těch hrozbách něco přesnějšího?“

„Ne, ale cítil jsem, že z něho má strach. Policii jsem se samozřejmě o tom taky zmínil, ale nepovažovali za nutné něco v té věci podnikat.“

„Nesouhlasil jsi s tím, že vztah s tebou ukončila?“ zeptal se Erlendur.

„Ne. Chtěl jsem… Prostě jsem byl přesvědčen, že se nachází v nebezpečí a…“

Na Ísidórově psacím stole zazvonil telefon. Zvedl sluchátko, poznamenal si objednávku a omluvil se, že má jednání a nemůže teď mluvit.

„Pokud vím, manžela jsi na váš poměr upozornil ty sám,“ řekl Erlendur.

„Chtěl jsem jí pomoct,“ odpověděl Ísidór. „Chtěl jsem pro ni jen to nejlepší, o nic jiného mi nešlo.“

„Nepožádala tě, abys váš vztah držel v tajnosti?“

„Ne, rozhodně ne výslovně.“

„Ale nebylo by to nejspíš na místě?“

„Vůbec jsem s tím nesouhlasil a párkrát jsem se pokusil jí zavolat. Jednou vzal telefon její muž a chtěl vědět, s kým mluví. Řekl jsem mu úplně na rovinu, že Oddný a já spolu něco máme.“

„Ale to ona už přece vztah ukončila a už jste se nevídali.“

„Jsem přesvědčený, že to neudělala ze svobodné vůle,“ prohlásil Ísidór.

„Ale musel jsi přece vědět, že jí tím způsobíš potíže.“

„Ale já jsem už přece řekl, že jsem jí chtěl pomoct. Řekla mi, že její manželství je zničené. Ale netroufala si něco podniknout.“

„Třeba se rozhodla, že ho neopustí.“

„Ano, bylo to pro mě zkrátka velké zklamání.“

„Věděl jsi, že se k ní choval násilnicky?“

Ísidór přikývl. „To byl přece důvod, proč ho chtěla opustit. A proto náš vztah ztroskotal.“

„Dokázal by sis představit, že jí něco udělal on?“

„To musí zjistit policie,“ řekl Ísidór. „Lidé od policie o všech těch věcech vědí, ale myslí si, že proti němu nemají žádné důkazy. Podle mého mínění byla až příliš váhavá.“

„Jeden svědek udává, že krátce před svým odchodem z Thorovy kavárny mluvila s nějakým neznámým mužem. Nemáš tušení, kdo to mohl být?“

„Ne,“ odpověděl Ísidór.

„Tys to tedy nebyl?“

„Ne. Toho večera jsem byl doma. Šel jsem spát brzy. Já jsem jí nic neudělal, jen jsem se jí snažil pomoct.“

„Co se podle tebe vlastně přihodilo?“

„Na to by ses měl zeptat jejího muže.“

Co tím myslíš?“

„Mě to úplně vyvedlo z míry, když jsem slyšel, že zmizela. Tím nechci vůbec naznačovat, že ji zabil on, nebo něco takového. Mám pocit, že se zabila sama, chudák. On ale měl každopádně na tom podíl. Taky kriminální policie brzy došla k stejnému závěru a já věřím, že měli pravdu. Přesto ale neexistuje žádná možnost, jak ho pohnat k zodpovědnosti, pokud vím.“

„Naznačila ti někdy, že se chce zabít?“

„Samozřejmě se kvůli svému osudu litovala, ale že by zašla tak daleko, to bych nikdy nepovažoval za možné. Ne, nikdy se v tomto směru nevyjádřila. Rozhodně ne nikdy, když jsme byli spolu.“

„A co ty? Nebyl jsi zrovna potěšený, když s tebou Oddný vztah ukončila.“

„To ale bylo tři roky předtím, než zmizela,“ řekl Ísidór. „Měl jsem čas se z toho vzpamatovat. A chtěl bych zdůraznit, že proti mně nikdy nebylo vedeno vyšetřování. To si můžeš prověřit.“

„Oženil ses mezitím znovu?“

„Ne,“ řekl Ísidór. „Nejsem ženatý. Mám… Mám ovšem vztah, ale opravdu nevím, jak to s touto věcí souvisí.“

„Žena, se kterou teď chodíš, ti obstarala alibi?“

„Že mi obstarala alibi? Vůbec nic mi nemusela obstarávat. Byli jsme spolu, když Oddný zmizela. Já jí nic neudělal, to mi musíš věřit. Vůbec nic. Mně připadla jen role toho, kdo jí umožní uvědomit si, jak je její život posraný.“

TŘICET ŠEST

Cestou na další noční službu objevil Erlendur pozdě večer na autobusové zastávce na Hlemmuru Þurí. Ona a ještě pár cestujících vystupovalo právě z autobusu linky 3, Nes - Háaleiti. Během dne pršelo a na náměstí byly pořád ještě kaluže. Na Hlemmuru se nezřídka potloukali městští tuláci. Nacházela se tam největší přestupní stanice ve městě a odnedávna sem bylo přeloženo také autobusové nádraží. Přesto ale budila zastávka nanejvýš skromný dojem, vlastně sestávala jen z vyasfaltovaného náměstí, kde skoro vždycky foukalo. Čekací hala byla otevřená směrem na východ, a proto zde stále táhlo. Při špatném počasí tam lidé stávali s nadějí, že linka „hlavně pryč odtud“ nebude mít příliš velké zpoždění.

Bergmundur, takzvaný milenec, nebyl nikde na dohled, a protože se Þurí zdála být dobře naladěná, došel Erlendur až k ní a pozdravil ji. Poznala ho hned, byla ale nabručená a odmítavá. Ukázalo se, že se v autobuse nepohodla s ostatními pasažéry. Neměla chuť si nechat líbit další nadávky, a proto vystoupila na Hlemmuru, aby si počkala na další autobus.

„Banda hajzlů!“ odfrkla a potáhla nosem.

„Co se stalo?“ zeptal se Erlendur.

„Byli v tom autobusu nějací parchanti, kteří se do mě naváželi. Tak jsem jim pěkně od plic řekla své mínění. Zatracená banda!“

„Míváš častěji… s tou bandou problémy?“ zeptal se Erlendur zvědavě.

„Co je ti po tom?“ odpověděla protiotázkou. Byla ještě celá rozzuřená po střetnutí s těmi uličníky.

„Vlastně vůbec nic, jenom jsem myslel…“

„Pro mě za mě si mysli, co chceš, milánku.“

Erlendurovi začínala služba až za hodinu a zbývající čas chtěl původně využít k hledání v policejním archivu. Namísto toho se zeptal Þurí, jestli by s ním nechtěla zajít na kafe do nedaleké kavárny. Beztak se s ní chtěl ještě jednou setkat, aby se dozvěděl víc o tom, jak našla náušnici. Proto mu byla tato příležitost vítaná.

„Dostanu brennivín?“ odpověděla okamžitě.

„Obávám se, že nemají na prodej alkoholu licenci,“ řekl Erlendur.

„Tak na to zapomeň,“ prohlásila Þurí a zamířila k přístřešku, kde se momentálně nikdo jiný nenacházel. Posadila se na lavičku a Erlendur vedle ní. Země byla poseta zašlápnutými žvýkačkami, a kamkoli se člověk podíval, válely se prázdné sáčky z kiosku, které tu lidé prostě odhazovali a vítr je rozfoukával po okolí. V koutě ležela vedle prázdného odpadkového koše prázdná láhev od minerálky. Všechny stěny byly pomalované primitivními a obscénními čmáranicemi.

„Viděla ses v poslední době s Bergmundurem?“ zeptal se Erlendur.

„S tím zatraceným pitomcem?“

„Myslel jsem, že jste přátelé,“ řekl Erlendur.

„Bergmundur nemá přátele, nic si nenamlouvej. Je to ztracená existence, totálně ztracená.“

„Vlastně jsem už byl na cestě k tobě,“ řekl Erlendur.

„Ach ne!“

„Docela rád bych se dozvěděl něco víc o té náušnici, kterou jsi našla v tom horkovodním potrubí.“

„Dostal jsi ji zpátky od toho podvodníka?“ zeptala se Þurí. Erlendur předpokládal, že tím myslí černého páleníka, který dostal náušnicí zaplaceno za kořalku.

„Ano, mám tu náušnici. U sebe doma.“

„Ráda bych ji dostala zpátky,“ prohlásila Þurí.

„A na co?“ zeptal se Erlendur.

„Podruhé ji už neprodám, jestli máš na mysli tohle,“ odpověděla Þurí hrubě. „Nechci ji prodat, jen bych ji chtěla mít. A pak…“

Jakási mladá dívka s černě namalovanýma očima odbočila na zastřešenou zastávku a podívala se na ty dva na lavičce. Něco se jí na nich zřejmě nezamlouvalo, protože se otočila a zase vyšla ven. Měla na sobě krátkou sukni a boty na vysokých podrážkách, na kterých se jen s námahou mohla pohybovat.

„Rád bych věděl, kde přesně jsi tu náušnici tenkrát našla,“ řekl Erlendur.

„No, v té rouře!“ odpověděla Þurí.

„Ano, ale kde přesně. Vzpomínáš si, kde ta věc ležela, když jsi ji našla?“

„Do toho je ti úplné hovno.“

„Jen bych to rád věděl.“

„Neležela daleko od té díry v rouře.“

„Nalevo, nebo napravo od ní?“

„Napravo, nalevo, co je to za otázky? Co na tom záleží?“

„Pravděpodobně na tom nezáleží,“ připustil Erlendur. „Přesto by bylo dobré, kdyby sis vzpomněla.“

„Nalevo,“ prohlásila Þurí, „a ležela dole pod trubkou. Tam, kde ležela, byla tma. Ani bych ji nenašla, kdybych se při lezení dovnitř nebouchla hlavou o betonovou hranu a nespadla tam. Najednou jsem uviděla, jak se tam něco třpytí, a byla to ta náušnice. Zjistil jsi, komu patří?“

„Pracuji na tom.“

„Nebo proč tam ležela?“

„To nevím,“ řekl Erlendur. „Když ležela tak daleko pod trubkou, nemohl ji přece někdo jen tak ztratit. Před pár dny jsem se tam byl podívat. Pod tu trubku se vůbec nedá dostat, na to je příliš nízko nad zemí.“

„Možná ji tam někdo odkopl,“ řekla Þurí.

„Možná.“

„Nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo ji tam schoval.“

„Proč? Kdo by ji tam schovával?“

„Jak to mám vědět,“ řekla Þurí podrážděně. Pomalu začínala mít Erlendurova vyptávání dost. „Já jsem o tom nepřemýšlela, to je přece tvoje věc. Já nemám tušení, jak se tam ta náušnice dostala, proč bych si tím měla lámat hlavu? Prostě jsem ji jen našla a je mi šumafuk, kdo ji tam položil nebo jak se tam dostala nebo komu patřila. Opravdu nevím, proč se mě na to ptáš. Kdo k čertu vlastně jsi?“

„No tak dobrá,“ řekl Erlendur. „Jenom se snažím zjistit, co se tenkrát stalo, když Hannibal zemřel.“

„Ano. Ale ani o tom nic nevím.“

„Velice jsi mi pomohla.“

Þurí vytáhla z kapsy plechovou krabičku s cigaretami a jednu si zapálila. Vdechla namodralý kouř.

„Má ta náušnice co dělat s Hannibalovou smrtí?“ zeptala se.

„To nevím,“ odpověděl Erlendur. „Ta náušnice je jediná věc, která do toho jeho posledního útočiště nepatří. Jediná věc, která nemohla Hannibalovi patřit.“

„Chudák Hannibal,“ prohlásila Þurí. „Takových jako on není moc.“

Erlendur přikývl. „Říkal ti někdy o své sestře?“

„Té, co ji zachránil z moře?“

„Ano, jmenuje se Rebekka. Je jí velice líto, na jakou dráhu se Hannibal vydal, a myslí si, že to je i její vina. To je samozřejmě naprosto scestné. Seznámil jsem se s ní trochu blíž a ona mi vyprávěla, co se před mnoha lety stalo v hafnarfjörðurském přístavu. Ráda by věděla, jak došlo k tomu, že se Hannibal utopil.“

„Tak proto za mnou pořád lezeš?“ zeptala se Þurí a podívala se na Erlendura.

Erlendur se musel usmát.

„Jmenuje se Rebekka? To jsem nevěděla. Mluvil o ní jen málo.“

„Nedokázal je zachránit obě,“ odpověděl Erlendur.

„Ale proč se ona cítí zodpovědná za to, co se stalo?“

„Vlastně nebylo v plánu, aby k nim nastoupila do auta,“ řekl Erlendur. „Její bratr a jeho žena si vlastně chtěli udělat jen malý výlet, ale pak to děvče vzali s sebou. A přesně to si vyčítá. Ještě dnes na to stále myslí, i když nechce.“

Þurí zhluboka vdechla kouř. Po tom útěku z autobusu se už uklidnila, i proto, že jí Erlendur vykládal o Hannibalově sestře a té nehodě.

„Kam máš vlastně namířeno?“ zeptal se Erlendur a doufal, že na něho zase nevyjede.

„Namířeno?“

„Jela jsi přece autobusem.“

„Jen tak,“ pravila Þurí. „Ráda jezdím autobusem po městě a dívám se na ulice a na domy nebo na nějakou novou čtvrť, jako je Breiðholt. Je to pro mě jako výlet. Nemám žádný určitý cíl. Nikdy nemám žádný cíl, proto skončím vždycky na stejném místě.“

Nechala tenkou cigaretu spadnout na zem a rozšlápla ji, jakmile ji dokouřila tak daleko, že si skoro spálila konečky prstů.

„Vím jenom, že mu jeho žena strašně chyběla,“ řekla konečně.

„Helena?“

„Hannibal mi vyprávěl, že jeho pomoc odmítla,“ řekla Þurí a hleděla na kaluže na Hlemmuru. „Byl přesvědčen, že je mohl zachránit obě, ale Helena ukázala rukou dozadu na to děvče a tím mu dala na vědomí, že má napřed zachránit to dítě. Domníval se, že se obětovala za jeho sestru, věděla prý, že není možné zachránit obě. Že by ho stálo mnoho času a mnoho sil, než by vysvobodil Helenu a pak ještě zachránil to děvče. Odstrčila ho od sebe, to prý byla poslední známka, že žije. Říkal, že se na něho usmála. Tak nějak jsem ale měla pocit, že si to Hannibal upravil. V jedné své slabé hodince mi o tom vyprávěl, ale později o tom už nemluvil nikdy.“

O chvíli později přijel k zastávce autobus. Þurí vstala a rychle se s Erlendurem rozloučila, jako by s ním už nechtěla mít nic společného. Obloha byla zatažená a už zase začínalo pršet. Díval se za ní, jak nastoupila do autobusu a našla si místo u okna, aby dál mohla bez cíle proplouvat městem. Aniž by někde vystoupila, aniž by jí záleželo na tom, kam autobus jede. Její život byl jediná jízda bez cíle. Erlendur hleděl za autobusem, který pomalu odjížděl, a skoro se mu zdálo, jako by tam viděl sebe sama, samotného ve věčném koloběhu existence, na cestě bez cíle.

TŘICET SEDM

U reykjavické kriminální policie neznal Erlendur nikoho osobně. Párkrát byl v kancelářích oddělení, které se nacházely v budově na Borgartún, doručit tam nějaké podklady. Kolegové z kriminálky se samozřejmě volávali, když se jednalo o vloupání nebo těžké fyzické napadení. A častokrát také museli pochůzkoví policisté vypovídat coby svědci u případů, které kriminálka vyšetřovala. To se ale Erlendurovi ještě nikdy nestalo a jako obyčejný policista neměl s oddělením pro násilné zločiny nic společného.

Zjistil, že případ ztracené Oddný vedl jistý Hrólfur. Bylo mu kolem třiceti a platil za dost líného člověka, který zřejmě o svou práci neprojevoval příliš velký zájem. Když k němu Erlendur přišel, měl kvůli něčemu, co zrovna vyřizoval, naspěch, proto mu nezbývalo na rozhovor moc času. Erlendur si kvůli kolegům z oddělení násilných zločinů v Borgartúnu oblékl dokonce uniformu, aby pokud možno nekazil dojem. Podařilo se mu Hrólfura chytit u fungl nové fotokopírky. Ten přístroj dělal rámus jako traktor a oslnivými záblesky osvětloval poměrně temnou místnost. Erlendur se představil a zeptal se na stav věcí v případu pohřešované ženy z Thorovy kavárny. Oddný.

„V té věci není nic nového,“ prohlásil Hrólfur, zatímco horlivě kopíroval. „Proč se na to ptáš?“

Erlendur měl dojem, že kopírované dokumenty mají něco společného s nějakými nemovitostmi. Uvažoval, jestli Hrólfur hodlá něco soukromě kupovat nebo prodávat, nebo jestli vyšetřuje nějaký podvod. Vypravil se sem, aby si s někým promluvil o tom, co je v případu Oddný nového. Měl dokonce trochu špatné svědomí, protože si své poznatky kvůli Rebecce tak dlouho nechával pro sebe. Byl v nepříjemné situaci, z níž by se rád dostal.

„Čistě ze zvědavosti,“ řekl Erlendur. „Nacházíte stále ještě nějaké nové záchytné body?“

„Skoro nic. Zdá se, že je naprosto jasné, co se stalo.“

„A co tedy?“

„No, ta ubohá žena se zřejmě rozhodla rozloučit se světem. Možná se utopila v moři nebo tak něco. Nic jiného jsme nezjistili.“

„Nepodváděla svého muže?“

„Ano, před pár lety mu byla krátkou dobu nevěrná.“

„A toho muže jste si vzali na mušku?“

„Ano. Byl doma spolu se svou družkou.“

„A nelhali vám ti dva?“

„Jestli lhali? Ne. Jak jsi na to přišel?“

„A co je s tím mužem, se kterým mluvila v tom tanečním lokálu?“ zeptal se Erlendur.

„Toho jsme nenašli,“ řekl Hrólfur, zatímco se mu světlo z kopírky mihlo po obličeji. „Ale řekni mi raději, proč se o případ zajímáš?“

„Soustředili jste se především na toho manžela, že?“ opáčil Erlendur.

„Nic jsme mu nemohli dokázat,“ pravil Hrólfur a zvedl víko kopírky. „Dost možná jí tu a tam pár vrazil, ale to ještě nic neznamená.“

„Pár vrazil?“

„Docela rychle jsme zjistili, že tam byly jisté rodinné problémy. Dá se předpokládat, že ji bil. Nic opravdu vážného, ale dost na to, abychom se ho na to důkladně vyptali, jakož i lidí, kteří ty dva dobře znali. Ale v tomto aspektu jsme vůbec nic nezjistili.“

„Někdo vám o tom vyprávěl?“

„Ano.“

„A ten muž to přiznal?“

„Ano, přiznal to. Co že jsi vlastně zač?“

„Zajímám se o ten případ,“ řekl Erlendur.

„Jsi už dlouho u policie?“

„Ne.“

„Znáš ty lidi?“

„Ne, vůbec ne. Ale co teď, bylo vyšetřování zatím odloženo k ledu?“

„Nemáme žádnou mrtvolu,“ vysvětloval Hrólfur. „Žádnou vražednou zbraň. A nenašli jsme žádný přijatelný důvod pro jej í zmizení, leda že by si sama vzala život. V manželství jí to skřípalo. Pravděpodobně ho chtěla opustit. Takže to pak svým způsobem udělala.“

„Její muž byl tu noc, kdy zmizela, doma sám?“

„Ano, ale to není žádný zločin, můj milý,“ řekl Hrólfur. „Ten večer byl ale nejprve na nějakém setkání v Lions Clubu. Vůbec nevím, proč ti to vyprávím. Jakže se jmenuješ?“

„Erlendur.

„Ano, správně, Erlendur. Víš o tom případu něco víc? Proč se o něj zajímáš?“

„Narazil jsem na starý článek v novinách a slyšel jsem o tom od kolegů na hlavním ústředí.“

„Provedli jsme domovní prohlídku,“ řekl Hrólfur. „Velice dlouho jsme ho vyslýchali, opravdu jsme ho zmáčkli. Mluvili jsme se sousedy. Nikdo tu noc neviděl nikoho přicházet ani odcházet. Nakonec jsme nemohli proti němu předložit nic, co by státní návladní mohl použít. Ten muž si ani nevzal advokáta, případ se tak daleko nedostal.“

„Ale byl podezřelý?“

„Ano, to byl. A pořád ještě je. Stejně jako ten bývalý milenec. Případ je nevyřešený a pořád na něm ještě pracujeme. V pravidelných časových úsecích vše znovu procházíme, předvoláváme lidi a děláme si záznamy. A jdeme po stopách, když na nějaké narazíme. Takže… Její muž tvrdí, že se z toho tanečního lokálu domů nevrátila, prý ji tu noc, kdy zmizela, už neviděl. Na tom trčíme.“

„Během stejného víkendu, kdy ta žena zmizela, utonul jeden bezdomovec v rašelinové tůňce v Kringlumýri,“ řekl Erlendur.

„No a?“

„Vzpomínáš si na ten případ?“

„Ano. Jak se vlastně jmenoval? Nejmenoval se…“

„Hannibal.“

„Ano, to je pravda. Bezdomovec.“

„Neviděli jste důvod se na ten případ podívat blíže?“

„Ale on se prostě utopil,“ řekl Hrólfur. „Co bychom na tom měli vyšetřovat? Pitvali ho a nenašli žádná zranění nepřirozené povahy, která by mohla způsobit jeho smrt. Máš nějaký speciální zájem o podobné případy?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Nijak zvlášť.“

„Svého času se všechny síly soustředily na nalezení té ženy,“ řekl Hrólfur, zatímco si rovnal papíry, a pak vypnul kopírku. „Však víš, jak taková věc probíhá.“

„Co?“

„U případů pohřešovaných je nejdůležitějších prvních osmačtyřicet hodin,“ vysvětloval Hrólfur a nasadil úřední výraz.

„A co ten oheň v Hannibalově sklepě? Věděli jste o tom?“

„Ano. Doneslo se k nám ale, že to bylo jeho vlastní zavinění.“

„Dalo by se říct, že byl pro vás méně důležitý než Oddný?“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Hrólfur nevrle. „V žádném případě nebyl méně důležitý, ale Oddný mohla být ještě naživu. Možná jsme ji ještě mohli zachránit a na to jsme se soustředili. Ten chlap spadl do tůňky a utopil se, ten se už zachránit nedal. Byl opilý, to potvrdil rozbor krve. Proč… Co to má být? Znal jsi toho muže?“

„Ano, znali jsme se,“ řekl Erlendur. „Při nočních službách jsem na něho tu a tam narazil,“ dodal. „Slušný chlap, se kterým si život ošklivě pohrál.“

„Chápu. Nebydlel v tom horkovodním potrubí?“

„Ano.“

„Chceš ještě něco jiného?“ zeptal se Hrólfur a stiskl dokumenty pod paží. „Musím jít na poradu.“

„Ne. Mockrát ti děkuji za pomoc.“

Erlendur hleděl za Hrólfurem. Soudě podle jeho slov, rozhodně nebylo třeba spěchat se zprávou o náušnici.

TŘICET OSM

Erlendur toho muže zastihl při nějaké práci v garáži. Velká vrata byla zvednutá a na výjezdu stálo poměrně nové černé auto, zřejmě právě dokonale naleštěné. Americký bourák. V garáži bylo všechno pečlivě uklizené, regály a skříně ve zdi a malé skříňky poskytovaly dost místa, aby se vše nacházelo na svém místě. Natřená podlaha se leskla čistotou, člověk by po ní rovnou mohl chodit jen v ponožkách. Zahradní náčiní a nářadí viselo pěkně srovnané v řadě na hřebících, stejně jako dvě dokonale čisté lopaty.

Majitel domu si návštěvníka nevšiml. Erlendur chvíli stál před garáží a pokoušel se udělat si o muži obrázek. Typově byl dost podobný někdejšímu milenci Ísidórovi, štíhlý muž v kostkované košili a džínách, tmavovlasý a s tmavou pletí. O pár let starší než Erlendur.

Právě uklízel leštidlo a hadru, aby zase obnovil dokonalý pořádek. Zřejmě kladl velký důraz na to, aby vše, co se ocitlo mimo své místo, bylo řádně vráceno zpět. Příjezd ke garáži byl mokrý, protože muž před leštěním auto umýval. Hadice už zase visela pečlivě stočená na příslušném věšáku na stěně. Nebylo pochyb: tento muž ošetřoval své auto s maximální pečlivostí a svou garáž stejně tak.

Erlendur o něm věděl, že pracuje jako vedoucí kanceláře ve velké penzijní pojišťovně. Domníval se, že se rozhovoru s ním nemůže vyhnout, ale stále ho odsouval, protože byl z toho trochu nervózní. Neměl zkušenosti, jak v podobně háklivých záležitostech začínat s lidmi rozhovor. Neměl tušení, jak muž zareaguje. Jeho žena jednoho letního večera v Reykjavíku zmizela a on byl od té doby v podezření. A nyní se najednou objeví neznámý člověk, aby mu sypal sůl do ran.

Erlendur před garáží přešlapoval z nohy na nohu, dokud muž s hadrem a leštidlem nevzhlédl a neuviděl neznámého u vrat. Vyšel ven a pozdravil. Erlendur pozdrav opětoval, ale nic víc neřekl.

„A co… Kdo… Mohu pro tebe něco udělat?“ přerušil muž trapné mlčení.

„Nejsi náhodou Gústaf?“ zeptal se Erlendur.

„Ano, jsem.“

„Já se jmenuji Erlendur, jsem od policie.“

„Policie?“

„Ano, jsem u dopravní policie. Rád bych s tebou mluvil o tvé ženě Oddný.“

„O Oddný?“

„Já vím, že…“

„Proč se mnou chceš mluvit o Oddný? Co s ní máš společného? Kdo jsi?“

„Jmenuji se Erlendur. Zabývám se tím případem na vlastní pěst. Má to co dělat s jedním mým známým, který zemřel během stejného víkendu, kdy se ztratila tvá žena.“

„Na vlastní pěst?“

„Ano, kvůli mému známému a kvůli jeho sestře.“

„A kdo to byl?“

„Jmenoval se Hannibal. Jeden bezdomovec.“

„Bezdomovec? Co to k čertu… O čem to vlastně mluvíš?“

„Bydlel nedaleko odtud v horkovodním potrubí, které se táhne kolem bývalého rašeliniště v Kringlumýri. Utopil se tam v jedné tůňce, a to právě během stejného víkendu, kdy se ztratila tvá žena, možná dokonce ve stejnou dobu.“

Gústaf stál ve vjezdu do garáže a zíral na Erlendura. Vše tu bylo správně srovnáno a uklizeno, až na toho neznámého, který se připlížil za večerního ticha a otravuje ho zmateným vykládáním o nějakém bezdomovci.

„A co to má co dělat s Oddný?“ zeptal se.

„Rád bych se tě na něco zeptal,“ odpověděl Erlendur.

„Mě? Já žádné bezdomovce neznám. A tebe taky ne. Zřejmě se nejedná o oficiální návštěvu, že ne?“

Erlendur zavrtěl hlavou.

„Pak s tebou nemám o čem mluvit,“ řekl muž a vešel zpátky do garáže.

„Je dost možné, že se tvá žena, tu noc, kdy zmizela, s Hannibalem setkala,“ řekl Erlendur. „Nemám tušení, jak to souvisí. Předpokládám, že tvá žena už není naživu. Vím, že Hannibal už nežije. Rád bych zjistil, co se to tenkrát stalo. Hannibal má sestru, jmenuje se Rebekka, ta ještě žije. Ona by taky ráda věděla, co se stalo.“

„Myslím, že bys měl raději jít,“ řekl Gústaf. „Nemluvíš s tím pravým. Já na tvé otázky nemám odpovědi, vůbec nevím, o čem mluvíš. Neznám ty lidi. Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„Samozřejmě jsi o nich ještě nic…“

„A hlavně nevím, kdo jsi ty,“ přerušil ho Gústaf. „A proto mi to všechno připadá velice divné. Nanejvýš zvláštní. Byl bych rád, kdybys mi dal pokoj. Nemám s tebou o čem mluvit.“

„Nevěříme, že Hannibal tvé ženě něco udělal,“ řekl Erlendur. „On…“

Erlendur hledal správná slova.

„Dalo by se říct, že v minulosti prožil něco, co by mu nedovolilo, aby jí něco udělal. Osud si s ním škaredě zahrál, ale on by nikdy tvou ženu nenapadl.“

„Nemám zájem o žádné historky. Smím tě poprosit, abys mě nechal na pokoji?“ trval na svém Gústaf. „Nemám se s tebou o čem bavit! Pochop to už konečně!“

„Zmínil jsem se o Hannibalovi, protože mám podezření, že tvá žena oné noci, kdy zmizela, byla u toho potrubí, kde měl on něco jako svůj domov.“

Muž se už chystal stisknout knoflík na spouštění garážových vrat. Zaváhal.

„Jsem přesvědčen, že se jejich cesty zkřížily,“ pokračoval Erlendur tvrdohlavě dál. „A to u toho potrubí. Co se pak stalo s tvou ženou, to nevím. A nevím ani, co se pak stalo Hannibalovi. Myslel jsem, že bys mi snad mohl pomoct najít odpovědi na tyto otázky.“

„Co má být s tím Hannibalem? Vůbec nemám tušení, o čem mluvíš? Nikdy jsem o tom chlapovi neslyšel.“

„Ne, samozřejmě ne. Oba případy nikdy nebyly spojovány.“

„To je ale totálně praštěné. Eh… Jak se jmenuješ?“

„Erlendur.“

„Ano, Erlendur. Děkuji ti, že projevuješ takový zájem o ten případ, ale trvám na tom, abys mě nechal na pokoji a nepletl se do věcí, po kterých ti nic není.“

Gústaf uvedl garážová vrata do pohybu, ozvalo se cvaknutí a pak se za hlučného zvuku motoru začala spouštět. Vrata byla červená, vypadalo to, jako by se před Erlendurem k zemi spouštěla stěna. Sáhl do kapsy, vytáhl náušnici a zvedl ji.

„Znáš tohle?“ zeptal se.

Gústaf hleděl na šperk s prázdným výrazem ve tváři.

„Znáš tuhle náušnici?“ zeptal se Erlendur.

Vrata stále ještě klesala, ale krátce předtím, než se zavřela, hodil Erlendur náušnici do garáže na podlahu. Když pak stál za zavřenými dveřmi, litoval hned toho, co udělal. Jednal v záchvatu bezradnosti a pustil z ruky důležitý důkazní materiál. Teď neměl nic, co Oddný spojovalo s horkovodním potrubím, kromě svého vlastního šetření a výpovědi alkoholičky Þurí.

Erlendur zíral na vrata a srdce mu divoce bušilo. Nevěděl, co má dělat. Uplynula skoro celá jedna minuta a on se už chystal na vrata zabušit pěstí, když se znovu spustil motor. Vrata se zvedala.

Gústaf mezitím náušnici zvedl ze země, držel ji teď v ruce a pozorně si ji prohlížel.

„Kde jsi to našel?“ zeptal se s vážnou tváří. Hleděl na Erlendura a nedokázal utajit svůj úžas.

TŘICET DEVĚT

V Gústafově domě vládl stejně úzkostlivý pořádek jako v garáži. Byl to dokonalý protiklad k chaosu, který znal Erlendur ze svého vlastního bytu. V tomto domě nebylo nic přebytečného. Vkusný nábytek stál přesně na svém místě, porcelánové figurky v dokonalých rozestupech a obrázky na stěnách visely naprosto bezchybně rovně. Bleděmodrý koberec na podlaze byl důkladně vysátý, dokonce ještě bylo vidět stopy, které po sobě vysavač zanechal. Erlendur si zcela automaticky chtěl u vchodu zout boty, ale Gústaf prohlásil, že to není třeba.

Nabídl Erlendurovi židli u stolu v jídelně a posadil se naproti němu. Stále ještě držel náušnici v ruce a Erlendur přemýšlel, jakým způsobem by ji mohl dostat zpět. Gústaf najednou zvolil úplně odlišnou taktiku, byl vstřícný, vpustil ho do domu a nyní se zdál být ochoten s Erlendurem mluvit. Řekl, že nechápe, co se s jeho ženou stalo, že je zlomený člověk. On sám byl toho večera, kdy se Oddný bavila v Thorově kavárně, na setkání v Lions Clubu.

„Jsem tam členem už několik let,“ řekl.

„Patřila ta náušnice Oddný?“

„Ano.“

„Zcela jistě?“

„Sám jsem jí je koupil,“ prohlásil Gústaf. „V jednom klenotnictví tady v Reykjavíku. Já jsem ne…“

Gústaf byl viditelně dojatý a těžko se mu mluvilo.

„Od té doby, co Oddný zmizela, jsem je neviděl,“ řekl. „To je… Ano, je to, po pravdě řečeno, velký šok.“ Zíral na náušnici ve své ruce. „Nevím, co mám říct nebo si myslet,“ dodal ještě.

Erlendur mlčel, aby dal muži čas vzpamatovat se. Jeho návštěva Gústafa vykolejila, což se pravděpodobně dalo čekat. Erlendur neřekl, že s klenotníkem už mluvil. A v podstatě ani nevěděl, kolik by toho měl Gústafovi o výsledcích svého pátrání říct.

„Ano,“ řekl Gústaf. „Ty náušnice byly její. Svého času jsem jí je daroval, poté co jsem… Chtěl jsem jí udělat radost. Velice si potrpěla na šperky všeho druhu. Ta náušnice patřila jí, o tom není pochyb. Jak jsi… Kde jsi ji našel? Chceš tím říct, že…? Našel jsi Oddný?“

„Ne,“ řekl Erlendur důrazně. „Našel jsem jen tuhle náušnici, tedy ne já, ale jedna žena jménem Þurí. Znala Hannibala, to je ten muž, který bydlel v horkovodním potrubí. Krátce nato, co se utopil, se tam byla podívat a tu náušnici našla pod jednou z trubek. Dostal jsem ji od ní.“

„Jak jsi věděl, že patřila Oddný?“

„Nevěděl jsem to,“ řekl Erlendur ve snaze nechat tento bod pokud možno otevřený. „Jen jsem se domníval, že by to mohla být ona, protože Hannibal se utopil ten samý víkend, kdy zmizela tvá žena. A nestalo se to daleko odtud. Prostě mě napadlo, že bys tu náušnici mohl znát, protože jsem si myslel, že by tu snad mohla být nějaká spojitost.“

„Promiň, ale co je ti vlastně do toho? Proč si tím lámeš hlavu?“

„Už jsem říkal, že Hannibal byl můj známý,“ vysvětloval Erlendur. „Prostě bych jen rád zjistil, co se tenkrát, když se utopil, vlastně stalo. Pokud je to tedy možné. Navázal jsem taky spojení s jeho sestrou a ona mě požádala, abych na tyto otázky našel odpovědi. A pak se objevila ta náušnice, proto jsem zde. Vím, že to pro tebe není snadné, ale nevím, co jiného bych měl dělat.“

Gústaf stále ještě pozoroval náušnici ve své ruce. „Ale jak se tam dostala? Jak se ta náušnice dostala do horkovodního potrubí?“

„Hannibal ji mohl najít kdekoli,“ pokrčil rameny Erlendur. „Jako tulák nacházel na ulici kdeco, a tak je docela možné, že na svých toulkách po městě ji našel a odnesl do svého příbytku. To nelze vyloučit.“

Gústaf se dlouze zadíval na Erlendura.

„Ale ty se domníváš, že se tam přihodilo něco jiného,“ řekl.

„Domnívám se, že tvá žena byla taky v té rouře,“ přikývl Erlendur. „Možná tam přišla o život.“

Gústaf nespouštěl oči z Erlendura.

„Našel jsi ji?“ zeptal se tiše.

„Ne,“ opakoval Erlendur. Muž se ho na to už zeptal podruhé, a proto se Erlendur snažil vyloučit jakoukoli pochybu. „Nenašel jsemji,“ řekl s důrazem. „Hledal jsem v tom potrubí, ale tam není. Nemám tušení, kde by mohla být. Mohu jen říct, že podle mého názoru byla v té rouře nebo v její blízkosti, a sice toho večera nebo tu noc, kdy se ztratila.“

„Zatáhl ji tam ten tvůj přítel, ten Hannibal?“ zeptal se Gústaf. „Přepadl ji? To jsi chtěl říct?“

„Nevěřím, že to byl on,“ odpověděl Erlendur. „Jsem přesvědčený, že byl ve stejné roli jako tvoje žena.“

„V jaké roli?“

„V roli oběti,“ řekl Erlendur.

„Co tím chceš říct?“

„Hannibal byl oběť stejně jako tvoje žena,“ pokračoval Erlendur. „Hodně jsem o tom přemýšlel a pořád docházím ke stejnému závěru. Jsem přesvědčen, že tvá žena byla zavražděna a Hannibal toho byl svědkem, když se to stalo. Myslím si, že ten, kdo zavraždil tvou ženu, má na svědomí i Hannibala. Musel se zbavit nepohodlného svědka.“

Po Erlendurových slovech následovalo dlouhé mlčení. Ta slova pronikla do onoho dokonalého domova a rozptýlila se všude, za přesně zavěšenými obrazy na stěnách i kolem ozdobných porcelánových figurek na stolcích. Jako by všechno převrátila vzhůru nohama. Gústaf zamyšleně položil náušnici na stůl a Erlendur využil příležitosti, natáhl ruku a vzal si ji. Zdálo se, že si toho Gústaf ani nevšiml.

„Je to samozřejmě jen teorie,“ připustil Erlendur. „Vůbec to nemuselo být takhle. Je to jen jedna možná varianta ze všeho toho, co se u toho potrubí mohlo stát, když tam tvá žena přišla. Její šperk byl nalezen uvnitř pod jednou trubkou. Je taky možné, že byla uvnitř té betonové roury, ale co by tam dělala? Možná se tam chtěla schovat. Před kým ale prchala? Myslel jsem si, že bys mi třeba mohl poradit.“

Zatímco Erlendur mluvil, Gústaf nevydržel déle sedět. Vstal a přecházel sem a tam.

„Co tím chceš říct?“ zeptal se a zůstal stát. „Co bych ti měl říct? Co tím myslíš?“

„Bavil jsem se s některými lidmi o tomto případu,“ řekl Erlendur. „A ti mi řekli…“

„Lidé? Jací lidé?“

„Nějací lidé, kteří Oddný znali, přítelkyně, přátelé…“

„Jací přátelé? Tys mluvil s tím lhářem, s tím Ísidórem?“

„Mluvil jsem s ním,“ řekl Erlendur.

„Víš, že se pokusil mi Oddný vzít. O tom ti vykládal?“

„Ano, vykládal,“ řekl Erlendur

„Pokoušel se zničit naše manželství,“ vykládal Gústaf. „Dělal, co bylo v jeho silách, aby zničil náš vztah. Je to… Je to nejodpornější špinavec, jakého znám.“.

„Říkal, že tě Oddný chtěla opustit.“

„Jistěže to tvrdí! Ale ta chudák ženská se chtěla zbavit jeho, muže, který jí nedovolil ani se nadechnout. Vždycky jsem říkal, že to je odporně nebezpečný chlap. Jestli Oddný někdo něco udělal, pak jistě on! Říkal jsem to těm lidem z kriminálky, ale ti o něj měli kupodivu velmi malý zájem.“

„Zdá se mi, že to samé říkal on o tobě.“

„Šířil o mně ty nejneuvěřitelnější lži.“

„Proč měla tvá žena s Ísidórem poměr, když to byl tak odporně nebezpečný člověk?“ zeptal se Erlendur.

„To nevím,“ odpověděl Gústaf. „Musela trpět výpadkem rozumu. Nikdy jsem tomu nerozuměl.“

„Ale odpustil jsi jí?“

„Já… chtěl jsem zachránit naše manželství. Víš, že sem volal a ptal se po ní? Abych se dozvěděl, že spolu něco měli. Bylo mu naprosto jedno, jestli jí tím způsobí nějaké potíže. Z toho můžeš vidět, jaký je. Musí ti být jasné, že mu přeskočilo. Měl bys to vzít v potaz. Nevím, co na něm Oddný viděla. Taky jim to neklapalo. Párkrát se sešli, vyprávěla mi to, a pak jí došlo, jak se to má. Jaký to je pitomý hňup.“

„Mluvil jsem s dalšími lidmi,“ řekl Erlendur, „a ti mi řekli, že ve vašem manželství byly problémy.“

„S kým jsi mluvil? Kdo to tvrdí?“

„Lidé, se kterými jsem se bavil,“ vyhnul se přímé odpovědi Erlendur. „A šlo zřejmě o něco víc než jen nějaké problémy. Oddný se vůbec necítila dobře, a proto se rozhlížela jinde. To netvrdil jen Ísidór.“

„Necítila se dobře?“

„Slyšel jsem, že jsi ji bil.“

Gústaf zíral na dokonale čistý koberec.

„Proto jsi jí koupil ten šperk?“ zeptal se Erlendur.

Gústaf mlčel.

„Koupil jsi jí ty náušnice, abys ji požádal o prominutí?“

„Já jsem…“ Gústaf se zhluboka nadechl. „Vpustil jsem tě do svého domu, vyslechl jsem tě, pokusil jsem se s tebou mluvit. Myslím si, že je dobře, že máš o ten případ, případ Oddný, zájem. Nikdo si nepřeje vroucněji než já, aby ji našli. Pokoušel jsem se, jako muž s mužem, s tebou mluvit o těžkých věcech. O velmi těžkých věcech v mém a v našem společném životě. A teď na mě přijdeš s tou zatracenou blbostí! Řekl jsem kriminální policii k tomu všechno. Myslím, že bys měl radši odejít. Už ti nemám co říct!“

„Proto tě chtěla opustit?“ zeptal se Erlendur.

Gústaf neodpověděl.

„To bylo pro tebe nepřijatelné. Odpustil jsi jí dokonce i nevěru, aby zůstalo manželství uchováno, jako by se nic nestalo.“

„Měl bys už odejít,“ opakoval Gústaf s dokonalým ovládáním.

„Jaký byl váš vztah potom?“

„Dělali jsme, co bylo v našich silách, abychom situaci zvládli. Nevidím, že by to mělo s tou věcí co dělat. Měl bys být tak laskav a odejít.“

„Zlepšily se vaše vztahy?“ zeptal se Erlendur.

Gústaf neodpověděl, namísto toho odešel do předsíně a otevřel dveře, aby Erlendura vykázal ven.

„Nevím, co je ti do toho,“ řekl.

„Napadl jsi svou ženu?“

„Ne, neudělal jsem to, a nech mě už laskavě na pokoji!“ řekl Gústaf. „Nepřišla už nikdy domů. Oddný se už nikdy z Thorovy kavárny nevrátila domů,“ opakoval šeptem a zabouchl za Erlendurem dveře.

ČTYŘICET

Další čtyři noci neměl Erlendur službu. Po těch nočních službách míval vždycky potíže znovu si zvyknout na normální pracovní dobu. Zkušenější kolegové mu radili, aby se hned znovu přeladil na normální rytmus den - noc, jinak řečeno, aby spal, když spí všichni normální lidé, a neudělal si noc dnem a spal přes den. To ho stálo jisté úsilí, protože po poslední noční službě si nemohl jít lehnout, nýbrž musel vydržet až do večera, aby mohl jít spát v normální dobu. Až se prý ráno znovu probudí, jeho vnitřní hodiny se přenastaví a následky noční služby budou pryč.

Erlendur to zkusil, ale bez úspěchu. Po těch nočních službách měl rytmus úplně postavený na hlavu a jen těžko se s tím srovnával. Nebylo nic platné, že zůstal čtyřiadvacet hodin na nohou, když po poslední noční službě nešel spát. Ležel v posteli a převaloval se, tu a tam si zdříml, ale pak se neklidně celý zpocený budil a byl úplně rozhozený. Ve dvě hodiny v noci byl docela vzhůru a odešel do kuchyně. Tam seděl naprosto sám v nočním tichu a zíral před sebe, veškeré triky a metody byly naprosto k ničemu. Případy Oddný a Hannibala mu nedopřávaly klid. A pokud ne ony, pak ten poslední rozhovor s Halldórou v kavárně Hressó, když mu řekla, že je těhotná a že dítě je jeho.

Co hodláš dělat, Erlendure? zeptala se ho tenkrát a on jí odpověděl, že se má nastěhovat k němu a pak budou hledat jiný vhodný byt. Asi ji úplně nepřesvědčil, protože jeho odpověď jí připadala příliš vlažná a ona chtěla vědět, jestli to s jejich vztahem myslí vážně. Snažil se ji o tom přesvědčit, sám tomu věřil.

Cítil, že je na čase zamířit k nějakému cíli a nenechat život jen tak plynout. Že je už na čase pustit se do něčeho nového, něčeho jiného.

Halldóřino svraštělé čelo se trochu vyhladilo. Vzápětí nato převedla hovor na téma bytu. Ukázalo se, že si už prohlížela nějaké inzeráty na nemovitosti. Považovala za rozumnější byt koupit než pronajmout. A samozřejmě tam musí být taky dětský pokojíček. Pro začátek jen jeden. Z jejího úsměvu Erlendur poznal, že je zase dobře naladěná.

Přemýšlel o Gústafových reakcích a jestli bylo správné ho navštívit. A taky se ptal, jestli se té návštěvy zhostil dobře. Tak nějak mu bylo líto, že na muže tak udeřil, protože za jeho slovy se skrývala těžká obvinění. Taky se nedalo vyloučit, že si Gústaf bude stěžovat u Erlendurových nadřízených.

Erlendur vycházel z toho, že Oddný je mrtvá. Jeho úvahy se točily kolem toho, jestli je jeden a ten samý člověk zodpovědný za smrt její i Hannibalovu. Žárlivost a pomsta, tato slova ho napadala první, ale současně si uvědomoval, že nesmí lidi odsuzovat předem. Mořil se také tím, že si představoval, jak se to dost možná mohlo odehrát u horkovodního potrubí a především pak i u těch tůněk. Někdo musel Oddný přepadnout a Hannibal se možná pokusil jí přijít na pomoc, ale útočník byl silnější. Hodil Hannibala do tůně a odklidil tělo Oddný někam jinam, aby to vypadalo jako nehoda. Pachatel sázel na to, že nikdo nebude mít zájem důkladně vyšetřovat smrt nějakého bezdomovce.

Erlendur Gústafovi tvrdil, že Hannibal by nebyl schopný Oddný něco udělat, a myslel to upřímně, protože nic jiného si opravdu vůbec nedokázal představit. Bylo pro něho nemyslitelné, že by ji zabil, mrtvolu někam schoval a sám sebe pak utopil. Domníval se, že něco takového by bylo zcela absurdní, na místě činu musela být ještě třetí osoba, a ta je zavraždila oba. To byl pro Erlendura jediný možný závěr.

Myšlenky mu kroužily kolem událostí minulých dní a týdnů, na chvíli setrvaly u Þurí, jak ji potkal na autobusové zastávce.

A co říkala o Hannibalovi a Heleně: že Helena odmítla pomoc svého muže, aby mohl zachránit svou sestru. Hannibal se Þurí svěřil, a to ve slabé chvilce, jak se vyjádřila. Hannibal se nikdy nevyrovnal se vzpomínkou na ty tragické události, kdy se auto kvůli jeho lehkomyslnosti potopilo v moři.

Erlendur viděl před sebou Þurí pod přístřeškem na Hlemmuru, kde čekala na další projížďku městem ve veřejném dopravním prostředku, což si představovala jako prázdninovou cestu. Také si vzpomněl, jak se s ní, naprosto střízlivou, setkal v ženském domově, obklopenou jinými alkoholičkami, které hrály člověče, nezlob se, dělaly necudné narážky a smály se jim jako tři islandské čarodějnice z pohádky. Pak se Erlendur snažil zapudit obraz Þurí a Bergmundura, jehož byl svědkem v jejím kutlochu v západní části města, ale i ten se mu bohužel nesmazatelně vryl do paměti.

A myslel na jiný dům v reykjavícké západní části města, kolem kterého občas procházel. Tento obraz se mu taky vryl do paměti: historie mladé školačky z dívčího gymnázia, která beze stopy zmizela cestou do školy. Jeho pozornost byla upřena na takové případy pohřešování, fenomén jako takový a osudy těch, kteří se už nikdy neobjevili, a lidí, kteří po nich zůstali. Bylo mu jasné, že to souvisí s tragickými událostmi, které sám zažil v horách na východě země, ale také s tím, co četl v písemných svědectvích o lidech, kteří sešli z cesty a prožívali v těchto drsných a nehostinných krajích strašné věci.

Možná právě proto má problémy s usnutím. Proto se pořád budí a nemá klid, cítí ten záhadný fyzický neklid, napětí, které neznal nikdy předtím. Jiskra života, jež se rozhořela a má co dělat s pátráním, které na vlastní pěst podnikal v Reykjavíku.

Dříve nebo později bude muset své poznatky předložit kriminální policii v Borgartún, aby bylo zahájeno oficiální vyšetřování proti manželovi i milenci, aby se přišlo pravdě na kloub. Předloží kolegům všechno, co zjistil, taky jim poví o všech svých rozhovorech se zúčastněnými a o těch dvou bratrech, kteří byli Hannibalovými sousedy a o nichž Hannibal tvrdil, že založili ten oheň. A také o Þurí, která našla náušnici.

Ležela před Erlendurem na stole. Vzal ji do ruky a hrál si s ní. Þurí říkala, že ji objevila nedaleko od díry v betonovém obezdění pod jednou z trubek. Pokud její popis souhlasil, nemohla Oddný náušnici ztratit tam, kde se našla, na to byl prostor mezi trubkou a zemí příliš malý. Těžko říct, jak se tam náušnice dostala. Nebylo zcela vyloučené, že ji tam někdo odkopl, aniž by si toho všiml. A taky existovala možnost, že ji někdo pod tu trubku schoval, nebo ji tam dal sám Hannibal.

Krom toho tu bylo ještě jedno vysvětlení, ale Erlendur se ani neodvažoval domyslet ho do konce. Možná tam Oddný odložila náušnici v chabé naději, že ji tam jednoho dne někdo najde a druzí lidé se pak dozví, že její osud se završil v této betonové rouře.

ČTYŘICET JEDNA

Stejně jako posledně se Erlendur sešel s Rebekkou po konci pracovní doby před zdravotním střediskem v Lækjargata. Opět šli k městskému rybníku. Vyprávěl jí o svých rozhovorech s přítelkyněmi Oddný a o setkáních s Ísidórem a s Gústafem, který ho vyhodil z domu.

„Vlastně jen ten Gústaf reagoval divně,“ řekl Erlendur. „Ubližoval Oddný a zdá se pravděpodobné, že ho chtěla opustit. Přesto potvrdil, že náušnice byla její. Když jsem ho trochu zmáčkl, odmítl se mnou dál mluvit a vyhodil mě za dveře. Ale to samotné ještě o ničem nevypovídá. Možná jsem zašel příliš daleko a vyprovokoval jsem takovou reakci. Nakonec byl docela v právu, že mi ukázal dveře.“

Erlendur vyprávěl Rebecce, jak se pokusil navázat kontakt s kriminální policií v Borgartún a o svém informačním rozhovoru s vedoucím vyšetřování v případu Oddný. Že měli od začátku podezření na manžela, ale nic mu nemohli dokázat, protože není žádné tělo ani vražedná zbraň a žádné prokazatelné důvody k tomu činu. Také bývalý milenec Oddný je podezřelý. Celkem se ale považuje za nejpravděpodobnější, že si život vzala sama.

Znovu se posadili na lavičku u rybníka, tentokrát na jeho západní straně, odkud byl dobrý výhled na svobodný kostel a na základní školu v centru města. V Reykjavíku bylo teplo jako skoro celé léto - jeden slunečný den za druhým. Rebekka mlčky naslouchala všemu, co Erlendur vykládal. Na očích měla módní sluneční brýle a jako vždy byla vkusně oblečená. Světlý letní blejzr a pěknou hedvábnou blůzu.

„Ale co říkal o Hannibalovi?“

„Nikdo se o něho nezajímá,“ řekl Erlendur. „Pro policii jsou to dva různé případy, které spolu ani v nejmenším nesouvisí.“

„Ty ses nezmínil o té náušnici?“

„Zdálo se mi lepší ještě s tím chvilku počkat. Možná pár dní, víc ne. Beztak je už dost těžké najít výmluvu, že jsem se na kolegy z kriminální policie neobrátil hned.“

„Oni tedy Hannibalův případ s Oddný nikdy nespojovali?“

„Ne.“

„Ale budou nuceni, když jim ukážeš tu náušnici.“

„Ano.“

Rebekka tiše zaúpěla.

„A pak bude z Hannibala zvrhlík, který ji zabil.“

„Zřejmě si to budou myslet, ale musí taky dokázat, jak a proč zemřel Hannibal,“ řekl Erlendur. „Musí vysvětlit, jak se dostal do sledu událostí, s nimiž nemá nic společného, a že právě proto musel jeho život skončit v té tůňce.“

Ještě dost dlouho tam zůstali sedět, slunili se, naslouchali hluku dopravy z centra a hlasům ptáků na rybníku. Lidé využili pěkného počasí k pokojným procházkám po Tjamargata, vedoucí kolem rybníku. Opodál se ozval klakson a z ještě větší dálky policejní siréna. Někde muselo dojít k nehodě, napadlo Erlendura a doufal, že to nebude nic vážného.

„Ještě něco jiného, Rebekko. Jak Hannibal mluvil o té nehodě v Hafnarfjörðuru…“

„Co tě zajímá?“

„Slyšel jsem něco, co údajně o tom měl říkat,“ odpověděl Erlendur. „Asi o tom moc nemluvil, že?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Rebekka. „Nikdy o tom nechtěl mluvit. Pokud vím, nemluvil o tom s nikým. Co jsi slyšel?“

„Byla to samozřejmě strašná zkušenost a o takových věcech se raději nemluví,“ poznamenal Erlendur. „A už vůbec ne s cizími lidmi, nanejvýš s těmi nejbližšími.“

„Nechápu, kam míříš,“ zamračila se Rebekka.

„Slyšela jsi někdy o ženě jménem Þurí?“

„Þurí? Ne, myslím, že ne.“

„Byla to Hannibalova přítelkyně,“ vysvětloval Erlendur. „Taky alkoholička.“

„Ach tak…“

„To ona našla tu náušnici v horkovodním potrubí. Po Hannibalově smrti zašla k jeho útulku. Čistě náhodou našla tu náušnici pod jednou z trubek, ale nemluvila o tom s nikým kromě mě. Nikdy si nepoložila otázku, proč tam ten šperk ležel. Nelámala si s tím hlavu, prostě si ji vzala a později ji vyměnila za kořalku.“

„Byla to Hannibalova přítelkyně?“

Erlendur přikývl a vyprávěl Rebecce o svém prvním setkání s Þurí v domově na Amtmannsstígur, protože mu někdo dal tip, že se přátelila s Hannibalem. Že sice neví, co to bylo za poměr mezi nimi, ale museli si být blízcí, protože Hannibal se jí svěřil s něčím z toho, co se skrývalo pod jeho tvrdou skořápkou. A že ani neví, jak se ti dva seznámili, ani jak to jejich přátelství dopadlo. Že Þurí má docela cholerickou povahu a za jistých okolností dokáže reagovat dost výbušně. A že má taky ještě mezi bezdomovci další přátele, které využívá k tomu, aby se dostala k alkoholu nebo k lékům, zkrátka čemukoli, co potřebuje k uspokojení svých závislostí. Že se zdá být docela prakticky založená a inteligentní. Víc o ní Erlendur nevěděl, jen že sní o cestování a že má zvláštní metodu, jak si svůj sen splnit.

„Ještě nikdy jsem o ní neslyšela,“ prohlásila Rebekka.

„Hannibal jí asi jednou v nějaké slabé chvilce o tom neštěstí vyprávěl.“

„Ve slabé chvilce?“

„Ano.“

„Jestli s ní skutečně o tom mluvil, pak předpokládám, že měli hodně blízký vztah.“

„Myslím, že byli velmi dobří přátelé. Možná by ti mohlo pomoct, kdyby ses s ní sešla - samozřejmě záleží na tom, jestli se jí bude chtít s tebou mluvit.“

„A víš, co jí… co jí můj bratr řekl? Co té ženě o nehodě vykládal?“

Nejistota v jejích slovech se nedala přeslechnout. Erlendur cítil, že si není jistá, jestli chce opravdu slyšet, co jí může říct. Jestli si tu nehodu nechce raději ponechat ve vzpomínce takovou, jak ji tam měla po celý život. I s vlivem, jaký měla nehoda na její život a na její rodinu, především ale na Hannibala. Erlendur se snažil ze všech sil, aby se vyjadřoval opatrně. Přiznal, že nemá tušení, co Þurí myslela tou slabou chvilkou. Byl pravděpodobně opilý, ale stejně tak tím mohla Þurí myslet, že byl v tom okamžiku dojatý. Že jí ve chvíli větší citlivosti umožnil nahlédnout do svého duševního života. Ať už za tím vězelo cokoli, řekl jí, že si tenkrát troufal dostat z toho auta stejně svou ženu jako sestru. Nejprve že chtěl osvobodit Helenu, ale ta že tušila, že by nezvládl zachránit obě. Proto mu dala znamení, ať se postará nejprve o Rebekku. Z jeho pohledu to vypadalo tak, že se Helena pro Rebekku pravděpodobně obětovala.

„Říkal Þurí, že se na něho Helena usmála. Þurí ho ale nebrala moc vážně. Připadalo jí to, jako by si Hannibal tuto verzi sám upravil dodatečně a sám sebe o ní přesvědčil. A pak ještě zdůraznila, že s Hannibalem mluvila o té nehodě jen jednou jedinkrát.“

Rebekka seděla vedle Erlendura a mlčela, zatímco jí vyprávěl, co řekla Þurí.

„Tys to věděla?“ zeptal se Erlendur a obrátil se k ní.

Neodpověděla.

„Mluvil o tom i s tebou?“

Rebekka seděla bez hnutí. Erlendur se na ni díval, jak k sobě pevně tiskne rty. Zpod velkých slunečních brýlí se vyřinuly slzy a on v tu chvíli věděl, že jeho poslední otázka byla nadbytečná. Slyšela o tom poprvé. Zlobil se sám na sebe, že se zase dotýká jejích starých ran. Sám přece více než kdo jiný musí vědět, jak jí musí být.

„Pravděpodobně to tak bylo,“ zašeptala konečně Rebekka. „Co tím myslíš?“

„Že si to s tím úsměvem vymyslel.“ Erlendur cítil, jak je Rebecce mizerně. „Miloval svoji Helenu,“ řekla. „Víc než cokoli jiného na světě.“

ČTYŘICET DVA

Zloděj mu vběhl takříkajíc rovnou do náruče a hned poznal, jak mizerné má šance. Otočil se na podpatku a hnal se dolů ke Skólavörðustíger, přeběhl ji a zabočil za roh směrem k Smiðjustígur. Erlendur ho nestačil dost rychle chytit, a proto teď musel za mužem utíkat. Bílá služební čepice mu spadla na silnici, ale utíkal dál. Muž prchal k Laugavegur, co mu jen nohy dovolily. Erlendur mu zůstával v patách. Zloděj byl zjevně dobrý sprinter a Erlendur už začínal pochybovat, jestli ho chytí.

Krátce po páté ráno si jeden chodec všiml, že v hodinářství a klenotnictví na Skólavörðustíger se něco hýbe. Muž to neměl daleko domů, a tak přidal do kroku, aby přivolal policii. Dva hlídkové vozy se nacházely nedaleko, v jednom z nich seděli Erlendur a jeho kolegové Garðar a Marteinn, právě oni dorazili na místo činu první. Lupič vnikl do obchodu oknem ze zadního dvora. Lup si nacpal do černé sportovní tašky, kterou měl na černém řemeni zavěšenou přes rameno. Byl příliš pomalý, pravděpodobně věřil, že má času dost. A především nepočítal s policií. Vyšel z obchodu a byl nucen se v zadním dvoře schovat v koutě. Když viděl, že Garðar a Marteinn vešli do obchodu, nevydržel už ve svém úkrytu a vyběhl na ulici. Se třetím policistou nepočítal, strašně se lekl, když mu cestu zkřížil Erlendur a pak ho pronásledoval k Laugavegur a dál na Hverfísgata.

Když dorazili až tam, zahnul zloděj rychle za roh a zamířil ke čtvrti za Národním divadlem. Erlendur se držel za ním. Muž k sobě tiskl sportovní tašku s lupem, zjevně se jí nehodlal vzdát, třebaže mu překážela v běhu. Měl na sobě černý džínový oblek, na hlavě černou čepici a na nohou tenisky. Vloupání si pečlivě naplánoval. Nebylo pro něj těžké vyřadit lehce zvládnutelný bezpečnostní systém ještě dřív, než se stačil rozječet, ovšem na zvědavé chodce v tuto noční hodinu nepomyslel.

Marteinna a Garðara nebylo nikde vidět. V obchodě nikoho nenašli a neviděli, že se Erlendur pustil za zlodějem. Stáli teď před obchodem a rozhlíželi se po něm. Když Marteinn na Erlendura zavolal, nedočkal se odpovědi. Nedaleko zahlédli na silnici ležet policejní čepici a zvedli ji.

„Kde ten chlap sakra je?“ řekl Garðar. V tu samou chvíli takřka neslyšně dorazil další hlídkový vůz.

Lupič nejevil žádné známky únavy a vytrvale běžel stále stejným tempem po Lindargata. Erlendur už za ním poněkud zaostával a obával se, že muže ztratí z dohledu, přesto to stále ještě nevzdával a utíkal, co mu nohy stačily. Supěl námahou a nohy ho bolely, protože ty neohrabané boty, patřící k policejní uniformě, byly snad dobré ke stání ve špalíru, ale rozhodně se nehodily pro běh na dlouhé tratě.

Skoro se mu zastavilo srdce, když uviděl, že lupič u hromady písku na chodníku náhle uklouzl a natáhl se jak dlouhý, tak široký. Erlendurovi se podařilo stáhnout jeho náskok. Když muž znovu vyskočil na nohy, rozběhl se k budově Jihoislandského řeznického svazu, ale po tom pádu trochu kulhal. Erlendur ho slyšel oddechovat a lup ve sportovní tašce cinkal. Muž chtěl pravděpodobně tašku odhodit, aby mohl běžet rychleji, ale k provedení takového manévru musel zpomalit, a tak se Erlendurovi ještě před průjezdem do areálu řeznického společenství podařilo na něho skočit.

Párkrát se převalili po zemi, až se konečně podařilo Erlendurovi získat navrch. Posadil se obkročmo na muže, ležícího na břiše, a tiskl mu hlavu k dlažbě, aby sám mohl trochu popadnout dech. Po dalším krátkém přetahování se mu podařilo nasadit zloději pouta. Pak mu pomohl vstát a přitiskl ho ke zdi. Z udírny masokombinátu stoupala Erlendurovi do nosu příjemná vůně a připomínala mu, jak je vlastně hladový. Během služby bylo mnoho práce, takže za celou noc nestačil sníst jediné sousto.

Erlendur vlekl vězně nejprve směrem ke Skólavörðustíger, ale pak si uvědomil, že mnohem rychlejší bude, když ho dopraví rovnou na policejní ústředí na Hverfisgata. Vysílačku s sebou neměl, proto se nemohl spojit s Garðarem a Marteinnem, ale předpokládal, že na tom nijak zvlášť nezáleží. Lump je polapen, úkol je splněn.

Erlendur muže postrkoval před sebou směrem k policejní budově. Zloděj se zpěčoval a neměl nijak naspěch. Brblal na špatné a neoprávněné zacházení, jaké si nezaslouží, protože je přece ochoten se podrobit. Erlendur mu doporučil, ať drží laskavě hubu. Nikdy předtím toho muže neviděl, byl štíhlý, sotva něco přes dvacet let a měl dlouhé nohy sprintera. Při svém pádu si odřel ruce a obličej. Čepici cestou ztratil a zpod ní se uvolnily husté vlasy.

Erlendur mladíkovi sebral sportovní tašku a sám si ji zavěsil přes rameno. Hodinky a šperky cinkaly při každém kroku.

„Jak to, že jste věděli, že jsem v tom obchodě?“ zeptal se zloděj.

„Dělej, běž,“ zabručel Erlendur.

„Někdo mě viděl?“

Erlendur neodpověděl.

„Nechybělo mnoho a byl bych ti utekl,“ řekl zloděj.

„Ano, ale pak jsi sebou švihl,“ usadil ho Erlendur.

„Nikdy by mě nenapadlo, že vydržíš tak dlouho. Myslel jsem, že to vzdáš. Ještě nikdy v životě jsem neběžel tak rychle.“

Erlendur ho postrčil dopředu.

„Trénuješ pravidelně?“

„Proč prostě nejdeš a nedržíš klapačku?“ zavrčel Erlendur a postrkoval lupiče před sebou.

„Jsi už dlouho u policie?“ zeptal se muž po chvíli.

Erlendur mu neodpověděl.

„Nebo to děláš jen jako letní brigádu?“

„Mohl by sis nechat ty kecy?“ vyjel Erlendur. „Vůbec nemám náladu si s tebou povídat. Proč vlastně kradeš? Nechce se ti pracovat? Jsi na to moc fajnový? Nech toho vyptávání a pohni kostrou.“

Po pár krocích zajatec znovu zastavil.

„Potřebuju prachy,“ prohlásil.

„A kdo ne? Zkus pracovat.“

„Ne, potřebuju spoustu peněz, a to hned. Okamžitě. Nemám čas sedět v base.“

„Tak jsi neměl vyloupit to klenotnictví.“

„Jo, ale…“

„O tom by sis měl raději popovídat s někým jiným,“ přerušil ho Erlendur podrážděně. „Mě ty tvoje blbé kecy nezajímají.“

Šli dál, ale mlčení jim nevydrželo dlouho.

„Prostě si ty věci vem,“ navrhl zloděj.

„Co si mám vzít?“

„Tu tašku. Určitě nic neprozradím. Můžeš přece prostě říct, že jsem ti utekl. Že jsi mě u toho masokombinátu ztratil z očí a že jsem utekl i s taškou. Kápne ti z toho spousta prachů.“

„Že si mám vzít tu tašku a nechat tě pláchnout? To opravdu myslíš vážně?“

„Stačí, když prostě jen řekneš, že jsem zdrhl i s ní, chápeš? Nikdo na to nepřijde. Já nic neprozradím, na to se můžeš spolehnout. Ani jediné slovo.“

„A já pak ten lup prodám a všichni budou spokojení?“

„Ano, žádný problém.“

„Teď konečně už přestaň s tím blbým žvaněním a hni se z místa,“ odsekl Erlendur a postrčil muže dál. „Předtím jsi byl mnohem mrštnější. A už to na mě s těmi kecy nezkoušej. V protokolu se to nebude dobře vyjímat.“

„Člověče, prosím tě, vem si ty krámy a pusť mě. Taky to můžeš klidně donést zpátky do toho obchodu, majitel z toho nebude mít žádnou škodu. Nanejvýš jedno rozbité okýnko a… V tom obchodě jsem toho moc nerozbil. Krom toho jsou takovéhle obchody pojištěné. Vlastník nemusí solit ani korunu, chápeš?“

Erlendur neměl chuť na to odpovídat.

„Co z toho máš, že mě zatkneš? Vůbec nic. Jsem totální nula. Nech mě běžet.“

Čím blíž přicházeli k policejnímu ústředí, tím víc se zloděj vzpíral jít dál a Erlendur ho musel neustále postrkovat. Nakonec ho popadl za rameno a vlekl ho za sebou.

„Oni mě zabijí, ty zatracený svině,“ řekl zloděj. „Tobě to nedochází. Dlužím jim prachy. Řekli mi, že mám udělat ten obchod, dokonce mě na něj upozornili. Vyneslo by to dost na splacení mých dluhů.“

„Jakých dluhů?“

„Za matroš.“

„To je nějaký nový fígl?“ zeptal se Erlendur.

„Co?“

„Vyloupit obchod, abys mohl zaplatit drogy?“

„Říkali, že to je moje jediná šance, to mi fakt řekli. A já… Co jsem měl dělat? Vyhrožovali mi… Jsou totální magoři.“

„Kdo?“ zeptal se Erlendur.

„Ti bratři.“

„Jací bratři?“

„To ti nemůžu říct.“

„No dobrá.“

„Řeknu ti to, když mě pustíš.“

Konečně došli k policejnímu ústředí.

„Nech toho.“

„Jeden z nich se jmenuje Ellert,“ řekl ten zloděj. „Víc nemůžu říct. Víc můžu říct jen tehdy, když mě pustíš.“

„Ellert?“ Erlendur si okamžitě představil oba bratry na Fálkagata, kteří dřív byli Hannibalovi sousedi. „To mluvíš o Ellertovi a Vignirovi?“ zeptal se.

Zloděj neodpověděl.

„Nejmenuje se ten jeho bratr Vignir?“ zeptal se Erlendur.

„Ty je znáš?“ řekl zloděj a úplně zapomněl, že nechtěl jejich jména říkat. „Víš na ně něco? Znáš je? Nevěděl jsem už, co si počít. Vyhrožovali mi vším možným.“

Erlendur neodpověděl. V hlavě se zabýval jinými věcmi než problémy malého darebáka. Snažil se vzpomenout si na všechno, co věděl o Ellertovi a Vignirovi, a pokoušel se najít spojení mezi těma dvěma a událostmi u horkovodního potrubí, které stály Oddný a Hannibala život.

Co když se jedná o víc než jednu osobu?

Co když té noci, co Oddný zmizela, byla u potrubí víc než jedna osoba?

Erlendur se zastavil na schodech policejního ústředí a zíral na zloděje.

Co si takhle představit průběh událostí v opačném pořadí? Že Hannibal nebyl svědkem smrti Oddný, nýbrž právě Oddný viděla, jak byl Hannibal přepaden a utopen?

Dosud předpokládal, že nejprve došlo k útoku na Oddný a toho byl Hannibal svědkem. Co když se to stalo přesně naopak, že ona zahlédla Hannibalovy vrahy, a proto nesměla uniknout?

Neříkal Bergmundur o těch bratrech něco v tomto smyslu? Že si byl jistý, že chtěli Hannibala zabít a že se jim to nakonec podařilo? Zapálili sklep, aby ho odtud vyhnali, o tom byl Hannibal přesvědčený. Bergmundur naznačoval, že Hannibal na ně něco věděl.

Proč se potřebovali Hannibala zbavit?

Navštívili ho u toho horkovodního potrubí?

Přepadli ho?

A pak umlčeli Oddný?

„Necháš mě běžet?“ zeptal se zloděj s nadějí, když dorazili k ústředí. Stál se spoutanýma rukama na schodech a udělal ještě poslední pokus uniknout bez trestu. Erlendur vypadal tak zamyšleně, že mladík skutečně věřil, že si policista jeho návrh vážně rozmýšlí.

„Nemůžu tě jen tak nechat běžet,“ řekl Erlendur, když se zase vzpamatoval.

Postrčil zajatce před sebou do dveří ústředí a nahlásil, že chytil a zajistil lupiče ze Skólavörðustíger, stejně jako lup.

ČTYŘICET TŘI

Specialisté na drogové delikty z kriminálky měli o lupičovu výpověď enormní zájem. Podali si ho časně zrána. Mladý muž se jmenoval Fannar a už po krátké chvíli projevil ochotu spolupracovat. Nikdy předtím neměl s policií co do činění a ještě nikdy nebyl ve vyšetřovací vazbě. Ani advokáta dosud nepotřeboval. Záleželo mu jedině na tom, aby unikl vězení, jak sám řekl. Policistům to znělo neuvěřitelně naivně, ne-li přímo dětinsky, ale využili toho. Výslech proto probíhal naprosto hladce, takže jim ještě před polednem vyklopil o bratrech Ellertovi a Vignirovi naprosto všechno. Jak mu dodávali matroš, a proto jim dlužil peníze. Pro kriminalisty bylo nanejvýš zajímavé, že nápad na vloupání pocházel od obou bratří. S tímto způsobem shánění peněz se dosud nesetkali.

Ukázalo se, že se Fannar dostal na scestí už jako mladistvý. Začal s alkoholem, potom ho vyhodili ze školy, zanedlouho přibyly drogy. Především kouřil hašiš a stýkal se s pochybnými lidmi, kteří mu drogu obstarávali. Fannarovi rodiče se snažili všemi možnými prostředky syna od drog odvést, ale marně. Časem jeho závislost narůstala a Fannar v tom jel čím dál víc. Několikrát se rodičům podařilo zavřít ho doma a svěřit do lékařské péče. Ale pobyty v ústavu pro těžko zvladatelné mladistvé i na psychiatrii se minuly účinkem. Fannar se nedal přivést k rozumu a časem se kvůli kamarádům dostal k ještě tvrdším a dražším drogám. Když ho Erlendur chytil a přemohl, vězel už v potížích až po krk.

V příštích dnech nechala kriminální policie Ellerta a Vignira sledovat a podařilo se jí sehnat dostatek informací, aby je mohli zatknout. Vyšlo najevo, že oba bratři na islandských nákladních lodích pašovali do země drogy všeho druhu. Poptávka po tabulkách hašiše, po amfetaminu a marihuaně neustále narůstala. Vše bylo dodáváno už připravené ke spotřebě, bratrům stačilo jen zboží rozdělit do menších dávek, vhodných k prodeji. Oba dříve vyjížděli s islandskou nákladní flotilou na moře a zkušenosti získali pašováním alkoholu. Drogy ale vynášely mnohem víc a navíc zabíraly na palubě nákladních lodí méně místa než alkohol. Ellert a Vignir měli zprostředkovatele v Hamburku i v Bostonu a nejméně pět kompliců na nákladních lodích. Zboží skladovali v jedné z prázdných kůlen poblíž přístavu a v průmyslové zóně čtvrti Vogar, kde provozovali stolařství. Na obou místech si pronajímali provozní prostory od lidí, kteří o jejich obchodu s drogami neměli ani tušení. Pronajímatelé z toho byli úplně vedle, když se u nich ohlásila policie a informovala je, že jejich nájemníci jsou pašeráci drog. Až dosud se bratřím dařilo za sebou mazat stopy tak zdatně, že se ani nenacházeli v kartotéce osob podezřelých z obchodu s drogami, nikdo o nich nikdy neslyšel.

Něco z toho všeho mohl dosvědčit Fannar, další se kriminalisté dozvěděli od lidí, kteří měli styky s dosud ještě málo organizovaným reykjavíckým podsvětím. Během vyšetřování vyšlo najevo, že oba bratři nedávno získali zásilku z Bostonu. Byla složená v jedné z kůlen v přístavu, a když ji policisté posílení celníky zajistili, byla ještě netknutá. Bratry mohli už po třech dnech sledování zatknout. Když se objevili u kůlny, odkud si chtěli dodávku odvézt, neměli už policisté na co čekat. Bratři se zjevně cítili naprosto bezpečně a ani se nebránili, když je zatkli. Především byli vyjevení a udivení, že jim přišli na stopu. Ze všech sil se snažili ze sebe všechnu vinu shodit, krom jiného tvrdili, že jim nic v té kůlně nepatří, že jsou jen nájemci. A o drogách, které policie nacházela ve všech koutech, údajně nevěděli vůbec nic.

Nebylo tomu tedy tak, že by policie zatčením obou bratří odkryla větší drogovou síť. Bratři vyřizovali prakticky vše sami a byli odkázáni jen na pomoc pár kompliců na nákladních lodích. Vydělávali dobře, ale vždycky dbali na to, aby své bohatství nevystavovali na odiv. I nadále si vydělávali jako stolaři a finančnímu úřadu podávali v daňovém přiznání přesné údaje. Nekupovali si nová auta ani jiné věci, které by mohly někoho upozornit, že jsou bohatší, než se zdá. Ani jedinou korunu ze svých příjmů neuložili do banky, což ovšem nebylo zcela bez problémů. Protože i když se teprve před pár lety dali na obchod s drogami, měli zisk obrovský. Proto u sebe hromadili velké množství peněz v hotovosti, které uchovávali v igelitových taškách a krabicích, něco z toho měli v kůlně a ve stolařské dílně, ale také u sebe doma ve Fálkagata. Byt jen zčásti financovali ilegálně vydělanými penězi. Nový televizor, který u nich Erlendur viděl, byl zřejmě jediný luxus, který si z příjmů za drogy dovolili.

Mezi údaji, které kriminální policie o Ellertovi a Vignirovi získala, byl jeden, který vzbudil jistý rozruch. Bratři měli špatnou pověst, protože když bylo třeba, nezastavili se při vymáhání dluhů ani před násilím. Přitom postupovali často brutálně. Nikdy sice na ně nikdo nepodal oznámení za fyzické ublížení na těle, ale po jejich zatčení se dalo očekávat, že se jim mnohé násilné činy dokážou. Při vymáhání dluhu je někdy doprovázel jeden muž, kterého používali pro špinavou práci. Jmenoval se Elliði a pro policii to byl starý známý. Byl to tentýž chlap, s nímž se dostal Erlendur do konfliktu na Austurvölluru, když tam hledal Hannibalovy známé. Rovněž Elliði byl předvolán k výslechu, načež skončil taky ve vyšetřovací vazbě.

Celkem bylo v rámci operace, již umožnila Fannarova výpověď proti bratřím, zatčeno osm mužů. Po celou dobu vyšetřování až do zatčení bratří nebylo radno Fannara pouštět na svobodu, a proto na něho byla uvalena vyšetřovací vazba za vloupání do hodinářství a klenotnictví. Kromě advokáta, kterého si mladík konečně opatřil, s ním nesměl nikdo mluvit.

Když ho Erlendur navštívil v cele na policejním ústředí, působil Fannar dost zbědovaným dojmem. Kriminalisté ho bez přestání bombardovali otázkami, aby z něho dostali informace o Ellertovi a Vignirovi. Mladý darebák byl u konce sil, sotva dokázal usnout a skoro úplně ztratil chuť k jídlu. Sice z hloubi duše litoval toho vloupání, ale ještě více toho, že prozradil Ellerta a Vignira.

„Měl jsem držet zobák,“ zaúpěl před Erlendurem. „Oni určitě zjistí, kdo je práskl, a pak… Kurva! Nevím, co jsem si od toho sliboval. Kde jsem jen nechal rozum?“

„Velice pochybuji, že pro ty dva vůbec něco znamenáš,“ řekl Erlendur, aby ho uklidnil. „Na ty chlapy by se beztak dříve nebo později přišlo.“

„To je možné, ale teď se to stalo a oni zjistí, že za to můžu já.“

„Nelam si s tím hlavu.“

„Myslíš, že budu smět jít domů, až bude po všem?“

„To opravdu nevím,“ řekl Erlendur. „Ale pravděpodobně ano. Kvůli tomu vloupání sice půjdeš před soud, ale nejsem si jistý, jestli za to budeš muset do basy.“

„Jeden z těch poldů mi řekl, že mě nezabásnou, když jim pomůžu.“

„Raději moc nevěř všemu, co ti kdo napovídá.“

„Kurva práce, že jsem radši nedržel hubu.“

„Nevíš, jestli ti dva bratři neznali někoho jménem Hannibal?“ zeptal se Erlendur.

„Hannibal? Ne. Kdo to je?“

„Nikdy nejmenovali nikoho toho jména?“

„Mluvili jen o tom, kolik jim dlužím,“ prohlásil Fannar. „Taky jsem se s nimi sešel jen jednou. Normálně jsem nenakupoval přímo od nich. Takže mi prostě jen řekli sumu a jak můžu sehnat prachy, abych jim mohl zaplatit.“

„Tím vloupáním?“

„Ano.“

„Jak vlastně přišli na nápad poslat tě vyloupit klenotnictví, abys jim mohl zaplatit?“

„Viděli to v televizi, v nějakém seriálu, na který pořád čuměli.“

„V jakém seriálu?“

„Nemám tušení… Nějaký chlap na kolečkovém křesle. Já se na televizi nedívám.“

„Nebyl to třeba Ironside!“

„Jo, přesně tak.“

ČTYŘICET ČTYŘI

Oba bratři strávili na Hverfísgata jen krátký čas, jehož bylo zapotřebí k uvalení vyšetřovací vazby. Zamlklé a vážné je dovedli k jejich celám a zavřeli. Z ostatních byla obsazena jen jedna, v ní spal nějaký městský tulák, který přišel za časného rozbřesku a požádal, aby ho ubytovali v místnosti pro opilce. Snažil se působit na city a vysvětloval, že už dlouho nespal na matraci a se střechou nad hlavou. Posílali ho do Epidemie, ale říkal, že tam to už zkoušel, bez úspěchu. Po jistém dohadování se rozhodli nechat ho tu.

Erlendurovi bylo jasné, že jakmile Ellerta a Vignira převezou do vyšetřovací věznice na Síðumúli, nebude mít šanci se k nim ani přiblížit. Tam zřejmě, pokud nadále nebudou s policií spolupracovat a budou vše zapírat, stráví pár týdnů v policejní vazbě. Nechtěl riskovat, že by musel čekat tak dlouho. Náhodou se právě nacházel na policejním ústředí, když se dozvěděl, že Vignir je už na cestě do vyšetřovací věznice. Po krátkém rozhodování se Erlendur vydal do vězeňského traktu a podařilo se mu vejít do Ellertovy cely, aniž by ho někdo viděl. Zadržený Erlendura hned poznal a vytřeštil oči, když ho uviděl v policejní uniformě s bílou čepicí na hlavě. Erlendur oběma bratřím řekl jen tolik, že je Hannibalův známý, žádný z nich tedy nevěděl, že je policista.

„Ty?!“ vykřikl Ellert. „Ty jsi u policie?“

„U dopravní policie,“ upřesnil Erlendur.

„U dopravní policie?“

„S tvým případem nemám nic společného,“ pokračoval Erlendur. „Respektive s vaším případem. Pokud vím, jde o obchodování s drogami a takové věci přísluší jiným. Je proti vám vedeno vyšetřování, ale já se chci jen něco dozvědět o Hannibalovi.“

„V našem případě? Žádný případ neexistuje.“

„Ne, samozřejmě ne,“ připustil Erlendur. „Ale jak jsem říkal, já mám zájem jen o to, co se týká Hannibala.“

„Nechápu, co to má s ním co dělat?“

„Vaše věc přece jen vrhá na Hannibalovu záležitost poněkud jiné světlo,“ řekl Erlendur. „Nezdá se ti?“

„Záležitost?“ zeptal se Ellert. „Jakou záležitost? Proč vlastně pořád blábolíš o tom zatraceném Hannibalovi? Kdo vám do prdele nakecal, že obchodujeme s drogami? Řekni mi to! Který zatracený sráč vám to nalhal? Nebo jsi to byl ty? Tys nás pořád otravoval s tím Hannibalem. Co je to za kraviny? Chodil jsi k nám jen proto, abys kolem nás čmuchal?“

„Ne.“

„Kdo to na nás hodil?“

„O stavu vyšetřování proti tobě a Vignirovi nevím nic, krom toho, že jste podezřelí z pašování drog a jejich prodeje. Nemám ani potuchy, jestli o vás někdo šíří lži nebo jestli vás někdo práskl. Já jsem u vás nebyl jako policista, mně šlo jen o Hannibala. Věděl, jaké obchody děláte?“

„My jsme vůbec nic neudělali,“ prohlásil Ellert. „Vůbec nemám tušení, o čem mluvíš.“

„Vyhrožoval vám? Proto jste mu chtěli nahnat strach a proto jste v té jeho sklepní díře založili požár? Chtěli jste ho odtud vyhnat?“

„Nemám se s tebou o čem bavit.“

„Zapálili jste ten sklep?“

„Ten zatracený ožrala si tu svou smradlavou díru zapálil sám!“ odpověděl Ellert vztekle. „My jsme ho zachránili! Neříkali jsme ti to snad už tisíckrát? Proč to konečně nepochopíš? Pravděpodobně jsme ho radši zachraňovat neměli. Možná jsme měli toho sráče nechat, aby se tam dole uškvařil. Aspoň bychom tě pak neměli na krku.“

„Myslím si, že jste si ho chtěli držet od těla,“ řekl Erlendur. „Podezíral vás, že jste založili ten požár. Potom se už do svého sklepa nesměl vrátit a to dával za vinu vám. Jsem si skoro jistý, že věděl o vašich tajných kšeftech a že vám vyhrožoval. Pro vás bylo ve hře příliš mnoho, a tak nehrálo roli, jestli bude o opilce víc nebo míň. Jednoho večera jste přišli k horkovodnímu potrubí, kam se přestěhoval, a přepadli jste ho. Pokusil se utéct, ale dostal se jen k tůňkám a tam jste to s ním skoncovali.“

„Co je zase tohle za blbost?“ odpověděl Ellert. „Vždyť jsme vůbec nevěděli, co s ním bylo po tom, co se musel pakovat z toho sklepa. Že dostal vyhazov, po tom nám nic nebylo, za to si mohl sám. Ten pitomec založil požár. My jsme s tím neměli nic společného. A ani nám nikdy nevyhrožoval.“ Po krátké přestávce ještě dodal: „Nevím ani, čím by mohl.“

„Slyšel jsi někdy o ženě jménem Oddný?“ zeptal se Erlendur.

„To je kdo?“

„Ten večer, co zemřel Hannibal, si vyšla s kolegyněmi z práce. Nakonec skončila v Thorově kavárně, ale potom chtěla jít domů. Bylo pěkné počasí, tak šla pěšky, měla trochu popito. Nikdy domů nedošla.“

„Co… O čem to vlastně mluvíš?“

„S velkou pravděpodobností šla Oddný toho večera domů kolem Hannibalova příbytku,“ řekl Erlendur. „Vůbec nic ti to jméno neříká?“

„Oddný? Nikdy jsem o té ženské neslyšel,“ prohlásil Ellert.

„Jsi si tím jistý?“

„Ano! Naprosto jistý.“

„Dost možná, že vás viděla, co?“ zeptal se Erlendur. „Nebo snad taky jen tebe - možná jste tam vůbec nebyli oba. Možná to ale taky byl jen Vignir. Nebo jste tam třeba poslali někoho jiného, aby za vás vyřídil špinavou práci. Poslali jste někoho na Hannibala, aby ho utopil?“

„Přestaň s těmi kecy, co je to za kravinu? Hele, ať už jsi odsud a nech mě na pokoji, ty zatracený idiote!“

Až dosud seděl Ellert na pryčně. Teď vyskočil a udělal pár kroků k Erlendurovi. Po noci v cele vypadal dost pomuchlaně, byl neučesaný, vlasy mu trčely do všech stran.

Erlendur nedal na sobě nic znát, po celou dobu měl kamennou tvář, mluvil s Ellertem zcela klidně, skoro chlácholivě, ani jednou nezesílil hlas.

„Pokoušela se utéct,“ pokračoval, „ale daleko se nedostala. Domů jí zbývalo ještě deset, nanejvýš patnáct minut. Možná běžela právě tím směrem, když vás viděla, a vy jste se hned pustili za ní. Možná byla stále ještě v rašeliništi, když jste ji chytili. Svědkové tam nebyli žádní.“

Ellert hleděl mlčky na Erlendura.

„A co se stalo pak?“ zeptal se Erlendur.

Ellert neodpověděl.

„Vím, že v jistou chvíli musela být v tom horkovodním potrubí,“ řekl Erlendur. „Tam jste ji dotáhli? Zavlekli jste ji tam? Nebo se tam snad schovala, než jste ji našli?“

„To má být nějaký nový druh psychologické války?“ zeptal se Ellert. „Podstrčit někomu těžký zločin, o kterém nic neví, aby se přiznal k jinému, méně závažnému? Fakt si myslíš, že si nadělám do gatí jen proto, že mi vykládáš tyhle blbý sračky?“

„Schovala se v té betonové rouře?“ zeptal se Erlendur.

„Klidně si v tý tvý blbý povídačce pokračuj,“ odsekl vztekle Ellert.

„Našels ji tam?“

Ellert došel k Erlendurovi tak blízko, až se jejich obličeje skoro dotýkaly.

„Co po mně vlastně chceš, když údajně nemáš s tím případem nic společného?“ sykl Ellert. „Vypal odsud.“

„Nestačilo by Oddný pohrozit? Musel jsi ji taky zabít?“

Na okamžik měl Erlendur dojem, že se na něj Ellert vrhne, ale ten zase poodstoupil o pár kroků zpět. Tvář mu zkřivil škleb, znovu se posadil na pryčnu a mlčky zíral do podlahy.

Když Erlendur stál znovu na chodbě, zaslechl z cely toho bezdomovce, který si vyprosil, aby mohl přespat na policii, ošklivý kašel. Dveře byly jen přivřené a Erlendur je otevřel, aby se podíval, jestli muž něco nepotřebuje. Ležel na pryčně zcela oblečený a připomněl Erlendurovi Hannibala, jak ho kdysi znal. Měl na sobě usmolený kabát a obklopoval ho odporný zápach moči. Čepici měl položenou na podhlavníku, galoše zuté, takže bylo vidět troje ponožky se spoustou děr, jedny přes druhé, každé jiné barvy, černé, červené, zelené. Na stole vedle něj ležely chatrné kostěné brýle s tlustými skly, s obroučkami spravenými lepicí páskou.

Muž se znovu rozkašlal a Erlendur se ho zeptal, jestli něco nepotřebuje. Hromádka neštěstí na pryčně se pohnula a trochu se nadzdvihla, aby viděla, kdo přišel do cely. Erlendur si na něho vzpomněl, ten muž se jmenoval Vilhelm. Před časem se setkali u Hannibalova příbytku. Vilhelm zašátral po brýlích a Erlendur mu je přisunul. Když si je nasadil, měl najednou oči velké jak podšálky. Zíral na Erlendura, ale nepoznával ho.

„Nejsi ty Vilhelm?“ zeptal se Erlendur.

„A ty jsi kdo?“ odpověděl muž protiotázkou, přičemž z něho vycházel stále chrčivý kašel, který si Erlendur pamatoval od jejich prvního setkání u horkovodního potrubí.

„Před pár dny jsme se setkali u té betonové roury, chci říct u horkovodního potrubí,“ řekl Erlendur. „Ale ty už tam asi nebydlíš, že?“

„V té rouře? Nemohl jsem tam vydržet, vždyť je to smradlavá díra a ne bydlení pro člověka. Promiň, ale já si na tebe fakt nevzpomínám.“

„To nevadí.“

„Opravdu jsme se setkali?“

„Ano, setkali.“

„Já si opravdu nevzpomínám,“ prohlásil Vilhelm a narovnal se. Při jeho pohybu smrad několikanásobně zesílil a Erlendur bezděky couvl.

„Ptal jsem se tě na jednoho svého známého, na Hannibala. Bydlel před tebou v té betonové rouře. Utopil se.“

„Ano, Hannibal, to je pravda. Ten se utopil. Ten chudák se utopil. No jo, já už tam nejsem, ale… Řeknu ti, že je fakt těžký najít něco na nocování. Ale počasí bylo poslední dobou dobrý, a tak je všechno fajn. Taky není špatný spát pod stromy u městskýho rybníka. Fakt to není špatný. Každopádně lepší než v tý rouře. Tam si připadáš jak v rakvi. Ano, jako v rakvi.“

„No jo. Tak tedy…,“ řekl Erlendur a chystal se k odchodu.

„Neměl bys náhodou u sebe cigáro nebo dvě?“ zeptal se Vilhelm.

„Bohužel ne,“ řekl Erlendur.

„Už zase jdeš?“ zeptal se Vilhelm, jako by chtěl Erlendura u sebe zdržet.

„Ano, musím jít,“ řekl Erlendur.

„Jak se jmenuješ?“

„Erlendur.“

„Tak nějak mlhavě si vzpomínám,“ řekl Vilhelm, který zřejmě chtěl rozhovor protáhnout. „Když jsi pak byl pryč, přišel ke mně Bergmundur. Za každou cenu mě chtěl nakvartýrovat do Epidemie. Prý je nemyslitelný, abych bydlel v tý rouře. A pak začal žvanit o tý svý Þurí. Já nechápu, jak může být ten chlap do tý štětky tak zabouchly.“

Zřejmě byl Vilhelm opuštěný a už dlouho s nikým nemluvil. Erlendur o něm věděl právě tak stejně málo jako o jiných bezdomovcích. Hannibal byl jediný, se kterým se seznámil trochu víc a toto seznámení nezůstalo bez následků.

„No tak, měj se,“ řekl Erlendur na rozloučenou.

„Nedal jsi mi tenkrát nějaké drobné?“ zeptal se Vilhelm a zíral na Erlendura skrz ty tlusté brýle.

„To je pravda,“ odpověděl Erlendur.

„Ano, teď už si na tebe vzpomínám. Chvíli to trvalo, ale to bylo tím, že tenkrát jsi na sobě neměl tenhle mundůr,“ řekl Vilhelm a ukázal na uniformu.

„Ne,“ usmál se Erlendur.

„Nešlo mi do palice, co jsi tam chtěl. Co můžeš chtít od starýho chudáka ožralý. Ptal ses na Hannibala. Znal jsi ho. Dobře si na tebe vzpomínám, nejsem tak blbý. Zjistil jsi, co se mu to tenkrát stalo?“

„Ne,“ řekl Erlendur. „Pořád ještě nevím o moc víc.“

ČTYŘICET PĚT

Projížděli pomalu centrem města. Noční služba byla klidná a pomalu se blížilo ráno. Měli za sebou pár zásahů, ale většinu času jen hlídkovali v ulicích. Marteinn a Garðar se celou dobu velmi vzrušeně bavili. Erlendur byl zamlklý a zamyšlený. Projížděli kolem Austurstræti, přeměněné na pěší zónu. Garðar na to měl jasný názor, považoval za praštěné, že tam už auta nemají povolený vjezd. Marteinn byl jako obvykle opačného názoru, znal takové pěší zóny ze všech možných měst v zahraničí. Musí se myslet také na chodce, nejen na auta. Garðar ještě nikdy v životě neslyšel takovou blbost.

Když projížděli po Borgartún, ukázal Garðar na prázdný obchod, kde se dřív nacházela opravna jízdních kol. Podle jeho mínění by tam bylo ideální místo pro pizzerii. Na ulici vedla dvě velká okna. Garðar řekl, že už mluvil se strýčkem, který je rejdař a má prý peněz dost. Má zájem i proto, že už v Londýně pizzu jedl, takže ví, o co jde. Garðar si dělal naděje, že se na tom bude podílet, třebaže jiní investoři projevují o novou kulturu rychlého občerstvení malý zájem.

„Můžete se také přidat, jestli chcete,“ řekl Garðar.

Marteinn pochybovačně zavrtěl hlavou.

„A co ty, Erlendure?“

„Ne, já nemám o žádnou pisérii zájem.“ Vyslovil to slovo, jak byl zvyklý. Bylo tam sice písmeno z, ale on to vždycky vyslovoval se s.

„Pizzeria!“ řekl Garðar. „Picéria! Mohl bys to aspoň správně vyslovovat. A co ty, Marteinne?“

„Jak chceš ten lokál pojmenovat?“

„To ještě nevím, muselo by to být nějaké zahraniční jméno,“ prohlásil Garðar. „Něco, co se dobře pamatuje. Něco… tedy něco amerického.“

„Takže ne ‚Garðarova piséria‘?“ zeptal se Erlendur.

Marteinn vyprskl. Garðar řekl, že je pod jeho důstojnost bavit se s ignoranty, jako jsou oni. A že je přejde smích, až jim zavolá z Mallorky, kde bude trávit dovolenou, zaplacenou ze zisků vlastní pizzerie.

Jeli po Pósthússtræti, kolem nejstarší lékárny v Reykjavíku, a potom odbočili do části Austurstræti, která stále ještě nebyla pro auta uzavřená. Jejich vůz se zrcadlil ve výkladních skříních a pod křiklavými reklamními štíty se střídaly obrázky a míjely je jako v kině.

Dnes v noci už dvakrát zasahovali v soukromých bytech, kde se porvali hosté na oslavách. V jednom případě museli vytáhnout z auta opilce a poslat ho na noc do cely na ústředí.

Když projeli celé centrum, dostali vysílačkou hlášení o domácí rvačce ve čtvrti Bústaða.

Erlendur si na adresu okamžitě vzpomněl. Seděl za volantem a zrychlil, zapnul modrý majáček, i když na silnici prakticky žádná další auta nebyla, a během okamžiku byli na Miklabraut.

„Nebyli jsme tady nedávno?“ zeptal se Marteinn.

„Ano,“ odpověděl Erlendur.

„Nenašli jsme tam na podlaze tu ženu v bezvědomí?“ zeptal se Garðar.

„Přesně tak,“ řekl Erlendur.

Po čtyřstopé Miklabraut mohl jet Erlendur rychleji, dokud se před ním neobjevila dvě auta jedoucí vedle sebe. Teprve když zapnul sirénu, jedno z nich mu udělalo místo. Za chviličku byli na Bústaðavegur. Erlendur sirénu opět vypnul, aby nebudil místní obyvatele. Zastavil před domem. Soused z vedlejšího domu na ně už čekal a stál v koupacím plášti u kuchyňského okna. Stejně jako naposledy zavolal policii on. Když vystoupili z auta, spěchal k domovním dveřím.

„Rámus začal asi před hodinou,“ řekl, „a pak náhle zase přestal. Možná šli prostě spát. Ten chlap hlasitě hulákal a žena vřískala jak blázen. Dostal jsem strach, protože jsem si myslel, že ji zabije. Jinak tam býval od minule klid. Možná jednou nebo dvakrát trochu křiku a hádání, ale jinak všechno v pořádku.“

„Kdy ten rámus přestal?“ zeptal se Garðar.

„Vlastně hned poté, co jsem vám zavolal. Pokud… Ano, možná už ani nebude zapotřebí, abyste tam zasahovali.“

„Jistě není příjemné pořád něco takového poslouchat,“ řekl Marteinn.

„Ano, už jsme vážně uvažovali, jestli bychom se neměli přestěhovat, abychom se toho zbavili. Ale jindy je soused milý chlapík. Bavíme se, když pracuje na zahradě. Já to prostě nechápu, něco takového nechápu.“

Zvonili a klepali na dveře, ale nic se tam nehýbalo. Erlendur zkusil, jestli jsou dveře zamčené. Nebyly. Opatrně vstoupil do předsíně.

„Tady policie,“ zavolal, ale nedostal žádnou odpověď. Nyní už s ním stáli v předsíni i oba kolegové. V domě vládlo ticho jako po vymření. Těžké závěsy v obýváku byly zatažené, proto tam chyběl dostatek světla. Dveře do kuchyně zavřené, na chodbě, z níž se vstupovalo do dalších místností, nikdo. Erlendur si vzpomínal, že rodina má dva syny, které na léto poslali na venkov.

„Haló! Je tu někdo?“ zavolal. „Jsme od policie!“

Napjatě poslouchali, pak z obýváku zaslechli tiché vzlykání. Erlendur se vydal za zvukem, a když si jeho oči zvykly na přítmí, uviděl, že v křesle u okna někdo sedí a kolíbá se dopředu, dozadu. Přistoupil blíž a osobu poznal. Byla to ta samá žena, kterou při první zdejší návštěvě našli ležet v obýváku v bezvědomí na podlaze.

Garðar a Marteinn zůstali stát ve dveřích bytu.

Manžela nebylo nikde vidět.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Erlendur.

Žena neodpověděla, jen tiše vzlykala.

„Kde máš muže?“ zeptal se Erlendur a přidřepl si u jejího křesla.

Žena stále ještě nic neříkala. Jako by Erlendura neslyšela ani neviděla, jako by byla na celém světě úplně sama, sama jen se svými myšlenkami. Seděla předkloněná v křesle a pohupovala se dopředu, dozadu.

Teprve když ji Erlendur vzal za ruku, zaznamenala ho. Zasténala, otočila hlavu a podívala se na něj. Hned na ní poznal, že je zase zbitá. Jedno oko měla napuchlé tak, že na něj vůbec neviděla. Horní ret oteklý a rozbitý, z nosu jí tekla krev. Když se Erlendur dotkl její paže, bolestně sebou trhla. Erlendur uvažoval, jestli ji nemá zlomenou. Vedle nových zranění viděl ještě zřetelné stopy po dřívějším násilí.

„Vždycky si dával pozor, aby v obličeji nebylo nic vidět,“ šeptala do tmy. „Ale poslední dobou… A teď zase - už mu na tom vůbec nezáleželo.“

„Kde je?“ zeptal se Erlendur.

„Propustili ho,“ řekla žena tak tiše, že jí sotva bylo rozumět. „Ve firmě dělali nějaké změny a… a řekli mu, že už pro něho nemají místo.“

„Kde je tvůj muž?“

„Prostě ho vyhodili.“

Žena jako by Erlendura neslyšela.

„Nechtěl, aby to na mně bylo vidět,“ šeptala do šera. „Nechtěl, aby si někdo něčeho všiml. Zraňoval mě na těle, tam, kde to nikdo neviděl, chápeš? Aby si ani chlapci ničeho nevšimli. Ale oni už věděli… Věděli velmi dobře, co se děje. Jsou to tak milí kluci, oba dva. Také on uměl být někdy milý. Ano, uměl.“

Erlendur přikývl.

„Ale od té doby… Od té doby je mu všechno jedno,“ pokračovala. „Je mu úplně jedno, kam mě praští.“

„Troufáš si jet s námi, nebo máme raději zavolat sanitku?“

„Všechno je mu naprosto jedno.“

Obrátila se a podívala se na Erlendura.

„Možná bych se mohla přestěhovat k sestře,“ šeptala žena. „Tady už dál nemůžu bydlet. Nezůstanu v tomto domě už ani minutu. Má sestra o ničem neví, musím s ní promluvit. Ona… Já jsem jí o tom nikdy neřekla. Ani nikomu jinému. Já jsem… nikomu jinému…“

„Troufáš si jet s námi?“ opakoval Erlendur. „Odvezeme tě na ambulanci? Můžeš vstát?“

„Nemůžu tady už bydlet,“ řekla znovu žena. „Chlapci přijedou zítra domů… Ach, Bože, nesmějí… Co jim mám říct?“

„Ano, možná by sis měla promluvit se sestrou,“ řekl Erlendur. „Víš, kde je tvůj muž?“

„Kdo?“

„Tvůj muž.“

„Co je s ním?“

„Víš, kde je tvůj muž?“

„Ano, samozřejmě.“

„A kde je?“

„V kuchyni.“

„Tady v kuchyni?“

„Ano.“

„Co tam dělá?“

„Leží na zemi.“

„Na zemi? Jak to?“

„Myslím, že je mrtvý,“ prohlásila žena. „Nůž jsem umyla. Byl celý od krve. Snad to nebude tak zlé.“

Erlendur pomalu vstal a došel ke Garðarovi a Marteinnovi, kteří dál stáli ve vstupních dveřích.

„Kde je ten chlap?“ zeptal se Garðar.

„Tady uvnitř,“ řekl Erlendur a otevřel dveře do kuchyně, osvětlené zářivkou na stropě. Kuchyně byla malá, byl tu sporák, lednička a krom toho kruhový stůl se čtyřmi židlemi. Před dřezem ležel na podlaze muž, který je při jejich minulé návštěvě nechtěl pustit dovnitř. Kolem něho se tvořila velká kaluž krve a Erlendurovi se zdálo, že u něho vidí nejméně tři bodnutí v podbřišku. Umytý nůž ležel na odkapávací ploše.

Žena vyšla z obýváku a nyní stála za Erlendurem. Hleděla na muže ležícího na podlaze, jak ho předtím opustila.

„Umyla jsem ten nůž,“ opakovala. „Myslím, že to bylo správné. A teď musím vytřít podlahu. Musím vytřít podlahu, než se chlapci vrátí domů.“

Erlendur se sehnul k muži a zkoumal, jestli žije.

„Ještě je naživu,“ zvolal, když nahmatal na krční tepně slabý pulz. „Je naživu! Zavolejte záchranku! Musí sem přijet rychlá lékařská pomoc! Pospěšte si!“

Erlendur popadl utěrku ležící na dřezu, roztrhl muži košili a snažil se zastavit krvácení. Garðar a Marteinn stáli pořád jako opaření a zděšeně hleděli na ženu v prudkém světle z kuchyně, jež stála shrbeně, obličej znetvořený od mužova bití. Bezútěšnější obraz nikdy neviděli.

„Hoďte sebou!“ zařval Erlendur. „Musí sem hned přijet lékař!“

ČTYŘICET ŠEST

Zbytek noční služby měli za sebou a po posledním zásahu se loučili na zadním dvoře policejní budovy. Marteinn přijel do práce autem a nabídl oběma kolegům, že je odveze domů. Erlendur se rozhodl jít raději pěšky. Díval se za autem, které oba jeho kolegy odváželo. Po skončení služby ještě dlouho seděli v kantýně a bavili se o ženě, jejím manželovi a obou synech. O násilí v této rodině, které je na denním pořádku nejen tam, ale i u mnoha jiných lidí. O bezmocnosti těch, kteří jsou mu vystaveni. A o studu s tímto spojeným: rodinných tajemstvích.

Dalo se čekat, že manželovi lékaři život zachrání. Sice ztratil hodně krve, ale bodnutí nožem nebyla smrtící. Čekala ho náročná operace. Jeho ženě na ambulanci ošetřili její zranění a pak ji poslali na další vyšetření do nemocnice.

„Můžu tady přespat?“ zaslechl Erlendur někoho za svými zády. Vilhelm se opět vplížil do zadního dvora policejného ústředí.

„Tady není žádný hotel,“ odpověděl Erlendur.

„Ano, to je jasné,“ prohlásil Vilhelm.

„Nechtěl bys tak ještě snídani do postele?“

„To není špatný nápad,“ řekl Vilhelm a zamrkal na Erlendura skrz tlustá skla brýlí. „Kafe a opečený toust? To bych rozhodně neřekl ne.“

„Pojď se mnou,“ řekl Erlendur. „Prakticky všechny cely jsou volné, jen v jedné nějaký ubohý blázen vyspává opici. Dnes v noci po nás vyjel a chtěl z nás nadělat sekanou.“

„Asi se mu to moc nepodařilo.“

„Ne.“

Erlendur zavedl Vilhelma do traktu, kde se nacházely cely pro opilce. Bratry Ellerta a Vignira už převezli do vazební věznice. Z cely muže, který v noci na jedné party ztropil výtržnost a nakonec ještě napadl Garðara pěstmi, nebylo slyšet nic. Momentálně muž zřejmě spal hlubokým spánkem, ale zanedlouho se probudí se strašnou kocovinou.

Vilhelm poděkoval Erlendurovi za laskavost a chystal se ke spánku. Na první pohled byl naprosto vysílený a naléhavě potřeboval odpočinek. Pokřivené brýle si položil vedle sebe. Erlendur se ho zeptal, co se mu s nimi stalo.

„To Bergmundur,“ řekl Vilhelm.

„Co udělal?“

„Šlápl mi na ně. Schválně.“

„A proč?“

„Protože je blbec,“ prohlásil Vilhelm.

„To prostě jen tak, pro zábavu?“

„No jo, řekl jsem mu něco o té jeho Þurí a jemu se to nelíbilo.“

„A proto ti zničil brýle?“

„On ví, že jsem bez nich v podstatě slepý,“ řekl Vilhelm. „Proto se dlouho nerozmýšlel.“

„Proč?“

„Protože u druhých vždycky najde jejich nejslabší místo a přesně tam udeří. Je to idiot, to jsem říkával častokrát, i když byl nablízku. Nemám z něho strach. Já se nebojím nikoho.“

Vilhelm se natáhl na pryčnu. Erlendur opustil vězeňský trakt a vyšel do ranního slunce, svítícího na zadní dvůr. Ještě než zamířil domů, chtěl sejít dolů na Skúlagata, protože ta vede přímo k moři. Miloval blízkost moře, když se chtěl zbavit špíny z noci tím, že vdechoval slaný vzduch a viděl až na horizont. Přesně jako to dělával, když ještě žili na východě země. Vyrůstal na úpatí neprostupné horské oblasti se strmými, až do nebe se tyčícími horami, které se člověku dokázaly ošklivě pomstít za jakoukoli bezstarostnost, ale také u fjordu, kterým bylo možno hledět do dáli. Pamatoval si na nedalekou vesnici a na rybářské lodě, naložené, až se skoro potápěly, jež tam přistávaly, na čilý život a ruch na přistávacím můstku a na vřískot racků, který k tomu taky patřil. Na křik lodníků. Jeho matka pracovala v rybárně, Erlendur si vzpomínal na její dlouhé směny, na velké ženy v bílých zástěrách, které ho odháněly, když jim stál v cestě. Nostalgické vzpomínky. Blízkost k moři v islandském fjordu mu chyběla.

Erlendur už stál na mořském břehu dlouho a hleděl do zářícího slunce nad zálivem Faxaflói, když tu ho napadlo něco, o čem se zmínil Vilhelm v cele, stejně poprvé jako i teď. Mluvil o svém přespávání v té betonové rouře a o Bergmundurově návštěvě. A Erlendurovi nešlo z hlavy, že Bergmundur údajně kvůli Þurí skoro slepému ubožákovi zničil brýle.

„… nechtěl za žádnou cenu, abych v té rouře zůstal,“ zašeptal si Erlendur sám pro sebe.

Ještě chvíli zamyšleně postál na břehu, ale pak se otočil a vydal se zpět k ústředí.

Když Erlendur otevřel dveře cely, bezdomovec spal. Erlendur do něho dloubl, ale Vilhelm měl tvrdý spánek. Erlendur se ho snažil probudit a po jisté době se dočkal jakési reakce, i když Vilhelmovi trvalo dost dlouho, než si v hlavě srovnal, kdo u něho stojí a proč je tak dotěrný.

„Co je to za tyátr?“

„Promiň,“ řekl Erlendur, „ale musím se tě nutně zeptat na něco, co jsi mi řekl při našem včerejším rozhovoru.“

„Co… Co to bylo? Včera?“

„Proč Bergmundur nechtěl, abys zůstal v té betonové rouře?“ zeptal se Erlendur.

„Co tím myslíš?“

„Včera jsi mi říkal, že tě Bergmundur navštívil u toho horkovodního potrubí. Zhruba ve stejnou dobu, kdy jsem tam byl i já.“

„Ano.“

„Říkal jsi, že tě za každou cenu chtěl dovést do Epidemie. Že rozhodně nechtěl, abys zůstal dál v té rouře.“

„No a?“

„Nebylo to od Bergmundura trochu nezvyklé?“

„Co?“

„Že s tebou měl najednou takový soucit? Že na tebe tak myslel? Nebylo ti to divné?“

Vilhelm ještě pořád nebyl úplně probuzený a nevrle se na Erlendura podíval.

„A kvůli tomu jsi mě vzbudil?“ zeptal se a upravil si brýle na nose.

„Pokus se, prosím tě, na to vzpomenout. Pak můžeš chrnět dál, už tě nebudu rušit. Včera jsme se bavili a ty jsi mi řekl, že tě Bergmundur navštívil u toho horkovodního potrubí krátce nato, co jsem já odešel. Vzpomínáš si?“

Vilhelm přikývl.

„Co ho k tomu vedlo? Co ti chtěl?“

„Žvanil něco o té štětce Þurí,“ řekl Vilhelm. Pokoušel se rozpomenout, co v nocí v cele Erlendurovi říkal nebo neříkal.

„A pak se mě zeptal, jestli ještě nemám něco na pití a jestli bych nechtěl raději přenocovat v Epidemii.“

„Jak se přesně vyjádřil?“

„Člověče, to si vážně myslíš, že si na něco takového vzpomenu?“ zeptal se Vilhelm.

„Zkus to.“

„Říkal, že to přece není žádný život v takové betonové rouře, prý je to naprosto šílené. A chtěl mi pomoct najít nějaké jiné bydlení. Že jestli jsem moc nepil, že mě určitě vezmou v Epidemii. Něco takovýho mi říkal.“

„Nepřišlo ti divné, že se o tebe tak zajímá?“

„Ano, tak jsem ho vůbec neznal,“ řekl Vilhelm. „Ten mizerný hajzl mluvil skoro až přátelsky!“

„Šel jsi s ním?“

„Nedal pokoj, dokud jsem s ním nešel do města. A dokonce jsem mohl přespat v té jeho sklepní díře. Popravdě řečeno nemám vůbec tušení, co to mělo znamenat.“

„Chtěl tě tedy za každou cenu vystěhovat z toho potrubí?“

„Ano. Říkal, že tam to pro mě není dobrý.“

„Ale nikdy předtím se nestaral, jak se ti vede, že?“

„Nikdy, proto mě úplně zblbl. Ale tak nějak mi to od něj připadalo milý, že na mě myslí. Protože on jinak není vůbec takový, aby se staral o někoho jiného než sám o sebe.“

„A potom ti zničil ty brýle?“

„Když jsem mu řekl, že Þurí je mizerná děvka, tak se rozzuřil. Že tak prý o ní nemám nikdy mluvit. Alespoň ne před ním.“

„A jaký má on vztah k Þurí?“ zeptal se Erlendur. „Přece nežili spolu, nebo ano?“

„Ne. S Bergmundurem nevydrží nikdo.“

„A s někým jiným žila?“ zeptal se Erlendur.

„Samozřejmě. Copak tys to nevěděl?“

„Byl to Hannibal?“

„Jasně, Hannibal, tvůj kamarád. Ona a Hannibal byli prakticky nerozluční.“

„A Bergmundur s tím nesouhlasil?“

„Ne, neměl Hannibala rád, připadal mu nesnesitelný. A člověk jako Bergmundur se nikdy nevzdává. Ten chlap je tvrdohlavý jak beran. Před pár dny jsem ho slyšel, že po ní zase jede.“

„Chceš tím říct, že na Hannibala žárlil?“

„A jak!“ prohlásil Vilhelm a znovu se natáhl na pryčnu. „Je takový. Myslíš si, že Hannibalovi něco udělal on?“

„Co myslíš ty?“

„Nikdy mě to nenapadlo,“ řekl Vilhelm. „Byla to přece nehoda, ne?“

Erlendur pokrčil rameny.

„Ty víš, že on…“

Vilhelm větu nedokončil. Najednou byl dokonale vzhůru.

„Co?“

„Bergmundur byl samozřejmě mnohem silnější než Hannibal. Větší, mladší a silnější.“

„Jinými slovy, měl nad ním fyzicky převahu?“

„To jistě. Hannibal by proti němu nic nezmohl. Takže to byl asi on, kdo…?“

„Kdo co?“

„Ty přece víš, co Bergmundur udělal.“

„Ne, o čem to mluvíš? Co udělal?“

„Óli říkal, že ho viděl.“

„Óli, jaký Óli? Koho viděl?“

„Ólafur, ten co zhebl nedaleko Nauthólsvíku,“ řekl Vilhelm. „Přece si na něho musíš pamatovat. Neměl infarkt? Ležel u silnice, co vede k zálivu. Byl na půli cesty k sobě domů, když zaklepal bačkorama.“

„Ale ano, už si vzpomínám. A co je s tím Ólafurem?“ zeptal se Erlendur, který si konečně vzpomněl na tuláka, kterého nedávno našli mrtvého. „Co se stalo, koho viděl?“

„No koho asi, Bergmundura samozřejmě,“ řekl Vilhelm. „Když u Hannibala začal ten požár. Říkal mi, že prý viděl, jak se Bergmundur potloukal kolem domu, a to právě ten večer, když tam začalo hořet. Óli si byl skoro jistý, že se ten sklep pokusil zapálit Bergmundur.“

Erlendur si přisedl k Vilhelmovi na pryčnu.

„Sledoval Bergmundura?“

„Byl si tím dost jistý. Vlastně stoprocentně jistý.“

Erlendur si vzpomněl na Vilhelmova slova při jejich posledním setkání, když mu popisoval život v té rouře.

„Jako bys byl v rakvi,“ zašeptal. Najednou byl myšlenkami úplně jinde.

„Co?“

„Říkal jsi, že ta betonová roura je jako rakev.“

Vilhelm se podíval na Erlendura skrz tlustá skla brýlí.

„To je fakt,“ řekl. „Když tam chrápeš, tak máš pocit, jako bys byl zavřený v rakvi.“

ČTYŘICET SEDM

Ve svém kutlochu v západní části města Þurí nebyla, nebyla ani u Svany - v putyce Pol se už delší dobu neukázala. Ba ani v domově pro alkoholičky se neobjevila, ani bezdomovci na Austurvölluru ji neviděli. Erlendur nevěděl, kde jinde by ji ještě měl hledat. Vydal se k Arnarhóllu, kde se často scházeli bratři z mokré čtvrti. Tři z nich seděli u pomníku prvního osidlovatele Islandu a slunili se. Kouřili a popíjeli z láhve brennivín. Další dvě zelené flašky s výmluvným obrázkem umrlčí lebky na etiketě viděl Erlendur stát mezi nimi. Tady musel někdo přijít k náhlým penězům. Jeden z nich byl od pasu nahoru svlečený, byl tak vyhublý, že se mu dala počítat žebra. Druhý, takový malý, čiperný chlápek, měl na hlavě námořnickou čepici a broukal si pro sebe píseň Armády spásy o kadetu Jónovi. Nemohlo jim být na sluníčku lépe.

„Neviděli jste náhodou tady nahoře Þurí?“ zeptal se Erlendur a přisedl k nim. Po cestě do západní části města a zpět ho bolely nohy. Dlouho bušil na dveře a okno Þuríiny sklepní díry, ale nikdo nebyl doma.

„Þurí?“ zeptal se ten vychrtlý a poškrábal se pod paží. „Ne, tu jsem tady neviděl.“

„Nebo nebyl tady v poslední době Bergmundur?“

„Ne, ani toho jsem neviděl,“ řekl ten s námořnickou čapkou. Nadzvedl ji a poškrábal se na hlavě.

Ostatní přikyvovali, ten páreček se mezi nimi neukázal.

„Jsou snad teď už zase spolu?“ zeptal se Erlendur a natáhl si nohy.

„To nemám nejmenší tušení,“ prohlásil třetí nevrle. Nebyl zrovna nejštíhlejší a měl plnovous. Zřejmě se obával, že jim Erlendur bude kazit požitek z toho jejich božského nápoje. „Co je ti k čertu po tom?“ zeptal se.

„Pokud vím, je do ní ještě pořád zabouchlý,“ řekl Erlendur.

„Je to blb,“ řekl ten hubený, kterého pořád ještě svědilo v podpaží.

„Tadyhle Tommiho zřezal jako koně,“ zavrčel ten zamračený. Při pomyšlení na smůlu někoho druhého se jeho tvář trochu rozjasnila. „Proto teď pro něho nemá jediné dobré slovo.“

„Neznám nikoho, kdo by o tom hajzlovi mluvil dobře,“ řekl muž, kterému říkali Tommi.

„Proč máš na něho takový vztek?“ zeptal se Erlendur. „Co se stalo?“

Tommi neodpověděl.

„Þurí byla vždycky k mání, když jsi pro ni něco měl,“ vysvětloval ten zamračený. „Taková byla vždycky. A nemuselo to být ani nic mimořádného.“

„Jako třeba špiritus?“ zeptal se Erlendur.

„Ani to ne. Jen se o tom nesměl nic dozvědět Bergmundur. Tommi k ní jednou zašel a… Co bylo dál, co jsi jí dal, Tommi? Nebyla to nějaká úplná kravina?“

„Autobusový jízdenky,“ prohlásil Tommi.

„Jízdenky?“ opakoval Erlendur.

„Zlevněná sada po desíti, někde jsem to ukrad.“

„Ten náš Tommi nemá na ženský štěstí,“ řekl chlap, který byl zpočátku tak zamračený, ale teď se mu zjevně nálada lepšila. „Kdo by taky s tebou chtěl být? Jsi ohavnější, než policie dovoluje.“

„Když se to Bergmundur dozvěděl, nepovolil, dokud Tommiho nenašel. A pak mu nabančil, ale napřed ho ještě nechal ty jízdenky sežrat. A dal mu najevo, že může Tommi dostat ještě víc, jestli se ještě jednou přiblíží kÞurí.“

„A kdy to bylo?“ zeptal se Erlendur.

„Už to bude tak pět let,“ řekl Tommi. Přestal se škrábat a zamžoural do sluníčka. „Ten chlap mi vyrazil zub,“ dodal ještě a zeširoka otevřel hubu, aby ukázal díru, která to dokazovala.

Chyběly mu nejméně čtyři zuby a Erlendur při nejlepší vůli nedokázal poznat, který z nich se stal obětí Bergmundurova výprasku.

ČTYŘICET OSM

Tentokrát si Erlendur vzal s sebou k horkovodnímu potrubí menší lopatu a silnou baterku. Baterku si půjčil na policejním ústředí a lopatu od jednoho souseda z prvního patra, který se staral o zahrádku u domu.

V policejním archívu o Bergmundurovi našel ledacos. Během posledních let přicházel do konfliktu s policií dost často — kvůli drobným deliktům jako rvačky a krádeže. Erlendur uvažoval o tom, za jakých okolností se setkal v Bergmundurem na Arnarhóllu, jak ho prakticky přinutil koupit mu v lékárně čistý líh. Tvrdil Erlendurovi, že Hannibalovi ve sklepě požár založili bratři Ellert a Vignir, aby se ho zbavili, protože prý na ně Hannibal věděl něco, co nesmělo vyjít na světlo. Taky naznačoval, že bratři Hannibala u tůňky napadli, aby ho umlčeli. Nyní ale musel Erlendur předpokládat, že ho Bergmundur úmyslně svedl na falešnou stopu.

Večer už pokročil, když se vydal k horkovodnímu potrubí. Za celý den se mu nepodařilo najít Þurí ani Bergmundura, ale snad na tom mezitím už ani moc nezáleželo. Byl rozhodnutý zítra ráno zajít s náušnicí a se vším, co se dozvěděl, za svými kolegy z kriminální policie a případ jim přenechat. A pak půjde za Rebekkou a všechno jí povypráví. Nejraději by si ještě jednou promluvil s Þurí, aby se jí vyptal na její vztah k Hannibalovi krátce před jeho smrtí a na Bergmundurovu reakci, než předá případ kolegům, ale nad Þurí jako by se zavřela země. Právě tak by rád věděl, co spojovalo Hannibala a Bergmundura. Byla to čistá náhoda, že šla Þurí krátce po Hannibalově smrti k potrubí a našla tam náušnici? Navíc by se jí rád zeptal, jestli věděla o požáru a o tom, že Bergmundura viděli v bezprostřední blízkosti Hannibalova sklepa, když vypukl oheň. Ti tuláci na Arnarhóllu mu řekli, že Þurí si dokázala Bergmundura celkem snadno omotat kolem prstu a žádat od něho prakticky všechno. Kupodivu měl pro ni Bergmundur stále ještě velkou slabost, i když byla přinejmenším nějaký čas s Hannibalem. Zřejmě stále ještě věřil, že ji musí chránit, a když na to došlo, dokázal být prakticky neodbytný.

Erlendur došel k betonové rouře, která se stala posledním Hannibalovým útočištěm. Zahradní lopata měla jen krátkou násadu, ale kovová část byla poměrně velká. V úzkém prostoru betonové roury se s ní bude pracovat docela dobře. Baterka byla v podstatě spíš velká lampa, jejíž silné baterie vystačí na celou noc. Obloha byla zatažená, ale vítr nefoukal. Cáry dešťových mračen táhly nad horským hřbetem Bláfjöllu. Kromě něj tu nebyl nikdo.

Rozsvítil svítilnu a vlezl do betonové roury s izolovanými horkovodními trubkami. Þurí mu řekla, že našla náušnici nalevo od otvoru. Tam začal Erlendur pátrat. Půda pod potrubím byla tvořená směsí hlíny a štěrku a malé lopatě nekladla skoro odpor. Párkrát zaryl a vyhloubil díru. Když se dostal asi do metrové hloubky, o kousek popolezl, nakypřil zeminu a pokračoval v rytí.

Tímto způsobem se propracovával pomocí malé lopaty po kolenou dál a dál. Baterka položená na potrubí mu osvětlovala místo, kde pracoval. Každého dalšího půl metru otloukl zeminu z betonové roury, nakypřil půdu a hrabal. Vznikala jedna díra za druhou, aniž by cokoli našel.

Ohlédl se zpět a odhadl vzdálenost od vstupního otvoru asi na deset metrů. Pravděpodobně už bylo na čase se obrátit a hledat na druhé straně. Pro jistotu hloubil ještě další dva metry dopředu, než se rozhodl, že to stačí. Nedělalo mu problém se v rouře otočit a po všech čtyřech lézt zpět k otvoru. Cítil se tak nepříjemně, že si musel udělat přestávku. Vylezl ven, protáhl se, pak se posadil a zády se opřel o betonovou stěnu. Pohled se mu stočil severním směrem k Esji. Představoval si, že snad i Hannibal tady kdysi takto seděl, když bydlel na tomto divném místě, vyděděnec uprostřed moderního města. Erlendurovi se tato představa jaksi zalíbila. Hannibalův osud nebyl rozhodně záviděníhodný, ale každopádně byl až do samého konce svobodný člověk.

Erlendur vlezl zpátky do roury a nyní se vydal opačným směrem. Světlo posouval před sebou, popolezl o půl metru, vykopal díru, popolezl dál, vykopal další díru. Tímto způsobem postupoval vpřed. A pak najednou asi po sedmi metrech narazil na jakýsi odpor.

Erlendur si na to místo posvítil lampou, ale neviděl nic. Pak začal zvětšovat díru, ten odpor cítil stále. Poznal, že se nejedná o kámen, na to bylo to, co cítil, příliš měkké, taky zvuk kovu o kámen by musel znít jinak. Erlendur sáhl po svítilně a posvítil kolem díry, kterou vykopal. Nebylo tu vidět nic, co by nasvědčovalo tomu, že se s půdou hýbalo. Už jednou lezl betonovou rourou a hledal Oddný, ale bez úspěchu. Jenže tenkrát s sebou neměl lopatu.

Postavil baterku na vodovodní potrubí a začal rozrývat zeminu v těsném okolí díry. Aby nezničil nějaký eventuální důkazní materiál, musel si počínat co nejopatrněji, proto odebíral lopatou země co nejméně. Kromě zvuků, jež působil on sám, ho obklopovalo zvláštní ticho. Erlendur si udělal krátkou přestávku a s pomocí svítilny nahlédl ještě hlouběji do roury. Kvůli světelnému kuželu působila tma kolem něho ještě černěji. Měl pocit, jako by byl tísněn ze všech stran. Dosud odhazoval zeminu až k oběma trubkám, jenže tam už nebylo místo, proto vyhloubenou hlínu dával k betonové stěně po pravé straně.

Ohnutý a na kolenou pokračoval v kopání, až najednou lopata uvázla. Bezděky ucukl rukou zpět a jen váhavě do ní vzal baterku, aby si na to posvítil. Uviděl kus oblečení, zřejmě límec letního blejzru. A potom spatřil něco, co dokázal identifikovat jako chomáč vlasů, a ve stejnou chvíli mu padl zrak na předmět, který znal.

Erlendur ho opatrně zvedl, očistil od hlíny a podržel ve světle baterky. Byla to náušnice, dva do sebe zasazené zlaté kroužky, horní o něco větší. Na menším kroužku se houpala perla.

Nyní bylo jasné, že našel Oddný.

Vybral ještě víc hlíny, aby odkryl tělo. Příroda už vykonala své dílo. Když se objevily holé kosti jednoho ramene a paže, vzdal to. Bylo mu hrozně. Musel pryč z toho místa hrůzy, nemohl tu zůstat o nic déle. Musel ven z betonové roury, ven z té tmy, obklopující ho ze všech stran.

Když se už Erlendur chystal lézt zpátky, padl mu pohled ještě jednou na kostlivou ruku a tu se mu zdálo, jako by něco ještě ve chvíli smrti sevřela. Podíval se na to pečlivěji, opatrně ruku zvedl a podařilo se mu z ní dostat předmět a zbavit ho hlíny. V tu chvíli mu bylo jasné, že když se chystal najít Oddný v její strašné hrobce, dával vinu za její smrt nepravému muži.

Podržel předmět ve světle. Oddný zjevně nebyla jediná, kdo tu noc, kdy zemřela, ztratil šperk.

ČTYŘICET DEVĚT

Po zbytek noci Erlendur nezamhouřil oka a časně zrána vyrazil pěšky ke kancelářím kriminální policie, jež se nacházely ve stejném domě jako státní zastupitelství. Když se vrátil od horkovodního potrubí, osprchoval se, vzal si čisté oblečení a něco málo posnídal. Samozřejmě že mohl kriminálku informovat okamžitě, jakmile se vrátil domů. Ale zdálo se mu, že s ohlášením nálezu mrtvoly nemusí spěchat. Podle jeho názoru už nějakých pár hodin navíc nehrálo v tomto případu roli, krom toho chtěl kolegy z kriminálky požádat o laskavost. Když se zeptal na Hrólfura, řekli mu, že je na dovolené. A tak ho poslali, aby si promluvil s Marianem Briemem. To jméno Erlendur znal, věděl, že Marian má v oddělení násilných zločinů prakticky hlavní slovo. Za tu dobu, co Erlendur pracoval u policie, se jejich cesty už dvakrát třikrát zkřížily. Nedávno slyšel, že byl dlouho na dovolené a teprve před nedávnem se vrátil do služby. A to byl zřejmě taky důvod, že Marian Briem neměl s vyšetřováním v případu Oddný nic společného.

Když Erlendur zaklepal, sundával si Marian právě kabát a hned ho poznal.

„Ty jsi Erlendur, že?“

„Ano.“

„Nejsi v uniformě?“

„Momentálně mám jen pohotovost.“

„Ach tak. A co mi chceš?“

„Rád bych ohlásil vraždu,“ řekl Erlendur.

Marian si pověsil kabát a nedařilo se mu skrýt překvapeni,

„Co tím chceš přesně říct?“

„Popravdě řečeno si dokonce myslím, že se jedná o dvojnásobnou vraždu,“ řekl Erlendur. „První oběť se jmenuje Oddný. Druhou obětí byl bezdomovec jménem Hannibal. Znal jsem ho. Podle mého názoru byl ve špatnou dobu na špatném místě. V první řadě šlo o tu ženu. Oba zemřeli přibližně ve stejnou dobu nedaleko starého rašeliniště v Kringlumýri. Nyní si už jsem takřka úplně jistý, že vrahem je v obou případech stejná osoba.“

„Oddný. Není to ta žena, kterou loni nahlásili jako pohřešovanou?“ zeptal se Marian.

„Právě ta. A Hannibal je ten muž…“

„Který se utopil v tůňce na rašeliništi.“

„Přesně tak.“

„Hrólfur mi říkal, že k němu před pár dny přišel nějaký policista a kladl mu ohledně těchto lidí dost divné otázky,“ řekl Marian. „To jsi musel být určitě ty. Předpokládám, že jsi tu ženu našel.“

„Byla zahrabaná v horkovodním potrubí nedaleko Kringlumýri,“ řekl Erlendur. „Tam bylo taky poslední Hannibalovo útočiště. Oddný se tam zřejmě chtěla ukrýt, a tak byl do toho všeho zatažen i Hannibal a stálo ho to život.“

„A dál? Považuješ to celé za svoji soukromou záležitost?“ zeptal se Marian.

„Znal jsem Hannibala,“ odpověděl Erlendur. „Mezitím jsem poznal i jeho sestru a ta mě požádala, abych zjistil, jak se to přesně seběhlo. Chtěl jsem s vámi promluvit už před nějakou dobou. Dnes ráno jsem našel Oddný a vím, kdo oba zločiny spáchal. Ale rád bych vás požádal o jednu laskavost.“

„A jakou?“

„Rád bych si s tím mužem, než ho zatknete, promluvil pár minut o samotě,“ řekl Erlendur.

Bungalov ve čtvrti Fossvogur se nacházel až na samém dně údolí. Hranatý moderní dům s udržovanou zahradou. Trávník ani nemohl být zelenější. Byl čerstvě posečený a okraje pečlivě zarovnány. U stěn domu se nacházely záhony s rozkvetlými růžemi a maceškami. Červená vrata garáže byla zavřená. V ranní bríze se dalo ucítit vůni léta a příslib slunečného dne.

Erlendur došel k domovním dveřím a zazvonil. Až po nějaké době se ve dveřích objevil Gústaf.

„Ty?“ řekl, když uviděl Erlendura. „Co tady už zase chceš? A co… Co tady dělají všichni ti ostatní lidé?“

„Chtěl jsem, aby byli u toho,“ odpověděl Erlendur.

Za ním parkoval hlídkový vůz se dvěma policisty a vedle stálo ještě jedno civilní auto, z něhož vystoupil Marian Briem a další dva kriminalisté, kteří sledovali dům. Také u nedalekého horkovodního potrubí měli četní policisté práci. Dostali za úkol sejmout desky betonového pláště, aby se dostali k mrtvole.

„Ti lidé jsou tu z pověření státního návladního.“

„Státního návladního?“

„Taky s tebou potřebují nutně mluvit. Dovolili mi, abych se k nim připojil, protože si s tebou nejprve chci chvíli popovídat o samotě,“ řekl Erlendur. Gústaf se rozhlédl po ulici, jako by jeho největší starostí bylo, jestli si nezvané návštěvy všimli sousedi. V této ulici se objevovala policejní auta jen málokdy.

„Co mi chcete? Musím do práce,“ vysvětloval Gústaf. „Nemám na vás čas.“

„Nebude to trvat dlouho,“ řekl Erlendur. „A jedná se jen o jeden drobný detail, o kterém si s tebou chci promluvit.“

„Musí opravdu všichni stát před domem?“

„Nebude to trvat dlouho,“ zopakoval Erlendur.

„No dobrá, tak pojď dál. Ať to máme za sebou,“ řekl Gústaf, když mu došlo, že Erlendur nepovolí, ať už bude mít jakékoli námitky. „Dávno jsem už měl být v práci.“

Nešli dál než do předsíně. Gústaf za nimi zavřel dveře. Erlendur zaznamenal vůni opečeného toustu a kávy.

„Co to má vlastně znamenat, takhle zničehonic člověka přepadnout?“ zeptal se Gústaf rozzlobeně. „Přijedete si s policejními auty k mému domu, jako by se tu něco dělo. Jako by šlo o nějaký velký zátah.“

„Nemyslím si, že bys dostal příležitost si stěžovat,“ řekl Erlendur. „Stejně jako sis nestěžoval po mé poslední návštěvě. Tenkrát jsem to hodně přehnal, když jsem vyslovil podezření, že máš se zmizením své ženy něco společného.“

„Proč bych si měl stěžovat,“ prohlásil Gústaf. „Nemohu přece podávat oznámení na všechny pomatence, kteří na mě házejí různá absurdní obvinění.“

„Ne. Ale šlo především o to, abys na sebe nepřitáhl pozornost.“

„Nemám tušení, o čem mluvíš. Co po mně chceš?“ zeptal se Gústaf. „Proč mě nenecháš na pokoji?“

„Když jsem s tebou mluvil naposledy, říkal jsi, že jsi byl ten večer, kdy Oddný zmizela, na setkání Lions. Tak to stojí i v policejních spisech. Je to tak?“

„Co to má znamenat?“

„Byl jsi tedy na setkání Lions, že?“ zeptal se Erlendur.

„Souhlasí to na chlup a všichni to ví,“ odpověděl Gústaf.

„Taky jsi říkal, že jsi po setkání šel rovnou domů. Nebylo to krátce po půlnoci?“

„Poslyš, já se s tebou opravdu nemám o čem bavit,“ prohlásil Gústaf. „Nejsi tím případem pověřen. Co je ti po tom? Co kdybys hned teď sebral ty své kumpány a všichni byste odtud vypadli?“

„Jeden můj známý se téže noci utopil v tůňce na rašeliništi,“ řekl Erlendur. „Jeho sestra se obává, že by zmizení tvé ženy mohlo být hozeno na něj. Ráda by tomu zabránila. Když jsi přišel z klubu domů, převlékl ses?“

„Jestli jsem se převlékl? Ne… Na to si nevzpomínám. Co je to za otázky? Jestli jsem se převlékl!“

„Jistě jsi měl na sobě nějaký lepší oblek, že?“

Gústaf neodpověděl.

„A bílou košili? Možná dokonce úplně novou bílou košili?“

Gústaf nadále hleděl mlčky na Erlendura, tvářil se vzdorovitě a nepovažoval za nutné mu odpovídat.

„Měly rukávy knoflíčky?“

Gústaf nadále mlčel.

„Nebo jsi měl manžetové knoflíčky?“

„Už ať jsi pryč,“ řekl Gústaf a chtěl otevřít dveře.

„Manžetové knoflíčky s emblémem Lions Clubu?“ zeptal se Erlendur.

Gústaf ho probodával pohledem.

„Já žádné manžetové knoflíčky nemám a nevím ani, jak se používají,“ pokračoval Erlendur. „Vím jenom, že ty jsi jeden ztratil. Stejně jako tvá žena ztratila náušnici. Na to si snad vzpomínáš.“

Gústaf ze sebe vydal jakýsi tón.

„Kdy sis všiml, že jsi jeden ztratil?“ zeptal se Erlendur. „Nebos to vůbec nezaznamenal?“

Gústaf se viditelně polekal. Erlendur lezl se zahradní lopatkou do betonové roury s přesvědčením, že Bergmundur zabil nejen Hannibala, ale i Oddný. Předpokládal, že Bergmundur vyhledal Hannibala, protože stál pořád mezi ním a Þurí, a když ho našel, utopil ho v tůňce na rašeliništi. Oddný to viděla a utekla před Bergmundurem do betonové roury, ale on tam vlezl za ní a zabil ji.

Nyní ale věděl, že Bergmundur není za její smrt zodpovědný.

„Nemyslel sis třeba, že jsi ten knoflíček ztratil někde jinde?“ zeptal se Erlendur.

„Nemůžeš si sem jen tak přijít a…“

Gústaf už nevěděl, co říct. Hledal slova, ale nenacházel je.

„Jistě jsi ten knoflíček hledal jak šílený,“ řekl Erlendur.

„Já jsem nic…“

„Není tohle ten tvůj manžetový knoflíček?“ řekl Erlendur a vytáhl z kapsy předmět, který našel u Oddný v ruce. Ležel v malém průhledném sáčku a Erlendur ho podal Gústafovi. Erlendur z knoflíčku neočistil všechnu hlínu, přesto se dalo zřetelně poznat, že uprostřed je malý emblém Lions Clubu.

Gústaf ustoupil o krok zpět.

„Chtěl by ses podívat pozorněji?“ zeptal se Erlendur. „Nechceš se přesvědčit, jestli to je opravdu tvůj knoflíček?“

Gústaf nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Hannibal tě tenkrát v noci překvapil? Viděl, co jsi udělal? Viděl ti do tváře?“

Gústaf uhýbal před Erlendurovým pohledem.

„Byl jsi přesvědčený, že ji nikdy nikdo nenajde?“ zeptal se Erlendur. „Že jednou tu díru v rouře zase zazdí a že ona tam pak zůstane navěky pohřbená?“

Erlendur postoupil o krok blíž ke Gústafovi, který stál v předsíni jako zkamenělý.

„Odpověz mi!“ zařval na něj.

Gústaf se lekl, když Erlendur náhle zvýšil hlas.

„Nechtěl jsem…,“ zašeptal Gústaf tak tiše, že mu bylo sotva rozumět. Jeho obranná hradba se konečně zřejmě začínala drolit.

„Nevěřil jsem jí, kde byla,“ začal vyprávět. „Myslel jsem, že se zase schází s tím sráčem. S tím ďáblem. A taky to přiznala, řekla mi to, když jsem ji konečně chytil. Přiznala se, že s ním spala a že v tom hodlá pokračovat. Chtěla mě opustit, protože mě nenáviděla. Řekla, že jsem zrůda. Že mě nenávidí. Dívala se na mě nenávistně. Nenávistně.“

„Když jsi ji dohonil?“

Gústaf se na Erlendura podíval s úpěnlivou prosbou v očích.

„Běžel jsem za ní. Když přišla domů, pohádali jsme se a ona pak vyběhla ven. Utíkal jsem za ní. Nechtěl jsem ji… Udeřil jsem ji do obličeje… Nechtěl jsem ji zabít. A když to viděl ten muž, když mě viděl, byl jsem… Přestal jsem se ovládat, rozzuřil jsem se. Nevěděl jsem, co dělat.“

„Odkud přišel Hannibal? Od toho horkovodního potrubí?“

„Nevím. Pravděpodobně ano. Nevěděl jsem, že tam bydlí. Myslel jsem, že tam nikdo není. A pak se najednou objevil. Ale to už bylo pozdě. Viděl, co jsem udělal.“

„A ty jsi běžel za ním?“

„Viděl mě,“ řekl Gústaf. „Viděl, co se stalo Oddný. Nemohl jsem dovolit, aby šel na policii, to jsem nemohl dopustit. Běžel směrem k té tůňce. Co jsem měl dělat? Co jsem mohl dělat jiného?“

Gústaf hleděl upřeně na manžetový knoflíček.

„Ten jsem od té doby hledal,“ řekl. „Nevěděl jsem, kde jsem ho ztratil, nevěděl jsem, kde by mohl být. Hledal jsem ho tady doma jako blázen, taky u toho potrubí… Měl jsem podezření, že je tam. Měl jsem strašný strach, že jsem ho tam ztratil.“

„Našel jsem ho u Oddný.“

„Kde… Kde byl?“

„Držela ho v ruce.“

„Můj bože…,“ zašeptal Gústaf.

„Našel jsem ho dnes na místě, kde jsi ji zahrabal.“

„Já… Netroufal jsem si jít se na ni podívat,“ šeptal Gústaf. „Lituji toho… Tolik lituji, co jsem udělal. Já…“

„Zřejmě jsi od té doby pořád hleděl k tomu potrubí, že?“ zeptal se Erlendur. „Konečně, ten otvor je tam pořád.“

Gústaf přikývl. „Chodíval jsem tam pravidelně,“ řekl. „Většinou v noci. Nechtěl jsem, aby mě někdo viděl, bylo to jako otevřený hrob. A vůbec se nezdálo, že by tu strašnou díru chtěl někdo zazdít.“

PADESÁT

Erlendur se až později dozvěděl od těch, kteří po jeho rozhovoru s Gústafem případ přebrali, co se dělo dál. Pak si domluvil schůzku s Rebekkou a řekl jí, že má odpověď na její otázky, že zjistil, jak její bratr přišel o život. Že čistě náhodou se stal Hannibal svědkem Gústafova zločinu.

Oddný skutečně došla z Thorovy kavárny domů pěšky. Rozzuřený Gústaf na ni čekal a přivítal ji už ve dveřích. Chtěl vědět, jestli byla zase na záletech. Ona dost vypila, takže neměla strach mu říct pravdu. A tak došlo k prudké hádce, Gústaf jí vyhrožoval a udeřil ji. Dala se na útěk a rozběhla se z údolí Fossvogur ke Kringlumýri, kde se nachází rašelinové tůňky a horkovodní potrubí.

„Ubohá žena,“ vzdychla si Rebekka.

„Těžko říct, co měla v úmyslu. Gústaf to nevěděl,“ řekl Erlendur. „Možná se chtěla vrátit za kolegy. Nevím. Gústaf ji pronásledoval a viděl ji, jak leze na tu betonovou rouru. To ji ale velmi zpomalilo, protože už byla udýchaná, a Gústaf se stále přibližoval. Podle jeho výpovědi ji dohonil kousek od té díry, ve které se schovával Hannibal. Hádka pokračovala a on Oddný znovu praštil. Ona přitom spadla z té betonové roury, která je tam asi metr a půl vysoká. Gústaf se na ni vrhl, popadl ji za krk a mlátil jí hlavou tak dlouho o beton, dokud nebyla mrtvá. A…“

„Nepotřebuji slyšet další detaily,“ řekla Rebekka. „Prosím, ušetři mě toho.“

„Promiň,“ řekl Erlendur. „Nechtěl jsem…“

„Co se dělo dál?“

„Právě v tom okamžiku vylezl z té roury Hannibal a došel k jedinému správnému závěru, totiž že se tomu muži se záchvatem zuřivosti nemůže postavit. Proto se rozběhl směrem k rašeliništi, co mu nohy stačily. Gústaf utíkal za ním a brzy ho dohonil a strčil do tůňky. Potom se dobrodil k němu a držel mu hlavu tak dlouho pod vodou…, než uvěřil, že to stačí.“

„Ach, můj bože,“ zašeptala Rebekka.

„Nechal Hannibala v tůňce a utíkal zpět k místu, kde ležela Oddný. Mezitím ho už všechen vztek přešel, ale jít se udat a přiznat zločin, to ho ani nenapadlo. Myslel jen na jediné, totiž jak mrtvolu ukrýt. Odvlekl ji do betonové roury, schoval ji dovnitř co nejhlouběji a pak šel domů. Přitom si ale nevšiml, že Oddný ztratila náušnici, která skončila pod jednou z trubek. Až teprve později zjistil, že i on něco ztratil, totiž manžetový knoflíček. Nevěděl ale, kdy a kde to bylo. S napětím čekal, jestli policisté objeví mrtvolu Oddný, až budou vyklízet Hannibalovo poslední útočiště. Ale nestalo se tak. Nikoho nenapadlo lézt dál do roury.“

Rebekka mlčky naslouchala Erlendurovu vyprávění. Tentokrát ho pozvala k sobě domů. Bydlela v pěkném bytě v jednom z nových bloků v Álfheimaru. Na odpoledne byl Erlendur domluvený s Halldórou, že si půjdou prohlédnout volné byty k pronajmutí.

„Až mnohem později, když už vše utichlo, když se přestala Hannibalova smrt vyšetřovat a všichni předpokládali, že Oddný spáchala sebevraždu, připlížil se Gústaf pod ochranou noci znovu k otvoru v betonové rouře, vyzbrojen lopatou a baterkou, aby manželku zahrabal. Netroufal si ji vytáhnout z potrubí ven, neměl jinou volbu. Říkal, že se snažil pokud možno vyhýbat pohledu na mrtvolu, proto si nevšiml manžetového knoflíčku, který svírala v dlani.“

Erlendur dále Rebecce řekl, že Gústaf během dalšího výslechu přiznal, že pořád doufal, že dělníci z horkovodní společnosti díru brzy zabetonují. Pak by byl hrob, který Oddný připravil, perfektní. „Ale míjel jeden měsíc za druhým a nic se nedělo. Dokonce anonymně do toho podniku telefonoval a stěžoval si na jejich lajdáctví. Stejně to nebylo k ničemu.“

„To byly opravdu jediné starosti, které měl?“ zeptala se Rebekka.

„Ten muž samozřejmě není úplně v pořádku,“ odpověděl Erlendur. „A já věřím, že to pomalu dochází i jemu samotnému.“

„Takže ten Bergmundur s tím neměl vůbec nic společného?“ zeptala se Rebekka.

„Ne, vůbec nic. Byl sice na tvého bratra velice rozzuřený, ale to jenom kvůli Þurí. Proto taky pravděpodobně založil ten požár v Hannibalově sklepě.“

„A Þurí?“

„Nevím, kde vězí,“ řekl Erlendur. „Už jsem ji vůbec nepotkal.“

„Myslíš, že by se se mnou chtěla sejít?“

„Ty bys to chtěla?“

„Ano, ráda bych s ní mluvila. Ráda bych si s ní pohovořila o svém bratrovi.“

„Jistě ti to prospěje,“ řekl Erlendur. „Ona je docela fajn, když ji člověk lépe pozná.“

PADESÁT JEDNA

Erlendur si uvolnil příliš těsný límec košile pod sakem uniformy. Byl konec července a v Þingvelliru bylo teplo a úplné bezvětří, takže jezero bylo hladké jako zrcadlo. Spousta lidí se projížděla po jezeře na pramičkách a bosé děti si hrály na břehu. Auta pomalu objížděla celou oblast a slunce pražilo na stanové městečko, které bylo zbudováno všude, kdekoli se na pláni pod tektonickou roklí našlo volné místečko. Všude někdo tábořil.

Erlendur měl dnes službu od rána a stihl si udělat jen čtvrthodinovou pauzu, aby si snědl sendvič a zapil ho mizernou kávou. Policisté byli rozmístěni těsně kolem stanu, rezervovaného pro organizační výbor. Hlídky si musely poradit s několika nečekanými událostmi, například s protestní demonstrací odpůrců americké základny. Bez velkých okolků je odvedli z horního okraje rokle a nejednali s nimi právě v rukavičkách. Jejich transparent skončil smotaný v jednom z hlídkových vozů. Staré známé heslo odpůrců vojenské základny znělo: Island z NATO, pryč s vojáky. Policii demonstrace překvapila. Až do té doby bylo jejich hlavním úkolem regulovat pohyb aut a chodců a starat se, aby celá velká akce s tisícovkou účastníků probíhala zcela hladce. Všichni se tu sešli, aby oslavili jubileum: uplynulo jedenáct set let od osídlení Islandu. Erlendur neměl se zatýkáním odpůrců základny nic společného, dozvěděl se to až po skončení demonstrace, zatímco během své pauzy hltal sendvič.

On sám se dosud musel zabývat jen několika fanatickými kazateli, kteří se anglicky snažili šířit mezi lidi křesťanské poselství a potulovali se po celém areálu. Nějaký zarytý ateista v nejlepších letech, který měl už něco vypito, se do těchto Ježíšových dětí pustil. Napadl jednoho z nich, mladého blonďáka s řídkou bradkou, kterému se na krku houpal znak hippies. Mladík byl zjevně ochoten útočníkovi nastavit k ráně i druhou tvář. Erlendur se stal svědkem incidentu a odtáhl opilce stranou. Přivedl ho k rozumu, když mu řekl, že pokud nenechá Ježíšovy děti na pokoji, okamžitě ho odvezou mimo areál slavnosti. Muž se chtěl nejprve vzpouzet, ale když viděl, že policista své varování myslí vážně, vzdal to.

Erlendur se pomalu prodíral k řečnickému pultu, rozhodně si nechtěl nechat ujít vystoupení básníka Tómase Guðmundssona. Štíhlý muž s velkou hlavou vystoupil na jeviště a přednesl svou sváteční báseň. Erlendur přerušil obchůzku a dopřál si pauzu, aby si mohl vyslechnout básníka, jehož znal a četl od mládí. Erlendurovi zalétl pohled přes slavnostní shromáždění až k štítové sopce Skjaldbreiður na sever odtud. Shromáždění hosté si od pánbíčka nemohli vymodlit lepší počasí. Na prastarém shromaždišti Thingu panovala ničím nezkalená pohoda a sváteční nálada. Nafukovací balónky a islandské vlaječky, pod nimi se lidé pomalu loudali z uměleckých produkcí k restauračním stanům, mužské sbory dávaly k lepšímu vlastenecké písně a do toho hlasitě vyhrávala dechová hudba.

Celý národ se shromáždil, aby oslavoval. Dlouhovlasí hippies v nekonvenčních hábitech stejně jako elegantní dámy s natupírovanými vlasy, oblečené do letních šatů a s kabelkami zavěšenými na pažích. Muži měli na hlavách klobouky a pořídili si extra na tuto slávu nové obleky s klopami širokými jako filetované tresky. Sedláci i obchodníci, dělníci i námořníci, velkoobchodníci i hokynáři. Lidé z města i z venkova. Každý chtěl tohoto slunečného dne oslavovat vše, čeho podle jejich mínění Island dosáhl.

Když skončilo vystoupení Tómase Guðmundssona, pokračoval Erlendur v obchůzce. Přibližoval se k hotelu Valhöll, kde dnes už jednou stál v policejním kordónu. To když přijeli četní zahraniční hosté, velvyslanci, ministři a zástupci evropských královských domů v nablýskaných limuzínách a jako nějaké filmové hvězdy vstoupili do malého hotelu. Podle služebních instrukcí měl mít Erlendur na rukou bílé rukavičky a salutovat, ale prostě se jen díval, jako by se ho celé to pozdvižení vůbec netýkalo. Přesto však měl oči otevřené pro případ, že by někdo chtěl vysoké panstvo obtěžovat. Jenže lidé, kteří se tam shromáždili, aby proslulé hosty jen na okamžik zahlédli, zjevně neměli v úmyslu nic špatného.

Zůstal stát před hotelem a chvíli si povídal s Garðarem a Marteinnem, kteří měli taky službu. Stejně jako všichni mluvili o incidentu nahoře na rokli. Mezi policií ta věc vzbudila jistý rozruch, konečně právě oni byli zodpovědní za spořádaný průběh oslavy.

„Zatracení komouši!“ odfrkl Garðar.

Erlendur se pomalu loudal k prostranství se stany. V minulých dnech si v Þingvelliru tisíce lidí postavily stany a všichni si užívali krásných letních dní na prastarém shromaždišti Thingu. Ti lidé si s sebou dovezli vařiče a sklenice s karbanátky, hrnce, termosky a bohatě obložené chleby. Mnozí si s sebou vzali do batohů i něco na povzbuzení nálady a ve vší počestnosti si připíjeli na významné jubileum. Vše dosud probíhalo klidně a v dokonalé harmonii, vládla všeobecná shoda a bratrství, jak se patří, snad s výjimkou pár rvaček pozdě v noci kvůli nějakým směšným sporům.

Erlendura vedla jeho obchůzka právě středem tábořiště. V několika stanech vařily ženy kávu a připravovaly placky obložené jehněčí paštikou nebo uzeným jehněčím masem. Muži v nátělnících seděli před stany na opalovacích lehátkách, kouřili nebo četli knihy a noviny, které si přivezli s sebou z města. Někteří měli s sebou i chraplavá tranzistorová rádia, z nichž zaznívaly informace o programu slavností. Jakýsi mužský sbor zpíval vlastenecké písně jako například Ég vil elska mitt land. Tu a tam měl někdo u sebe i láhev načerno vypálené kořalky, kterou ale rychle schoval, jakmile se přiblížil policista. Erlendur se tvářil, že nic nevidí.

„Dobrý den,“ zaslechl za sebou jakýsi hlas.

Otočil se. Také Marian Briem si u příležitosti oslav na sebe navlékl úplný policejní ornát a zjevně se v něm cítil stejně nepohodlně jako Erlendur ve své uniformě.

Pozdravili se podáním ruky.

„Kdybys chtěl změnit místo, měl by ses možná spojit s naším oddělením,“ řekl Marian. „Četl jsem tvou zprávu o případech Hannibala a Oddný, v neposlední řadě s ohledem na to, jak jsi ignoroval veškerá klasická pravidla policejní práce.“

„Ano, ale já jsem nechtěl…,“ začal se omlouvat Erlendur.

Nadřízení ho přísně vyplísnili, že hned, jakmile našel náušnici, nepřenechal případ kolegům z kriminální policie. Nechybělo mnoho a přišel by o práci.

„To se mi právě líbí,“ prohlásil Marian, „a zcela jistě se za nic nepotřebuješ omlouvat. Mluvil jsem se sestrou toho tvého známého.“

„S Rebekkou?“

„Vystavila ti dobré vysvědčení. Spoj se se mnou, jestli hodláš v tomto druhu čmuchalství pokračovat.“

S těmito slovy se Marian zase ztratil v lidském zástupu. Erlendur si povytáhl límec košile a myslel jen na to, jak bude pěkné, až po skončení služby bude moct uniformu odložit. Zbavit se jí zcela ovšem nemůže, protože celý příští týden zase bude mít v Reykjavíku noční služby.

PADESÁT DVA

Hustě mrholilo, když přerušil procházku, zastavil se před domem a vzhlédl vzhůru. Chodíval tudy často a vždycky tu chvíli postál. Dívčina rodina tam už nebydlela, odstěhovala se před více než deseti lety. Nevěděl přesně, kde v domě byl její pokoj, ale představoval si, že za jedním z těch pěkných arkýřových oken v prvním patře. Tam ji budívalo nové ráno a tam si balila věci do školy, než se ve spěchu rozloučila s rodiči, aby nepřišla pozdě. Rodiče říkali, že byla vždycky veselá.

Ten dům od doby, kdy se to stalo, dvakrát změnil majitele. Momentálně tam bydleli mladí lidé a Erlendur přemýšlel, jestli vůbec něco vědí o mladé ženě, která tam žila dřív, než cestou do školy beze stop zmizela. Nepovažoval to za pravděpodobné. Lidé přicházejí, lidé odcházejí, aniž by se zabývali minulostí, pro ně to je prostě nový úsek v jejich životě, chtějí si vybudovat novou budoucnost. Takový je přirozený koloběh života. Čas na nikoho nečeká.

Přepadla ho stará, známá melancholie, když kopíroval poslední cestu té dívky. Vedla směrem, kde kdysi stál Camp Knox, tísnivý památník okupačních let a chudoby národa. Tam se zastavil a hleděl za dívkou, dokud mu nezmizela v drobném dešti.

Reykjavícké noci mohou být

nevídaně světlé a krásné, ale právě tak

nevídaně temné a děsivé.

Mladý Erlendur Sveinsson je u policie nováčkem a jako pochůzkář slouží v ulicích Reykjavíku. Snaha zjistit pravdu ho dovede k vyřešení jeho prvního případu. Během jednoho víkendu je v rašelinové tůňce na okraji města nalezen utopený bezdomovec. Stejnou noc zmizí beze stopy i mladá žena. Je to snad pocit dávné viny, který nutí Erlendura, aby zjistil o mrtvém co nejvíc, nebo jen vědomí, že byl na místě činu jako první? Případ mu nedopřává klidu, a tak začne pátrat na vlastní pěst. V té chvíli ještě netuší, jak moc jsou oba případy propojené.

Že se té obyčejné letní noci propletly životy zoufalého muže a nevěrné ženy, po které se slehla zem…

Jeden z nejlepších románů Arnaldura Indriðasona.

Kriminální příběh je perfektně vystavěný, případy obou

vražd se mistrovsky proplétají.

FRETTABLAÐIÐ

Noc nad Reykjavíkem není jen detektivka, je to

i působivý román o současnosti. Velmi dobrá kniha.

MORGUNBLAÐIÐ

ARNALDUR INDRIÐASON

vystudoval historii, pracoval jako novinář a filmový kritik v největších islandských novinách Morgunblaðið. Dnes se věnuje výhradně literární tvorbě, a kráčí tak ve stopách svého otce, který byl také spisovatel. V současné době je nejznámější a komerčně nejúspěšnější islandský autor. Jeho knihy (česky vyšly např. Duel, Chlad, Propasti, Oběť) znají čtenáři po celém světě a záhy po svém vydání pravidelně atakují nejvyšší příčky na seznamech bestsellerů. Autor získal mnoho literárních cen, za knihu Severní blata obdržel prestižní cenu Glasnyckel (Skleněný klíč), román byl zfilmován a v roce 2007 získal hlavní cenu na filmovém festivalu v Karlových Varech.

Kromě do detailu promyšlených příběhů nabízí autor čtenářům i jedinečný pohled na historii a sociální problémy své země. „Mé knihy jsou o lidech a o jejich příbězích,“ říká. „O tom, jak zločin ovlivňuje jejich život. Jsou o obětech zločinu a detektivech, o extrémních situacích.“

Poznámky

[←1]

Z venkova

Table of Contents

Poznámky