Nečas

Jany Nagyové

Josef Hympl

Nečas

Jany Nagyové

Otevřená zpověď o poměru s premiérem, aféře Nagygate a o vazbě

NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Copyright © Josef Hympl, 2014

Photos © Blesk, Josef Hympl, Jan Pavelka, Jadran Šetlík a archiv Jany Nečasové, 2014

Cover © Lukáš Tuma, 2014

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2014

ISBN (ePub) 978-80-7425-356-0

ISBN (mobi) 978-80-7425-357-7

ISBN (PDF) 978-80-7425-358-4

Poděkování

Chtěla bych touto cestou poděkovat především svým dcerám Nikole a Štěpánce. Byly statečné a stály při mně v té nejtěžší době, téměř proti všem. A to i ve chvílích, kdy jejich matka byla předkládána národu jako největší vyvrhel společnosti; samy tuto nepřátelskou náladu odnášely na vlastní kůži.

Moc si toho vážím a nikdy na tuto podporu, děti moje, nezapomenu.

Také děkuji vězeňskému kaplanovi a pedagogovi v Ostravě, psychologům v Ostravě i v Praze za to, že mi život ve vazbě učinili snesitelnějším. Některé rozhovory s nimi mi dodnes zůstaly v hlavě.

Dále bych chtěla poděkovat přátelům, kteří mi věřili, a věří, a kteří si cení mě Jany, jakožto člověka, a nebyli se mnou jen kvůli „té židli“.

A v neposlední řadě nesmím opomenout mého skvělého manžela, kterému tímto děkuji za lásku a oporu.

Jana Nečasová

Prolog

Ve čtvrtek 13. června 2013 jsme my novináři nestíhali přejíždět z jednoho koutu Prahy na druhý. Přes čtyři sta zakuklených policistů zasahovalo ve vilách a kancelářích vlivných podnikatelů a nedávných špiček justice. Vynášeli ven bedny dokumentů a osobní počítače. Jejich zákrok ale začal již v noci v samotné Strakově akademii, sídle vlády a premiéra. Bylo to jako exploze. A mnozí si v tu chvíli mysleli, že konečně došlo na politické podnikatele Romana Janouška a Ivo Rittiga, kteří jsou podle některých indicií a veřejných šeptand už léta přisátí na veřejné peníze jako pijavice.

Zároveň bylo zřejmé, že jde o politickou aféru, která v novodobé české historii nemá obdoby. Zatčení a obvinění blízké spolupracovnice a přítelkyně premiéra Petra Nečase Jany Nagyové (nyní již Nečasové), zatčení tří bývalých poslanců ODS i vysokých důstojníků vojenské zpravodajské služby. Kauzu média záhy překřtila na Nagygate.

Policejní razie ve svém důsledku stála nejenom za pádem Nečasova kabinetu a nástupem Rusnokovy úřednické vlády navlečené v dresech s podobenkou tehdy novopečeného prezidenta Miloše Zemana. Způsobila i totální překreslení politických sil v České republice. Pomohla k raketovému nástupu neokoukaných politických subjektů, jejichž hlavní devízou bylo, že „nejsou jako politici“. Řeč je o hnutí ANO miliardáře Andreje Babiše a o Úsvitu přímé demokracie Tomia Okamury, svérázného proroka referend všeho druhu. Tito nováčci zabodovali ve sněmovních volbách v říjnu 2013 a Babišovo hnutí nyní dokonce v Česku spoluvládne.

Popisovaná aféra mohla i za brutální propad voličské přízně pravicové Občanské demokratické strany, jež se z pozice jednoho ze dvou politických hegemonů posledních dvaceti let dostala mezi marginální trpaslíky, bojující o holou účast ve sněmovně.

Do učebnic se rozhodně dostane i sám Petr Nečas, kterého média i jeho kolegové dlouhou dobu adorovali jako neúplatného politika nesvázaného s často propíranými korupčními kauzami. Kvůli Nagygate se však tento Pan čistý stal vůbec prvním trestně stíhaným českým premiérem. To se svého času nepovedlo ani Stanislavu Grossovi, který se z křesla předsedy vlády pakoval kvůli úsměvnému příběhu o půjčce na byt od nepříliš majetného strýčka. Navíc policie nikdy nedotáhla k obvinění ani Grossovo „zázračné“ zbohatnutí na kšeftu s akciemi firmy, v jejímž pozadí stál magnát Tomáš Chrenek.

Poněkud stranou obvinění Nagyové a Nečase zůstává, že policií a olomouckým vrchním státním zastupitelstvím původně proklamovaný boj proti kmotrům a politickým podnikatelům se prozatím nekonal. A to ani dva a půl roku poté, co detektivové začali jejich život bedlivě sledovat pod drobnohledem. Tedy až na obvinění Rittiga a jeho advokáta, kteří se měli údajně dostávat k utajovaným zprávám právě přes Úřad vlády.

Naproti tomu z husté sítě odposlechů a sledování v létě 2013 detektivové vytahují jiné jméno. Jana Nagyová. A podle nich jde dokonce o jakési trumfové eso. Původní pátrání po vysávání peněz a ovlivňování státní správy Rittigem a Janouškem či dalším pražským zákulisním hráčem Tomášem Hrdličkou, jehož jméno se už nyní vůbec neskloňuje, se najednou rozvrstvuje do úplně jiných rovin. Policejní mluvou – do jiných větví.

Nagyová je stíhána za sledování bývalé manželky premiéra Radky Nečasové vojenskou rozvědkou a za sjednávání „trafik“ pro poslance ODS Petra Tluchoře, Marka Šnajdra a Ivana Fuksu výměnou za jejich odchod ze sněmovny. Podle vyšetřovatelů se údajně podílela i na předávaní utajovaných informací Bezpečnostní informační služby lidem okolo Rittiga. Tato větev je ale vyšetřována v utajení.

Pro člověka, který nemá přístup do vyšetřovacích spisů a nemá k dispozici hodiny odposlechů, to ovšem na první pohled vypadá, že se policii a olomouckým státním zástupcům pro samé větve ztratil samotný kmen – stíhání politických podnikatelů za jejich kšefty. Policisté ale trvají na tom, že všechny případy spojuje právě Jana Nagyová. Žalobci v jednom ze zveřejněných dokumentů o celé skupině lidí, která se případy proplétá, dokonce hovoří jako o skupině, jež se dopouštěla trestného činu sabotáže – tedy jednání ohrožujícího demokratické základy státu.

Je blonďatá padesátnice skutečně hlavou spiknutí, které chtělo rozvrátit Českou republiku? Tvrzení je to opravdu divoké…

Pravdou je, že v očích veřejnosti, které jsou pravidelně servírovány informace o její zálibě v luxusu, o nevybíravém chování vůči podřízeným, o vysokých odměnách či o mileneckém vztahu s expremiérem, nemůže dopadnout dobře. A to přesto, že zmiňované věci nejsou předmětem soudního líčení, nebo alespoň vyšetřování. Nagyová bude i v případě zproštění viny už navždy odsouzena veřejným míněním.

Ona sama doposud zarytě mlčela a navenek tak pro mnohé působila jako „chladná potvora“, která to prostě „uměla s Nečasem a dalšími pěkně skoulet“. Jana Nagyová za svůj život dala pouze jediný rozhovor. Časopisu TÝDEN, a to ještě dávno před popisovanými událostmi.

Přitom řada otázek by se prostě sama nabízela. Jaké to je být léta nepřiznanou milenkou mocného politika? Jak ona sama současné dění kolem své osoby komentuje a jak vysvětluje svoji úlohu při politických jednáních vrcholných politiků této země?

Proniknout jí trochu pod kůži. Zjistit, jak ona sama s odstupem měsíců vnímá svůj osud, jaký je člověk při osobním setkání a co vlastně nyní dělá. To byly důvody, proč jsem se rozhodl ji oslovit a po několikaměsíčním přesvědčování ji přimět ke schůzkám, při nichž vznikl nakonec tento knižní rozhovor.

Uvědomuji si, že tato kniha nemůže vyřešit otázky, na které musí odpovědět nezávislé soudy. Nechce být ani jakousi předčasnou a veřejnou obhajobou Jany Nagyové. První ze soudů v případě takzvaného úkolování zpravodajců ji sice letos v červnu ve zrychleném neveřejném řízení odsoudil pouze k podmínce a zpravodajské důstojníky ke kázeňskému trestu. Státní zástupce, Nagyová i někteří žalovaní se ovšem odvolali. Proto se dá brzy očekávat klasické soudní jednání.

Tento knižní rozhovor nabízí něco jiného. Unikátní pohled do jejího uvažování a do jejího soukromí, které až nečekaně velmi otevřeně popisuje. A ruku na srdce, může to být poučné čtení nejenom pro ty, kteří se třeba jednou podobně jako Jana Nagyová z malé kantýny na malém městě dostanou až do vrcholných funkcí ve státní správě. A jako ona skončí ve vazební věznici.

Kapitola I.

O mileneckém vztahu vrchní ředitelky sekce kabinetu premiéra Jany Nagyové s jejím šéfem Petrem Nečasem si novináři a politici povídali měsíce. Jakýsi „záškodník“ dokonce udělal na jaře 2010 facebookový profil, který na jejich partnerství upozorňoval. Média si samozřejmě profilu všimla i díky záhlaví: „Vyzýváme Petra Nečase, aby se ke svému mimomanželskému poměru postavil čelem a vyvodil z něj důsledky.“ Petr Nečas – lídr ODS ve sněmovních volbách a tehdy ještě oficiálně stále šťastně ženatý muž a otec čtyř dětí byl tehdy ovšem nekompromisní. „Je to nesmysl a součást špinavé předvolební kampaně. Jsem zvědavý, z čeho všeho budu ještě do voleb obviněn,“ uvedl tehdy.

Ani bulvár, kterému se v minulosti podařil takový majstrštyk, jako nachytat exprezidenta Václava Klause s mladou letuškou, roušku pravdy o intimním životě Jany Nagyové a Petra Nečase veřejně nenadzvedl. I když některé další indicie dávaly jasně tušit…

Například, když deník Insider v lednu 2012 zveřejnil údaje o rok starých odměnách Jany Nagyové na Úřadu vlády. Z výplatních pásek bylo zřejmé, že si třeba v březnu vedle platu dokázala přijít i na skoro dvousettisícovou odměnu. Už dva měsíce před tím přitom dostala odměnu sto tisíc korun. Nečasova oficiální reakce na vysoké prémie o tom, že „jeho podřízení dřou jako koně“, se zasvěceným mohla zdát poněkud úsměvná.

Kdyby byl jejich intimní vztah takzvaně provalený, mohli přinejmenším v tuhle chvíli novináři a potažmo veřejnost vznést oprávněné otázky, zda je takové placení milence přinejmenším etické. Nestalo se.

Veřejně se k životu s Janou Nagyovou Petr Nečas přihlásil až po samotném vypuknutí aféry Nagygate. V lednu 2013 sice přiznal, že žije s manželkou Radkou už několik měsíců odděleně, teprve dva dny před samotným zásahem na Úřadu vlády v červnu 2013 pak oznámil, že se rozvádí. Na tiskové konferenci po zatčení Jany Nagyové soustředěně prohlašoval, že za ní nadále stojí a v červenci 2013 po měsíčním vazebním stíhání přišel Janu Nagyovou osobně vyzvednout před brány ostravské věznice, kde ji před kamerami poprvé veřejně políbil a odvedl do přistaveného vozu. Následně si ji jako čerstvě rozvedený muž, který má podle médií splácet bývalé paní alimenty a vyrovnání ve výši skoro sedmdesát tisíc měsíčně, vzal na utajeném místě v září stejného roku. Od té chvíle Jana Nagyová používá příjmení Nečasová.

Pro pochopení pracovního a později i intimního soužití nadějného politika Petra Nečase a jeho věrného stínu Jany Nagyové je ale potřeba pohlédnout do mnohem hlubší minulosti než do posledních sedmi let, kdy spolu oficiálně pracovali. Kde se tito dva vůbec poprvé setkali? Proč spolu začali pracovat a kdy se jejich čistě pracovní vztah změnil v partnerský?

Vůbec první veřejná zmínka o Janě Nagyové, která do ODS vstoupila v devadesátých letech, pochází z března 2002. Jako asistentka karlovarského krajského manažera ODS v novinách vyzdvihovala, že tehdejší předseda partaje a předseda sněmovny Václav Klaus přijel na návštěvu regionu jenom automobilem, zatímco jeho věčný rival a v té době premiér za ČSSD Miloš Zeman o den dříve přiletěl helikoptérou.

Byla doba předvolební kampaně a Nagyová, stejně jako ostatní lidé v regionech, měla na starosti setkávání politiků s občany. Mimochodem na zmiňovaném mítinku občanů s Václavem Klausem v hotelu Thermal se podle dobových zápisků rozdalo na 500 kusů vyuzených párků a vypilo množství piva.

O několik měsíců později – v den vyhlášení výsledků voleb 15. června 2002 - Jana Nagyová regionálnímu reportérovi MF Dnes hrdě hlásila, že „šampaňské už se chladí“. Ukázalo se, že trochu předčasně. Po čtyřech letech Opoziční smlouvy ODS sice získala více než 24 procent hlasů, skončila však druhá za vítěznou ČSSD, která sestavovala vládu. A to byl soumrak jedné velké figury novodobých českých dějin – Václava Klause. Na konci roku 2002 se pak stalo něco do té doby nemyslitelného. Klaus, dosavadní ikona ODS, odstoupil z předsednického postu a jeho místo zaujal, slovy svého předchůdce, „prázdný a falešný“ Mirek Topolánek.

Dějiny jsou jedna věc a kariéra Jany Nagyové, to je zase úplně jiná písnička. Zpětně viděno ale právě práce pro občanské demokraty a osobní setkání s Petrem Nečasem coby místopředsedou partaje změnily rodačce z Chodova u Karlových Varů zásadně život. A to rozhodně nejenom ten pracovní.

První zmínky o vašem působení v ODS jsem našel v roce 2002 před volbami. Kdy jste ve stranickém aparátu začala pracovat?

V září 1996 jsem nastoupila jako asistentka v karlovarské oblastní organizaci. Dělala jsem běžné výběrové řízení a uspěla. Stala jsem se asistentkou regionálního manažera. Chtěla jsem cíleně změnu v práci. Pracovala jsem v té době jako vedoucí odbytu jedné soukromé firmy a byla jsem časově velmi vytížená. Rozváděla jsem se, starala se o dvě malé dcery a navíc, když mi umřela maminka, tak nebyl, kdo by mi pomáhal. Chtěla jsem zaměstnání s pevnou pracovní dobou, abych všechno stíhala. Ono to s tou pracovní dobou nakonec bylo trochu jinak, protože přišly moje první volby, myslím, že to byly ty vůbec první senátní. A to na pevnou pracovní dobu můžete zapomenout.

Bydlela jste v Karlových Varech, nebo jste dojížděla?

Původně jsem z osm kilometrů vzdáleného Chodova, ale v té době jsem skutečně bydlela už ve Varech. Byla jsem zaměstnanec a asi půl roku trvalo, než jsem do strany vstoupila. Přišlo mi to normální a správné, když pro někoho pracujete. Navíc byla to pro mě velmi zvláštní doba. Po rozvodu jsem se nadechla svobody a čerstvého vzduchu. Můj bývalý manžel byl tak trošku despota. Dodnes si pamatuji to datum. Bylo 17. března 1996, kdy jsem sebrala tři pytle s oblečením, dvě dcery, kokršpaněla a odešla jsem do pronajatého bytu. Hned jsme tehdy odjely na jarní prázdniny.

To zní trochu divoce. Ten manžel nosil příjmení Nagy?

Ano. Petr Nagy. Jako ten zpěvák (směje se). Víte, on si mě nevážil. Dneska už to vidím z velkého odstupu, že tam bylo od začátku něco špatně. Bylo to evidentní z mnoha důvodů. Vezměte si třeba, že vám chlap týden po porodu, když jste předtím přibrala osmnáct a půl kilo, položí otázku, jestli si připadáte hezká… To tu energii opravdu musíte vytáhnout úplně z paty. My jsme se seznámili v Chodově. Jeho sestra chodila se mnou na základní školu. Potom jsme dělali v Chodosu. To byl podnik, kde jsem po škole začínala pracovat a on dělal mistra. Já jsem se vdávala v roce 1982. Bylo mi osmnáct a tři dny, po devíti měsících už jsem porodila svoji první dceru Nikolu. Byla to trochu jiná doba. Navíc Chodov je malý, tam si všichni vidí do talíře.

Odejít s dětmi od manžela je přece úplně zásadní životní veletoč.

Byl to opravdu velký předěl. Proto si to datum 17. března 1996 dodnes pamatuji. Budu k vám opravdu upřímná. Přestože jsem už třetí dítě nechtěla, opět jsem tenkrát otěhotněla i přes používání DANY (nitroděložní tělísko bránící mechanicky v početí dítěte). Tedy jestli to vůbec dnešní mladší lidé ještě znají. Přestože jsme oba věděli, že kvůli mému zdravotnímu stavu existuje riziko, řekl mi, ať si to vyřeším sama. Že je to můj problém. To byla poslední kapka.

Proto jsem se rozhodla. Má to ještě jeden aspekt. Já osobně pocházím z velké rodiny. Ze čtyř dětí, čtyř holek. Musím říct, že jsme na tom nebyli v době mého dospívání finančně dobře. I proto jsem nikdy nechtěla mít spoustu vlastních dětí. Chtěla jsem, aby moje děti mohly v životě dobře fungovat. Ne aby musely neustále žít v nějaké nouzi. Navíc ten rok byl pro mě opravdu přelomový ještě z jiného důvodu. V květnu mi oznámili, že moje maminka je nevyléčitelně nemocná. A maminka v srpnu 1996 ve svých teprve dvaapadesáti letech umřela. Proto jsem se rozhodla zásadně změnit život i práci.

Někteří tvrdí, že jste ve zmiňovaném Chodosu prodávala chlebíčky, je to pravda?

Já jsem se za komunismu vyučila prodavačkou. Chápu, že to někoho irituje. Už jsem taky na internetu četla, že prodavačka šéfuje tomuhle státu a podobné hlouposti. Školy jsem si postupně dodělala. Ale můj život je mnohem barvitější. Když byl mojí dceři Nikole rok, šla jsem skutečně pracovat do kantýny v Chodosu, protože mi poskytovali pracovní dobu od půl sedmé ráno do tří nebo do půl čtvrté. To byla obrovská výhoda, protože jsem ji mohla vyzvednout z jeslí nebo pak ze školky. Asi po roce a půl jsem se stala vedoucí obou kantýn, které v tom podniku byly, a přihlásila jsem se, že si dodělám maturitu. Dva roky jsem studovala na obchodní škole ve Varech. Třikrát týdně jsem musela kvůli studiu dojíždět. Mezitím jsem otěhotněla, potratila a znovu otěhotněla. Narodila se mi druhá dcera Štěpánka. Pamatuji se, že maturitní otázky jsem se učila u hřbitova v Chodově, abych měla klid.

Takže jste u chlebíčků nezůstala…

Já to popíšu zevrubněji.

Už ve státním podniku Chodos Chodov jsem se vypracovala na pozici vedoucí kantýn, a když jsem složila přijímací zkoušky na obchodní školu, začala jsem pracovat jako mzdová účetní tamtéž. V tu dobu jsem čekala dceru Štěpánku. Ještě v době mateřské dovolené jsem si začala přivydělávat, protože jeden plat tehdejšího manžela nestačil.

Když byl Štěpánce rok, šla jsem na zkrácený úvazek pracovat do prodejny obuvi, ale mezitím jsem propadla kondičnímu cvičení v posilovně, které jsem původně měla jen za prostředek, jak si dát postavu po porodu dohromady. Udělala jsem si masérský a cvičitelský kurs a třikrát týdně, poté co tehdejší manžel přišel z práce, jsem šla pracovat.

Chodos už nepřicházel v úvahu?

V roce 1993 jsem si už od ledna hledala práci, protože jsem věděla, že do Chodosu se už vrátit nechci. Kamarádka mi dala tip, že v továrně na porcelán, nedaleko Chodova, ve vesnici Loučky u Nového Sedla, hledají asistentku ředitele. Tak jsem se přihlásila, ačkoliv jsem měla obavy. Vše bylo jiné. V době, kdy jsem odcházela na mateřskou, nebyly asistentky, ale sekretářky, nepotkala jsem se nikdy předtím s faxem nebo počítačem. A taky ten sortiment. O porcelánu jsem věděla jen to, že je barevný nebo bílý. Měla jsem od babičky jako svatební dar takový ten porcelán, co se dřív vystavoval ve skříních, vitrínách, jako hodobožový. A to byly veškeré mé znalosti. Nicméně tehdejší ředitel se rozhodnul, že ze mě udělá keramika, a tak jsem první měsíc „probíhala provozem“ v džínách a triku, abych prošla celou technologií výroby porcelánu od A až do Zet a potom ještě tiskárnu, malírnu, šmelcovnu, balírnu a expedici.

Po roce práce, která mě moc bavila, jsem se stala šéfkou tuzemského odbytu. Takže jsem zase „prodávala“… Bylo tam moc fajn prostředí i lidsky. Získala jsem spousty zkušeností, protože jsem neustále jednala se zákazníky, jezdila na veletrhy, výstavy. A nakonec jsem si myslela, že jsem svoji parketu našla a mám svoji profesní cestu nastavenou – porcelánovou.

Nicméně manžel tehdy přišel o práci a vedení se rozhodlo, že mi de facto pomůžou, zaměstnali ho u nás ve firmě a posadili do mé kanceláře.

To byl kámen úrazu. Neshody z domova se prolnuly i na pracoviště, kde to bylo navíc posíleno tím, že manžel považoval kancelář pouze za svoji.

Není co dodat. Protože jsem již byla téměř na sto procent rozhodnutá od něj odejít, bylo mi jasné, že musím opustit i lidi a práci, kde mi bylo dobře.

A tak jsem si našla práci v Karlových Varech, kde byla taky výrobna keramiky.

Nastoupila jsem jako šéfová odbytu.

Myslíte podnik Kerpo, o němž jsem se dočetl ve vašem oficiálním životopise?

Ano. Tam jsem zažila také zajímavé chvíle. Ředitel firmy měl tehdy nějaký úraz a tak mi řekli, že musím tu malou fabriku vést. A to nebyla žádná sranda. Obrovská odpovědnost. Bylo mi přes třicet. Tenkrát jsem sehnala nějakou velkou zakázku, to si pamatuji jako dneska. V Kerpu pracovaly samé sudetské Němky. Klasicky ostré, padesátileté ženské ve věku mojí mámy. To nebyla žádná ořezávátka. Bylo jich asi třicet. Třeba mi řekly, že chodí do práce na šestou a ve dvě jdou domů. A prostě hotovo! A já jsem potřebovala, aby kvůli té zakázce přišly na noční. Na poradě jsem jim řekla, že to prostě udělají. A basta! Koupila jsem jim chlebíčky, kávu a samozřejmě jsem tam musela jít s nimi. Ony mi taky potom daly přezdívku „A basta“. Nebylo to vůbec jednoduché. Byla to taková doba, že všude někdo někde stávkoval a ty ženy původně chtěly stávkovat taky. Jakože mě nechtějí jako vedoucí. Nakonec, když jsem odcházela pryč, tak pomalu chtěly stávkovat, abych zůstala. To bylo pro mě obrovské zadostiučinění. Ale jednoduchá doba to nebyla. Bála jsem se strašně, že všechno nezvládnu. Musím říct, že mi tehdy ohromně pomáhala moje sestra Zlatka. Mám s ní silné pouto dodnes.

V neposlední řadě jsem ale musela řešit i zmiňované problémy s manželem. Doma dětem musíte vysvětlovat, proč jste pryč od táty. Ono to s ním bylo dlouhodobější. Strašně mě třeba trápilo, že naši mladší dceru Štěpánku hodně podceňoval. Říkal jí třeba, že je akorát dobrá dělat vojenskou školu. On prostě ty naše holky neuměl motivovat, aby chtěly něco dokázat. V Chodově byla obchodní škola a v Karlových Varech byla taky obchodní škola. Nechci se dotknout Chodova, ale ta karlovarská byla samozřejmě lepší. Manžel naši starší dceru Nikolu pořád tlačil k tomu, že jí stačí ta v Chodově. Já to viděla obráceně.

Soud nechal obě dcery vám?

První rozvodové stání jsme měli v září 1996, tedy ve chvíli, kdy jsem nastupovala do ODS. Chtěl po soudu svěření mladší Štěpánky do své vlastní péče. Chtěl dcery rozdělit. To jsem nemohla připustit. Bylo jim 5 a 13 let. Nakonec to dopadlo dobře. Samozřejmě sociálka porovnávala zázemí, které měl exmanžel a jaké jsem měla já. Pamatuji se, že mi tehdy ta pracovnice říkala, že tatínek má přece doma hezký pokojíček pro dcerky. Nato jsem jí odvětila, že ten pokojíček jsem zařizovala s manželem a všechno jsem opustila. Nechala jsem mu tam úplně všechno. Víte, co podle mě u soudu nakonec rozhodlo? Když se ho soudkyně ptala, jestli mu není líto, že sestry rozdělí, poněkud drsně řekl: „Takovej je život.“

Koukám, že mu ani nyní nemůžete přijít na jméno…

Ono to tak dnes úplně není. Myslím, že ho rozchod se mnou taky dost poučil. Teď má novou ženu a rodinu. Možná, že se dá říct, že jeho žena má i díky mně nyní dobrého manžela. Později jsem mu gratulovala, protože mi pyšně hlásil, že má syna, kterému bude dnes tak deset let. Tenkrát jsem mu říkala: „Takže, až ten kluk půjde do první třídy, tobě bude padesát.“ Vyhodnocovala jsem to podle sebe, protože já bych prvňáčka už ve svém dnešním věku do školy vodit nechtěla. Tak mu tehdy povídám: „Petře, ty snad za svou ženu i kojíš, nebo co. Se mnou jsi to takhle nedělal.“ A on mi na to řekl, že se mnou to bylo jiné. Já jsem prý byla jiná. Jiná? Jak jiná? Myslím, že jsem prostě byla svým způsobem hloupá. Byla jsem vždycky ta, která to chtěla a musela všechno zvládnout sama.

Tak možná jste byla prostě jenom mladá a poddajná…

Myslím, že v tom to není. Prostě jsem tak byla naučená z domova. Myslím, že jsem si musela z čela strhnout tu nálepku s nápisem zodpovědnost.

To myslíte vážně?

No ano, nesmějte se. Už moje máma mě vždycky nechávala hlídat moje tři sestry. Vždycky říkávala: „Nezapomeň, že za ně máš zodpovědnost.“ Takže já ji musela mít v životě pořád. Nejdříve za sestry a než jsem se nadála, tak jsem musela mít zodpovědnost za svoje děti a rodinu. Pořád dál jsem ji v životě přejímala s tím, že mám vlastně zodpovědnost za všechno.

Chápu vás aspoň trochu v tom, že jste byla mladá matka. Moje sestra měla první dítě také v osmnácti, ale to už je dnes skoro nemyslitelné.

Jasně. Moje spolužačky a kamarádky běžně rodily v devatenácti. Protože to byla taková doba. Když žena nebyla vdaná v pětadvaceti, tak byla divná, nebo musela studovat vysokou školu. Dneska? Moje jednatřicetiletá dcera se na to kouká a trochu se diví, jak se ty její spolužačky snaží všechny zahnízdit.

Takže z vás nebude brzy babička?

No, já to nemám tak nastavené, že musím být za každou cenu babička. Moje dcery vědí, že já nikdy klasická babička nebudu. Protože já jsem Giovanna, na mě ani moje vnoučata nikdy nebudou volat babičko.

Proč Giovanna?

Giovanna je italsky Jana. Letos mi bude padesát (Jana Nagyová oslavila narozeniny 21. července) a já se chci zase nadechnout. Děti už jsem vychovala, jsou dospělé a už se o ně nemusím tolik starat. Trošku si chci život užít a věnovat se sobě.

První setkání s Nečasem

Hovoříte o užívání si svobody, a přitom čelíte tolika stíháním. Kdy jste se vůbec poprvé setkala s vaším současným manželem?

Bylo to někdy v roce 1997, kdy se v Karlových Varech konalo výjezdní zasedání výkonné rady ODS. Vlastně si vzpomínám. Bylo to v červnu. Ale to jsme se tak maximálně poprvé zahlédli. Na podzim se potom odehrálo Sarajevo.[1] A to byla opravdu hektická doba. Tenkrát jsme hodně komunikovali s Miroslavem Mackem, který za Klausem pevně stál. Objížděli spolu regiony.

No mě samozřejmě víc zajímá osud Petra Nečase a váš.

Stále jsem pracovala v regionu, v Karlových Varech. Pomáhala jsem připravovat volby a podobně. Žila jsem si svůj život. Potom jsme se viděli na kongresu ve Františkových Lázních v prosinci 2002. Kde se vlastně Petr – budu mu říkat Petr, nebaví mě pořád manžel sem, manžel tam – rozhodl kandidovat na předsedu. Byl to ten přelomový kongres, na kterém nakonec zvítězil Mirek Topolánek. Petr se spolu s Miroslavou Němcovou a Petrem Bendlem stali řadovými místopředsedy. Z té doby si ho samozřejmě pamatuji výrazněji, protože jak jsem říkala, kandidoval na předsedu strany. Musím přiznat, že jsem tenkrát fandila spíš Petrovi Bendlovi. On za námi na region tehdy jezdil urovnávat naše spory. Vždycky byl takový akční. Byl otevřený, měl rád auta, já taky…, a vůbec se o nás zajímal. Bylo to z jeho strany mnohem dlouhodobější. Třeba o dva roky později, kdy se karlovarská ODS v podstatě rozštěpila, právě on přijížděl dělat mediátora, jako persona z předsednictva strany.

A vy jste na tom kongresu v roce 2002 ve Františkových Lázních byla jako delegát?

Ne, pořád jako manažer. Zaměstnanec.

V té době jste ale už byla manažerka kraje?

Ne, ne. Byla jsem oblastní manažer pro Karlovy Vary. V té době jsem ale pracovala i jako asistentka Vladimíra Kulhánka (senátor za volební obvod Karlovy Vary v letech 1996 až 2004), který od nás také pocházel. Respektive pro něj jsem dělala od roku 1999. On byl v Praze a já se mu starala o chod jeho kanceláře na oblasti. Naše spolupráce trvala šest let. Nakonec se rozhodl znovu nekandidovat a dodnes si myslím, že udělal obrovskou chybu. Že měl velkou šanci uspět.

A jak do toho zapadá Petr Nečas?

Zase jsem ho viděla v roce 2004, kdy jsem ho potkala, myslím, na nějakém školení manažerů, kde nám přednášeli nějaká moudra. Tam jsme se tehdy začali poprvé bavit a já mu vyčítala, že k nám nikdo z těch vysokých politiků příliš nejezdí. Že je to velká škoda. Tedy mimo Petra Bendla. Měla jsem nad sebou svého regionálního manažera, ale on byl takový… jak to říct slušně? Neakční. Já jsem naproti tomu byla pravý opak. Tehdy jsem pro Petra, který byl stále místopředseda strany, vymyslela dvoudenní program u nás. A on to přijal.

Stalo se ale něco neuvěřitelného. Tenkrát mi kolegové z ODS ve Varech vynadali, proč zveme zrovna Petra Nečase. Ono to bylo v poněkud napjatější atmosféře, protože Petr v té době nějak kritizoval naše poslance kvůli privatizaci Sokolovské uhelné.[2]

Naši chlapci, Miloš Patera a spol., mi pak prostě vynadali. Dodnes si pamatuji, co jsem jim na to řekla. Že Petra jsem potkala na tom školení, a proto jsem ho pozvala. Kdybych potkala Mirku Němcovou (v té době místopředsedkyně ODS) na houbách, tak ji do Varů pozvu taky, protože je to moje práce. Monitorovat jejich hádky ve sněmovně ne.

Jak ten jeho výjezd dopadnul?

Nakonec v pohodě. Ale mě už ty jejich tahanice začaly lézt na nervy. Ona ta práce stranického manažera nebyla nikdy jednoduchá. Většinou jsme dostávali smlouvy na jeden rok. Smlouvu vám ale schvalují třeba členové oblastní rady, které nepotkáváte. To aby se člověk pořád bál o práci. Taky to bylo období, kdy se mohutně propouštěli manažeři a asistentky. Jelikož jsem ale byla matka samoživitelka a měla jsem dítě mladší dvanácti let, tak se mě to nakonec netýkalo.

Zhruba v té době si mé práce všiml i Václav Mencl, který byl v letech 1997 až 1998 hlavním volebním manažerem ODS. Nabídl mi práci v hlavní kanceláři v Praze. Tehdy jsem mu ale řekla, že do Prahy ještě nemůžu. Že moje dcery jsou ještě malé. Když jsem ale potom v roce 2004 dělala výjezd pro Petra, avizovala jsem už, že bych o změnu stála. Že bych práci v hlavní kanceláři zvládla. Navíc opět jsem prožívala další poněkud bouřlivější období v osobním životě. Rozcházela jsem se po mnohaletém vztahu s přítelem. Řekla jsem si, že jde zase o zásadní zlom a potřebuji změnu. Ať dělám, co dělám, oni se v těch Karlových Varech stejně budou hádat.

Takže vám Petr Nečas pomohl do Prahy?

No ano. Ale v té době jsme si s Petrem hluboce vykali. On se v tom roce 2004 stal prvním místopředsedou strany a byl zodpovědný i za chod hlavní kanceláře. Takže pod něj spadali i manažeři v regionech. Já jsem v hlavní kanceláři pracovala zhruba od srpna 2005 až do roku 2006. Dělala jsem vedoucí provozního oddělení. Musela jsem pomáhat s koordinací a organizací kampaní. Vedle toho jsem měla na starosti všechny místopředsedy a zařizování jejich výjezdů do regionů.

Nevypadáte, že byste měla problém s tykáním…

Já mám normálně problém si tykat. Možná to nevypadá, ale docela dlouho si držím odstup. A Petr? Ten úplně. Má takovou bublinu okolo sebe.

Jak jste mu o tu práci řekla?

My jsme se potkali na nějaké stranické ideové konferenci. Říkala jsem mu, že to chci asi ve stranickém aparátu úplně zabalit. Měla jsem nabídku jít dělat do jednoho soukromého podniku. Bylo mi čtyřicet, cítila jsem, že je pro změnu nejvyšší čas. A on mi tenkrát řekl, že by byla škoda, kdybych to takhle ukončila. A jestli bych nešla posílit tým do centrály v Praze. V duchu jsem si říkala, že řeči plynou a voda teče. Že se nebudu spoléhat na něco, co možná bude. Přesto jsem mu říkala, že kdyby tedy něco měl…

A očividně nakonec měl, když jste skončila v hlavní kanceláři na pražském Jánském vršku. Takže zase další životní předěl?

Byl to velký krok. Z Karlových Varů do Prahy. Moje starší dcera už v Praze studovala a bydlela. S mladší Štěpánkou to bylo trochu složitější. Musela jsem ji nechat ve Varech dochodit devátou třídu základní školy. Bydlela u mého expřítele, se kterým jsem se, jak jsem říkala, rozcházela. A já musela pendlovat. Udělala jsem s ním takovou džentlmenskou dohodu. On bydlel se Štěpánkou v našem společném bytě a dohlížel na ni. Já jsem byla s prominutím takový blázen, že jsem se sebrala třeba v osm večer po práci a jela jsem z Prahy do Varů za Štěpánkou ji třeba jenom uspat. Vyprala jsem prádlo a zase jsem vyrazila v jednu hodinu v noci zpátky do Prahy. Hrozně jsem si vyčítala, že jsem ji tam nechala. Já svoje děti miluji. Ale, kdo by řekl, že vlastní děti nemá rád? To by nebyl správný táta, nebo máma.

Takže jste litovala?

Já jsem do Prahy chtěla už jako mladá holka, navíc rodina mojí babičky není z Varů, ale z Benešovska. Když chcete svým dětem poskytnout nějaké podmínky a vzdělání, tak jsem jasně viděla, že v Karlových Varech je to strašně omezené. Maximálně vystudují a budou dělat v nějakém hotelu… V Praze jsem šla do malého bytu 2+kk. A s přítelem jsme se rozešli hodně korektně. On mi ještě pomáhal zařizovat pražský byt, pokládal podlahu a podobně. Měli jsme fajn vztah. Ještě dva roky poté jsme spolu s dětmi trávili Vánoce. Nikdy jsme se třeba nehádali.

To si nedovedu představit. Vypadáte, že máte trochu výbušnější povahu…

Myslíte jako papiňák, který musí bouchnout? Ani ne. On byl, respektive je o šest let mladší. Vyhovovali jsme si. Byl to nekonfliktní vztah. On mě naučil třeba poslouchat dobrou muziku.

Co si pod tím mám ve vašem podání představit?

Hlavně bluesovou hudbu. Jinak já poslouchám třeba Queen, taky mám ráda ZZ TOP. Na takových kapelách jsem vyrostla.

Takže jste obrážela koncerty a festivaly?

Byla jsem třeba na AC/DC. Tam jsem musela povinně. (směje se) Ale nešlo jenom o muziku. Naučil mě tak trochu svůj postoj k životu. Třeba jsme procházeli okolí Nejdku v západních Čechách a dozvěděla jsem se od něj spoustu věcí o odsunu Němců. Mnohem více, než jsem znala ze školy a z knih. Byl poloviční Němec. Taky mě naučil znovu nosit džínsy, koženou bundu a kšiltovku. Víte, já jsem vlastně nikdy nebyla jakoby mladá. Kvůli pomáhání při výchově sester a svému dalšímu životu jsem o tyhle věci přišla. S ním jsem mohla být zase chvíli holka.

Skončili jsme u vaší práce v hlavní kanceláři ODS. V té době byli vedle Petra Nečase místopředsedy i Petr Bendl s Pavlem Bémem a Miroslava Němcová s Ivanem Langerem. Ten měl na triku mimo jiné volební kampaň v roce 2006.

To se pletete. Langer dělal až kampaň v roce 2009, Léto s Topolem. Tuhle měl oficiálně na starosti senátor z Plzně Jiří Šneberger, přezdívaný Šnek. Já osobně měla na starosti především místopředsedy. Jejich předvolební výjezdy. To znamená, že jsem vždy jela zmapovat místo spolu s místními manažery. Protože jsem tu práci už dobře znala, věděla jsem, kam konkrétního politika poslat a kam zase ne. Ta práce mě fakt bavila.

A Langer se na tom opravdu nepodílel?

Myslím, že tolik ne. On byl tehdy hodně aktivní Marek Dalík. Pracoval pro Mirka Topolánka, který byl placený předseda ODS. Zjistila jsem záhy, že i tahle moje práce má svoje úskalí. Protože dokud jsem byla daleko v Karlových Varech, tak to jsem byla ta šikovná Jana. Jak se ale dostanete v uvozovkách na generální ředitelství, tak už si někteří myslí, že jim lezete do jejich rybníka. Měla jsem z toho pocit, že zase sahám někam, kde nemám být. Ale od toho roku 2005 do konce 2006 jsem to tam nějak zvládla. Záhy jsem ale pochopila, že se nemám kam vrátit. Ve Varech jsem mezitím prodala byt.

A tak jste se sebrala a šla jste s Petrem Nečasem na Ministerstvo práce a sociálních věcí, kde v září 2006 v Topolánkově kabinetu dostal funkci?

Zase je to trochu složitější. V době kampaně na jaře 2006 jsem se celkem osvědčila a dostala jsem nabídky práce i od jiných místopředsedů, kteří viděli, že jsem organizačně schopná. Pro mě nebyl problém sednout do auta a zajet třeba do Ostravy vyložit plakáty nebo se zajet bavit s regionálními manažery, co je třeba udělat. Předem domluvit všechny věci okolo daného výjezdu. Byli se mnou spokojeni. S několika místopředsedy jsme se o naší případné další spolupráci po volbách dohadovali dopředu. Jako, že by mě chtěli s sebou, když ODS vyhraje.

O koho konkrétně šlo? Petr Bendl? Ivan Langer?

On si každý ten potenciální ministr staví dopředu nějaký svůj tým. Dneska by ode mě nebylo férové je jmenovat. Nakonec to přece skončilo jinak.

Proč jste šla k Nečasovi?

Zeptal se mě prostě jako první a jako prvnímu jsem mu na tu nabídku kývla. V tu chvíli jsem o těch dalších nabídkách už v podstatě neuvažovala. Když dám někomu slovo, tak ho prostě držím. To mám v sobě.

Musím vám položit hodně osobní otázku. Byli jste v tu chvíli intimní přátelé? Rozhodl tenhle aspekt?

Ne, ne. Ale sympatický mi samozřejmě byl. Víte co? My jsme se hodně bavili o našich rodinách, o dětech a tak. Byl mi lidsky blízký. Vyprávěl mi třeba, jak se svými dětmi jezdí plavat, jak je učí na kole. Mně to připomínalo zase to, že vychovávám svoje dvě dcery v podstatě sama. Že si na ně musím ten čas urvat. Hodně jsme si povídali. Ale to bylo třeba už v době volební kampaně. Já jsem je vozila autem. Třeba jsem jela na kampaň s Janem Zahradilem a potom zase s Petrem. Už byl úplně utahaný, stejně si to na mítinku odmluvil, sehrál svoji roli. A já na něj počkala. Musím říct, že když takhle dlouho cestujete s člověkem v autě, naladíte se na stejné vlny. Zjistíte třeba, že máte stejný smysl pro humor. To byl i případ můj a Petra.

No, Petr Nečas moc vtipy na veřejnosti nesrší…

Někdy se jim zasměje jenom on sám. Ale vtipný je. Ale ono je něco jiného, když vy ho znáte jenom z práce.

Vzpomínáte si i na něco dalšího?

Říkal mi třeba, že vůbec nevěřil, že mám dvě dcery. Byla jsem taková akční. Hodně jsem sportovala.

Co máte ráda za sporty?

Dělala jsem kickbox, hodně kondiční kulturistiku. Na tu já nedám dopustit. Drží vám tělo pohromadě, ale nesmíte přestat, to je potom kondice rychle pryč… Dělala jsem ale i aerobic a teď se věnuji spinningu a dělám jógu.

A co mezi politiky a lobbisty tolik oblíbený tenis nebo golf?

To ne. Já jsem vždy musela dělat něco, při čem nejsem na nikoho dalšího vázaná. Já mám v sobě prostě hroznou energii a musím ji vydávat správným směrem. Ale zase mi ta energie pomáhá přežít právě těžké časy. Možná nečasy. (smích)

Takže jste na to ministerstvo práce a sociálních věcí nastupovala rovnou do funkce šéfky sekretariátu?

Ono to bylo docela těžké. Jestli si vzpomínáte, tak první Topolánkova vláda nedostala důvěru.

Volby v roce 2006 skončily remízou. Oblíbeným výrazem Václava Klause nevýhrou. Přesto jako prezident jmenoval Topolánka premiérem a ze Strakovky se musel poklonkovat Jiří Paroubek. Vícebarevný druhý Topolánkův kabinet později umožnili sestavit až přeběhlíci z ČSSD Melčák s Pohankou…

Přesně. První vláda trvala od září 2006 do ledna 2007. V té době jsem musela dělat obě práce. Napůl jsem byla vázaná v hlavní kanceláři a napůl na ministerstvu. Teprve od ledna jsem začala na Ministerstvu práce a sociálních věcí dělat takzvaně napevno.

První narážky a náznaky o vašem mileneckém vztahu pocházejí ale právě z vašeho společného působení na ministerstvu. Kdy jste spolu začali chodit?

Nezlobte se, ale i vzhledem k policejnímu vyšetřování vám na tuhle otázku neodpovím. Nebudu to přesně specifikovat. Musím ale říct, že jsme se rozhodně spolu museli naučit pracovat. Něco jiného je spolu dělat kampaň. V kampani to bylo - zařídím, přivezu, odvezu. Ale na ministerstvu už šéf kabinetu musí s ministrem vyloženě úzce spolupracovat.

Respektuji, že je to hodně soukromé, ale přece jenom dá se říci, že vás nakonec i v osobním životě spojila práce?

Možná máte pravdu. Takhle by se to asi dalo říct.

Dobře, ale někteří vás mohou podezírat z vypočítavosti. Prozraďte alespoň, co vás na Petru Nečasovi nakonec tolik přitahovalo, že jste se sblížili?

Mám ráda chytré muže. Lidi, co mě něco můžou naučit. Možná se někdy tvářím, že všechno znám a umím, ale rozhodně to tak není. (smích)

Petr Nečas na první pohled působí jako poněkud introvertní člověk, trochu jako váš protiklad. Jak vůbec dovedl ukecat…

Ženu mého typu? Má prostě vlohy, nebo nevím, jak to přesněji popsat.

Nástup na ministerstvo

Když mluvíte o tom, že jste se museli spolu naučit dělat, myslíte tím plánování schůzek a podobně? Když byl Jiří Paroubek ještě ministr, jeho šéf kabinetu Martin Vlasta byl v podstatě takovým klíčníkem. On rozhodoval, kdo a kdy k němu půjde. Bylo to u vás v té době podobné?

Samozřejmě, že většinou žádost o schůzku přijde na sekretariát a vy se musíte snažit ji někam umístit do nabitého programu. My jsme to ale měli s Petrem nastavené tak, že vždy byly věci, které si úřadoval sám. Věci, o kterých si natvrdo sám rozhodoval. A to i v době, kdy byl premiér.

A kdo si myslí, že šéfovat kabinetu je jednoduchá práce, tak se velmi plete. Musím říct, že jsem běžně přijížděla v osm ráno a končila v osm večer. A teprve pak procházíte pozvánku po pozvánce a žádosti o schůzku. Těch věcí je opravdu neuvěřitelná spousta. Návštěvy, záštity akcí a podobně. A navíc tady šlo o oblast sociálních věcí. Petr měl vždy kredit jako sociálně vnímavý člověk. Proto se ta různá pozvání opravdu množila neuvěřitelným tempem. Navíc, kam se prostě nejelo za jeho předchůdce Zdeňka Škromacha, který by šel třeba radši na nějakou zabijačku, se za Petra naopak jelo. Opravdu ty akce pravidelně objížděl, udělal si na to čas. Nezapomeňte, že byl v té době ještě místopředsedou vlády a ODS. Takže se běžně stávalo, že jsem opravdu domů z práce jezdila v půl jedenácté večer. A člověk v takovém prostředí, kdy nemá na sebe čas, začne tloustnout.

Jak to myslíte?

Já jsem do Prahy přišla absolutně vysportovaná. Rok jsem se držela. Zdědili jsme ale sekretariát po Škromachovi. To znamená, že asistentky zajišťovaly jídlo, na které byl zvyklý bývalý ministr. Já jsem za prvé kvůli totálnímu nasazení frčela na redbullech, abych to tak dlouho vydržela. Za druhé jsem se přistihla, jak po úřadě pobíhám se sýrem Hermelínem v ruce. Chápete to! Sýr, který bych si večer v životě nedala. No a ještě v noci, když jsem se zastavila u pumpy, tak jsem si koupila úplnou kalorickou bombu. Bramborák s párkem. Ach jo. Vlastně teprve, když se zklidníte a zastavíte se, tak dostanete největší hlad. Člověk si v tu chvíli řekne, že vlastně za celý den nic nesnědl. Na ministerstvu byly navíc všude na talířích sušenky. Ty jsou největší peklo…

Na rozdíl od některých jiných úřadů panuje na ministerstvech naprosto autokratický systém. Skoro na každém podstatném lejstru musí být ministrův podpis. Musí dát přitom na dobrozdání podřízených. Plnila jste Petru Nečasovi úlohu člověka, který mu všechny tyhle věci hlídá?

Já jsem byla z minulosti vždycky zvyklá rozhodovat o věcech sama a nést za to vlastní odpovědnost. A na ministerstvu je to opravdu jinak. Panuje tam obrovský alibismus. Jeden se zajišťuje druhým, nechá to na stole jinému člověku, ten mu to zase vrátí zpátky. A podobné hry.

Asi mají všichni strach, aby nebyli za svá rozhodnutí nějak stíhatelní…

No, to asi ano. Takže jsem byla trošku vyděšená. Bála jsem se, aby mě ten systém nesemlel, abych neztratila svoje manažerské, organizační schopnosti. Aby se ze mě prostě nestal úředník, abych nezačala uvažovat jako oni. Úplně bylo cítit, že si někteří úředníci říkají: „Ministři odcházejí, my zůstáváme.“

Co konkrétně myslíte?

Zažila jsem to hned na začátku v roce 2006. Přišli jsme na ministerstvo v době první Topolánkovy vlády, která nedostala důvěru. Čekala se další složitá jednání a na chodbách bylo najednou téměř hmatatelné ticho. Druhý kabinet už důvěru dostal a najednou trrrr, všechno se zase rozkmitalo. Když jsme pak na jaře 2009 v úřadu končili, zase se všechno úplně zastavilo.

Trochu mi to připomíná britský sitkom Jistě, pane ministře…

Úplně! Já jsem ten seriál dříve neznala. Někdo mi ho ale doporučil a párkrát jsem si na několik dílů udělala čas. To je opravdu autentické.

Mohla jste plnit roli sira Humpreyeho Applebyho, který si v seriálu cvičí s ministrem, jak chce?

Hmmm… já jsem nebyla rozhodně v takové pozici. Na ministerstvu máte náměstky, šéfy odborů a další úředníky. Všichni byli zkušení v těchto věcech mnohem více než já. Já se soustředila na to, co umím dobře. Na organizaci. Na ministrův servis. Ještě se k tomu přidávala další linka. Petr byl místopředseda ODS.

V té době jste, pokud si dobře vzpomínám, dělala taky vysokou školu, ne?

No, byla to trochu hektická doba. Vlastně si vzpomínám, že když jsme na ministerstvu v květnu končili, myslím, že to bylo sedmého, tak o týden později jsem dělala státnice na bakaláře.

Studovala jste Univerzitu Jana Amose Komenského v Praze, která má trochu problematickou pověst. Média později spekulovala o tom, že jste do školy příliš nechodila a že vaše závěrečná práce neměla dostatečnou kvalitu…

Tak tím se opravdu bavím. Já tam poctivě chodila, dodnes mám z té doby mezi učiteli přátele. Samozřejmě si mě pamatují, že jsem tam normálně chodila. A upřímně, já jsem si tu školu docela užívala, protože jsem se prostě zase ráda ocitla v roli studenta. Mě to bavilo, protože jsem mohla být zase taková rozverná. Celých pět let jsem navíc seděla v jedné lavici v první řadě, takže když někdo tvrdí, že mě tam neviděl, tak je to prostě lež.

Co jste studovala za obor?

Masová a sociální komunikace. Vzpomínám si, že jsem zažila i trochu prekérní situace. To bylo třeba v roce 2010, když už jsem dělala magisterské studium, tak z čela ODS odešel Topolánek a Petr se stal celostátním volebním lídrem. Přednášející ve škole nám začal vyprávět o tom, že právě probíhá předvolební kampaň a co na sebe ODS a ČSSD začínají vytahovat. V té době se objevil na facebooku profil, který vyzýval Petra, aby se přiznal ke své milence Janě Nagyové. A ten přednášející vyprávěl, jak na sebe v politice vytahují různé citlivé věci. Že právě teď vytáhli tohle. Tak jsem se přihlásila, zvedla v lavici a povídám: „Chtěla bych vám říct, že ta Nagyová jsem já.“

A co on?

Řekl jenom: „Aha… Pojďme se bavit o něčem jiném.“ (smích) Jinak to byla vlastně doba, kdy jsem se osobně poprvé setkala se silou médií. Myslím s těmi řečmi o mé závěrečné práci. Já jsem ji psala o Kuřimské kauze.[3]

O tom, jak o ní informovala média. O zveřejnění fotek těch dětí. Navázala jsem na celkem dobré vztahy s ředitelkou Klokánku, kam byly ty děti umístěny. Znala jsem ji ze svého působení na ministerstvu. Musím říct, že ze začátku na mě trochu koukali, protože si asi říkali, co to přijelo za figuru z Prahy… Asi si mě nedovolili odmítnout kvůli tomu, že jsem byla šéfkou kabinetu ministra. Postupně jsme k sobě ale našli opravdu cestu. Viděli, že mi opravdu jde o příběh těch týraných dětí. Potom mi velmi pomáhali. Dámy mně pak i vystřihovaly články z novin. Myslím, že na tu bakalářskou práci prostě plivat nikdo nemůže. Tenkrát jsem se sešla i s Ivou Svobodovou z Respektu, která je původně z Brna. Vyprávěla mi, že se v kuřimském případu i osobně angažovala, nějak s rodinou té Aničky, a podobně. A taky, že ji spousta lidí odsuzovala za to, že zveřejnila fotografie spoutaného chlapce, jehož týrání celou aféru odstartovalo. Říkala mi, jak bojovala s nějakou jinou novinářkou, kdo dříve zveřejní fotky. A já to použila v bakalářce. Ona mi pak řekla, že jsem si náš rozhovor asi špatně vyložila, že jsem to špatně pochopila… Ale přece vím, co slyším. Navíc jsem si dělala i poznámky.

Média se ale opřela do vaší druhé, magisterské závěrečné práce…

Tam jsem navazovala na kauzu Kuřim v obecnější rovině. Kolik dětí skončí ve svěřenecké péči, kolik jich je v dětských domovech a podobně. Mě to celé poměrně dost zasáhlo, protože jsem první z rodiny, kdo dosáhl vysokoškolského vzdělání a navíc mě stálo opravdu hodně času a úsilí školu dodělat. Později jsem se dozvěděla, že moji diplomku nechali posuzovat rektory z cizích škol a dokonce jeden řekl, že dlouho neviděl tak dobrou práci. To se samozřejmě ale už nikde nezveřejnilo.

Už je to sice historie, ale Univerzitu Jana Amose Komenského prostě doprovázela tahle pověst jednoduché školy pro prominenty…

Já jsem samozřejmě slyšela, že ředitelka nebo asistentka ministra školství Josefa Dobeše (nejprve poradkyně a poté ředitelka kabinetu ministra Jana Machálková) ve škole vykřikovala, ať ji při zkouškách ostatní studenti pustí dopředu, že to její ministr má takhle domluvené. O mně ale nikdo nevěděl, třeba kde pracuji. Tedy až na nejbližší okolí. Já jsem se takhle rozhodně nechtěla prezentovat. Navíc, jak jsme mluvili o té diplomce a zaměření na dětské domovy, mě to téma vždy velmi zajímalo. Moje dcera Štěpánka studovala taky na stejné univerzitě s Graciánem Svačinou, který v dětském domově vyrůstal. Proslavila ho reportáž o tom, jak se v domově muselo uklízet a připravovat na příjezd prezidentovy manželky Livie Klausové. Tu to urazilo a nadace, které předsedala, jim nakonec nedala pravidelný příspěvek.

Na to si samozřejmě pamatuji. Spoustu lidí ale naštvalo, že se takhle zachovala. Namísto těch třiceti tisíc, o něž přišli, jim nakonec lidé poslali tři sta tisíc. A co vy?

On Gracián samozřejmě volal Štěpánce, co se stalo. Já jsem jim poslala taky peníze na Vánoce, aby měli na dárky. A dokonce mi pak děti poslaly fotku, která je snad ještě někde na úřadě, kde byl šek se jménem Jana Nagyová. Tenkrát jsem ještě potkala Dana Beneše (generální ředitel ČEZ) a povídám mu, aby jim taky něco poslal. A on na to, že ČEZ už na tuhle věc přispěl. Přesvědčila jsem ho, aby poslal peníze i ze svého.

„Ale Dane, dej jim něco z vlastního.“ (smích)

Vy jste se s Livií Klausovou přece musela taky někdy potkat. Jaké na ni máte vzpomínky?

Při jednom představování jsem jí podala ruku, a jak jsem zvyklá, silněji ji stiskla. Livie Klausová měla tehdy ruku bolavou, což jsem nevěděla. Lekla se, že jí chci snad ublížit, protože její ruce jsou pracovní nástroj. A já si zase neuvědomila, že vlastně jdu z kongresu ODS, kde jsem si třásla rukou vesměs s muži…

Snad je toto nedorozumění tímto zažehnáno…

Dohady o odfláknuté diplomce byly první z negativních zpráv o vás. Jak to, že jste se médiím s úspěchem tak dlouho vyhýbala?

Vždycky jsem tvrdila, že tváří ministerstva má být ministr. Nazdar! Třeba za Škromacha to bylo úplně jinak. On měl mluvčí, která všude vystupovala za něj.

Zato teď je vidět Zdeňka Škromacha docela často. Jeho facebookové hovory od bazénku, kafíčka, sluníčkové dny, myslím, že se sebeprezentuje docela zručně…

Jo, to je celkem síla. Ale tenkrát to fakt nebylo. Myslím, že jeho mluvčí se jmenovala Beránková a byla skoro všude. Za úřad by ale měl vystupovat prostě někdo kompetentní a za jeho chod odpovědný. A já jsem tam od toho nebyla. Mám ale docela vtipnou historku, jak jsem jednou šla na Petrovu tiskovku na ministerstvu, která mě zajímala. Při čekání na ministra začal televizní kameraman zabírat mě. Já mu říkám, ať mě netočí, že nejsem důležitá. A on na to: „To je do archivu, mladá paní, jednou se to bude třeba hodit.“ Už tenkrát mě zamrazilo.

Kapitola II.

Focení předsedy ODS Mirka Topolánka pro časopis Lui, známý snad jen v tuzemské gay komunitě, mělo v březnu 2010 nenucenou atmosféru. Sněmovní volby byly po dlouhém čekání za dveřmi a Topolánek vzal zavděk prezentací i v tomto úzce specializovaném periodiku. Rozhodně nemohl tušit, jaký uragán ho čeká.

V jedné z odpovědí, kdy měl specifikovat svoji představu o homosexuáech, ze sebe vypálil repliku, která ho poněkud nečekaně poslala do politického důchodu. „Co ti mám říct? Gustav Slamečka (ministr dopravy, který žil s Topolánkovým šéfem Úřadu vlády Janem Novákem), když jde opravdu do tuhého, tak mám pocit, že jako ministr uhne. A to ten Fischer prostě je Žid, není to gay… a ten uhne ještě dřív. To přeci nesouvisí s tím, že je gay, to souvisí s jeho charakterem,“ řekl.

Tehdejší premiér úřednické vlády Jan Fischer, respektive jeho rodina, se hlasitě ohradili. Do Topolánka se pustili i další političtí soupeři v čele s předsedou ČSSD Jiřím Paroubkem. V souvislosti s Topolánkovým vystupováním nebo předchozími skandály šlo o poměrně slabou kávičku. Přesto jej kolegové z vedení ODS záhy donutili odstoupit z pozice volebního lídra a následně historicky druhý předseda občanských demokratů rezignoval i z čela strany.

Tím skončila i velmi specifická a zajímavá éra, která se datovala od voleb 2006, respektive od vládnutí druhého Topolánkova kabinetu od začátku roku 2007. „Chlap s gulami“, jak mu některá média začala přezdívat, měl ve sněmovně zdatného soupeře. Jeho předchůdce v premiérském křesle Jiří Paroubek nemohl dlouho rozdýchat, že Topolánek vládne těsnou většinou jenom za pomoci přeběhlíků z jeho vlastní partaje, pánů Miloše Melčáka a Michala Pohanky. Paroubek se pokoušel vyslovit nedůvěru vládě s kadencí rychlopalné pušky a na pátý pokus se mu to na jaře 2009 skutečně podařilo. Skoro po dvou a půl letech.

Střety Topolánka s Paroubkem ve sněmovních nebo televizních debatách patřily dlouhé měsíce téměř k národnímu folklóru, i když v nich předseda sociální demokracie ještě dlouhou dobu opakovaně akcentoval stále jedno téma, které mu pořádně leželo v žaludku.

Nemohl se srovnat se zveřejněním takzvané „Kubiceho zprávy“ těsně před samotnými volbami. V policejním dokumentu, nesoucím jméno tehdejšího šéfa protimafiánského útvaru, materiálu, který byl směsicí policejního pátrání a pouhých drbů, se poukazovalo na propojení převážně socialistických politiků, včetně Paroubka, s organizovaným zločinem. Paroubek hovořil o práci policie na politickou objednávku konkurence a totální ráně pod pás. Dlouhou dobu se s Janem Kubicem soudil. Bezvýsledně.

V této husté atmosféře musel Topolánek, kterému dělal místopředsedu vlády Petr Nečas, zvládat zákruty vlastního vládnutí ODS v koalici spolu se Stranou zelených a KDU-ČSL. I když občas poměrně divoce. Například nestraník za zelené v čele ministerstva zahraničí Karel Schwarzenberg vyhrožoval odchodem, pokud se nevyřeší korupční skandál lidoveckého kolegy z vlády Jiřího Čunka - v té chvíli ministra pro místní rozvoj a prvního místopředsedy kabinetu. Čunek nakonec pod tlakem rezignoval, aby se však po několika měsících a očištění jména zase vrátil.

Do této doby spadají veřejná soudní líčení probíhající s takzvanou justiční mafií i později provalené skandály s vojenskými akvizicemi letadel Casa nebo s obnovením dodávky obrněnců Pandur. Tu tuzemské soudy rozplétají právě v těchto měsících. A vězení hrozí pravé ruce Mirka Topolánka Marku Dalíkovi, kterého žalobci viní, že si americkým a rakouským manažerům měl říci o více než půlmiliardový úplatek.

Chlapík, který sám sebe v jednom z rozhovorů přirovnal k osobnímu tajemníkovi Adolfa Hitlera Martinu Bormanovi a jeden pokoj ve svém bytě na Hradčanech vyzdobil tapetou se siluetami samopalu kalašnikov, se však může na oddanost svého souputníka Topolánka spoléhat i nyní. Topolánek ho u soudu podpořil a obvinění označil za hlouposti. Zřejmě nic nečekaného, ostatně i v jednom z dřívějších policejních odposlechů Dalíkovi někdejší předseda ODS jasně řekl: „Neboj, Marku, s tebou stojím a padám.“

V této konstelaci, kdy vládu kvůli volebnímu neúspěchu v krajských volbách 2008 opouštěl ministr zdravotnictví a propagátor poplatků u lékaře Tomáš Julínek, nebo se z ní nakonec odvalil i takový kofr, jakým byl bezesporu Aleš Řebíček (jeho bývalá firma Viamont začala v době jeho angažmá ve vládě vydělávat miliardy korun na veřejných zakázkách), muselo ministrování Petra Nečase působit až „skandálně“ klidně. Tedy až na Janu Nagyovou a její první statisícové odměny, které jí nakonec při odchodu z úřadu přistály na účtě.

Pád Topolánkova kabinetu nakonec přišel v poněkud nečekanou chvíli. V době českého předsednictví Evropské unii na jaře 2009. Mimochodem i toto období s sebou nese černý mrak v podobě dalšího neukončeného policejního vyšetřování, které by mělo brzy skončit před soudem. Předražené služby firmy ProMoPro, ozvučující kongresové sály v době jednotlivých summitů a při jednáních zahraničních politiků v Praze.

Pátý pokus o vyslovení nedůvěry Topolánek neustál především kvůli odpadlíkům z vlastní ODS Vlastimilu Tlustému, Juraji Ranincovi a Janu Schwippelovi. K nim se ve sněmovně přidalo ještě duo poslankyň ze Strany zelených Olga Zubová a Věra Jakubková působících mnohdy jako siamská dvojčata. I když asi ne s úplně vlastním rozumem. Za ně v předvečer pádu vlády s Topolánkem vyjednával majitel jedné z největších mediálních agentur v zemi Jaromír Soukup. Muž, který o chvíli později údajně poskytl neuvěřitelnou a dosud neopakovanou reklamní slevu konkurenční ČSSD vedené Jiřím Paroubkem. Devadesát procent. Nezávislí odborníci sice avizovali u socialistů téměř miliardovou kampaň, sleva však zařídila útratu pouhých sto milionů. O propojení s Paroubkem svědčily i stovky billboardů se Soukupovou chráněnkyní Olgou Zubovou na kandidátce ČSSD, které v létě 2009 zaplavily celou zemi.

Vše se ale nakonec zvrtlo. Úvahy o rychlém rozpuštění sněmovny a rychlých volbách vzaly za své ve chvíli, kdy se proti tomuto nápadu postavil přeběhlický poslanec Miloš Melčák. Uspěl u Ústavního soudu, sněmovna se nerozpustila a na Úřad vlády mezitím dosedl bývalý šéf statistického úřadu Jan Fischer, jehož poloúřednický kabinet měl namísto pár měsíců vést zemi po celý rok až do řádných voleb.

Měsíce se táhnoucí volební kampaň vyústila v naprosto nebývalé utrácení za propagaci obou hlavních stran ODS a ČSSD, které se dokonce zařadily mezi největšími inzerenty v zemi a billboardy politiků na člověka koukaly každých pár metrů. Nejdelší kampaň v historii ale zároveň tyto partaje finančně vyluxovala a donutila je k půjčkám, ze kterých se vzpamatovávají dodnes.

V létě 2009 ale o těchto peripetiích nikdo nic netušil a v centrále ODS přesunuté do ultramoderní budovy na pražskou Pankrác se horečnatě plánovala strategie kampaně, která dostala pozitivně laděný název Léto s Topolem. Kampaň založená na objíždění republiky a představování celostátního lídra.

V tomto období ale nečekaně vypuká další aféra, která záhy dostane přívlastek Toskánská. V médiích se objevují fotografie z italského letoviska Monte Argentario, na nichž je bývalý předseda vlády Topolánek na družném setkání se známými lobbisty a se šéfem státního elektrárenského gigantu ČEZ Martinem Romanem. Sekunduje mu v tom ale i bývalý socialistický ministr průmyslu Milan Urban, nebo zmiňovaný šíbr Aleš Řebíček, který si v malebném městě pořídil vilu. Ostatně zřejmě stejně jako Topolánkův Marek Dalík, který se k vlastnictví honosné nemovitosti v tomto letovisku nikdy nepřiznal (oficiálně byla zapsána na lichtenštejnskou firmu Raben Anstalt), byť tomu mnohé indicie nasvědčovaly.

Topolánek později dotěrné dotazy novinářů shodil se stolu s tím, že „Toskánsko je přece takový malý Špindl, kde se prostě všichni potkávají.“ Přestože se stále otevřeněji hovoří o tom, že za Topolánka se otevřela stavidla všemožným kmotrům a lobbistům, s jeho předsednickým křeslem v ODS to vůbec nepohnulo.

Atmosféru tichých kšeftů, ale i zlatých řetězů a „veksláků nového tisíciletí“ ostatně nejlépe vystihly fotografie z podzimního kongresu ODS v roce 2009, na nichž kmotři v čele s Ivo Rittigem sedí v družné zábavě u stolu a vrcholní politici k nim přibíhají jako poslušní psíčci. Útratu pak platí ústecký regionální „politický podnikatel“ Patrik Oulický, který před objektivem vytahuje pořádný svazek pětitisícovek.

Sám Topolánek tvrdí, že se s těmito lidmi snažil bojovat a dokonce jako první slovo kmotři v ODS použil. Topolánkovi kolena nepodlomil ani jeho osobní život a peripetie s manželkou, s níž se rozvedl v únoru 2010 po dlouholetém odloučení a žil se stranickou kolegyní Lucií Talmanovou.

„Topolův pád“ přišel nakonec opravdu z nečekané strany. Kvůli výše zmiňovanému rozhovoru v časopise Lui. Topolánkovy pravomoci přecházejí na pověřeného místopředsedu Petra Nečase, který se v té chvíli ve vedení partaje pohybuje již řadu let a už v roce 2002 se proti Topolánkovi neúspěšně pokoušel získat předsednický post. Nečas se na jaře 2010 stává i hlavní tváří občanských demokratů pro květnové sněmovní volby, které už klepou na dveře.

V nich sice nyní už Nečasova ODS prohrává s politickým harcovníkem Jiřím Paroubkem a jeho ČSSD, nikoli však tak přesvědčivě, jak socialisté očekávali. Do sněmovny se dostávají i nové partaje TOP 09 a Věci veřejné. Paroubek krátce po oznámení výsledků podléhá tlaku okolí a odstupuje z vedení ČSSD. Prezident Václav Klaus kvůli rozložení sil pověří sestavováním vlády Petra Nečase a ten nakonec uspěje. Hlavním vchodem do Strakovy akademie s ním kráčí i jeho věrná Jana Nagyová. V té době zřejmě již jeho milenka.

Krátce poté, co se Petr Nečas stal celostátním lídrem pro sněmovní volby 2010, se objevily narážky na váš intimní vztah. Proč v té době?

Myslím, že by to mělo zaznít. Tu zmiňovanou facebookovou stránku o Petru Nečasovi a jeho milence Janě Nagyové založili lidi kolem Topolánka. Byla tam jediná fotka, kde jsme vedle sebe. Byla pořízená v pečovatelském domě někdy v roce 2009. Tenkrát jsem Petra poprosila, jestli by mezi ty babičky a dědečky nepřijel. Tam nás postavili vedle sebe a vyfotili. Tak tuhle fotku vzali, opentlili různými srdíčky, kytičkami a vyvěsili na internet.

Bylo krátce před volbami a on vás zapřel s tím, že jde jen o snahu poškodit jeho jméno. Jak jste to vnitřně nesla?

Já jsem si ale vždycky chránila soukromí a o svých vztazích jsem nemluvila. Ani v Karlových Varech nikdo nevěděl, s kým tam žiji. Tento status jsem si vždy snažila udržet. V mém předchozím životě nebyl důvod ventilovat věci ze soukromí. Pokračovala jsem v tom i v Praze. A už vůbec nikdy před podřízenými. Proč by to měl někdo vědět. Třeba přítele, kterého jsem vám popisovala, toho, se kterým jsem žila sedm let, jsem dětem představila asi po půl roce. Společně jsme ale začali žít až po dvou letech, až jsem byla přesvědčená, že ho chci přivést mezi moje děti.

Co jste vlastně dělala v tom mezidobí od odchodu z ministerstva po příchod na Úřad vlády?

Já jsem byla chvíli de facto bez práce. Přestože Mirek Topolánek dal rukoudáním Petrovi slib, že mě přijme zpátky do hlavní kanceláře, sešlo z toho. Lidi z Topolánkova okolí mě tam samozřejmě nechtěli. Tak jsem přemýšlela, co budu dělat. Začala jsem se bavit s pražským primátorem Pavlem Bémem o tom, jestli by u něj nebyla nějaká práce. Bylo to dokonce tak rozehrané, že mě Pavel Bém chtěl jako ředitelku svojí kanceláře.

Počkejte, že byste najednou dělala na magistrátu?

Jasně. Někdo mu ale řekl, že si mezitím domlouvám i něco v hlavní kanceláři ODS a Pavel to tehdy bral jako podraz.

No v tomhle je asi trochu zvláštní…

Věřil tomu….

Pověstná je historka, jak dovedl po podřízených házet hrníčky. Zažila jste něco podobného?

Ne, to ne. Ale byla jsem u toho, když jedné ženě, která byla o deset let starší než já, ošklivě nadával. Tak jsem si řekla, že u tohohle být nemusím. Ale prostě jsem si nemohla nakonec vybrat. Musela jsem zaplatit složenky. Pracovat jsem musela a ódéeska se na mě vykašlala, myslím hlavní kancelář. A tak jsem k Bémovi nastoupila jako poradkyně pro sociální věci. Na úvazek po dobu tří měsíců.

To jsem nikdy neslyšel. Jak jste si tam sedla s lidmi z okolí Béma?

Mě tam tenkrát ti hošíci v čele s Tomášem Jirsou, který mu dělal šéfa kanceláře, celkem docela cvičili. Taky Marek Hanč, co potom dělal poradce Bohuslavu Svobodovi. A Patrik Paneš. Mluvíme o stejném Jirsovi, který odešel dělat Věcem veřejným PR. Já neměla ani kancelář, ani počítač. Dělala jsem Bémovi hlavně podklady pro sociální věci a zdravotnictví. Chtěla jsem využít zkušeností z ministerstva. Ale upřímně, dopadlo to tak, že jsem seděla před magistrátem a tam jsem úřadovala na lavičce. Nebo jsem musela za Petrem do sněmovny do kanceláře. Měla jsem sice svůj notebook, ale některé věci si nevyhledáte. Potřebujete si taky něco vytisknout, připravit a podobně… Takže oni mě tam ti kluci docela slušně školili, že po těch třech měsících jsem si řekla, že tam pokračovat tedy už fakt nechci.

Kam jste zamířila?

Dostala jsem nabídku dělat poradkyni na ministerstvu obrany.

Proboha, co jste tam šla dělat?

Rozjížděla jsem tam projekt ministerských mateřských školek. To se mi moc líbilo. A jak se tam ke mně chovali. Měla jsem pocit, že jsem vylezla z bahna. Dali mi kancelář. Sice malinkou, ale bylo to zázemí. Dostala jsem místo na parkování. Zase si připadáte jako člověk. Oproti chování na magistrátu se to nedá vůbec srovnávat.

V kampani jste se pak po odchodu Mirka Topolánka vlastně poprvé ocitla po boku celostátního lídra…

Vlastně jsme skočili do rozjetého volebního vlaku, který byl ušitý na míru Topolánkovi, jeho byl i celý volební tým. A my jsme jenom přepřahali.

Uvědomovali jste si, jak bledě to s ODS vypadá po Topolánkově rezignaci?

Na mítinky jsme vyráželi každý den. Oba dva jsme docela dostávali do těla. Vyjížděli jsme v šest ráno a vraceli se v deset, v jedenáct v noci. Bylo to opravdu náročné. A v tom se do nás tenkrát poprvé opřela média, že jsme milenci.

Mně to přišlo jen jako nevinné šťouchnutí. Vy jste to viděla jinak?

Absolutně. Nejprve začal psát Blesk o tom, jaké jsem dostávala odměny na ministerstvu práce. Už tenkrát se jim do ruky dostala moje výplatnice. Netuším, jak se to mohlo stát. Z Blesku mi najednou volala Eva Pospíšilová, že má v ruce moje výplatnice, ať jí to vysvětlím, proč beru takové peníze. Byla na mě drsná, jako by mě bytostně nenáviděla. Vůbec nevím proč. V životě jsme se ani nepotkaly tváří v tvář.

A jak to s těmi odměnami na ministerstvu bylo?

Na odchod z funkce jsem nejenom já, ale i další úředníci, kteří na ministerstvu končili, dostali podle zákona několik platů. Výrazně to tak zvedlo můj poslední plat. Nešlo ale o žádné odměny, co by mi schvaloval Petr, jak to bylo původně prezentováno. Tyhle věci měl na starosti vedoucí úřadu. A opakuji, rozhodně jsem nebyla jediná, kdo dostal odchodné.

Předpokládám, že přechod na Úřad vlády pro vás tak velkou změnu neznamenal, nebo se práce oproti ministerstvu tolik lišila?

Bylo to úplně o něčem jiném. Úřad vlády je minimálně o dvě úrovně výš.

V čem?

Je tam větší zodpovědnost.

Měla jste na starost víc lidí, které jste vedla?

Hlavně já jsem na ministerstvu pracovala jako ředitelka kanceláře ministra, a tady už jsem dělala vrchní ředitelku. To máte vlastně o stupeň výš nad celým kabinetem. Ředitel kabinetu na ministerstvu má kompetenci podobnou jako ředitel odboru. Jako vrchní ředitelka na Úřadu vlády jsem vlastně šéfovala ředitelům několika odborů.

A jaké byly vaše první zážitky po příchodu, když jste střídali administrativu premiéra Jana Fischera?

Zůstal nám tam Jan Novák jako šéf úřadu. Dva měsíce tam byl s námi, myslím, že do září. Když to vypadalo, že Petr bude premiér, hlásila jsem mu, že už s ním nechci pracovat. Protože už po kampani jsem byla vyčerpaná. Nakonec to dopadlo jinak.

Zajímavý byl poměrně rychlý odchod Martina Římana z pozice šéfa premiérových poradců. Co za tím stálo?

Upřímně, Martin Říman chodil do práce dva dny v týdnu. Prostě tam vůbec nebyl k zastižení. První, co mi po nástupu do Strakovky řekl, ať s ním nepočítám, že bude jezdit na nějaké zahraniční cesty. A já jsem si v duchu říkala – tak to vypadá, že to zase všechno zůstane na mě. Víte co, já jsem si rozhodně ty funkce neužívala. Ale věřila jsem tomu, že lidi jako Martin Říman, který byl Petrův hlavní poradce, budou, když to řeknu lidově, „compaňero“. Že budeme táhnout za jeden provaz a Petra – svého šéfa – budeme ochraňovat.

Římana vystřídal v čele šéfa poradců premiéra Tomáš Vrbík…

Ten měl zase pocit, že se mu Petr dostatečně nevěnuje. Oni totiž všichni Petra chtěli pro sebe, aby se jim osobně věnoval. Žili v tom, že musí na ně mít čas, když oni jsou zrovna v práci. To já jsem se ho už na tom ministerstvu naučila takzvaně vyčekat. Kdy bude mít čas on. Třeba v době oběda, kdy se přišel do kanceláře najíst. Já už tam čekala klidně, jak bylo třeba, s papíry. A říkám mu, jestli má chvilku čas. Ale on klidně řekl ne! Tak já jsem to s sebou tahala klidně i dvakrát. To nebylo tak, jak si dneska všichni myslí, že Janička zadupala nožičkama a všechno bylo… No to v žádném případě.

Tak musela jste mít k němu nejblíže. To nemůžete popřít.

Já jsem naopak dostávala největší zátěž, protože se na mě všechno naložilo… Chodili za mnou lidi z úřadu a z ODS, a to bylo pořád: „Hele, když s ním budeš mluvit, tak mu řekni tohle… dej mu prosím podepsat tohle, spěchá to… nebo se zeptej, jestli může být tahle schůzka.“ Takže já jsem tam u toho jeho oběda stávala připravená a všechno jsem mu takhle dávala. Často jsem ale sloužila jako hromosvod. Petr je navíc velký solitér a spoustu schůzek si domlouval sám napřímo. Prosila jsem ho, ať mi to říká, protože jsem to pak neměla v diáři a vznikaly problémy. Ale tak to řešíme ještě dodnes. (smích)

Veřejnost vás vnímá jako takového generála a jeho spíše jako tiššího člověka. Když jsem vás nyní potkal společně, tak jsem byl trochu překvapený…

Že on je šéf? Já jsem to vždycky takhle měla. Já jsem si mohla myslet, co jsem chtěla, skřípat zubama, nebo tleskat, ale vždycky jsem uměla oddělit profesionální život od toho soukromého. Samozřejmě, že když jsme pak byli sami, tak jsem mu mezi čtyřma očima upřímně řekla, co si myslím.

Trochu mě překvapilo, že u našeho prvního setkání, když jsme se domlouvali, za vás často hovořil on.

Já jsem nikdy nekomunikovala s novináři, nebyla to moje parketa. To fakt neumím. Vždy jsem, co se týká novinářů, dala na jeho cit. Nechtěla jsem nikdy udělat chybu.

V minulosti jste dala jediný rozhovor mým kolegům z časopisu Týden. Bylo to na konci roku 2011.

Ano. Dala jsem jeden jediný rozhovor. Tenkrát to bylo s Františkem Nachtigallem a Miroslavem Koreckým. Když Petr ten rozhovor četl, tak říká: „Hele, ten Korecký do tebe slušně šel.“

On se vás prostě ptal na váš milenecký vztah. Proč jste nepřiznala pravdu?

Snažila jsem se chránit Petra.

Říkáte, že jste se bála komunikace s novináři. Na mě to nepůsobí, že byste se musela zrovna radit. Vypadá to, že máte, jak se říká, „přirozený selský rozum“. Petr Nečas zase působí jako intelektuál, který přemýšlí o globálnějších věcech.

Přesně. A tak to podle mě má i být. Já jsem na něj třeba byla vždycky pyšná v zahraničí, jak je respektovaný, jak se umí dobře vyjadřovat v angličtině, za což ho obdivuji. Psycholog, ke kterému jsem po tom všem, co se odehrálo, začala chodit, mi řekl jednu věc, která mi to trochu potvrzuje. Jsem prý extrovertní introvert. Když bude nějaká veselice a společnost, tak já nikdy nepřijdu a neřeknu: „Nazdar vespolek. Znám se tady s Pepíkem a Mařenkou.“ Já se držím zpátky, nepotřebuji se za každou cenu předvádět. Navíc to, co se kolem nás dělo, to slídění novinářů kolem různých věcí…

Co máte na mysli?

Jeden příběh za všechny. Vezměte si, že jsme třeba měli jet na státní návštěvu do Bavorska. Petr měl jet. A na vojenském letišti ve Kbelích jsme měli nastoupit do letadla. Na poslední chvíli jsem řekla, že radši zůstanu. Pro mě tyhle oficiální hogo fogo akce nejsou. Tam je všechno strnulé. Je sice pravda, že jsem kvůli tomu neviděla hezkou architekturu a jiné hezké věci, ale to se nedá nic dělat. Premiér odjel a za půl hodiny nám volal známý, že Eva Pospíšilová z Blesku dostala od naší ochranné služby echo, že premiér vyjel do Kbel na letiště, ale bez Nagyové.

Jak jste reagovala?

Řekla jsem si fajn, takhle ne. Po celém úřadu jsem začala šířit, že přece jenom pojedu. Ale autem. A rozjela jsem úplný kolotoč. Nahlásila jsem v kuchyni, ať mi nasmaží řízky, ať mám jídlo na cestu. Všichni tomu museli věřit. Tenkrát mi řidič řekl, že do Bavorska nepojede. Že je moc unavený. Tak jsem si vzala druhého řidiče a tomu jsem to prozradila. Že budeme popojíždět po Praze půl hodiny a potom toho necháme. Věděla jsem, že je loajální. Řekla jsem mu: „Pak mě hodíte domů a aspoň budu jednou doma v pět.“ Byl z toho paf. Prý jsem ho tak zblbla, že si půjčil 200 euro, aby měl s sebou na cestu. Takže to muselo vypadat opravdu věrohodně. Novináři nevěděli, jestli se mají obracet z Německa zpátky, protože jim ochranná služba zase dala echo, že jedu do Bavorska autem. Pak tam v Německu před hotelem celou noc čekali, že mě nachytají, jak jdu do hotelu za Petrem. Marně.

To je divoká historka, ale nemyslíte si, že jako vrcholný úředník byste s médii komunikovat přece jen měla?

Ne. Měla jsem pocit, že nejsem povolaná, aby se o mně vyprávělo. Fakt jsem vždycky říkala, že nejsem důležitá. V politice jsem si zvykla, že kampaň je vždy postavena na jednoho člověka a na jeho obličej. Zbytek lidí je od toho, aby na něj pracovali. Zrovna dneska jsme s Petrem vzpomínali, že mi vždycky hlásil, když jsme někam jeli, že tam jsou novináři, a já jsem chodila zadním vchodem. Naopak moji kolegové podřízení se předváděli, kdykoliv se mohli mihnout vedle premiéra. Třeba náš poslední tiskový mluvčí, který přišel na Úřad vlády z České televize.

Michal Schuster?

Schuster ne. Ten ani nestíhal běžet vedle nás, když jsme pospíchali. Myslím toho pána, co měl aféru v České televizi. Říkali jsme mu princ Krasoň… Šlo o Jana Hrubeše (Média referovala o jeho mileneckém vztahu s moderátorkou Anetou Savarovou, který měl po rozchodu údajně přerůst v obtěžování). Jemu musel Petr na rovinu říct, aby se poněkud upozadil, protože on premiéra dokonce předbíhal a pomalu se s ním držel za ruku, aby byl vidět.

Vzpomínám si, že se hovořilo o tom, že ho premiér Nečas příliš nemusí…

Přišel k nám, když byl v docela těžké životní situaci. Přesto práci uchopil jako příležitost pro vlastní publicitu. Fakt jsem mu musela říkat, ať se zastaví, protože tam je premiér! On se ale strkal do všech záběrů. Jako bývalý televizní redaktor zřejmě miloval očko kamery.

Nepamatujete si na incident s Hrubešem někdy ke konci Nečasovy vlády? Premiér prý za žádnou cenu nechtěl, aby s ním mluvčí jel na zahraniční cestu.

Nevím, ale pamatuji se, že s námi byl ještě v Rusku. Vtipné mi přijde něco jiného. Potom vyprávěl, že byl jediný, který mi odporoval. A já se ptám, v čem mi tedy odporoval? V ničem.

Statečné srdce

Odpusťte mi to, ale jak bylo těžké rozdělit ty dvě role, pracovní a mileneckou?

Byl v tom velikánský kus sebezapření. To mi řekl i ten psycholog. Je to hrozně fajn chlap. Podle něj jsem si mohla v autě polykat slzičky, ale vylezla jsem ven a hrála jsem tu druhou roli. Tu, která se ode mě očekávala. Šéfky kabinetu, Petrova servismana.

A nepřeháněla jste ten servis kvůli vašemu milostnému vztahu? Prý jste rozhodovala i o drobnostech?

Ať už tam byl vztah, nebo předtím nebyl, já jsem byla vždy naprosto loajální ke svému šéfovi. Mám to prostě takhle nastavené. Zase se vrátím ke svému psychologovi. U něj jsem vyplňovala asi dvacet testů. Hodně jsem s ním mluvila. Chtěl po mně, abych mu řekla, čeho jsem si na sobě cenila. Řekla jsem mu, že to, jak jsem uměla vždy oddělit profesionální linku od soukromé. Nikdy jsem před lidmi nepokřikovala Petře! Nikde jsem nedávala najevo, jak blízko mu jsem. Naopak jsem na nějaké oficiality vystrkovala podřízené nebo jiné lidi, ať tam jdou oni.

Tomu utajování vašeho vztahu jste ale museli dát spoustu energie.

Nemuseli to prostě všichni vědět. Vezměte si, že já jsem Petra potkávala. Že jsem s ním pracovala jako s ministrem i jako s premiérem. A všichni na vás zírají. Já jsem to Petrovi i říkala, že nakonec vždycky já to odnesu, jak to vypadá na té ulici. Ale on to tak nevnímal. Je to také tím, že politici po takové době ve funkcích už nemají na některé věci cit.

Myslíte, že se jim hůře vnímá realita? Kolik stojí rohlík a podobně?

Ano. Třeba jeho manželka Radka nikdy nechodila do práce. Nedávala mu tu zpětnou vazbu. Já jsem mu říkala: vy jste třeba nikdy nemuseli řešit, kdo zůstane doma, když vám onemocní dítě… A obecně sepětí s každodenní realitou potřebuje každý člověk. Aby se prostě neztratil.

Ono to zase není tak těžké. Život ve sněmovních kantýnách a kuloárech má určitě pro mnohé své kouzlo.

Nejenom v tom. Já vždycky říkám, že spousta profesionálních politiků žije na „červených kobercích“. I ten svět ve sněmovně je úplně jiný. Dříve jsem tam musela chodit a vyhodnotila jsem, že 95 procent z těch lidí se do dvou let změnilo. A to nejde jenom o sněmovnu, ale obecně o politiku. Já jsem si pro sebe vyhodnotila, že je to jedna z kategorií, kde lidi žijí často hodně ze své minulosti. I po skončení mandátu k vám přijdou a řeknou: „Já jsem bývalý poslanec, já jsem bývalý senátor, ministr nebo třeba zastupitel.“

K čemu ale pomáhá být „bývalým“?

Nevím. Mluvím o té charakteristice, jak je to poznamená. Že jim to prostě hodně zůstane pod kůží, proto se samozřejmě někteří nemohou odpoutat od toho dění a vracejí se, pořád a pořád to zkoušejí.

Souvisí to nějak s Petrem Nečasem?

Tak jsem to nemyslela. Petr se přece takhle nikam netlačí. Když jsme ale byli na ministerstvu, tak jsme se tenkrát bavili o tom, co bude, až skončí Topolánkova vláda. Tehdy jsem mu říkala, že mu nepřeji, aby chodil a bloudil těmi chodbami v parlamentu jako poslanec. Jako třeba Jiří Paroubek. Když jste ministr, nebo jako Paroubek premiér a pak po sněmovně běháte jako poslanec, jako jeden z dvou stovek poslanců… Tak to mi připadá jako smutný příběh. Přitom on měl v sobě pořád takovou živočišnou sílu. Říkala jsem Petrovi, že mi Paroubek připomíná buvola, který běží v čele stáda a víří prach.

Zajímavé přirovnání. Možná ale, že jeho chyba byla právě v té jeho určité urputnosti. Politika je přece umění dohod. Nebo to tak nevnímáte?

Možná, že právě tohle jsem se zase já musela učit od Petra. Já jsem byla vždy spíše taková jako Paroubek. Vždycky jsme se smáli tomu, že já se vidím, jak běžím s tím mečem do kopce a volám do boje. Vidím se úplně jako v tom filmu s Melem Gibsonem. Statečné srdce. Jak běžím do kopce. Petr je spíš takový pas de deux (Francouzsky tanec ve dvou). Spíš okolo věcí chvíli tančí, než je rozsekne. Jednou jsem si nechala dokonce vykládat od duchařky, protože na takové věci věřím, o mém minulém životě. A ona mi sama řekla, že jsem byla bojovník. Víte, je to zase o energiích. Možná je to dané od Pánaboha. Hodně věřím na ženskou energii, na energii danou ženským elementem. Taky psycholog, kterého jsem po těch všech peripetiích navštívila, mi říkal, že mám v sobě strašně silný motor. Že jsem buldozer.

A jsme zpátky u Paroubka, kterému se právě takhle přezdívalo.

No ale musím říct, že v posledních měsících mě to stojí hodně sil.

Působíte s vaším manželem jako dvě naprosto rozdílné povahy. Několikrát jsem o něm napsal, že je druh politika, který nechává všechny problémy vyhnít. A nakonec mě překvapil nějakým rázným krokem. Dohadováním s Věcmi veřejnými, odvoláním ministra spravedlnosti Jiřího Pospíšila, nebo taky při stažení Karoliny Peake z ministerstva obrany.

Alespoň vidíte, že zdání může klamat.

Pozoroval jsem vás na brněnském sjezdu ODS v roce 2012. Tvářila jste se celou dobu velmi nepřístupně. Říkal jsem si, sakra, to je metrnice.

Musíte se tak tvářit, když před vámi stojí patnáct novinářů a fotí vás.

Lidé si moc žen z ODS asi nepamatují. Zřejmě Mirku Němcovou, která může působit tak trochu jako Božena Němcová a kvůli aféře i vás, přísnou ženskou…

Herdekbabu.

Proč jste tuhle pózu používala? Nebrali by vás za rovnocenného partnera? Je politika natolik mužský svět?

Je to nutné. Víte, co se mi třeba stávalo, když byl Petr ministrem? Přijeli jsme do pečovatelského domu a už tam samozřejmě čekal celý ten aparát, včetně kolegů politiků, nějakých starostů nebo hejtmanů. A oni mě normálně fyzicky vyštípali, odtlačili dozadu.

Tak asi chtěl každý z těch regionálních politiků s ministrem prohodit slovo…

Ale ono to bylo i u těch jakoby obyčejných lidí. Třeba jsme přijeli do domova seniorů u Plzně. Já tu práci pečovatelek a sestřiček opravdu obdivuji, není to nic lehkého. Tam jsem ale úplně žasla, čeho jsou někteří lidé schopní. Od dvojsmyslných narážek až po nevzetí si spodního prádla, protože má přijet přeci „ten“ ministr. Že si ženská vezme průsvitnou sukni a postaví se schválně proti sluníčku. To jsem jenom povytahovala obočí. Já jsem takhle nikdy svých ženských zbraní nevyužívala. Výstřih, nevýstřih, přes ramena jsem nosila přehozený šátek. Nepřipadala jsem si v té době vůbec sexy, protože jsem na sobě musela mít uniformu, kostýmek.

Tuhle větu bych od vás nikdy nečekal.

Promiňte, že stále mluvím o svém psychologovi, ale tohle mi přijde důležité. Vždycky večer jsem řešila, co mám druhý den v programu, abych se podle toho oblékla. Když jsem věděla, že budu v letadle nebo v autě, tak jsem si brala kalhoty. Na jinou příležitost jsem si vzala šaty. Ten psycholog mi říkal, že jsem se připravovala na svoje role. Když jsem se ale jednou zadívala na svoji dceru, jak stojí u zrcadla a prohlíží se zepředu zezadu, popotahuje šatičky, tak jsem si uvědomila, že jsem tohle úplně přestala dělat. Chovat se žensky.

Co tím chcete říct?

Psycholog mi nakreslil pyramidu a říkal, že jsem stále jela jenom na tom vrcholu, jenom práci. Ostatní věci jsem šidila. Rodinu, koníčky. Měla jsem v hlavě jenom ji. Já jsem ráno vstávala a asistentky mi hlásily, že jsou v sedm hodin na pracovišti. Každou z nich jsem pozdravila jménem. Dobré ráno, Moniko, dobré ráno, Maruško… Zakládala jsem si na tom, že jim na jejich SMS odpovím slušně.

Kolují o vás úplně jiné historky ohledně vašeho chování k podřízeným.

Ono to dneska vypadá, že jsem s nimi pomalu vytírala chodby. Uměla jsem samozřejmě i zakřičet.

Prý z vás šel občas strach. Je to pravda?

No zřejmě asi ano. Musela jsem jim tolikrát vysvětlovat, že Petr je člověk, který musí mít čas na rodinu, a to i přesto, že už jsme měli spolu vztah. Opakovala jsem jim, že mu nemohou plánovat věci na víkend, protože je prostě doma s rodinou. Víte, oni vás lidé v takové pozici berou, že jste v podstatě majetek všech. A všichni se chtějí přiživit, že vás někam přivedou, ukážou, odvedou. Navíc pořád musíte držet tu další linku předsedy strany, musíte si plnit další kupu povinností. Ona to s prominutím není žádná sranda dělat tuhle práci. Protože ta vaše práce nebo flákání je prostě hned vidět. Teď si vezměte, že já jsem měla pod sebou ředitele odboru tiskového, analytického, protokol, poradce, sekretariát, řidiče… Takže to všechno muselo šlapat, všechno muselo fungovat a musel vzniknout výsledek, díky němuž dostal premiér v pořádku všechny podklady, musel dojet v pořádku na místo jednání a i po cestě musel mít veškerý servis. Stávalo se, že zaměstnanci, kteří měli na starosti vztahy s veřejností, vymysleli pro premiéra účast na akci, která nevyzněla dobře. Obouvala jsem se do nich, ať se trochu namáhají, protože já tady od toho nejsem. Uvědomila jsem si, že oni pro něj nevymysleli ani rozsvícení obyčejného vánočního stromku. Nenapadaly je základní věci. Já jsem nemohla být u všeho, když jsem měla na starosti celý aparát.

Nepřeháněla jste to příliš s tou tvrdostí směrem k podřízeným?

Možná někdy ano, ale ono to jinak nejde. Já jsem perfekcionista, ale dovedu i lidi ocenit.

A oni to věděli…

Kuře z Alberta

V médiích se rozebírala i celkem neuvěřitelná historka o tom, jak jste seřvala řidiče za to, že vám přivezl domů z Úřadu vlády vystydlý obalovaný smažený sýr. To je ten perfekcionismus?

S odpuštěním, to je přeci hrozná blbost.

No jedna moje známá mi potvrdila, že ta historka je reálná…

Jako že mi poslali smažený sýr a já jim vynadala, že je smažený?

Ne, že je studený, jako ať ho přivezou znova…

Ne ne ne, tak hloupá tedy opravdu nejsem. Když už mi dělali sýr, který jsem si zaplatila a vezla si ho domů, tak jsem jim řekla, aby mi ho obalili, že si ho doma osmažím. To už je asi trošku jinak. Přece vím, že vám do čtvrt hodiny osmažený sýr vychladne a ztvrdne. To zase fakt sorry, přece jen je mi padesát a už jsem nějakých sýrů osmažila. Víte ale, co mě fakt brutálně v té kuchyni na Úřadu zaskočilo? Jejich diletantismus. Teď budu mluvit o Petrovi. Premiér měl dietu a měl dostat kuře. Oni na to zapomněli. Dobře, řeklo se včas, aby se mu upeklo kuře. A víte, co udělali? Šli do Alberta a to kuře koupili.

Pečené?

Ovšem. A já říkám, to je fakt neuvěřitelné. Sama si ho osobně nekoupím ze supermarketu ani domů. Když už si chci koupit pečené kuře, grilované, tak už mám takové obchůdky, grill bary, kde vím, že tam to dělají fakt dobře.

A proč to kuchaři udělali?

Byli prostě tak zvyklí. Protože zřejmě za předchozích premiérů se na vládě nikdo pravidelně nestravoval. Chodili porůznu po těch malostranských restauracích. Ti kuchaři byli najednou zaskočení. Navíc já totiž docela dobře vařím, takže mě neutáhnou na nudli. Když prostě má být polévka z oháňky, tak já poznám, jestli je ta polévka z oháňky. Kdybyste třeba ochutnal moji rajskou. Dělám výbornou, zahušťuji ji perníkem. Chci mít věci, jak mají být.

Neříkejte, že poznáte na skus, odkud to kuře bylo…

Nééé (smích). Že to kuře je z Alberta, to ne. Prostě mi to někdo přišel říct. „Hele, to kuře se koupilo v Albertu. To jenom, abyste věděla.“

Máte ještě nějakou podobnou historku s podfukem kuchařů?

To byly fakt neuvěřitelné věci z jejich strany. Vůbec jsem to nechápala. Petr měl mít jeden víkend návštěvu svých dětí v Hrzánském paláci. Takže jsme řekli, ať tam má připraveno pro děti jídlo. Přijedou i kluci a ti jsou, jako každý kluk, vždycky všichni rozjedení, upečte buchty. Představte si, že oni ty buchty koupili zase někde v cukrárně. Ale buchty… chudinky. V tom nebyla žádná náplň. Já říkám: „To si děláte srandu, ne?“ Rozumíte, a tak to prostě bylo… já jsem tam bojovala o všechno.

Takže, výsledek byl buchty jako cihly, ale bez náplně.

No, jsou to poněkud nečekané peripetie…

A já už jsem si toho kuchaře pozvala a řekla mu, že od něj vlastně už nic nechci.

Určitě renomovaný šéfkuchař.

No, šéfkuchař. To jsme tam vyhodili jednoho, který potom dokonce dával i rozhovory do novin, jaký byl borec. Přitom vypadal jako docela sympatický chlápek. Poslouchejte, co se stalo. Říkám mu: „Vymyslete jídelníček.“ A on říká: „Co má pan premiér rád?“ A já říkám: „Já vám řeknu, co nejí.“ Nejí vařenou zeleninu, nejí brokolici, květák a podobně. A co myslíte, že se stalo? Přinesli polévku – plná květáku a brokolice. Já už si říkala, že mi to snad dělají schválně.

Namísto Jistě, pane ministře tohle už spíš připomíná českou komediální sérii Čtvrtá hvězda…

To neznám. Jenže ona to taková legrace zase nebyla. Vždycky se to od Petra svezlo na mě. Třeba, když jsme dělali další kampaň na krajské volby v době, když už byl premiér… Nechtěli jsme se stavět na jídlo někde po hospodách. Takže zadání bylo jasné – připravte mu nějaké jídlo do auta. A oni udělají bagety, z nichž padají kusy rajčat na oblek, na sedačky, na všechno okolo. A Petr se dovede pořádně rozčílit. Ty lidi pak v tom autě s ním nesedí. A já si říkám, do prkýnka, ať si křičí na ně. A on: „Jsi šéfka kabinetu, jsem pokecanej, podívej se, jak vypadám.“

Nedovedu si představit, že by na vás řval…

Suše. Úplně suše.

Máte prostě obraz ženské, která moc submisivně nevypadá…

Já jsem o tom přemýšlela a ono už to asi navždy bude hodný Nečas a hnusná zlá Nagyová. Prostě už budu navždy ta potvora.

To asi ano.

Ještě vám musím říct jednu historku pro dokreslení. Řidiči odvezli Petrovy šaty do čistírny. Oblek se vrátil zpátky v pátek, nikdo ho ale nezkontroloval. V pondělí si ho chtěl vzít na sebe a najednou zjistil, že tam chybí kalhoty. Vlítl do auta a začal na mě syčet, že prostě má zničený oblek. Úplně jsem se lekla, že mu na něj snad vylili Savo, nebo co… Když jsem zjistila, o co jde, říkám mu, ať je v klidu a jede na tu konferenci sám, já mezitím zaskočím do té čistírny a kalhoty mu přivezu. Což jsem taky udělala. Ale potom jdu za sekretářkami a vynadám jim, že se neumějí sakra podívat, jak ty věci došly. Zase jsem vynadáno ale dostala já.

Prý jste to ale s tou tvrdostí někdy opravdu přeháněla. Kvůli vám se údajně psychicky složila i jedna z asistentek. Jaké vysvětlení máte pro tohle?

Ano, prý vyčerpáním omdlela na záchodě. Tak ona možná mohla omdlít vyčerpáním, protože s prominutím nejedla, držela přísnou dietu a každý den ráno v šest hodin chodila běhat. Protože měla přítele, kvůli kterému chtěla zhubnout. Říkala mi už předtím, že už se jí to jednou stalo. Že se jí udělalo špatně ve fitku, protože úplně osekala jídlo a prostě každé ráno v šest hodin chodila běhat. Přitom to byla holka krev a mlíko z Moravy, z Ostravy.

Tak proč podle vás najednou hovořila o takovém psychickém nátlaku, jaký jste na ni měla dělat?

Tenkrát něco měla někam poslat a já jsem jí říkala: „Lenko, vy jste se zbláznila, vy jste to zase neposlala.“ A ona pak šla na záchod a tam jakoby zkolabovala. Ona potom tři měsíce marodila, jako že z psychického důvodu.

A ten důvod byl, že jste na ni měla křičet? Že jste na ni byla zlá?

Ano. Ale chci říct, že týden předtím jsme vybírali zase nějakou vládní zatáčku a já jsem jí tenkrát řekla: „Lenko, já jsem s vámi opravdu spokojená, když náhodou bychom skončili a já bych šla do nějaké pozice, kde bych měla k dispozici asistentku, tak si vás vezmu s sebou.“ Já jsem fakt s ní byla spokojená. Pořád jsem to i všude říkala. Všechny tyhle věci se začaly probírat v médiích po tom policejním zásahu a zahájení vyšetřování. Každý měl potřebu se do mě opřít, kopnout si do mě. A vyjadřovali se i pro mě nečekaní lidé. Například bývalý ředitel odboru vládní agendy na Úřadu vlády Zdeněk Med. Ten potom v novinách tvrdil, že jsem ho vyštípala tím, že jsem ho nepouštěla k premiérovi. On ale odešel normálně do důchodu a taky měl nějaký zdravotní problém. Byl na operaci a měl důchodový věk. Když nastoupil Rusnok, tak se na Úřad vlády na chvíli zase vrátil, ale celé to jeho tvrzení je hloupost. Já ho nevyštípala.

Tak je asi normální, že lidi, kteří z vás měli třeba strach, tak nyní mluví proti vám.

To chápu, ale někdy to bylo opravdu podivné. Třeba kamarádka z Nové Role u Karlových Varů, kterou jsem neviděla dvacet let. Dozvěděla jsem se, že se v televizi najednou vyjadřovala k mojí osobě, a to ještě v tom smyslu, že jsem dřív chodila hrozně oblékaná. Aby jako ukázala, že teď žiji v luxusu. A já si říkám, to snad ne. Vždyť její známý nám kdysi vozil z Polska plísňáky. Ty džínsy, které byly ve své době hodně módní. A my jsme díky tomu s holkama nosily první plísňáky v Chodově. (smích) Když ty její řeči viděla v televizi moje sestra, tak jí přes známé vzkázala, že až ji potká, tak si to s ní vyřídí…

Když mluvíte o sestře, jak vaše rodina v Chodově to stíhání prožívá?

Musím říct, že docela špatně. Jedna sestra se ke mně zná, úplně v pohodě, ale druhá… Přijela jsem za nimi do Varů a pozvala jsem je na oběd. No, tak ta jedna sestra tam nepřišla, že se bojí novinářů. A úplně se mnou ukončila komunikaci. Pracuje jako pečovatelka, tak by jí to asi mezi klienty uškodilo. Ale ono to tam muselo být těžké i pro ně. Když je třeba začali nahánět novináři.

No to se dalo asi čekat, ne?

Třeba sestru Zlatku už chvíli po té aféře hledal redaktor Holec.

Petr Holec z Reflexu? Tedy on už teď dělá v Euru…

Ano, Petr Holec. Tedy on se přišel vyptávat lidí na mě. Shodou okolností ale narazil i na moji sestru, která dělá v jednom lázeňském domě masérku. Aniž by něco tušil, tak jí vyprávěl, že tam sbírá materiály, podklady na Nagyovou. Ona z toho byla úplně hotová, hned mi volala. Ale oni chodili z bulváru po celém Chodově a normálně zastavovali lidi, jestli mě znají. Docela brutální.

A jak to hodnotíte vy? Sama jste říkala, že jste vlastně byla „obyčejná holka z Chodova“ a nakonec jste se dostala do jedné z nejvyšších úřednických pozic v zemi.

Hmm. No já nevím. Takhle to nevnímám. Myslím, že to zase nebyl a není žádný med, jak by si někdo mohl myslet… Oni to policisté vědí. Musí to vědět z těch odposlechů, že jsem to chtěla zabalit. I kdyby se nestalo to, co se stalo, tak bych v té funkci letos už nebyla.

Z jakého důvodu? Ničilo to nějak váš vztah s Nečasem?

Měla jsem toho už dost a je to slyšet i z těch odposlechů, co mi pustili. Byla jsem z toho všeho nakonec strašně unavená. Vlastně už rok před tím jsem skončila na kapačkách, v únoru 2013 jsem měla vyhřezlé plotýnky a zase kapačky. Tělo už to začalo odnášet a dávalo mi to jasně najevo. Už jsem i hodně špatně spala.

Když mluvíte o odposleších… U soudu s Rathem zazněly odposlechy, na kterých obžalovaný Petr Kott s odpuštěním popisuje, jak přijede domů, přepočítá dvanáct mega a oholí si přirození. Čekáte, že i při tom vašem procesu budou znít v soudní síni intimnosti?

Asi ano. Budou chtít Petra i mě co nejvíce dehonestovat. Budou mě prostě chtít postavit jako mrchu… Zlikvidovat nás.[4]

No a dá se čekat něco peprného?

Určitě existuje třeba záznam, kdy na něho opravdu nadávám, jak mě to všechno už s odpuštěním se…

Proti tomu všechny ty historky z Úřadu vlády, o kterých referovala média, budou vypadat banálně. Teprve nyní u soudu nastanou pravé žně pro bulvár.

Možná, že ano. Ale jestli budou vypadat banálně, nevím. Víte, on měl Petr jednu jakoby vzácnou vlastnost. Před podřízenými se netvářil jako premiér.

Jak to myslíte? To nechápu.

Říkala jsem mu to několikrát. Možná to bude vypadat směšně, ale k moci prostě patří atributy moci. Král, žezlo, jablko, koruna. A Petr to soustavně odmítal. Když to připodobním, tak nahoře na Hradě byl v té době Václav Klaus. Třeba jako císař. Dobře… (smích) Premiér je ale druhým mužem ve státu. Přeneseně řečeno, dalo by se říct - král. A král má mít atributy moci. A Petr měl mít ochranku, majáček…

Pokud si vzpomínám tak ochranku odmítnul

Nemáte ochranku? Ochranka je naštvaná, protože z rozpočtu to je 30 milionů korun. Navíc prestiž a respekt ostatních složek. Majáček? Vždyť já si pamatuju, jednou jsme jeli s Petrem z otevírání nějakého kusu dálnice, když byl ještě Bárta ministrem dopravy. A jeli jsme na schůzku někam do Brna. V autě Petr usnul a najednou koukám, že nás míjí limuzína s majáčkem a já píšu Bártovi: „Vítku, teď jsi probudil premiéra!“ (smích) Petr se probral a jen se zeptal, kdo to byl.

Prostě chtěl působit poněkud civilněji. Takový jako lidový premiér…

Ale lidi to takhle prostě neberou.

Tak třeba Škromach se snaží být právě takhle lidový a vychází mu to…

Ale ani Škromach to nedělal, Škromach jezdil s majáčkem.

Myslel jsem to chování…

Jasně, lidové. Takové to, přijedu na zabíjačku a podobně… Myslím ale, že u pravicového politika to nefunguje. Navíc i proto si potom někteří lidé na úřadě vůbec dovolili udělat takové podfuky jako s tím jídlem.

Kapitola III.

Je duben 2011 a vláda Petra Nečase, který usedl do Strakovy akademie teprve v červenci předchozího roku, se zmítá v krizi. Ukázalo se, že neformální vůdce nejmenší koaliční partaje Věcí veřejných Vít Bárta platí bokem svým poslancům za loajalitu. Bárta rezignuje na post ministra dopravy, později je vyšetřován policií a obžalován. Nyní se však tvrdě vyjednává o další personální podobě kabinetu a Petr Nečas požaduje odchod dalších dvou ministrů Věcí veřejných.

Ve stejné době v kavárně na Malostranském náměstí v Praze si šestadvacetiletá poslankyně VV Kristýna Kočí právě objednává „kapučínko“. I ona před několika dny podala ve stejné věci na Bártu trestní oznámení za to, že i jí dal půl milionu korun. Svým kolegům z regionu, kteří si přijeli pro rozumy, až s dětskou radostí vysvětluje zákulisí krize, v níž mají mít prsty i někteří členové ODS. Třeba její údajný milenec Petr Tluchoř – toho času předseda poslaneckého klubu občanských demokratů.

A premiér Petr Nečas, který chystá rekonstrukci kabinetu? Ten podle Kočí bude muset poslouchat. „Bárta je odvařenej. Já vám to řeknu jinak… řekne se mu (Nečasovi), to je tvoje vina… tys s tímhle zmrdem (Bártou) si to tady celou dobu hrál, on ovládá vnitro. To je tvoje vina, je to tvojí slabostí. Ty jdi do prdele. My tě odpálíme. Udělá se nová čistá správná ODS,“ vypráví jazykem dlaždiče dívka, která stála za Věci veřejné jako jedna z vyjednavaček u zrodu vládní koalice.

U kapučínka padala i další moudra, třeba, že skutečnou sílu má u občanských demokratů právě Petr Tluchoř. „Sílu má (Tluchoř) obrovskou, má regiony. Bendl je slabej… Péťa (Tluchoř) je v pohodě… Otevřeně, těm velkejm hráčům, se kterýma my mluvíme, se hodí předčasný volby,“ tvrdí Kočí.

Později se ukáže, že se přepočítala. Věci veřejné jako mnohokrát předtím i poté zahodí ostré výhrůžky, jejich předseda Radek John sice přijde o rezort vnitra, ale ve vládě zůstává jako místopředseda. Stejně tak situaci ustál ministr školství Josef Dobeš. Vládní mašina jede alespoň na chvíli zase dál. Pokus o vyslovení nedůvěry kabinetu končí pro opozici fiaskem.

Kristýna Kočí spolu s dalšími několika kolegy musí opustit poslanecký klub vlastní strany, mandát jim však zůstává. Zveřejněné odposlechy mladé poslankyně byly ale natolik bizarní, že se nakonec zapíší do historie. Přinejmenším divadelní. Soubor pražského A studia Rubín z nich velmi rychle poskládal populární hru s názvem Blonďatá bestie.

Také dlouholetý souputník Mirka Topolánka Petr Tluchoř, který mohl být v případě úspěchu zmiňovaného plánu ve vlastní straně oslavován jako „ten, co se zbavil otravných VV“, nezůstává bez následku. V čele poslaneckého klubu ODS ho při volbě nahrazuje bývalý opavský primátor Zbyněk Stanjura.

Celá aféra může vypadat úsměvně, ale jenom předurčuje to, čemu se bude muset Petr Nečas a jeho kabinet věnovat nejčastěji. Vybírání problematických zatáček a odvracení dlouhé řady větších a menších skandálů jednotlivých členů vlády.

Přitom pro nezasvěceného mohlo vyjednávání po sněmovních volbách 2010 slibovat, že Česká republika bude mít po dlouhé době nevídanou věc. Stabilní vládu, která nebude závislá na hlasu jednoho poslance nebo dvou přeběhlíků jako ty předešlé. Nečasův kabinet sestavený z ODS, TOP 09 a Věcí veřejných se mohl ve sněmovně opřít o pohodlnou většinu sto osmnácti hlasů.

„Vláda rozpočtové odpovědnosti“, jak se sama koalice kvůli připravovaným reformám reagujícím na vlekoucí se finanční krizi nazvala, si dala do vínku stabilizaci veřejných rozpočtů, šetření, ale i církevní restituce a boj proti korupci.

Stal se však pravý opak. Dosud žádná vláda nepředvedla tolik veletočů a zvratů jako právě tahle. Vládní krize, personální rekonstrukce kabinetu, skandály i odchody ministrů se odehrávaly v rytmu velmi svižného kvapíku. První, kdo se musel z ministerského křesla odklidit, byl už na podzim 2010 šéf rezortu životního prostředí a toho času místopředseda ODS Pavel Drobil. Ředitel ministerstvu podřízeného Státního fondu životního prostředí Libor Michálek totiž veřejně obvinil Drobilova poradce, že se ho snažil korumpovat. Michálek navíc mluvil o tom, že padala slova o shánění desítek milionů do kasy ODS z přestavby čističky odpadních vod v Praze. Drobil sám Michálkovu stížnost na svého poradce smetl se stolu a to ho nakonec stálo ministerské křeslo a ve sněmovně to vyvolalo první pokus o vyslovení nedůvěry Nečasově vládě.

Nešlo ale jenom o jednoho ministra, kterého by šlo oplakat. Mnohem více rozkladným elementem celé vlády byla nejmenší koaliční strana Věci veřejné, která měla zpočátku dvacet čtyři poslanců a čtyři ministry. Do exponované funkce ministra vnitra si přes protesty prosadila známou televizní tvář Radka Johna. Ten zase i přes odpor ODS do funkce policejního prezidenta protlačil Petra Lessyho. Po vypuknutí popisovaného skandálu s Vítem Bártou na jaře 2011 se situace opět na chvíli uklidnila. Záhy ale vládu začala opět ničit celá řada skandálů.

Namátkou se kvůli kauze ProMoPro, zmiňované v předešlé kapitole, poroučel v roce 2012 další místopředseda ODS Alexandr Vondra. Svérázný kousek předvedl zase ekonomický expert ODS Martin Kocourek, který byl ministrem průmyslu a obchodu. Jeho „odklonění“ milionů před manželkou zajisté také vejde do dějin. Poroučel se z vlády v listopadu 2011.

Vyhazov z vlády ale dostal o měsíc dříve i věrný Tluchořův souputník, ministr zemědělství Ivan Fuksa – prý pro neschopnost. Ze svého postu byl v polovině roku 2012 odvolán i ministr spravedlnosti Jiří Pospíšil (ODS).

Skandály se ovšem nevyhnuly ani třetímu koaličnímu partnerovi TOP 09. Její ministr kultury a bývalý starosta Berouna Jiří Besser v majetkovém přiznání jaksi pozapomněl napsat, že si koupil pomocí velmi podivné firmy byt na Floridě, a byl také donucen k odchodu. Ještě více hořkou příchuť měl odchod ministra sociálních věcí za TOP 09 Jaromíra Drábka. Jeho náměstek a spolupracovník ze soukromého sektoru Vladimír Šiška byl v říjnu 2012 obviněn z korupce při zakázce na elektronický systém rozdělování sociálních dávek.

Skutečný výčet personálních změn by byl opravdu dlouhý, bylo by nutné připočíst i další tři ministry Věcí veřejných, kteří nakonec v kabinetu skončili. Byli jimi Radek John, Pavel Dobeš a Josef Dobeš.

Podstatnější ovšem bylo, co se odehrálo po odvolacím soudním líčení s Vítem Bártou, které neformálního šéfa Věcí veřejných zprostilo obžaloby z uplácení. Bárta se sice už těšil na návrat na ministerstvo, v tu chvíli ale dostal další pořádný knockout. Pouhé čtyři dny po soudním verdiktu se od něj v dubnu 2012 odštěpila dosavadní místopředsedkyně Věcí veřejných Karolína Peake, která s několika dalšími poslanci založila platformu a později účelově novou stranu LIDEM.

TOP 09 a ODS se po krátkém jednání nakonec raději rozhodly ukončit spolupráci s Věcmi veřejnými a nadále pokračovat s partou okolo Peake. Ta si ještě stihla spolu s Petrem Nečasem střihnout v prosinci 2012 krátké intermezzo s jejím několikadenním jmenováním ministryní obrany. Z ministerstva se musela kvůli porušení slibu o neodvolávání vedoucích pracovníků velmi záhy poroučet.

Do této až tragikomické situace vládnutí v Česku ovšem opětovně nastupuje už jednou zmiňované jméno. Petr Tluchoř. On, Ivan Fuksa, Marek Šnajdr a několik dalších poslanců ODS v září 2012 oznámilo, že ve sněmovně nepodpoří takzvaný stabilizační balíček obsahující daňové změny, který se vrátil k projednání ze senátu.

Stejní poslanci přitom v původním jednání normu projít nechali. Petr Nečas svoje vládnutí spojil s osudem daňových reforem a oznámil, že hlasování o stabilizačním balíčku bude i hlasováním o důvěře vládě. Do podzimního kongresu ODS, kde se mělo rozhodnout o tom, zda bude i nadále předsedou strany, zbývaly zhruba dva měsíce.

Petr Nečas komplikovaný tanec mezi vejci nakonec ustál. Vládní balíček sněmovnou prošel a on na kongresu ODS jednoznačně porazil svého vyzyvatele z řad rebelů Ivana Fuksu.

Později se ukázalo, že svoji roli při komplikovaných vyjednáváních s odbojnou stranickou opozicí hrála i jeho vrchní šéfka kabinetu Jana Nagyová. Policie ji po zatčení v červnu 2013 obvinila, že veškerá jednání vedla kvůli vlastnímu prospěchu.

Podle poněkud divoké policejní konstrukce premiéra naváděla k dohodě s rebely, aby on zůstal ve funkci a ona se nemusela poroučet z dobře placené funkce na Úřadu vlády. Žalobci sice obvinili i trojici poslanců, kteří měli funkce ve státních firmách dostat výměnou za to, že se zřeknou svého mandátu a umožní schválení vládních reforem.

Nejvyšší soud ovšem označil jejich stíhání za neústavní kvůli jejich poslanecké imunitě, kterou v době dojednávání odchodu ze sněmovny měli. Na druhou stranu policie letos v této věci obvinila i samotného Petra Nečase, který jim měl funkce za odchod nabídnout a zprostředkovat. K obžalobě ovšem zatím v této věci nedošlo.

Mluvila jste o tom, že jste se starala premiérovi o úřad. Dělala jste ale i citlivější práci, jakou bylo dojednávání schůzek s rebelujícími poslanci ze středočeské ODS před klíčovým kongresem na podzim 2012?

Byla jsem členkou ODS, bývalá oblastní manažerka a asistentka senátora, která pro stranu léta pracovala. Samozřejmě znám spoustu jejích členů. Nikdo z vrcholných politiků nemůže tu práci dělat sám a chodit po hospodách a jednáních v regionech. K tomu potřebujete další lidi.

Tomu rozumím, ale u většiny politiků to chodí tak, že má ve straně silné spojence, kteří mu umetají cestu. Například Mirek Topolánek by v roce 2008 neporazil na kongresu Pavla Béma bez pomoci Ivana Langera. Byla jste pro Nečase takový Langer?

Začněme úplně jinak. Vysvětlím, jaká byla Petrova pozice ve straně. Když se stal premiérem, tak tu byl dosavadní šéf poslanců ODS Petr Tluchoř. V první řadě šlo vždy o člověka spjatého s bývalým předsedou Mirkem Topolánkem. Když se Petr Nečas po odstoupení Topolánka stal celostátním volebním lídrem, Topolánkovi lidi se proti němu postavili. Sice si později několikrát přísahali, že budou táhnout za jeden provaz, ale nešlo to, zřejmě ani mentálně. Prostě Tluchoř byl vždycky v týmu Topolánka. Když se po aféře s Kristýnou Kočí nestal opětovně předsedou poslaneckého klubu a nahradil ho bývalý opavský primátor Zbyněk Stanjura, Tluchoř to nenesl dobře. Protože šéf klubu představuje velmi silnou figuru. Účastní se koaličních vyjednávání a podobně.

Vy jste vycítila, že byste mohla urovnat premiérovy vztahy v poslaneckém klubu?

Do chodu sněmovního klubu ODS jsem se nikdy nepletla. Ani jsem tam pravidelně nechodila, na jednání klubu jsem byla všehovšudy dvakrát. Opravdu jsem ctila, že se mám starat o kabinet, popřípadě o ódéesku, jejíž chod jsem také znala. Když se chystal výjezd premiéra do krajů, komunikovala jsem přímo s manažery ODS, což byli mí bývalí kolegové. Abych se pletla do poslaneckých věcí? Nikdy! Už bych to ani časově, ani psychicky nezvládala. Oproti poslancům jsem přece jen byla v jiné pozici, sice ve významné, ale pořád jenom úředník. Sněmovna je jejich výsostné území.

Policejní odposlechy ukazují, že jste svoji roli při jednání s rebely hrála…

S těmi lidmi jsem se dokázala bavit. Za ta léta v ODS jsem je znala také. Musíme si to ale zrekapitulovat. Když Karolína Peake opustila Věci veřejné, tenkrát Tluchoř poprvé vyhlásil, že on klidně dokáže taky odtrhnout šest lidí a založit si vlastní klub. Takto mluvil i v médiích. A tím to začalo. Potom šel na přelomu července a srpna prezident Klaus na svůj pravidelný výšlap na Sněžku a prohlásil tam, že nehodlá podporovat stabilizační balíček. Poté zase Tluchoř mluvil v novinách, že ho Klausovo vyjádření hodně posílilo. Zhruba měsíc se snažili urovnat si svoje spory s Petrem sami, popřípadě přes jiné poslance a podobně. Těsně před jednáním sněmovny se ale skupina poslanců ODS vzdorující stabilizačnímu balíčku rozrostla. Tvořili ji kromě Tluchoře ještě Jan Florián, Tomáš Úlehla, Marek Šnajdr, Ivan Fuksa a Radim Fiala. Sněmovna měla hlasovat na začátku září a napětí rostlo. Dokonce Klaus, který byl se starostkou Prahy 2 Janou Černochovou na zahájení školního roku, vyzval děti, ať řeknou paní starostce, aby nehlasovala pro stabilizační balíček.

Premiérovi nevadilo, že ho prezident neustále mentoruje?

Petru Nečasovi to vyčítala spousta lidí, že si chodí svoje rozhodnutí nechat posvětit na Hrad. Ale on se moc mentorovat nenechával. Akorát to nedělal viditelným způsobem. Jako že by si něco vyřizovali přes média a podobně.

Vraťme se ke vzdorujícím poslancům. Proč s nimi místo premiéra nešel vyjednávat třeba Stanjura jako šéf klubu?

Já s nimi nevyjednávala. Vyjednával premiér. Pouze jsem zařizovala zázemí pro schůzky.

Proč jste tedy do telefonu používala pro jisté osoby kódová jména a komunikovali jste v šifrách? Proč byl Tluchoř P.T.? To muselo působit podezřele. Kdybyste přece řekli, podívejte se, je tady bývalý ministr Ivan Fuksa, který má nesporné manažerské kvality… a doporučujete ho do Českého aeroholdingu, policie by nic nemohla namítat.

To nebyla kódová označení. Já takhle všem lidem dávám přezdívky. Upřímně, to je asi moje chyba, ale já jsem tím postižená, že dávám přezdívky. Dávala jsem je vždycky. Svoje vlastní. Někdo třeba nosil motýlka, tak jsem mu dala přezdívku Motýlek. Nebo nosil luxusní boty, tak jsem mu dala přezdívku Kozačka.

Motýlek bude exprimátor Svoboda a kozačka bývalý starosta Prahy 10 Milan Richter?

Ne, ne. Nechci to prozrazovat. Ale třeba Ivovi Rittigovi jsem dala přezdívku Sportovec, když jsem se dozvěděla, že trénuje, že cvičí a chce zhubnout.

Od vás pochází také jeho přezdívka garážmistr?

Garážmistra jsem mu nedala, to jsem ani nevěděla, že mu tak říkají, ale dala jsem mu jméno Spící, protože když jsem s ním mluvila, byla jsem zaskočená tím, že se mi nedívá do očí, že má oči pořád zavřené. A pak jsem se dozvěděla, že sportuje, že hubne, tak jsem mu dala přezdívku Sportovec.

Po vašem zatčení a prvních spekulacích o schůzkách s Rittigem se Petr Nečas v létě 2013 oficiálně vyjádřil, že vás za kmotry poslal kvůli „získání užitečných informací z pražského politického suterénu“. To za vámi přišel a řekl, Jani, jdi to prosondovat?

To ne. Ale je obecně známé, že právě třeba Ivo Rittig měl neformálně velký vliv ve středočeské organizaci ODS.

Policie tvrdí, že jste byla s Rittigem v čilé diskusi. Podle žalobce jste si prý od září do listopadu 2012 vyměnili 48 SMS zpráv.

To je 24 zpráv na každého za tři měsíce. Mezi tím byla i spousta zdvořilostních.

A co s Romanem Janouškem, který měl být další zájmovou osobou sledovanou policií. Jak často jste se viděli?

Minimálně dva roky jsem ho vůbec neviděla. Já na nějaké dýchánky ve Žlutých lázních a podobně nikdy nebyla.

Odbočili jsme od politických vyjednávání. Pravda je, že součástí politiky jsou často i podobná dohadování. Obvykle se ale loajalita platí politickými funkcemi, ne účastí v dozorčích radách státních firem. Jak se dospělo k takovému řešení?

My jsme si nic takového neslibovali. Pouze jsme se domlouvali, že se pan Tluchoř s Petrem prostě spolu musí sejít a komunikovat. Je ale pravda, že jsem nebyla u většiny jednání. Obvykle jsme se s Romanem Bočkem snažili snižovat napětí. Třeba na první schůzce se Petr a Tluchoř půl hodiny pasovali, kdo umí lépe anglicky. Jsou jako jing a jang. Rozhovory se odehrávaly v pěkné tenzi. Uvědomovala jsem si, že do kongresu zbývá málo času. Nikdo nepřemýšlel o tom, jestli bude odcházet a co za to dostane. To ani omylem, naopak se všichni chystali na ostrý střet před delegáty.

Rebelové se pasovali do role zastánců stranického programu.

Přesně tak. Nikdo nedělal žádného mediátora, prostě jen tak stáli proti sobě. Přitom se mohla zapojit spousta dalších lidí, kteří byli jindy aktivní. Nikdo si to nechtěl s nikým rozházet a všichni čekali, že to prostě nějak dopadne a ta kára, na které jedou, bude nějak sama pokračovat dál. Ale tak to nefunguje.

Jak to myslíte?

Myslím tu vyfabulovanou kauzu trafiky. Jaký je například rozdíl mezi současným ministrem vnitra Milanem Chovancem, který potopil svého souputníka Michala Haška. Jako jediný potvrdil schůzku vzbouřenců proti šéfovi ČSSD Bohuslavu Sobotkovi u prezidenta Zemana v Lánech? Prostě se přidal na nějakou stranu. Jaké má pan Chovanec k funkci ministra předpoklady?

Vraťme se ale na podzim roku 2012 k vašim jednáním před kongresem ODS v Brně.

Opakuji, že já jsem nic nevyjednávala. Celkově jsem toho měla v té době opravdu dost. Prostě mi to přerůstalo přes hlavu. Ale to nebylo jenom o tom jednom měsíci. Mně to celý poslední rok přerůstalo přes hlavu. Od hlídání pitomého kuchaře, který chodil pro pečené kuře do Alberta, místo aby ho sám připravil, po čistírnu, doktory a podobně. Skutečně jsem toho měla plné kecky.

Ventilovala jste to i směrem k premiérovi?

Samozřejmě. To jsou možná SMS a rozhovory, které se ještě během trestního řízení zase nějak záhadně dostanou k novinářům. Říkala jsem mu, že toho mám dost, že všechno visí na mě a cítím se absolutně vyčerpaná. Jak jsem říkala, když mě tak soustavně policie nahrávala, očekávám, že se u soudu objeví třeba telefonát s kamarádkou, které jsem vulgárně říkala, jak mě Petr hrozně s odpuštěním se…

Jak vás ti jeho političtí souputníci vnímali?

Myslím, že jako posilu a k tomu naprosto loajálního člověka. I když se v roce 2006 nestal opětovně prvním místopředsedou a místo něj šel do funkce Pavel Bém. Byla jsem s ním vždycky. Nikdy jsem ho neopustila kvůli tomu, že by mi bylo lépe třeba právě u Béma. Když se ale vrátím k té kauze trafik a dojednávání schůzek, tak můžu prohlásit, že v této záležitosti jsem nic nezprostředkovávala. Nikdo nemůže říct, že Jana pobíhala po kuloárech a něco dojednávala. A upřímně, co je špatného na tom, když panu Tluchořovi – my jsme si vykali a dodnes vykáme – řeknu: „Nezlobte se, ale myslím si, že byste spolu s premiérem prostě měli mluvit. Vyříkat si, co máte za problémy.“ On mi na to odpověděl, že by souhlasil, ale premiér ho nikdy neoslovil. Já jsem mu také řekla, že ani pan poslanec nikdy neoslovil jeho. Navíc to bylo v době metylalkoholové aféry a on mi nabídl domácí slivovici. Pomyslela jsem si tehdy, že jestli v tento moment oslepnu kvůli politice, bude to gól.

Takže připouštíte, že jste aspoň ty dva dala dohromady?

Dokola musím opakovat, že žádná jednání jsem nevedla. Ptali se mě u výslechu, co by pro mě osobně znamenalo, kdyby Petr padnul. Proboha, co? Prostě bych odešla. Policie se to stále snaží dát do roviny, že jsem usilovně stála o to, aby Petr obstál, abych si udržela pozici a příjmy. Ale to je úplná hloupost. Snažila jsem se dělat práci nejlépe, jak jsem dovedla. Policie a státní zastupitelství za každou cenu chce dokázat, že jsem ho prostě ke všemu naváděla. Přitom opakuji, že mají odposlechy, ze kterých je zřejmé, že to tak není. Dokonce mi při výslechu pouštěli nahlas jeden, ve kterém asistence říkám, že už ho mám plné zuby. Že lítám z auta do auta. Když mně někdo řekl, že má informace o tom, jak se houfují regionální organizace před kongresem proti němu, prostě jsem sedla do auta a letěla za ním. I kdyby Petr nebyl můj milenec, prostě jsem loajální. Proto policie pouští ty informace o kabelkách a podobně. Budou tvrdit, že jsem se snažila z práce na Úřadu vlády vytěžit maximum. Přitom tam mluvím sprostě i o tom, že se na to všechno můžu s odpuštěním vys… Moc dobře vědí, že jsem do nemocnice chodila na kapačky, že mi v lednu vyhřezla plotýnka, a ví, že jsem byla na konci s dechem.

Problémy s Peake

Co ty zástupy ministrů, kteří měli stát frontu u vás, aby se vůbec dostali k premiérovi?

To je taky moc povedená historka. Karolína Peake, která tohle nyní začala vypouštět do médií, vůbec nezaslouží komentář.

Proč?

Víte, kdy mě vůbec poprvé začalo napadat, že odejdu z téhle pozice? Když Karolína Peake řekla o Petrovi do médií, že je mentální autista, nebo jak to přesně formulovala. Tehdy jsem Petrovi řekla, že už toho mám opravdu dost. Já se snažím nějak pomáhat vytvářet jeho obraz, dřu a tahle „hvězda“, která si to jenom užívá, nepracuje, tak bude vyprávět takové věci. Její vyjádření bylo drsné. Odtrhla se od Věcí veřejných, aniž by to konzultovala s premiérem, rozbíjela vládu a ještě o něm prohlásí, že je autista? A tenkrát fakt jsem si říkala, že už to balím, a nemůžu dál.

Když jsme se zajímali o prodej její luxusní vily v Tróji za 57 milionů, který zapomněla uvést do majetkového přiznání, tehdy působila jako autistka spíše ona. Neodpovídala vůbec na nic, na žádné dotazy…

No, ono bylo hrozné, že jsme tehdy všichni kvůli svévoli jedné osoby opět odvraceli pád vlády.

Když už se bavíme o paní Peake, čekala jste, že je možné ještě slepit koalici, když ji premiér jmenoval a za osm dnů odvolal z funkce ministryně obrany?

Nevěřila jsem tomu, ale musím říct, že ji odvolal za pět minut dvanáct, možná pět minut po dvanácté, protože ta už na ministerstvu měla velké oči. Přitom ještě krátce po jmenování ministryní v autě říkala: „Pane premiére, slibuju vám, že na ministerstvu nebudu dělat žádné personální změny.“

Sliby nesliby…

Hlavně vyhodila tehdejšího prvního náměstka Vlastimila Picka, s nímž počítali všichni politici odprava doleva včetně prezidenta. Je pochopitelné, že si každý přivede svůj tým, ale postupovat takto brutálně? V těch dnech mě někdo upozornil, že vystoupila na ČT 24 v Událostech, komentářích a že mluvila o Petrovi s patrným despektem. Tenkrát se Petr vrátil z Bruselu a řekla jsem mu: „Petře, podívej se na ty Události, protože ona se o tobě vyjadřovala ve stylu, že jí nějaký premiér může…“ Petr se na to nepodíval. Později, když se na to podíval s odstupem, mi řekl, že je dobře, že se na to nepodíval hned…

Jeden čas se také spekulovalo o poměru mezi Karolínou Peake a Petrem Nečasem. Dokonce její manžel Charles v žertu žárlil, že jeho žena se na zavolání sebere z rodinné dovolené a jede za Nečasem. Že má ráda vysoké a chytré chlapy.

To je výpověď o ní. A od jejího manžela. Jinak k tomu není co dodat. Snad jen to, že Petr chtěl hlasy poslanců kolem Peake, ale nechtěl si zavřít ani dveře u Víta Bárty.

To se ale nakonec nestalo, protože se Peake se svými lidmi odtrhla a založila stranu LIDEM.

Ano, a Vít Bárta dodnes věří tomu, že se tenkrát Karolína Peake s Petrem domluvila. Můžu ale přísahat, že to tak nebylo. Protože my jsme tenkrát odlétali do Albánie. Premiér řešil těžkosti, které tam tehdy měl ČEZ. O novém projektu Peake se skutečně dozvěděl, když nastupoval do letadla.

Není v tom, jak nasazujete na Karolínu Peake, obyčejná žárlivost? O poměru mezi nimi se šuškalo i mezi novináři…

Tak k tomu vám něco řeknu. Ráda jsem tehdy říkala, že se můžu od Karolíny Peake hodně učit. Já jsem ji, Kateřinu Klasnovou a Kristýnu Kočí vnímala jako ženy o deset, patnáct let mladší než já. Tím, že mám 31letou dceru, nemám tendence žárlit. Protože u nás doma se pořád nějaké pohybovaly. A já jsem si ve svých třiceti letech vyhodnotila, že to je hodně nerovný boj, protože další a další ženy se rodí. To bych se z toho zbláznila.

Co jste myslela tím, že se od Peake můžete učit?

Při jednom z jednání jsme seděli v zasedačce s Petrem, Peake a Vítem Bártou. Dívala jsem se na ni a říkala jsem si, že ta ženská je vyloženě asexuální. Měla boty na nízkém podpatku, košili až ke krku, u toho ještě šátek. Oblékala se nepříliš žensky. Za měsíc se všechno změnilo. Odtrhla se od Věcí veřejných a šla na vystoupení do Hyde Parku v ČT. Sledovala jsem, že má lodičky na vysokém podpatku, rozparek a výstřih. Napadlo mě, jak ta holka umí klamat tělem. Neuvěřitelné! Opravdu se od ní mám co učit.

Nemáte tušení, proč se o poměru mezi Nečasem a Peake začalo spekulovat?

Nevím, jak to začalo, ale každopádně vím, kdo měl na starosti její PR ve vztahu k bulváru. Šlo o Janu Mrencovou. Pravda je, že když se vypustí dezinformace, tak fantazie lidí začne pracovat naplno.

Popisovala jste politické veletoče Karolíny Peake, problémy měl ale premiér průběžně s celými Věcmi veřejnými, ne?

Vždycky, když jsou tři spolu, tak se dva spojí proti jednomu. A já jsem si vždycky myslela, že by bylo historicky i lidsky lepší, aby se dal Petr dohromady s ministrem financí Miroslavem Kalouskem. Véčka jsme neznali a nevěděli jsme, co od nich čekat.

Bárta byl pověstný mimo jiné tím, že školil svoje lidi v ABL tak, aby se chovali podobně jako on a předem se omlouvali. Všimla jste si, že se pořád omlouvá? Jak na vás působil?

Je až extrémně zdvořilý. Ale na co dal ruku, to platilo. Když něco přese mě vyřizoval premiérovi, vždy to sedělo. S Bártou jsme se hodně začali bavit při kauze Kristýny Kočí, kdy unikly odposlechy, podle nichž chtěla Kočí s Tluchořem rozbít Věci veřejné. Bárta si tenkrát při nějakém našem společném jednání intenzivně volal s Karolínou Peake. My jsme si s Vítkem Bártou tykali a já mu říkala: „Vítku, dej si pozor na tu Karolínu.“ A on ji bránil. Prý jde o úplně jiný příběh, než v případě Kristýny Kočí. No, a skoro do roka a do dne mu ten jiný příběh sama předvedla.

Bártova politika byla plná překotných zvratů, ale i fízlování. Dávala jste si pozor, abyste se nestala součástí jeho her?

Ano, ale já mám na něj svůj názor. Nikdy mě nepodrazil. Jednání s ním šla přese mě nebo jsem u nich byla. Opakuji, že když jsme se ale na něčem dohodli, tak to vždy platilo. Takto jsem ale fungovala i v některých dalších případech. Při vážných jednáních totiž často nastávaly chvilky, kdy obě strany mlčí a já jsem dělala, když to řeknu ošklivě, takovou kulturní vložku. Že jsem třeba nadhodila téma nebo jsem řekla, že jsem Petrovi měla něco připomenout…

Bližší spoluprací s Bártou jste ale v podstatě vsadili na nejslabší článek, Věci veřejné. Vám to tak dnes nepřijde?

Pojďte se mnou do historie. Koncem roku 2012 odvolací soud rozhodl o nevině Bárty a jeho spolustraníka Jaroslavy Škárky v úplatkářské aféře. V neděli byl Bárta u Moravce v ČT, kde viděl všechno zalité sluncem, že se vrací zpátky. V pondělí nebo v úterý se ale Karolína Peake odtrhla se skupinou poslanců od Věcí veřejných a vystupovali jako ministrana LIDEM. Jak jsem říkala, my jsme se to dozvěděli při nástupu na let do Albánie. V tu chvíli jsem si říkala, že Peake už opravdu zkouší, kam až může zajít.

Kapitola IV.

Skutečný začátek kauzy Nagygate vypadá jako dobrodružný film, kde se to hemží akcemi jako vystřiženými z arzenálu tajných služeb. Na záběrech bezpečnostních kamer z justičního paláce na Pankráci, kde sídlí Vrchní státní zastupitelství v Praze, dočasně pověřený šéf úřadu Stanislav Mečl pouští pod rouškou noci dva muže do kanceláře svého zástupce Libora Grygárka. Muži po chvíli odcházejí a odnášejí si s sebou odmontované odposlouchávací zařízení. Je pátek 17. února 2012 v noci a akce je vedena pod taktovkou ostravské expozitury policejního protimafiánského úřadu ÚOOZ. Už několik týdnů běží vyšetřování, které se později rozroste až k Janě Nagyové.

Stanislav Mečl i policisté mají ke spěchu důvod. Městský soud v Praze totiž právě vyhověl správní žalobě a v podstatě do pozice vrchního pražského žalobce vrátil předchozího šéfa úřadu Vlastimila Rampulu, kterého v říjnu 2011 na doporučení Nejvyššího státního zástupce Pavla Zemana odvolal ministr spravedlnosti Jiří Pospíšil z ODS. Důvodem mu byly údajné průtahy v exponovaných kauzách korupce při nákupu stíhaček gripen, nebo v mediálně propíraném případu manažerů Mostecké uhelné. Ty se ale dodnes neprokázaly. Nechtěný Rampula, kterého si Pospíšil osobně ještě za svého ministrování v Topolánkově vládě přivedl jako bič na korupci, má za svůj dubový stůl opětovně usednout už po víkendu.

Pro dokreslení situace je nutné připomenout kulisy. V tuzemské justici v té době už řadu měsíců zuřila válka vysoce postavených žalobců. A to nejenom o to, kdo povede pražské vrchní státní zastupitelství, pod něž spadá a historicky spadalo mnohem více opravdu závažných případů korupce s devíticifernými částkami než pod moravské kolegy v Olomouci. Vede se tuhý boj také o budoucí podobu celého systému státních zastupitelství, kdy skupina okolo šéfky profesního sdružení Unie státních zástupců Lenky Bradáčové tlačí na zrušení vrchních zastupitelství a jejich nahrazení takzvaným protikorupčním speciálem. Popřípadě velmi mocným úřadem se šéfem, jenž se teprve bude vybírat.

Svoji roli v celém příběhu hraje ovšem i generalita Nejvyššího státního zastupitelství v Brně, kde před pověřením v Praze pracuje jako náměstek Stanislav Mečl. Jeho zaměření na práci „kolegů“ předchůdců na Pankráci je pochopitelné. I nejvyšší státní zástupce by měl mít pro tvrzení o „zametání kauz pod koberec“ důkazy.

Při svém pražském angažmá Mečl přichází na nesrovnalosti a „nepříliš standardní postupy“ Rampulova zástupce Libora Grygárka, například v kauze dvoumiliardového švýcarského konta, k němuž měl mít přístup lobbista Roman Janoušek a vysocí pražští magistrátní úředníci. Podivných případů propojených se jmény Janoušek nebo Ivo Rittig, které měl pod osobním dohledem přímo Libor Grygárek, mělo být ale více. „Dospěl jsem k závěru, že by mohlo jít o trestnou činnost. Proto jsem inicioval zahájení trestního řízení,“ řekl mi později Mečl v jediném rozhovoru, který poskytl po vypuknutí Nagygate.

Kvůli možné podjatosti se případy začínají zabývat kolegové z Vrchního státního zastupitelství v Olomouci, kterým šéfuje Ivo Ištvan. Rozbíhá se nebývalá a díky měsícům odposlechů velkého množství lidí i unikátní akce, která má prokázat napojení Grygárka na „politické podnikatele“ Janouška a Rittiga.

Celá věc má ale hned na počátku jeden obrovský háček. Po návratu Vlastmila Rampuly se z „dovolené“ do úřadu vrací i Libor Grygárek. Záhy zjišťuje, že inkriminované případy, které již byly uloženy ve spisovně, chybějí. Nejvyšší státní zastupitelství je k dotazům hluché, záhy se navíc objevuje videozáznam ze zmiňované noční policejní akce v Grygárkově kanceláři. Záznamový systém byl sice vypnutý, na úřadě ale existuje ještě záložní.

V takové konstelaci musí být tomuto matadorovi trestních řízení Grygárkovi naprosto jasné, že se ocitnul ve velmi ošemetné situaci. A pokud má trochu rozumu, rozhodně se nebude pouštět do nějakých divokých akcí a podobně se zřejmě zachovají jeho případní kamarádi z byznysu. V téhle v podstatě pro policii velmi nepříjemné situaci, kterou později připouští i Stanislav Mečl, ale přichází dar z nebes. Jana Nagyová.

Ta se do hledáčku policie dostává na podzim 2012, tedy zhruba po tři čtvrtě roce sledování kmotrů a Grygárka. V inkriminované době totiž kvůli vládní krizi a problémy s rebelujícími poslanci ODS čile komunikuje s Ivo Rittigem. Mužem, který má ve středočeské organizaci ódéesky, kam rebelové spadají, obrovský neformální vliv. Je otázkou, zda podobně jako výše zmiňovaní aktéři mohla vědět o tom, že se kolem stahuje smyčka. Díky řadě postupně zveřejňovaných odposlechů mezi ní a premiérem, z nichž některé nesou hodně osobní ráz, je zřejmé, že nikoli.

Odposlouchávání vrchní šéfky sekretariátu premiéra ovšem nekončí ani po uklidnění vládní krize a úspěchu Petra Nečase na Kongresu ODS v Brně na počátku listopadu 2012. Krátce poté se totiž elitní protimafiánští kriminalisté dostávají ke svému doposud největšímu ternu. Tedy dá-li se tomu tak říci.

Jde o komunikaci mezi Nagyovou a šéfy vojenské kontrarozvědky, které měla premiérova milenka údajně zneužít ke sledování jeho vlastní manželky Radky. Sice to pro nezasvěcené může vypadat jako čin žárlivé ženy, která chce donutit k rozvodu svého milence, ale to není důležité. Terno je to především proto, že se z této „větve“ vyšetřování a masivního nasazení operativní techniky vyklube pohříchu prozatím jediný případ, který skoro po třech letech od počátku pátrání skončil u nezávislého soudu.

Abych ale policii nenasazoval psí hlavu. Je nutné připomenout, že obvinění ze zneužití pravomoci veřejného činitele se vloni v prosinci nevyhnul i samotný Libor Grygárek, u něhož celé vyšetřování započalo. Důvodem má být právě jeho počínání kolem švýcarského konta Janouška. Ani do konce října 2014 ovšem nebyla podána obžaloba a milovník luxusních mercedesů s registrační značkou se čtyřmi sedmičkami zatím čile investuje a je z něj realitní magnát.

V průběhu let totiž podle svých dokladů, do nichž jsem měl možnost nahlédnout, investoval přes 32 milionů korun, v daňových přiznáních prokázal příjmy okolo 40 milionů (podle jeho vyjádření jde o součet platů a nájmů z nemovitostí). Vedle tří luxusních vil v pražském Podolí a Braníku, z nichž jednu právě kompletně přestavuje (původní dům zboural a letos ho nahradil novou vilou), má se ženou ve svém vlastnictví také apartmán za 13 milionů korun v Galerii Myšák, kde je mu sousedem Roman Janoušek. Navíc v době policejní razie se ukázalo, že měl v tomto apartmánu i zajímavého nájemníka.

Bývalého šéfa magistrátního Odboru městského investora Miroslava Tomana, přezdívaného mezi známými pro jeho licousy Sumec. Mimo jiné jednoho ze dvou pražských úředníků, který měl mít podle švýcarské policie přístup k Janouškovu dvoumiliardovému kontu.

Celé válečné tažení uvnitř české justice mělo také zajímavý konec. Nejvyšší správní soud dal nakonec v červnu 2012 za pravdu ministru Pospíšilovi a zjednodušeně řečeno posvětil Rampulovo odvolání. Žalobce odešel do advokacie a přinejmenším chvíli patřil mezi advokáty zastupující Ivo Rittiga. Spolu s Vlastimilem Rampulou se poroučel i Libor Grygárek. Jejich kat Jiří Pospíšil je ovšem o moc déle nepřežil. Premiérem Petrem Nečasem byl tentýž měsíc odvolán s odůvodněním, že nedovede ve svém rezortu šetřit. Ve funkci jej nahradil brněnský právník Pavel Blažek, který po tahanicích na Rampulovo místo jmenoval Lenku Bradáčovou. Poslanci odmítli návrh na vytvoření nové struktury státního zastupitelství a Bradáčová zůstává šéfovou v Praze.

Aby těch škatulat nebylo málo, ze státní správy se poroučel i Stanislav Mečl, který celou kauzu svým oznámením rozjel. Kvůli jeho negativnímu postoji při jmenování Bradáčové a především kvůli kritice její personální politiky na úřadě jej Nejvyšší státní zástupce Pavel Zeman nejprve odvolal z funkce svého náměstka a Mečl se pak sám rozhodl úplně odejít. V současné době pracuje pro soukromou poradenskou společnost a zabývá se takzvanou kriminalitou bílých límečků, včetně bankovních úředníků.

Bývalý středočeský hejtman David Rath vám prý po svém zatčení poslal z vazební věznice dopis, ve kterém vás varoval, že budete další na řadě, že se na vás policie zaměří a dostane vás do kriminálu. Je to pravda?

On mi skutečně poslal dopis, který jsem já ale ani nečetla, dala jsem ho Petrovi. Když jsem viděla jenom tu obálku – s razítkem vazební věznice, tak mi bylo špatně. V tom dopise měl údajně říkat, že jsem další na řadě. Dodneška jsem to nečetla, neměla jsem sílu. Možná někdy časem. Víte, on mě David Rath všemožně napadal. Někdy až takovým vulgárním způsobem, třeba když Petra ve sněmovně interpeloval ohledně našeho vztahu. Petr má snad ten Rathův dopis ještě někde schovaný. Ale opakuji, já to nečetla, protože na mě tehdy úplně dýchlo zlo, negativní energie z toho vězení. Neměla jsem prostě Ratha ráda a nemohla jsem mu ani věřit. Ale mám k tomu ještě jednu pikantérii. Ten dopis přišel asi rok před mým zatčením. Tehdy jsem seděla s nějakými lidmi z ódéesky a říkám jim, že mi Rath poslal z vazby dopis. Popíjeli jsme u toho víno, takže už byla nálada, tak jsem jim říkala: „Pánové, takže si tady slibme, že si z vězení nenapíšeme.“ Děsná sranda. No, a za rok jsem tam skutečně byla. Asi jsem se rouhala. Ale nepsala jsem.

Na Ratha jste nedala, policii se ale nakonec utajit připravovanou razii úplně nepovedlo. Někteří novináři minimálně několik dní dopředu věděli, že se něco velkého chystá.

Toho dvanáctého června, kdy přišli ke mně domů, byla středa. To si přesně pamatuji. Měla jsem ráno schůzku a někdo mi na ní říkal, že se údajně připravuje velký zátah. Že to má být opravdu něco velkého. Domnívali se, že snad na magistrátu ohledně pražského dopravního podniku. Pamatuji se, že mi tenkrát přejel mráz po zádech. Měla jsem už delší dobu špatný pocit. Ten den jsme se s Petrem hodně pohádali. Už jsem měla zase všeho plné zuby.

Každopádně je z následných událostí jasné, že jste varování o policejní akci nebrala nijak vážně.

Neměla jsem důvod, jen divný pocit. Nic jsem nedělala, proč bych se tím měla zabývat.

Jela jsem domů. Měla jsem ten den jít s dětmi do divadla na nějaký koncert. Byla jsem ale opravdu utahaná, takže jsem to zrušila a doma radši jenom tupě zírala na televizi. Kolem půl desáté jsem šla vyvenčit pejsky, vysprchovala se a šla si lehnout. V půl jedenácté jsem slyšela, jak někdo po chodbě domu tahá po zemi nějaké železo. Ještě jsem si říkala, kdo tady takhle v noci vyvádí. V tu ránu se ozvaly rány a strašlivý řev. Psi začali štěkat… Vyskočila jsem z postele, odemkla jsem a už tam byli. To asi nikdy nikomu nedokážu vysvětlit, co se ve vás děje. To je asi nějaký chemický proces. Stažené hrdlo, zrychlený dech.

Co následovalo?

Vždycky jsem chtěla být slušný člověk. Hrdý člověk. Ty první tři dny jsem zažila asi největší ponížení. Musela jsem se převléknout z noční košile, najednou u mě v ložnici byla cizí ženská. Běhali mi po bytě v kuklách, cizí chlap vám strká kameru před obličej. Paradoxně si vybavuji, že ta ženská mi říkala, ať si vezmu doklady a peníze. Hlavou mi prolétlo, proč peníze? Jediné, co jsem si přála, bylo vypadnout z toho bytu, než se vrátí Štěpánka. Protože kdyby tohle viděla, tak nevím. Ona je hrozně křehká. Ta by se zhroutila. Proto jsem i zrychlila krok, když jsem odcházela. Policistka mi řekla, ať nechodím tak rychle, nebo mě prý spoutá. Když jsem viděla před barákem ty auta, tak jsem si říkala, panebože… Co si řeknou sousedi? Odvezli mě před služebnu. Zůstali jsme před ní stát. Policisté si pořád telefonovali… ještě ne, čekejte a podobně. Potom jsem to pochopila. Chtěli, abychom se na chodbě potkali s Petrem Tluchořem. Tam jsme se normálně pozdravili.

Co přesně u vás doma hledali? Později se objevily informace o vašich kabelkách za statisíce a dalších luxusních věcech…

Kauza kabelky je směšná. Při domovní prohlídce naházela taková malá zrzavá policajtka všechny moje kabelky, i ty, které patřily dcerám, na jednu hromadu. Pokřikovala, která kolik stojí a podobně. Řekla jsem jim do protokolu, že některé jsou koupené v zahraničí za výrazně nižší cenu a jiné zase se slevou. Třeba i v Praze v Pařížské ulici existuje obchod, kde se dají koupit kabelky, které jiné ženy nechtějí a prodají je. Podle mě je ale vůbec extra nezajímaly ani moje kabelky, ani moje oblečení. Prostě dokumentovali všechno. Na vlastní oči jsem viděla, jak si fotili třeba moje džíny Diesel. Nevím, co to je za šlágr. To jsem vůbec nepochopila. Sháněli se přece především po jiných věcech. Po disketách, USB pamětích, počítačích, mobilech.

Sledovala jste, o které další věci se zajímali?

Mohli si fotit třeba nábytek nebo kliky u dveří. Já jsem seděla v kuchyni a oni běhali po bytě. Jenom jsem slyšela výkřiky nebo nějaký komentáře. A samozřejmě si vybavuji, že chodili kouřit na terasu. Při domovní prohlídce ale bylo evidentní, že ten psychický tlak má být vystupňovaný. Má být veden až na dřeň. Co si mám myslet o tom, když vám policista při prohlídce sklepa cituje z odposlechů a říká přezdívky lidí, se kterými si telefonujete, a na závěr dodá: „Jsem s vámi déle, než si myslíte!“ Také asi není běžné, že policistka běhá v zablácených botách po posteli v pokojíku dcery a kope do polštářů a peřin se slovy, že takové povlečení si ONA nikdy nepořídí.

Když shromáždili tašky a kabelky moje i dcery a policistka do nich znovu kopala s tím, že by ji zajímalo, kolik to stojí, a na to že ona mít nikdy nebude, tak jsem to už nevydržela a pana rady, který o domovní prohlídce psal zápis, jsem se zeptala, jestli musí policistka opravdu do všeho kopat. Neodpověděl.

Ono to bylo celkově opravdu nepříjemné. Těch policistů bylo v bytě o rozloze zhruba 70 metrů čtverečních tak dvanáct až patnáct. Někteří posedávali na sedací soupravě, protože by se navzájem pletli. Ti, co se nevešli do bytu, postávali na chodbě, aby opravdu každý ze sousedů vnímal, že se u mě něco děje. Asi kdyby náhodou nezaznamenal pět policejních aut se zapnutými majáčky v areálu bytového komplexu. Pořád jsem si říkala, že to není možné, že jde o nějaký strašný omyl…

Jak dlouho ta prohlídka trvala?

Oficiálně od dvaceti hodin do páté hodiny ranní následujícího dne. Věky. Nikdo, kdo to nezažije, neví, jak je třeba těžké se dívat na policisty, kteří u vás v bytě bezostyšně komentují zařízení, otevírají obálky dopisů, které jste ještě nestihli otevřít, a chovají se pohrdavě a s dehonestujícími komentáři k vašim věcem. Musíte se ode všeho odpoutat, nevnímat. Když jsem se chtěla po více než čtyřiadvaceti hodinách ve svém bytě osprchovat, musela jsem o to asi třikrát žádat. V koupelně mi asistovala policistka. Vzala jsem si na sebe jen to nejnutnější čisté, víc jsem nesměla, ani antikoncepci… Nechtěla jsem si už nikdy ty strašné chvíle připomínat. Bohužel se to nepovedlo.

Jak to myslíte?

Jako odezvu na rozhovor mého manžela v médiích, který kritizoval postup policie, respektive domovní prohlídky, policie v Otázkách Václava Moravce zveřejnila krátký sestříhaný záznam z mého zatčení. Nikoli ze samotné prohlídky. Nebyla samozřejmě náhoda, že se tak stalo 22. 12. 2013. Dva dny před Štědrým dnem, kdy snad i ti největší nenávistníci uberou plyn. Sama jsem se na to nemohla dívat déle než pár vteřin. I tak mi v hlavě rezonovala věta jednoho z policistů, který po krátkém zvonění montoval na dveře páčidlo, aby je vysadili. „Šanci už dostala.“

Z této věty se mi udělalo špatně. Z toho cynismu. Nicméně asi je cynické i to, že mojí dceři Štěpánce, která se ten osudný den v noci vrátila po jedenácté domů z koncertu a vyděšeně hleděla na rozkopnuté máminy boty, které nosila na venčení, a dvě „policejní gorily“ stály za dveřmi našeho domova, nic neřekli. Nenapadlo ji nic jiného, než že její mámě se něco stalo. Rozbrečela se a policisté jí ještě na 45 minut sebrali telefon, aby nemohla nikam volat, byť ona nebyla ani zadržená, ani podezřelá. Poté ji k půlnoci řekli, ať odejde, že do bytu, svého domova, už nesmí. Zřejmě páni policisté zapomněli, že dceři bylo již 23  let, a tudíž je plnohodnotným občanem této země a měla by se dodržovat práva občana a ne jí svévolně a bezdůvodně sebrat telefon.

Ale zpátky k té televizi a jejímu moderátorovi. Ráda bych vzkázala panu Moravcovi, který mě dříve oslovoval „milá Jano“: „Milý Václave, tenhle dárek k Vánocům ze srdce opatruji.“

Policie hledala u šéfa úřadu Lubomíra Poula údajně nějaké účtenky od luxusního zboží, které vám měl nosit z Pařížské.

Ale já vůbec nevím, co on tam měl.

Posílala jste pana Poula do obchodů v Pařížské ulici, aby pro vás kupoval věci, jak se domnívají policisté?

Maximálně se šel podívat, jestli mají nějaký šátek. Ale vždyť on tam chodil pořád kvůli sobě, on je známý modeman. Všichni ho tam znají. Hodně o sebe dbal. Kdyby byl o deset nebo o dvacet let mladší, byl by to metrosexuál jak vyšitý. Oblékal se nejlépe z celého Úřadu vlády, měl vždycky všechno sladěné, reprezentativní typ. Občas mě upozornil, že je zrovna v časopise slevový kupón na nějaké zboží. Módu on si hlídal. To já jsem proti němu byla v módě neumětel.

Celou dobu, co jste byla na Úřadu vlády, to vypadalo, že si na módu potrpíte.

Že mám ráda hezké věci, oblečení a tak? Já jsem byla odjakživa s prominutím hadrářka. Na druhou stranu jsem nikdy neměla náročné koníčky. Nelyžuji, nehraji golf, nejezdím na drahé dovolené. Moje babička byla švadlena a já jsem prostě taková ta žena, co chce být hezky oblečená. A je mi jedno, jestli to je elegantní nebo třeba sportovní styl. Když jsem se postupně vypracovala k nějaké práci, pozici a příjmům, tak jsem prostě nechtěla peníze rozfofrovat za zbytečnosti. Každý má svoje priority.

Média přinesla informace o tom, že jste si také pořídila byty v celkové hodnotě deseti milionů korun. Na to jste si ze státního platu ušetřit nemohla. Kde jste na to vzala prostředky?

To je klasická podpásovka od policie, která něco podobného pouští. Já jsem samozřejmě měla nějaké peníze za prodej bytu v Karlových Varech a vzala jsem si hypotéky sedm milionů. Jen pro dokreslení, budu splácet do svých dvaasedmdesáti let. Jednu hypotéku ale splácí moje dcera Nikola, která v tom bytě už čtyři roky bydlí. Že mi ty peníze od ní chodí na účet, to musí policajti vědět. A v tom druhém bytě bydlela zase Štěpánka, občas se svým přítelem, který mi také něco splácel. Až dostuduje, tak tam bude prostě bydlet a platit hypotéku normálně ona.

A co vaše pověstné kabelky?

Nějaké věci jsem dostala darem od známých k různým svátečním příležitostem. Na druhou stranu jsem si dovedla dost peněz ušetřit sama. Jak už jsem řekla, i do protokolu jsem uvedla, že některé jsme koupily mnohem levněji v zahraničí, jiné se zase daly pořídit v Česku jako vrácené se slevou. Co ale tyhle řeči o luxusu ve skutečnosti znamenají v samotných stíhaných případech? Nic. Naprosto nic.

Tak například v jednom z odposlechů v kanceláři lobbisty Romana Janouška vypráví tenhle „politický podnikatel“ celkem přesvědčivě jinému muži, že za Carevnou – tak vám přezdíval – se musí na jednání přijít s nějakým dárkem z Pařížské.

Ale to jsou přeci takové řeči. Janouška jsem neviděla minimálně dva roky před tím, než se tohle celé seběhlo. Oni si o vás mohou lidi takhle vyprávět takové věci, že byste na to koukal. Kdyby o vás někdo vyprávěl, že znásilňujete ženy, nebo že za článek berete rolls royce, tak byste to asi taky přece nebral vážně. Soudný člověk by tomu nevěřil.

Ono o tom ale v médiích hovořilo už více lidí.

No a co? Dám vám příklad. Takových vypravěčů, kteří v uvozovkách všechno vědí a každého znají, pobíhá po Praze spousta. Vzpomínám si, že když jsme spolu s Petrem začali pracovat, tak mi hodně vadilo, jak se o něm všichni familiárně bavili jako o Petrovi. Za rok potom, co jsem u něj působila jako šéfka kabinetu u premiéra, tak už o mě mluvili všichni v uvozovkách hrozně zasvěceně jako o Janě. Někteří tvrdili, jak se mnou o víkendu venčí pejsky, že se mnou tráví dovolenou a podobně. Lidé o vás navyprávějí věcí… Tak za mnou jednou přišel třeba Ištván Léko (bývalý šéf serveru Česká pozice, nyní šéfredaktor Lidových novin), že jsem měla jet hrát golf do Dubaje s Tomášem Hrdličkou (bývalý politik ODS z Prahy 10 a údajná šedá eminence magistrátu) a spol. Já jsem ale nikdy na golfovém hřišti nebyla, natož abych ho hrála někde v Dubaji. Šílené mystifikace. Vůbec jsem netušila, co se dá všechno vymyslet. A ještě odskočím. Vyprávěl mi jeden člověk, kterého nechci jmenovat, že když se chtěl u mě objednat na schůzku, tak si zjišťoval informace. Jak mu všude vyprávěli, s čím vším má za mnou přijít. Nakonec už měl dohodnutý termín a šel za Danem Benešem (generální ředitel ČEZ) a ptal se i jeho. Ten mu prý řekl: „Hele, je to ženská, tak jí přines prostě kytku.“ A taky mi ji přinesl a já měla radost. On mi pak říkal, že tomu nechtěl věřit.

Co tím chcete říct?

No, že všechny tyhle úniky do médií a zveřejněné policejní konstrukce byly naprosto neadekvátní. Celé to bylo děláno s jasným cílem mě společensky zlikvidovat. Odsoudit člověka předem, poplivat ho a naprosto odrovnat. V médiích se potom objevovaly zkazky o tom, že těch při razii nalezených 150 milionů a zlato snad patřilo mně. S odpuštěním, naprosté hovadiny. Přišlo mi, že policisté čekají, že se zhroutím.

Jak to myslíte?

Ta taktika byla zřejmá. Čekali, že začnu křičet, proč jdou takhle jenom po mně. U ostatních takové podrobnosti do médií neunikají. Snad si mysleli, že jim začnu na různé lidi v téhle zemi bůhvíco vyprávět. To se ale spletli.

Nabídla vám policie nějaký druh spolupráce?

Byla jsem ve vazbě a pod tlakem. Když jsme jeli otvírat sejf do mojí kanceláře na Úřadu vlády, tak můj advokát po úkonu odjel. Tehdy mě začali přesvědčovat, abych byla spolupracující obviněná, jaké z toho budu mít všemožné výhody. Že jim jde o úplně někoho jiného. Prostě, že to bude pro mě lepší, když s nimi začnu spolupracovat.

Počkejte, to je velmi silné tvrzení. Nyní jste jako organizátor několika trestných činů vedená přímo vy…

No právě. Já jsem jim ale už tehdy řekla, že s nimi přece spolupracuji. „Chtěli jste otevřít sejf, otevřela jsem ho. Nic nebojkotuji, normálně se s vámi bavím.“ A ta vyšetřovatelka mi zase na to říkala, že ať si nemyslím, že to rozhodnutí soudu o zastavení stíhání poslanců v kauze takzvaných trafik pro mě něco mění. Ať si uvědomím, že jsem v tom zůstala sama s Bočkem (později byl obviněn i expremiér Petr Nečas). Navíc ať si uvědomím, že mi stále zůstává na triku to údajné zneužití tajné služby. Na to jsem jí odvětila, že to nebylo sledování, ale zajištění ochrany. Tehdy mi doslova vmetla do tváře, že mně nevěří. Že jsem v tom osobně namočená.

Kdy přesně se to odehrálo?

To mě tehdy převezli z vazby z Ostravy sem na Ruzyňi. Chtěli za mé přítomnosti odemknout sejf v mé kanceláři, protože se jim to nedařilo. Nějak ho zablokovali.

Mluvila jste o případu, který již brzy skončí před soudem. Jak vysvětlíte, že manželku premiéra hlídali na váš popud zpravodajci?

Vždyť zase celá tahle konstrukce je naprostá hloupost. Kdybych přece chtěla zapříčinit jejich rozvod, jak mě osočují, tak bych to udělala mnohem jednodušeji.

Jak to myslíte? Nějaký univerzální návod?

Měla jsem odjakživa její telefon, protože na manželku ministra, nebo později premiéra prostě spojení jako šéfka kabinetu mít musíte. Občas jsme pro ni něco vyřizovali, když bylo potřeba poslat nějaké auto, nebo podobně. Prostě by se třeba esemeskou z jiného telefonu dozvěděla, kde zrovna s Petrem jsme, nebo něco podobně jednoduchého. Proč bych to dělala takhle složitě?

Třeba proto, že jste mohla jako zamilovaná žena chtít prostě přesvědčit svého partnera, že i jeho prozatím právoplatná manželka někoho má…

Ale takhle to opravdu nebylo. Především… Já prostě ve svém věku nepotřebuji někde zahnízdit. Vždyť i dneska trpím trochu takovým tím staromládeneckým syndromem. Musím si teprve zvyknout, že po dlouhé době s někým žiji, že se s někým musím bavit o tom, kam jdu, kdy přijdu a co budu dělat. Vztah Petra s bývalou manželkou prostě už před delším časem vyšuměl. Tam už to řešení bylo na spadnutí.

Vy jste se přece s Radkou Nečasovou musela potkávat.

My jsme se osobně viděly asi dvakrát v životě. Ona se v jeho kariéře nijak neangažovala. Žila si svůj vlastní život, a když to řeknu trochu drsně, tak nikdy nepochopila, o čem ta jeho práce je. Respektive byla.

Takže jste nestála o to, nějak váš milenecký vztah oficiálně potvrdit?

Já jsem si před osmnácti lety dala úkol, když jsem svoje dcery musela vychovávat sama. Vyvést svoje dcery dobře do života. Když nyní dostuduje i Štěpánka a jako Nikola budou mít obě práci a budou mít bydlení. Takže jsem se o ně postarala, udělala jsem pro ně všechno. Postavila jsem je do města, které jim nabízí nějakou pracovní příležitost, mají vzdělání. Vnitřně cítím, že se mi to povedlo, i když jsem na to byla sama. Tím, jak se svými dětmi žijeme hodně sepjatě, tak abych domů vodila někoho, kdo je ženatý, kdo to nemá vyjasněné, to ne. To bych neudělala. Navíc já hodně věřím na mystické věci, jako na anděly, na minulé životy, energie a aury. Věřím tomu, že kdybych udělala nějakou podobně nehezkou věc, jakou popisujete, že se mi to zase vrátí zpátky. A já jsem nikdy nechtěla, aby mi Petr mohl někdy vyčíst, že jsem ho odvedla od jeho rodiny, od dětí. Protože první, na čem jsme se sblížili, bylo, že jsme si říkali, milujeme oba dva svoje děti.

Proslavený Hrzán

Často se spekulovalo o tom, že se s premiérem tajně scházíte v Hrzánském paláci na Hradčanech, který patří pod Úřad vlády.

Tak novináři měli nějaké zkreslené představy o tom, že v Hrzánu bydlím. Palác sledovali. Já tam ale bydlela jenom jeden týden, při rekonstrukci svého bytu. A to jsem si uhradila. On slouží i jako ubytovna. Jsou tam dva apartmány s vlastní koupelnou a asi tři pokoje, co mají koupelnu společnou na chodbě.

Všude se ale zmiňuje opak, že jste v Hrzánském paláci bydlela. V médiích vystoupil třeba vládní protidrogový koordinátor Jindřich Vobořil a tvrdil, že kvůli vám nemohl chodit po chodbách ani s kolečkovým kufrem.

To je historka, ano. To bylo právě v době, kdy jsem tam zrovna přebývala. A tenhle pán tam bydlel. Mně se nelíbilo, že když jsem se s ním poprvé potkala z očí do očí, tak s sebou měl asistentku. Ani mi ji nepředstavil, sám se usadil na židli a nechal ji stát. Pokud je někdo takový, dokážu být nepříjemná. Ale zpátky do Hrzánu. Spala jsem tam a v noci byl slyšet dívčí smích. Ráno jsem se zeptala správcové, jestli tam bydlí nějaká žena a ona mi říká: „Ne, to si pan protidrogový přivedl nějakou paní.“ Za dva dny se odehrálo to samé. Vyptávala jsem se, jestli to byla stejná žena a správcová, že zase někdo jiný. Řekla jsem si, že takhle tedy ne. Aby z toho dělal pomalu Perlovku. A on samozřejmě v době, kdy jsem byla ve vazbě, tak mi to vrátil „svým příběhem“.

Mezi novináři kolovaly o Hrzánu neuvěřitelné historky.

Víte co, oni mě fakt uháněli. Třeba Nora Fridrichová z České televize. Já ji pozvala na návštěvu. Na snídani na Hrzán, aby viděla, jak to vypadá. Přišla a byla nadšená, spokojená. Zvala mě pak do pořadu Tah dámou. Řekla jsem jí, že ne. Že do žádného pořadu nepůjdu, že jsem jí jenom chtěla ukázat, jak to tam funguje. Kde vedu jednání a podobně… A víte co? Změnila jsem barvu vlasů ze zrzavé na blond a ona to někde na sociálních sítích komentovala, že jsem asi nějak psychicky nevyrovnaná. Já tedy nečekala nějaké velké vděky, ale tohle…

Zřejmě vás prostě reportéři chtěli chytit s Petrem Nečasem takzvaně in flagranti.

K tomu se pojí i jedna vtipnost. Zase takhle jednou z České televize číhali před Hrzánem, když jsem tam měla jednání. A když vyjelo auto s černými skly, tak ho prostě začali sledovat. Volala jsem do toho auta řediteli České televize Petru Dvořákovi, že se na něj pověsili jeho vlastní lidi.

Zmiňujete, že jste v Hrzánském paláci často vedla svoje jednání. Proč?

Teď to bude vypadat všelijak. Měla jsem divný pocit od doby, kdy vyšetřovatelé v kauze Pandurů (nyní je před soudem souputník Mirka Topolánka Marek Dalík kvůli údajnému požadavku půlmiliardového úplatku), zjišťovali, jaké schůzky jsem si sjednávala. Celý první rok ve funkci jsem se totiž s lidmi potkávala na Úřadu vlády.

Na to si pamatuji. To bylo kvůli úniku jména klíčového svědka do médií. Jmenoval se Stephan Szücs.

Také jsem tomu nerozuměla. Tenkrát jsem do telefonu říkala komisařce, že s těmi transportéry nemám vůbec nic společného. Ona mi odpověděla, že mě někdo zmínil, proto mě musí vyslechnout. Tenkrát se mě hodně ptali, jak komunikuji s novináři. Šlo o to, že do médií uniklo jméno utajovaného svědka, asi mě podezřívali, že jsem ho pustila já. Ptali se mě na moje styky s investigativními novináři. Musela jsem říct, že žádného z nich neznám.

Vyptávali se vás už tehdy policisté na osobní věci?

Ne. To byla ta žena, jednání s ní bylo v normě. Ale pak za mnou asi o měsíc později přišli znova. Kromě vyšetřovatele přišel i státní zástupce Rostislav Bajger, stejný člověk, který pracuje jako žalobce na mých současných případech. To bylo na konci roku 2011, a to už trvalo přes hodinu. Vyptávali se mě, kdo chodí k premiérovi a kdy jsem se naposledy viděla se státním zástupcem Liborem Grygárkem. Bajgerovi jsem řekla, že nepracuji na vrátnici, abych měla přehled o všech návštěvách a abych tam registrovala lidi. On už tenkrát mě okřikl, abych mluvila k věci. Žasla jsem, kde jsem se to ocitla. A tím to začalo. V té době mě zastupoval právník Karel Muzikář mladší a musím říct, že on i já jsme po odchodu vyšetřovatelů potřebovali panáka.

Vy se s Karlem Muzikářem mladším kamarádíte?

Jde o mého blízkého přítele. My jsme si vyhovovali. Já jsem neměla partnera třeba na nějaké akce, on neměl partnerku. Navíc jsme si sedli i lidsky. Karel přijel za mnou domů před Štědrým dnem, dostal ode mě mísu salátu, řízky a cukroví. Když byl nemocný, nechávala jsem mu vařit zázvorový čaj a poslala jsem mu ho po jeho řidiči. Také jsem mu nakoupila. Prostě jsme byli opravdu blízcí kamarádi. Kdybych se kamarádila s vámi a vy byste žil sám, a kdybyste mi zavolal: „Jano, mně je blbě.“ – taky nezaváhám. Mluvím o tom, protože Karel Muzikář byl u toho, když jsem poprvé měla tu čest potkat se s policií.

Tehdy jste to asi ještě neřešila, že vás vyslýchala policie. Nebo se pletu?

Naopak. Začala jsem mít strach a říkala jsem Petrovi, že se nedějí dobré věci. Intuice mě opět nezklamala. Také později mi psycholog řekl, že mám intuici zvířátka v džungli, které i z mála náznaků začne větřit nebezpečí. Petr se tím vůbec nezabýval. V politice se pohyboval dvacet let a přišlo mu, že se takové věci prostě dějí. A hlavně věděl, že nic nelegálního neděláme, proč by se tedy měli policisté zaměřovat na premiéra? Za dalších pět měsíců jsem mu to říkala znovu: mám pocit, že se okolo mě něco děje.

Jako, že jste měla dojem, že vás někdo sleduje? Odposlouchává?

To ne, ale šlo snad o nějaký šestý smysl.

Když mluvíte o státních zástupcích, znáte třeba osobně Stanislava Mečla, který případ podáním oznámení na náměstka pražského vrchního zástupce Libora Grygárka odstartoval, v podstatě i vaše kauzy?

Vůbec!

Údajně jste se potkala s bývalým náměstkem vrchního žalobce Liborem Grygárkem?

Patřil mezi lidi, kteří se chtěli potkat s premiérem. Chtěl s ním mluvit o konkrétní věci. O tom, co se v té době odehrávalo na státním zastupitelství. O tom boji mezi několika skupinami.

Grygárek se chtěl bavit s Petrem Nečasem o státním zastupitelství?

Ano. Zeptala jsem se, kdy se mu to hodí a řekla mu, jaké jsou možnosti premiéra.

Chodil na Úřad vlády jenom Grygárek, nebo i jeho šéf Vlastimil Rampula?

Náměstek Grygárek. Potkala jsem ho maximálně třikrát. Jakmile skončila anabáze s Rampulou a odvolali ho, už nebyl důvod se potkávat.

Po jejich odvolání ale skončil ve funkci i ministr spravedlnosti Jiří Pospíšil, který stál za jejich odchodem. Petr Nečas tohoto populárního politika prostě vykopnul z vlády. Nebylo to kvůli tomu?

Ne. Byl s jeho prací jako premiér dlouhodobě nespokojený. A kdybyste se ho zeptal dnes, nenašel by pro něj hezká slova.

Kapitola V.

Dva dny po zatčení Jany Nagyové v červnu 2013 se její dcery Nikola a Štěpánka rozhodly matku podpořit na sociální síti. Dívky zveřejnily fotografii, na níž jsou obě v tričkách s podobenkou Jany Nagyové a anglickým nápisem „I love my mum“ (Miluji svoji mámu). A nezůstalo jenom u tohoto poněkud symbolického vyjádření podpory. Záhy po policejní razii se Nikola obrátila dopisem na šéfa senátního podvýboru pro lidská práva Jiřího Čunka a stěžovala si na zacházení policie při domovní prohlídce. Senátor Čunek slíbil se stížností zabývat. Ze senátního podvýboru, který se kvůli tomu sešel, však nemá Nikola dodnes žádné vyjádření (plné znění dopisu Jiřímu Čunkovi je v příloze knihy na straně 138).

Sama Jana Nagyová a její manžel Petr Nečas kritizují především chování policie při samotném zásahu a držení bývalé šéfky premiérova kabinetu na cele předběžného zadržení. Dali i stížnost na zveřejnění policejního videa ze samotného zásahu v televizním diskusním pořadu. Naproti tomu Nagyová popisuje přístup vězeňských dozorců a dalších zaměstnanců za mřížemi jako korektní. Ve vazbě do chvíle, než ji před ostravskou věznicí osobně vyzvednul Petr Nečas, strávila pět týdnů.

Jana Nagyová ale rozhodně není jediným vrcholným úředníkem nebo politikem, který vazbu v podání českého vězeňství zakusil. Svoji zkušenost s ní měla svého času například i čerstvá česká eurokomisařka a členka Babišova hnutí ANO Věra Jourová. Tu kriminalisté zatkli v roce 2006 kvůli vykonstruovanému obvinění z korupce a více než měsíc drželi ve vazbě. „Naštěstí se ke mně vězeňská služba chovala velmi slušně. Nebyla tam žádná šikana. Jenom na policejní cele předběžného zadržení jsem zažila lidi, kteří se na tom popásají,“ popisovala nedávno Jourová své zážitky.

Před časem přitom Jourová na státu vysoudila necelé čtyři miliony jako náhradu ušlého zisku. Nikoli jako odškodné za vazbu. Přesto prý zůstala pachuť. „Když už jednou takhle skončíte, nikdo to z vás nesejme. Pořád existují lidé, kteří tomu věří. Takové to ‚Není šprochu, aby na tom nebylo pravdy trochu‘,“ říká smutně.

A jak si dny a týdny za mřížemi „užívala“ v inkriminované době po volbách v roce 2006? „Já jsem si řekla o samostatnou celu. Měla jsem strach z toho kontaktu s pro mě neznámým světem.“ Už po svém propuštění si Věra Jourová stěžovala na vstupní prohlídky do věznice, kdy člověk musí nahý dělat dřepy a bachařům ukazovat různé tělesné otvory. „Je tam spousta nedůstojných procedur. Chápu ale, že jsou tak nastavena pravidla.“

Zatím nejhlasitějším kritikem stávajícího systému vazebního stíhání se stala známá tvář ČSSD – středočeský hejtman David Rath, který za mřížemi bez pravomocného rozsudku strávil déle než rok a půl. Ten ve svém projevu ve sněmovně, která ho v roce 2012 vydávala ke stíhání, přirovnal vazbu k tortuře.

„Stal jsem se balíkem, balíkem na poště, s nímž se posouvá. Zastav se, jdi. Nejhorší je totální neaktivita. Nemáte nic, čím byste ukrátil den. Mně táhne k padesátce, ke čtení potřebuji brýle a je pro mě obtížné věnovat se knihám úplně celý den. Navíc je ve všech celách špatné osvětlení,“ popisoval svůj prozatím více než roční vazební žalář Rath, který čelí obvinění z korupce.

Vězení je podle něho plné absurdit. „Ve vazbě na vás má být pohlíženo stále jako na nevinného. Přesto vás vzbudí každý den v šest ráno, rachot na chodbách už je od půl šesté. Do šesti můžete ležet pod dekou, po šesté už jenom na ní. Máte sice takzvanou vycházku, ale české věznice na ni nemají prostor. Kdybyste viděl ty trojúhelníkové kotce! Nikam z nich nevidíte. Já jsem měl dvoreček o maličko lepší, ale stejně to byla hrůza. Všude jinde mají alespoň nějaké obyčejné hřiště, ale u nás je to strašné. Tady vězeňství ustrnulo opravdu někde v časech Stalina.“

Sám Rath nyní čeká na verdikt prvoinstančního soudu, který bude v několika dalších měsících muset rozhodnout o jeho případné vině, trestu a popřípadě i opětovném umístění do vězení. Jako bývalý poslanec by mohl najít v žaláři i kolegu. V současné době si například odpykává pětiletý trest za korupci bývalý zákonodárce za ODS Jiří Pekárek, který ještě na podzim 2012 nahradil jednoho z rebelujících poslanců této strany Ivana Fuksu. Možná, že osobní zkušenost politiků a jejich popisování zážitků pomohou změnit dlouhodobě kritizovaný systém, do něhož se v posledních dvou desítkách let nadbytek financí ze státní kasy rozhodně nedává.

Ale zpět k Janě Nagyové. Ta od svého propuštění z vazby udělala několik zásadních životních kroků. Za prvé se na podzim 2013 provdala za Petra Nečase a nyní používá příjmení Nečasová.

Po několikaměsíčním boji se také letos v létě rozhodla vzdát svůj boj o setrvání v ODS, ze které byla svými spolustraníky z místní organizace v Praze na Zličíně vyloučena. Tedy oficiálně celkem z malicherného důvodu, že nenahlásila změnu jména a adresy. Jana Nečasová napsala na konci letošního srpna otevřený dopis současnému předsedovi partaje Petru Fialovi, který v čele ODS vystřídal jejího manžela, a uvedla, že už netrvá na svém odvolání ke smírčímu výboru. „Pokud ODS nectí presumpci neviny, ani v ní být nechci. Kopnout si do ženy, která řízením osudu leží na zemi, je sice možné, ale je to projevem slabošství,“ napsala mimo jiné.

Vaše dcery se za vás záhy po vašem zatčení veřejně postavily. Nafotily se v tričkách s vaší podobenkou a nápisem „Miluji svoji mámu“ a umístily to na sociálních sítích. Věděla jste o jejich podpoře?

V tu chvíli samozřejmě ne, protože to bylo v době mé vazby. To tričko jsem ale od nich dostala předtím ke Dni matek. Byl to moc hezký dárek.

Nikola taky napsala předsedovi senátního výboru pro lidská práva Jiřímu Čunkovi a stěžovala si na samotný zásah u vás doma. Předmětem stížnosti byly i podmínky, které jste měla na cele předběžného zadržení a ve vazbě.

Ty první tři dny byly asi opravdu nejhorší v životě, ale já si třeba na vězeňskou službu nemůžu vůbec stěžovat. Když mě převezli do Ostravy, ten rozdíl byl opravdu velký. Nejenom v tom, že jsem zpátky dostala tkaničky do bot a mohla jsem mít třeba zase svoje hodinky. Rozdíl byl především v chování lidí. Bylo to asi i tím, že jsem se snažila respektovat chod věznice, její řád. Byla jsem prostě v takové pozici, v jaké jsem byla. Taky jsem se snažila být za každou cenu slušná, zdvořilá. Takže i když mi po tisící šesté otevírali mříže a říkali…

Zastavte se?

Ano. Tak jsem vždycky poděkovala. I když to možná vypadalo dost stupidně, protože jenom než jsme došli k televizi, tak jsem musela projít zhruba šestero mříží, jet výtahem. Jedna dozorkyně mi řekla, že měla ze služby nervy, že snad budu s odpuštěním jejími slovy „nějaká arogantní kráva“. Ale jak mi potom řekla, byla mile překvapená. Že jsem normální. Ale co je normální? Samozřejmě, že jsem to ale nesla vnitřně velmi těžce. Vzpomínám si, že když si mě tam vzal poprvé k sezení jejich psycholog, tak se mě zeptal, co pro mě může udělat. „Jestli máte panáka, tak mi ho dejte,“ řekla jsem mu. A on na to, že to je jediné, co pro mě na tom místě udělat určitě nemůže. Tak mi půjčil nějakou knížku. Myslím, že to byl nějaký zamotaný kriminální příběh. Ostatně knihy mi vůbec pomáhaly přežít těch celých pět týdnů. Přečetla jsem jich spousty. Proti cele předběžného zadržení to byl ale diametrální rozdíl.

V čem?

V přístupu. První noc po výslechu, kdy jsem odmítla vypovídat bez mého právníka, se mnou policisté jezdili k lékaři. Snímali mi otisky, měřili ucho. Mezi druhou a třetí ráno mě dovezli na celu. Musela jsem se stejně jako později ve vězení svléknout a udělat tři dřepy. Policistka ale odešla a nechala mě tam stát… čas ubíhal šíleně pomalu, nevím, jak dlouho jsem tam takhle byla, ale myslím, že to bylo součástí psychického tlaku. Potom mě dali do zapáchající cely do společnosti jakési paní Procházkové, dámy z ulice.

Byla jste později na vazbě sama?

Sama. Hmmm… Kdo by tak byl ke mně vhodný? Ale vážně, i když jste na cele úplně sám, skutečně sám nejste nikdy. Jste neustále pod dozorem, jste buzen v 5.45, i když není důvod, napadlo mě, že je to snad od doby Marie Terezie. Nechci dávat někomu nějaký polibek smrti, ale byli ke mně velmi korektní. Je to o přístupu lidí. Samozřejmě kdyby chtěli, tak si mě mohli klidně pořádně vychutnat, to se ale nestalo. Měla jsem celu, kde byla tři lůžka, vlastně jedna palanda a postel vedle. Zamřížované okno bylo vysoko u stropu a létali tam holubi. Asi jim tam někdo přede mnou dával chleba.

Když mluvíte o jídle, na něj si pravidelně všichni stěžují.

Všude to bylo víceméně stejné. Často nepříliš poživatelné, měli jsme třeba neustále luštěniny. Nedokážu si představit, jak to musí vypadat, když je těch lidí na cele víc. Později jsem začala využívat místní kantýny, kde si můžete nějaké věci koupit. A jak vypadal běžný jídelníček? K snídani je většinou „káva“, pečivo, máslo, džem. Co se týče jídla, žádné „gurmánství“ nehrozí. S prominutím jsem byla nadšená z „pražského párku“, který jsme dostali za celou dobu jednou k večeři a z vajíčka, které bylo k snídani. Člověk tam má minimální příjem masa.

První fotky, které novináři zveřejnili, byly z vašeho převozu k soudu, který rozhodoval o vazbě…

I k tomuto soudu, který rozhodoval o vazbě, mě vodili ve speciálních poutech, takzvaně na medvěda, která se dávají těžkým zločincům. Asi jim šlo hlavně o to, aby mě novináři takhle viděli a nafotili. Protože jsem si chtěla zachovat trochu lidské důstojnosti a vůbec úrovně a věděla, že mě chtějí předvádět světu jako neupravenou, uválenou nicku, a proto jsem taky neměla možnost mít vlastní hygienu, tak jsem si z víčka od paštiky „uválela“ tenký proužek, kterým jsem si omotala cop, kdy jsem si vlasy rozčesávala prsty. Samozřejmě, že tento záběr byl nejvíc zveřejňován…

Soudce mě oslovoval „Ženská“. Přesto, že jsem argumentovala tím, že nikam neuteču do zahraničí, dám k dispozici jak cestovní pas, tak občanský průkaz, bylo mi řečeno, že musím být „mimo“, abych neovlivňovala svědky.

Na můj argument, že dcery nemají nikoho jiného než mě a že máme silnou citovou vazbu, mi zase bylo řečeno, ať jsem ráda, že jsou dospělé. Jinak by musely po dobu mého pobytu ve vězení do sociálního zařízení. Bylo to tvrdé a přiznám se, že jsem se poprvé rozbrečela.

Nakonec vás poslal do vazby…

Špatné bylo, že mě dali do Ostravy. Na hony od mých dcer, Petra a mého právníka. Dostala jsem mýdlo, ručník a oranžové erární pyžamo. Slečna, která mě přijímala, byla velmi slušná, profesionální. Nepohrdala mnou jako policisté před tím. Na to nezapomenete. Nikdy.

Jak vypadal váš běžný den?

Vzbudí vás ve tři čtvrtě na šest a pak vlastně čekáte, jestli budete moct jít do sprchy, na vycházku, nebo třeba na televizi. Já jsem za slušné chování na tu televizi chodit mohla. Cela byla vybavena třemi železnými lůžky, palandou a lůžkem-postelí. Vše je železné, židle, stůl, skříň. V cele je toaleta, umyvadlo se studenou vodou. Byla jsem vděčná, že mi bylo vyhověno a byla jsem v cele sama.

Taky jsem potom měla rádio. Pouštěla jsem si ho hodně nahlas, abych přehlušila pokřik spoluvězňů, kteří na sebe od rána do večera hulákají. Pochopitelně jsem jejich pozornosti neunikla ani já. Vzkazy byly různé. Od pokřiku „Janičko, já tě miluju!“ až po více čí méně vulgárnější vyjádření k mé osobě… A s tou sprchou je to taky trochu divočejší. Máte na to tři minuty. To se musel člověk pořádně snažit a já mám dlouhé vlasy, takže to občas bylo jen tak tak. Můžete si dát i požadavek, když chcete třeba k psychologovi nebo k pedagogovi. Já jsem to využívala. Navíc za mnou chodil kaplan a občas jsem mohla i do kaple. Nejvíc ze všeho jsem ale asi četla. Nic víc se asi pořádně dělat nedá. Ono se mi o tom poměrně těžko mluví, protože si to všechno zpětně vybavuji.

Snažili se s vámi spoluvězni spojit?

Bouchali na topení, ale já jsem neodpovídala. S nikým jsem nekomunikovala. V televizi se v té době vedle mého případu probíral hlavně „únos“ zpěvačky Ivety Bartošové do Itálie. Když jsem ji pak viděla na fotce s těmi obrácenými plavkami, tak mi jí bylo nesmírně líto. Ale ona za to mohou částečně i média a její spolupráce s nimi. Vzpomněla jsem si, jak jsme jednou s dcerou letěly ze zahraničí a měly jsme přistát na Ruzyni. Když jsme dosedly, vidím, jak Bartošová volá rovnou novinářům, že už je zpátky. Rychle jsem vzala kšiltovku, černé brýle a honem jsme se vypařily, aby mě třeba nějaký z těch bulvárních fotografů nepoznal.

Vnímala jste, co se kolem vašeho vlastního stíhání odehrává?

V televizi jsem viděla třeba záznam z tiskovky pánů Šlachty a Ištvana. Jímala mě hrůza, co se mnou chtějí udělat. Vzpomněla jsem si, že pan Šlachta za mnou byl na pracovní snídani na Hrzánu hned dvakrát. Viděla jsem i Otázky Václava Moravce, kde se moderátor ptal Karolíny Peake, jestli si myslí, že jsem nechala sledovat i ji. A ona mu s vážnou tváří říkala, že je to klidně možné, aby mu vzápětí řekla, že se se mnou vlastně moc nepotkávala. Kdyby nebyla moje situace tak vážná, doslova k uzoufání, byl by to docela dobrý vtip.

Pořád mluvíte o těch odměnách za dobré chování…

Pochopila jsem svoji sociální roli, já byla vězeň, oni rozhodovali. Roli hrálo, jak jsem se chovala celkově. Musela jsem si uvědomit, že oni dělají pouze svoji práci. Zachovávala jsem si kinderstube anglického zajatce. Možná ten příměr vám přijde směšný, ale já jsem si na ně často vzpomněla. Byť v zajetí, vždy se snažili mít čistou, vykartáčovanou uniformu, být oholení, mít vyčištěné boty. Tak jsem i já se snažila být v rámci možností upravená, zdvořilá, korektní. A ono se vám to vrátí. Například ta dozorkyně, která ze mě původně měla obavy, mi pak skvěle poradila, když bylo v tom parném létě na cele nesnesitelné horko. Musíte si vytřít podlahu a voda, která se odpaří, vzduch provlhčí a pobyt v cele je hned snesitelnější.

A?

Snažila jsem se, aby prostředí, ve kterém jsem musela být z cizího rozhodnutí, bylo v rámci možností co nejčistší, voňavé. A tak jsem si prala prádlo sice ve studené vodě, ale ve voňavém mýdle a osvěžovač vzduchu v plastu jsem roztrhla a potřela jím železné pelesti postele. Dokonce kuchař, který rozvážel obědy, podotknul: „Tady to vždycky voní…“

První dny ale byly trochu horší. Neměla jsem vůbec svoje věci. A to i přesto, že mě k nějakým úkonům přivezli z Ostravy do Prahy a dcery předaly moje osobní věci právníkovi, který je chtěl dát eskortě. Odmítli je převzít. Teprve asi po týdnu jsem nakonec dostala od dcer čisté prádlo a osobní hygienu.

Na „procházku“, která je rovněž za slušné chování, jsem šla poprvé v pondělí. Rozbrečela jsem se… Najednou si uvědomíte, co je svoboda. Ve vězení nerozhodujete, kdy vstanete, kdy se najíte, půjdete do sprchy, „na vzduch“. Jste pod neustálým dohledem i ve spánku. Na té první procházce jsem byla místo povolené hodiny jenom patnáct minut. Nemohla jsem víc a nechtěla jsem brečet před dozorci. Pak jsem tu hodinu využívala pro rychlou chůzi, byť stále chodíte pořád dokola. Dozorci mi sice říkali, že si můžu sednout na lavičku, ale nechtěla jsem. Lépe se mi přemýšlelo a věci jsem srovnávala v hlavě. Je to skoro jediný možný pohyb, který tam máte. Taky jsem trochu cvičila jógu a pilates.

Někteří politici, kteří zažili vazbu, mluví o spoustě ponižujících procedur. Třeba současná eurokomisařka Eva Jourová, která ve vazbě strávila v minulosti měsíc, je poměrně barvitě popisovala. Jaký názor na to máte vy?

Co je hodně ponižující, byť je to zřejmě podle předpisů, jsou kontroly. Když vyjdete z cely, ať už třeba na procházku, či kvůli návštěvě právníka, absolvujete v první řadě „ruce na zedˇ“. To mě zaskočilo. Proč? Já tady nikomu neublížím. Pak se musíte svléknout do naha a udělat tři dřepy, jestli nepašujete něco v konečníku, taky si musíte nadzvednout prsa, zda i pod nimi nic nemáte… Asi není co dodat. Chápu, že dozorci jednali dle předpisů, ale vy víte, že jste nikoho nezabil, nic jste neukradl, nejste žádný narkobaron… Takže proč?!

Davida Ratha nafotili paparazzi, jak cvičí na střeše litoměřické vazební věznice. Pokoušeli se sehnat i vaši fotku?

Ale to víte, že ano. Dvůr, kam jsem chodila, zastřešili. Novináři totiž vylezli na ostravskou radnici a odtud nás chtěli fotografovat. V té době byli v Ostravě zavření i někteří z obviněných poslanců. Taky tam první dny létal okolo věznice vrtulník. Když mluvíte o Davidu Rathovi, tak vám musím říct ještě jednu historku.

Povídejte…

V průběhu vazby mě odvezli z Ostravy do Prahy na Ruzyni kvůli svědectví u soudu bývalého šéfa rozvědky Karla Randáka a mé asistentky z Úřadu vlády, kteří byli obviněni z úniku mých výplatních pásek do médií. Když jsem tam šla na vycházku, tak jsem se dozorce ptala, kdo vyšlapal ten kruh. Řekl mi jenom: „Pan doktor.“ „Jaký doktor,“ ptám se. „Přeci Rath.“

Z Ruzyně jsem byla ale zděšená. Je jasnou známkou toho, že podmínky jsou ve vězeňství tristní, že nejsou finanční prostředky na lidské prostředí. Říkala jsem si, že jestli budu mít někdy možnost, dám vědět, v jakých podmínkách se tam nejen „žije“, ale i pracuje. Byla jsem tam jenom čtyři dny, nicméně opět musím opakovat, že profesionální přístup pracovníků vazební věznice je nesrovnatelný s přístupem policie, který jsem zažila já. Ačkoliv je pravdou, že dva policisté, kteří mě eskortovali, se ke mně nechovali jako ke čtyřnásobnému vrahu. S jedním z nich mám slíbený oběd ve formě smaženého sýra s hranolkami a pivem…

Soudy nakonec bývalého šéfa civilní rozvědky Karla Randáka i asistentku Lenku Pikorovou zprostily obžaloby. Zveřejnění vašich výplatnic nebylo trestným činem.

Už z Ostravy na Ruzyň mě převážela vazební ostraha spoutanou ve speciální Avii. Seděla jsem v zadním prostoru, v něčem jako kleci. Ostraha sedí v dalším prostoru vozu. Takže si samozřejmě uvědomíte, že kdyby vůz havaroval, vy jste poslední, kdo se zachrání. Vlastně nezachrání. Každý by se pochopitelně staral sám o sebe, takže vy zůstáváte při havárii vozu spoutaný, de facto v kleci. K samotnému soudu z Ruzyně jsme pak jeli s doprovodnými auty s houkačkami, jako kdyby vezli Breivika.[5]

Byť jsem tam vystupovala jako svědek, zase mě tam přivedli spoutanou na medvěda. Soudkyně mi ale pouta nechala sundat a dokonce mě vzhledem k mému tehdejšímu zdravotnímu stavu nechala při výpovědi sedět, za což jí zpětně děkuji. Dobře jsem věděla, že státní zástupci i při tomhle soudu usilují o moji dehonestaci a vnímala jsem, že mě média i policie prezentují jako poživačnou potvoru, které nic hnusného není cizí. A jako žena, která ví, že nic neprovedla, neukradla a nikoho nezabila, jsem se proto snažila na ten soud připravit. Chtěla jsem být čistá a mít upravené vlasy. A to byl kámen úrazu pro některé novináře, které to natolik iritovalo, že dokonce volali do věznice, jestli mi povolili kadeřníka. Hodně urputná byla Pavlína Wolfová. Já jí teď to tajemství prozradím. Paní Wolfová, když nemáte k dispozici tužidlo, protože vám sprej do vazby nepovolí, tak si udělejte silný roztok vody a cukru. Vlasy natočíte na pěnové natáčky a účes vám bude držet. Úspěch zaručen. Hodně štěstí.

Nevěděla jsem, že má výpověď bude v přímém přenosu za asistence médií, prý jsem to ale mohla tušit… Já, která jsem se naopak médiím přísně vyhýbala? Po výpovědi mě za neustálého pokřikování dotazů novinářů a cvakání fotoaparátů znovu spoutali. Poutáte ji jako vraha, zaznělo dokonce z fóra.

Konečně mě média měla v přímém přenosu a na lopatě. Randák, v pozici obviněného, v pohodě, Pikorová nebyla přítomna vůbec a já, poškozená, v roli svědka, v poutech. Co dodat…

Vy jste nakonec ve vazbě strávila něco přes měsíc. Takový David Rath má za sebou celý rok a půl.

Já tam byla pět týdnů, ale nejenom Rath, ale i Pancová a Kott mnohem déle. Teď z toho mám úplně husí kůži. To si člověk neumí představit, jak vás to strašlivě změní, poškodí. Jestli vás to posílí, to možná zjistíte až za několik let, protože nejprve se musíte dát dohromady.

V době, když jste byla ve vazbě, také vystoupil Petr Nečas s tím, že za vámi stojí a vlastně se k vám poprvé veřejně přihlásil. Věděla jste to?

Já jsem z toho vězení měla silné zážitky. Jak jsem říkala, měla jsem povolenou televizi, a když se přiznal, že ten vztah se mnou má a že se mnou do budoucna počítá, tak jsem tam seděla a říkala si: „Sakra, a zeptá se někdo mě. Jestli to chci?“

To nemyslíte vážně.

Samozřejmě mě to potěšilo. A navíc potom, když mě pouštěli z vazby…

Myslíte, jak vás přišel do Ostravy vyzvednout a vlastně vás před objektivy poprvé oficiálně objal a políbil?

Pro mě to bylo překvapení. Byla jsem zaskočená. Já jsem čekala jenom svoji právničku. Upřímně jsem nečekala ani ten hrozen novinářů, protože jsem původně myslela, že vyjdu nějakým bočním vchodem. Vlastně jsem se po pěti týdnech dostala jakoby do normálního života, ale ono to tak normální nebylo. Nechala jsem tam všechno. Oblečení, kosmetiku a poštovní známky pro toho, kdo tam přijde jako já bez ničeho… A nezapomněla jsem ani na zlomení zubního kartáčku. Je to pověra, která říká, že kdo ho zlomí, tak už se zpátky nevrátí. Když jsme nasedli do aut, jeli jsme s Petrem prvně k mé právničce Haně Reclíkové na kafe, tak jsem úplně cítila, jak jsem na ni napojená jakoby pupeční šňůrou. Celou dobu byla právě ona mým jediným lidským kontaktem s okolním světem. Nikdy jí to nezapomenu, jak se o mě starala. Tuhle pomoc má rozhodně navždy u mě.

Svatba

Jaký byl návrat domů?

Už po cestě jsem z Petrova telefonu volala dcerám. Jedna byla doma a druhá na dovolené. A ony měly obě takový posmutnělý hlas, když myslely, že jim volá on. Když slyšely, že s nimi mluvím já, tak se obě nakonec rozbrečely. Pak jsme jeli domů do Prahy. Nemůžu nevzpomenout na řidiče, který se naprostou shodou okolností jmenuje taky Petr Nagy, jako můj exmanžel. Takový férový kluk to je, bývalý policajt. Když jsem viděla jeho oči, jak se na mě dívají, tak to bylo všeříkající. Bála jsem se hrozně vrátit domů, do toho bytového komplexu. Říkala jsem si, že mi ti lidé neodpustí peklo, které tam muselo být po dobu nějakých čtyř pěti dnů. Pořád se o to zajímali novináři, fotili tam a podobně. Taky jsem se později dozvěděla, jak se policie vyptávala sousedů na takové věci, jak jsem chodila oblečená.

Jak jste dopadla?

První noc doma nebyla moc příjemná. Navíc se mi zdál šílený sen. Jela jsem po Praze tramvají a neměla jsem lístek. Chytil mě revizor a přivedl mě do nějaké policejní služebny, kde mě připoutali k topení. Ráno jsem si uvědomila, že je toho ve mně víc, než jsem si myslela. Nicméně za dva dny po propuštění jsem měla narozeniny. Štěpánka už se vrátila z dovolené a samozřejmě, aby dali novináři najevo, že mě stále mají na mušce, tak mi strčili do schránky kytku s přáním. Snad abych viděla, že se dokážou bez problémů dostat i přes kód do vchodu do domu. To už jim stačilo jenom vyjet výtahem. Začaly taky rošády s fotkami v Blesku, které zachycovaly mě a Petra na terase, jak spolu snídáme. Přesně všechno to, co jsem nikdy nechtěla. Taky se pohoršovali nad tím, že mám na sobě Petrovu košili. To snad ale každá ženská ví, že doma jsou nejlepší mužovy košile nebo trika, protože jsou volné. Z toho bytového areálu, kde bydlíme, jsem vlastně vyšla ven až po měsíci.

Proč?

Ani nevím. My jsme venčili uvnitř toho komplexu i naše pejsky. Potom mě Petr začal vozit autem třeba na oběd, nebo jsme šli třeba něco vyřídit k právníkům. Taky jsem musela začít řešit další věci.

Přes noc se váš obličej dostal do povědomí široké veřejnosti, navíc když chodíte spolu s manželem, který byl po léta známá osobnost, musejí vás lidé na ulici poznávat. Nepokřikují na vás? Nesetkali jste se s nějakými poznámkami na vaši adresu?

Spíš jsem měla pozitivní ohlasy. Třeba, že mi někdo vyjádřil podporu. Ale chápu, že tyhle věci většinou lidi řeší za vašimi zády. Stalo se nám třeba, že jsme byli na obědě a nějací lidé po nás pokukovali a špitali si. Taky, když jsme byli na snídani v Café Savoy v centru Prahy, tak nás hned provařili novinářům a já se zase dočetla, že jsem si zvykla žít na vysoké noze. Já ale opravdu zrovna měla vysoké podpatky. Jinak to bylo ale ubohé. Za každou cenu si rýpnout.

Stěžujete si na novináře, ale třeba v Reflexu se vás docela zastávali. Viděla jste vůbec, jak vás ztvárnili na obálce?

Myslíte s tou zlatou lodičkou na hlavě?

Přesně tak. Byla jste tam za milovnici luxusu, ale zase vás neoznačili za hlavu protistátního spiknutí.

Volala mi tehdy dcera a říká, že jsem tam vyvedená jako „princezna se zlatou lodičkou na hlavě“. Myslela jsem, že si dělá srandu. Petr zrovna v tu chvíli řídil auto, tak jsem se mu pochlubila. A on mě odzbrojil: „Hele, buď ráda. Já jsem tam byl jako nevěsta roku.“ Když jsme se vzali, tak ho tam grafik zobrazil v ženských svatebních šatech. (smích)

Tuhle podstatnou událost vašeho života bychom málem přeskočili. Krátce po vašem propuštění jste se s Petrem Nečasem vzali. Jak vás požádal o ruku?

Paradoxně před regálem s kočičím a psím žrádlem. Byli jsme na nákupu a on se ten den od právníků dozvěděl, že je rozvedený.

Kolem vašeho svatebního obřadu bylo docela slušné pozdvižení. Novináři se domnívali, že se berete na zámku v Mcelích. To ale nebyla pravda. Kde jste měli ve skutečnosti obřad a jak to, že se vám ho podařilo tak dokonale utajit?

My jsme původně zvali hosty na opožděnou oslavu mých narozenin. Někdo ale médiím řekl, že se budeme ve skutečnosti brát. Den dva předtím začali kolem nás slídit. Ten den ráno jsem šla venčit pejsky a tam už stála asi tři auta, kde byli paparazzi. Samozřejmě, že jsem je viděla. Novináři stáli i před bytem mojí dcery. Nakonec vyjelo několik aut s černými skly a myslím si, že si chlapci pořádně zajezdili. My jsme si objednali jednoduše taxíka. Tedy poněkud většího, takzvaný minivan. Zajel do garáží a my jsme nastoupili. To auto bylo polepené samolepkami na různá kasina, rulety a podobně. Nikoho by asi nenapadlo, že při slavnostní příležitosti budeme cestovat takhle. My jsme tímhle pro nevěstu poněkud šíleným autem v klidu dorazili na Libeňský zámeček, kde se konal samotný obřad.

Zajímavá konspirační akce.

Musím říct, že sama bych to celé zorganizovat nezvládla. Myslím celou tu svatbu. Úžasně mi pomohly obě moje dcery. Neměla jsem na to vůbec nervy. Byla jsem absolutně nepoužitelná a vidina toho, že bych to měla organizovat? To nešlo. Neměla jsem ani zpátky svůj telefon, neměla jsem kontakty ani na svoje přátele. Zpětně děkuji všem, jak to v pohodě všechno zvládli.

A co bylo dál?

Na zámečku už čekal Petr se svým synem. No a tak jsme se vzali. Potom jsme odjeli do restaurace. Dcery vědí, že mám moc ráda písničky od Edith Piaf, kterou zbožňovala i moje maminka. Ta měla vůbec ráda francouzštinu a všechno francouzské. Po příchodu do restaurace nám s Petrem hráli Non, Je ne regrette rien (Ničeho nelituji). I na maminčinu počest.

Je to nádherná píseň. Našel jsem si, že v té písničce se mimo jiné zpívá: Nelituji ničeho, to dobré, co mi udělali, i to zlé, všechno je mi jedno!

Takhle jsem to nevnímala. Chci k tomu jenom ještě říct, že si strašně vážím i toho taxikáře, který nás nikde neprozradil. Klidně mohl někomu povědět, kam nás na obřad, nebo potom na hostinu, odvezl. Neudělal to. Stejně jako personál restaurace. Chci moc poděkovat i našim přátelům, kteří tam byli. Nikdo z nich žádnou z fotek, videí, co se tam natáčela, nedal do novin. Opakuji, že jim za to děkuji. Vím, že s námi v tu chvíli byli opravdoví přátelé. Taky z toho vnímám, že některá dřívější přátelství mohla být jenom na oko.

Co tím myslíte?

To, jak se někteří lusknutím prstů od nás odvrátili. Možná i proto s tím vším už nechci mít nic společného. Skončila jsem, nebo jsem spíš byla skončena. Ale upřímně, na rozdíl od Petra si v tomhle ohledu můžu dělat, co chci.

Chápu-li to správně, mluvíte o politice. Že by se Petr Nečas do ní chtěl vrátit?

Mluvím o politice nikoli jako o zaměstnání, ale jako o jeho opravdovém a největším zájmu.

To si nyní nedovedu představit.

On to také odmítá.

Krátce po svatbě jste museli na další z řady výslechů.

Nebyly to jednoduché chvíle. Najednou jsem se začala dozvídat, jak o mě kdo mluvil. Co o mě říkali. A byli to třeba lidé, které jsem považovala za své přátele, nebo jsem jim v životě hodně pomohla v těžkých životních situacích.

Chcete specifikovat?

Ne. Každopádně ten podzim 2013 byl poměrně dost složitý, protože byly i sněmovní volby. Přiznám se, že jako člověk, který se v politice pohyboval, jsem se o ně zajímala. Všechen neúspěch hodili na nás. Krátce po volbách došlo k mému vyloučení z ODS, z místního sdružení v Praze Zličíně. Bylo to v listopadu a nesla jsem to velmi těžce. Dělala jsem pro stranu sedmnáct let, opravdu jsem poctivě odpracovala všechny kampaně… Potom sedíte na židli proti nějakým strýcům, co vás řeší a obviňují, že jste poškodila ódéesku.

Tak vzhledem k vývoji vaší kauzy se to asi dalo očekávat, ne?

Na moji odpověď, že nás obviněných je přece mnohem více a nikdo jiný nikoho nevylučuje, mi bylo sděleno, že ostatní ať si dělají, co chtějí. Exprimátor Svoboda je také obviněn (nyní už obžalován spolu s celým vedením pražské radnice za prodloužení dodatků na Opencard) a nikomu to nevadí. Odpověděli mi, že do toho nemám tahat osobní věci. Víte, mně se hrubě nelíbilo, jak se zachovali především k Petrovi. K bývalému předsedovi strany, k premiérovi. Nechali ho sedět ve vedlejší místnosti. Takhle se nikdo v civilizované zemi nechová. Nicméně to, že mě vyloučili v předvečer Petrova výslechu, nebyla náhoda. Přesně vím, kdo za tím stojí.

Kdo?

Jelikož jsem stále loajální, tak to rozpitvávat nebudu. (Nagyová usilovala, aby o jejím vyloučení rozhodla smírčí komise. Letos na sklonku srpna ovšem nakonec v otevřeném dopise předsedovi Petru Fialovi žádost ostentativně stáhla a její konec v ODS je definitivní.) Přestože jsem se odvolala, nebylo to nic platné. Argumentovali tím, že jsem nepřevzala poštu, nenahlásila změnu příjmení a dalších údajů. Prostě šaškárna.

Jak vypadaly vaše první společné Vánoce?

Podávala jsem zase další vysvětlení na policii. Zajímali se třeba nejvíce, kdy jsme se dali dohromady. Do toho jsme se dozvěděli, že Petrova exmanželka měla jako poškozená přes svého advokáta přístup do spisu o čtrnáct dní dříve před našimi právníky. Sama sice prohlásila, že nebude vypovídat, podle záznamu bylo ale okopírováno 160 stran spisu jejím zástupcem. Vánoce jsme nakonec prožili společně v pronajatém bytě. V tom starém už jsem nemohla být. Měla jsem v sobě pořád to trauma ze zatýkání. Necítila jsem se tam už dobře, všechno se mi vracelo.

Policie později obvinila v kauze trafiky i Petra Nečase.

To bylo v polovině února 2014, což nás taky na čas paralyzovalo. Nikoho nezajímají výměny policejních prezidentů za posty krajských policejních ředitelů, kšefty s obsazováním ministerstev, prostě jedou jenom po nás. Je to zvrácené. Navíc i já jsem záhy dostala další obvinění za údajné vynášení utajovaných skutečností. Bohužel pod sankcí obrovské pokuty o tom nemůžu mluvit. Mohu jenom říct, že jsem se k žádným tajným materiálům vůbec nedostala, proto jsem je nemohla ani nikomu vynést. Možná by to bylo celé k pousmání, kdyby se to ale takhle bytostně nedotýkalo mě, mých dětí a mých blízkých. Mně se to pořád točí v hlavě. Stačí, když vidím třeba Kriminálku Anděl, něco podobného, a všechno to mám zpátky. Snažila jsem se kvůli tomu změnit úplně svůj životní rytmus. Ale tři obvinění? To snad neměl ani Kajínek.

To je určitě nedoměřitelné, ale třeba o vás nakonec natočí film jako o něm. Nebo někdo o vás napíše alespoň román.

To už se stalo. Jeden z nejznámějších českých spisovatelů Michal Viewegh nás s Petrem zakomponoval do své knihy Mráz přichází z Hradu, kterou vydal v roce 2012. A to opravdu velmi nelichotivě. Když panu Vieweghovi praskla v prosinci stejného roku aorta, odvezli ho do nemocnice a jen tak tak mu zachránili život, tak jsem mu poslala kytici s přáním brzkého uzdravení.

Budoucnost

Co vlastně nyní děláte? Čím se živíte?

Jsem živnostník a mimo jiné se zabývám takzvaným osobnostním koučinkem.

Co si mám pod tím představit?

V podstatě pomáháte lidem v osobním rozvoji a v překonávání překážek, popřípadě v jejich rozhodnutích. Jde o dialog, kdy se bavíte o cílech, kterých chce klient dosáhnout, a způsobech, jak to jde uskutečnit. Můžete se na jeho problém podívat jinýma očima. Jde o to se na problémy podívat z různých úhlů pohledu, hledat řešení.

Jak se člověk k takové práci dostane?

V lednu jsem začala chodit na speciální seminář. Ze začátku to taky nebylo příjemné. Přestože jsem se od mé mediálně prezentované podoby poněkud vizuálně změnila, tady panuje takový ten americký přístup. Přijdete mezi čtyřiadvacet cizích lidí a na lekci musíte vystoupit, říct, jak se jmenujete, co chcete a co si z toho sezení hodláte odnést. Byla jsem asi třetí v pořadí. Viděla jsem, že mě jedna dáma poznala a zvláštně, snad až nepřátelsky, se na mě dívala. Řekla jsem jim, že když se o mně pořád mluví jako o ženě, která koučovala celou vládu, tak jsem si přišla pro ten papír. Pro dobrozdání. Nějak jsem tu situaci ustála a musím říct, že mě to začalo strašně bavit.

Takže to je nová budoucnost Jany Nagyové?

Nečasové. Pochopila jsem, že to je skutečně věc, kterou chci naplno dělat. Že je to věc, kterou bych mohla umět. I když je to paradox v padesáti začínat úplně jinou práci. Já jsem předtím byla v podstatě manažer. Tady spíše otázkami člověka někam vedete. K jeho sebepoznání. Koučink je v podstatě o sebeuvědomění. A někdy to je opravdu zajímavé. Ten seminář trval do dubna. V únoru se v novinách rozjela kauza luxusních kabelek. Když jsem pak třeba na tom jednom sezení řekla, že bych chtěla mít butik, hned se z fóra ozvalo, jestli budu prodávat kabelky.

A?

Řekla jsem, že ano. A k tomu ale i oblečky, vtom to někdo doplnil o šperky. Musíte takovou situaci ustát. Když jsem pak musela z jednoho semináře jít na nějaký další výslech, tak se mi od těch lidí dostalo podpory. Opravdu mě celá ta filozofie uchvátila, takže jsem se potom rozhodla pokračovat a absolvovala jsem další koučink pod vedením Timothy Gallwaye, což je vlastně zakladatel těchto metod. Bylo tam dalších dvacet lidí, často manažeři na vysokých postech. K tomu, abyste se dostal do jeho semináře, mu musíte napsat osobní motivační dopis. Ještě k tomu jsem s ním měla motivační rozhovor. Měla jsem dojem, že jsem se postavila do role dvořana, který měl tu úžasnou možnost vidět krále koučinku.

A co klienti? Kdo za vámi chodí?

Pomalu se v tomhle ohledu rozjíždím a myslím, že mám klientům co nabídnout. Ze své práce mám velké zkušenosti s vedením lidí. Tady je to o tom pocitu klientovi najít jeho vlastní cestu.

Tak koučink by vám mohl podle vašeho vyprávění pomoci s vyrovnáním se s vašimi problémy.

Někdy přemýšlím, že ten tlak je opravdu veliký. Člověk může mít pocit, že ho to semele. Studium koučinku je založeno na porozumění různým osobnostním Já. Přitom, když se dívám zpětně, tak já se neustále soustředila jen na práci. Při pohledu zpět se divím, že toho nelituji.

A jsme zase u Edith Piaf a její písničky, která vám hrála na svatbě.

Já to myslím trochu jinak. V tom smyslu, že když třeba skončíte v nějaké práci, tak si řeknete, že to nebylo tak zlé. Vzpomenete si na nějaké světlejší chvilky, třeba že tam byla dobrá parta. V tomhle případě toho odchodu nijak nelituji. Nic takového si neříkám. Když dnes jedu kolem Úřadu vlády, tak se na něj dívám jako na jakýkoli jiný historický dům v Praze. Když o tom tak s vámi přemýšlím, tak mě možná mrzí jediná věc. Že jsem se nikdy neprošla po té krásné zahradě, kterou Strakovka má. My jsme se mohli pohybovat v nejkrásnějších prostorách, ale nikdy jsme si to nevychutnali.

Opravdu vám život z té doby neschází?

Ne. Mrzí mě, co se stalo. Nejde ale o mě. Mnohem horší je, že se to dotýká mých dětí. Třeba Štěpánce na vysoké škole vyučující hned řekne, že ji zná. Že příjmení Nagyová se teď hojně probírá. Nikole zase přednášející okomentovala před celou třídou kabelky Jany Nagyové.

S tím se asi dalo počítat.

Možná. To, že chtěli zničit mě, fajn. Ale nikomu nikdy neodpustím, že to peklo, co kolem mě spustili, ranilo moje dcery a ublížilo jim. Není pro mě na světě nic vzácnějšího a dražšího než moje děti. Nikdo neví, co si musely zažít. Ten večer při razii mladší Štěpánce napřed zabavili telefon, když přišla domů a vůbec netušila, co se děje. Potom ji policie vykázala z bytu, kde za dveřmi slyšela zoufalé štěkání našich pejsků. Ale opravdu ošklivě se chovají i další lidi. Moje starší Nikola nejdřív nechtěla ani přiznávat ve firmě, čí je dcera, když jsem byla v pozici, pak ti stejní, kteří jí nadbíhali, jí ani nepodali ruku, neopětovali pozdrav. Nebo když si chtěla Štěpánka pořídit štěňátko a chovatelka jí vzkázala, že pokud je dcerou „té Nagyové“, tak do takové rodiny psa neprodá. Ale i tohle všechno náš vztah s dcerami posílilo a o to víc si vážíme chvil, kdy jsme spolu pohromadě.

Jejich otec a vůbec příbuzní z jeho strany se jim, když jsem byla zavřená, ani omylem neozvali, jestli třeba něco nepotřebují. Ani slovem. Paradox byl, že po mém sňatku s Petrem se bývalý manžel, který se o dceru Štěpánku od jejích osmnácti let nezajímal, najednou ozval, že by chtěl potvrzení o tom, že stále studuje na vysoké škole. Kvůli alimentům. Vyhrožoval, že pokud potvrzení nedodá, pošle na ni právníka.

To, že jsem od něj utekla, bylo vůbec to nejlepší, co jsem pro dcery i pro sebe mohla udělat. Dnes mají v Petrovi toho nejlepšího kamaráda a vědí, že máma už není na život i na starost o ně sama.

Epilog

Při osobním kontaktu Jana Nečasová (Nagyová) rozhodně nepůsobila jako démonická fúrie, jak ji například popisují historky některých zaměstnanců Úřadu vlády, kteří se prý před ní raději schovávali. Samozřejmě chápu, že je něco naprosto odlišného pod nějakým člověkem pracovat nebo se s ním v soukromí scházet pouze za účelem rozhovorů. Mám však dojem, že za několik měsíců, do kterých byla naše setkání rozprostřena, jsem měl alespoň šanci ji trochu osobně poznat. Dostat se jí pod kůži a nahlédnout do její osobnosti.

Za slupkou drsné manažerky se skrývá žena, jež chtěla za každou cenu uspět ve světě, který je v Česku hájemstvím mužů, kteří na vysokých postech politiky používají tvrdé lokty a rány pod pás. Když v takovém světě chcete něco dokázat, musíte se alespoň tvářit, že jste ze stejného těsta. Jinak nemáte šanci. Velkou roli v tomto příběhu hrál jistě i utajovaný poměr s Petrem Nečasem, kterého chtěla za každou cenu ochránit od skandálu a problémů. A to navíc v situaci, kdy se dlouhou dobu snažila skrývat to, že je milenkou tohoto mocného politika.

Po bitvě je každý generál, ale oč by byla situace lehčí, kdyby oba avantýru přiznali? Nečas by nebyl rozhodně prvním politikem, a dokonce ani premiérem, který něco podobného ve své funkci zažil. Už před ním opustil manželku socialistický předseda vlády Jiří Paroubek i Nečasův předchůdce v premiérském a stranickém předsednickém křesle Mirek Topolánek.

Jana Nečasová pochází z malého města v západních Čechách a ještě v polovině devadesátých let si ani nemohla představit, že v budoucnu usedne na jedno z nejvyšších úřednických míst v České republice. Popisovaná image odhodlané a oddané workoholičky jí pravděpodobně v životě nakonec přinesla i intimní sblížení se svým pozdějším šéfem Petrem Nečasem. Její kořeny a rozpad rodinného života ji svým způsobem předurčily k touze uspět a ke snaze zabezpečit svoje dvě dcery, které vychovala sama. Netuším, jestli tato touha byla natolik chorobná, že by kvůli ní překračovala mantinely zákonů této země. Rozhodně ale nepůsobí jako nějaká kmotra všech kmotrů. Jako člověk, který vedl spiknutí mocných a privilegovaných podnikatelů, již chtěli rozkrást stát a ohrožovali samotné základy republiky, jak ji v posledních měsících prezentuje policie a olomoucké Vrchní státní zastupitelství.

Ne, nedělám z Jany Nečasové žádnou Matku Terezu. Jsem i naštvaný na to, že mi neodpověděla na všechny moje otázky a například jsem se nedozvěděl, kdo všechno ji měl v jejím životě obdarovat luxusní kabelkou. Celkově jsem měl ale dojem, že se o svém životě, pocitech a vizích baví nezvykle otevřeně (především proto, že doposud s médii komunikovala naprosto minimálně), i když jsem se nestavěl do role policejního vyšetřovatele, nebo dokonce soudce. Přesto její odpovědi a úvahy o ní samotné mnohé vypovídají. O její povaze, o jejím způsobu přemýšlení. I díky tomu už není Jana Nečasová pouze nějakou fiktivní osobou nebo personifikací zla. I díky této knize se stává člověkem z masa a kostí. Ostatně o tom si názor může udělat každý čtenář sám.

Její vyprávění má ovšem i další rovinu. Je cenné v tom, že poskytuje neobvyklý pohled za kulisy velké politiky, do skrytých zákoutí parlamentu, ministerstev nebo vlády. V tomhle ohledu ukazuje kniha aktéry „dějinných událostí“ jako naprosto obyčejné lidi, kteří si někdy nezadají s osazenstvem kantýny podniku Chodos, kde tehdy osmnáctiletá Jana Nagyová začínala svůj první pracovní poměr v životě. Může se zdát hloupé opakovat okřídlené moudro o tom, že národ má jen takové politiky, jaký je on sám. V tomto případě to ale platí beze zbytku.

Po této své zkušenosti uvažuje Jana Nečasová o tom, že její kniha bude mít pokračování, které leccos dopoví. V něm popíše další peripetie svého příběhu, který v této chvíli může být vyprávěn jen se zámlkami a v těch obrysech, jež ve chvíli, kdy ještě neznáme výsledek soudního řízení, současná situace dovoluje.

Příloha

Vážený pan

Jiří Čunek, senátor

Senát Parlamentu ČR

Valdštejnské náměstí 17/4

Praha 1

V Praze, 8. července 2013

Vážený pane senátore,

dovolte mi, abychom se na Vás obrátila jako na předsedu senátního podvýboru pro lidská práva ve věci své matky paní Mgr. Jany Nagyové, která byla zadržena Policií ČR dne 12. června 2013 v nočních hodinách a dne 15. června 2013 na ni byla rozhodnutím Okresního soudu v Ostravě uvalena vazba.

Vím, že orgány činné v trestním řízení jsou plně nezávislé a nejedná se mi o trestně právní rovinu věci, byť jsem přesvědčena, že je moje matka nevinná. Příslušné orgány však musí respektovat presumpci neviny a všechny jejich úkony musí být prováděny podle zákona a v mezích zákona, jak uvádí § 2 odst. 1 trestního řádu.

Podle § 52 trestního řádu při provádění úkonů trestního řízení se musí jednat s osobami na úkonu zúčastněnými tak, jak to vyžaduje význam a výchovný účel trestního řízení, vždy je nutno šetřit jejich osobnosti a jejich Ústavou ČR zaručených práv.

Jsem přesvědčena, že v případě mé matky byly tyto paragrafy porušeny, stejně jako čl. ٢ odst. ٣ Ústavy ČR a čl. ٢ odst. ٢ Listiny základních práv a svobod. Celé zacházení s mojí matkou bylo neadekvátní, arogantní uplatnění moci s cílem ji ponížit, zlomit a připravit o lidskou důstojnost.

Policisté jsou povinni dbát cti, vážnosti a důstojnosti osob a nepřipustit, aby osobám vznikla bezdůvodná újma, případný zásah do jejich práv a svobod překročil nezbytnou míru, uvádí se v § 6 odst. 1 Zákona o Policii ČR.

1.

Posuďte, prosím, následující fakta. Moji matku zadrželo ve středu 12. června 2013 ve 22.30 hodin komando složené z 12 policistů v kuklách s automatickými pistolemi a heverem k násilnému otevření dveří. Moje matka byla doma sama, nikdy nevlastnila žádnou střelnou zbraň, je netrestaná a bezúhonná. Přesto toto mocenské a zastrašující chování, jako by se jednalo o ozbrojeného vraha nebo dealera narkotik. Matka byla v noční košili, byla připravena řvoucím policistům odemknout, ti však okamžitě začali nasazovat hever k násilnému otevření dveří. Naštěstí moje matka stihla včas odemknout. Mé mladší sestře nebyl umožněn vstup do bytu, přestože tam bydlí a byla policisty před půlnocí vykázána na ulici.

2.

Domovní prohlídku v bytě mé matky, který má rozlohu 70 m^2, provádělo 15 policistů, tedy s hustotou 1 policista na cca 4,5 m^2 podlahové plochy. Během prohlídky policisté běžně šlapali v botách po ustlané posteli mé mladší sestry a pronášeli závistivé poznámky komentující majetek a vybavení bytu mé matky. Opět tedy naprostá demonstrace moci. Byt ostentativně noc a den hlídala hlídka, přestože byt byl zapečetěný.

3.

Moji matku zadrželi ve středu 12. června 2013 ve 22.30 hod. a až do pátku 14. června 2013 ji nenechali ani umýt, či si vyčistit zuby. Spala v cele předběžného zadržení bez elementární hygieny pod smradlavou dekou a pouze několik hodin. Pouze v pátek v 03.00 hod. jí umožnili osprchovat se a vzít si oblečení.

4.

Od středy 12. června 2013 22.30 hod., kdy byla zadržena, nemohla spát až do pátku 14. června 2013 05.00 hod., což nebylo možné z důvodu domovní prohlídky a převozů ze strany Policie ČR. Již v pátek 14. června 2013 v 09.00 hod. byl požadován výslech. Po méně než 3 hodinách spánku za období od rána ve středu do rána v pátek. Tři hodiny umožněného spánku za 48 hodin! Evidentní psychologický teror!

5.

V pátek 14. června 2013 byla přesunuta do policejní cely v Ostravě, v sobotu 15. června na ni byla uvalena vazba. Od toho okamžiku měla také nárok na své oblečení a hygienické potřeby. Přesto až do pondělí 17. června 2013 večerních hodin byla nucena být stále v šatech a prádle, ve kterých byla zadržena od pátku předchozího týdne, bez kartáčku na zuby a bez hřebenu.

6.

Přesto, že jsme zajistili příslušný balík se šatstvem, léky, hygienickými potřebami a knihami již v pondělí 17. června 2013, byl jí v úterý 18. června 2013 odepřen pod záminkou přesunu kvůli vyšetřovacím úkonům z Ostravy do Prahy a zpět. Po celou tu dobu v jedněch šatech a prádle ze zadržení, bez kartáčku na zuby a hygienických potřeb. Prádlo si prala v umyvadle. Teprve ve středu 19. června 2013, tedy týden po zadržení, dostává své osobní věci.

7.

Policie ČR jí odepřela antikoncepční pilulky, což pochopitelně vedlo k vyvolání menstruace se všemi psychickými a hygienickými dopady a bez základních intimních hygienických potřeb, které musela vyptávat od přítomných policistek.

8.

Zcela zjevně se jednalo o vědomé kroky Policie ČR, které měly mou matku ponížit, potupit a zadupat její důstojnost, aby se zlomila a vyhověla policistům a státním zástupcům.

9.

Při převozu k vazebnímu soudu byla spoutána tzv. medvědem, jako nějaký vrah. Koho moje matka mohla ohrozit? Chovala se agresivně? Ne. Cílem bylo ji před veřejností potupit, ponížit a udělat z ní zločince!

10.

Účelová manipulace s delegováním státních zastupitelství, vede k účelovému protiústavnímu odnímání občanů jejich zákonným soudcům. Takže, údajný trestný čin se měl udát v Praze, osobou s trvalým pobytem v Praze, ale o úkonech rozhoduje Okresní a Krajský soud v Ostravě! Účelové, ale absurdní.

11.

Matku vědomě z rozhodnutí státního zástupce umístili do vůbec nejvzdálenější vazební věznice. Matka má bydliště v Praze, já i moje sestra bydlíme v Praze, advokát je pražský. Tedy maximální možné ztížení obhajoby i obyčejných lidských kontaktů.

Vážený pane senátore,

jedná se o jasný útok proti právům a lidské důstojnosti mé matky. Orgány státu postupují nepřiměřeně, s cílem moji matku ponížit a potupit, a dosáhnout tak jejího žádoucího chování a výpovědi. Nikdo nemá právo s obviněným zacházet takto potupným způsobem.

Nikola Nagyová, dcera

Chtěl bych vyjádřit vděčnost svému bývalému šéfredaktorovi Františku Nachtigallovi za prvotní nápad Janu Nečasovou oslovit. Také chci poděkovat bývalým kolegům z redakce Týdne Markétě Bajerové a Tomáši Menschikovi za neocenitelnou pomoc při zpracování textu. Samozřejmě největší díky patří i všem mým blízkým, že se mnou několikaměsíční práci na této knize vydrželi. Nebylo to pro ně kvůli mé vznětlivé povaze jednoduché.

Josef Hympl

Svatba mojí matky Bohumily, při které jí za svědka šla její sestra Jana – obou jsem si nesmírně vážila a vzpomínám na ně, byť už nejsou mezi námi.

Ze svého „hippies“ období jsem si vyfotila svou tehdejší partu

Jako prodavačka v kantýně ve svých dvaceti letech. Za svoje povolání prodavačky se nestydím, naopak mi hodně dalo. A mezi námi, všichni lidé něco nabízejí, prodávají, kupují… vždyť život je jeden velký obchod.

I já jsem v mládí musela přijít vaření „na chuť“

Vánoce s mými rodiči, sestrami a dcerou Nikolou v roce 1985

Důkaz toho, že i já jsem jako daň své době nosila plísňáky

Vítání občánků – po narození Štěpánky

Čtvrté narozeniny mladší dcery Štěpánky

Se Štěpánkou na výletě

Na pouti v Chodově

Výstava porcelánu v Brně v roce 1995. Byla jsem přítomna výrobě krásných věcí – je to období, na které ráda vzpomínám.

S kolegyní v kanceláři ODS po senátních volbách 1996 (v pozadí na fotografii senátor V. Kulhánek). Jak je z oblečení patrné, manažer nepracuje vždy v kostýmu, ale úsměv a nadšení chybět nesmí.

Ke sportu jsem měla vždy blízko a zkoušela jsem i tenis – podle mého výrazu se mně ale moc nedařil

V Turecku na dovolené jsem si i já musela uvázat šátek

Opět Turecko – výměna šátku za klobouk

S Nikolou při oslavě mých narozenin

Na obědě v restauraci

Psi a kočky mají jednu úžasnou vlastnost – milují vás bez omezení. Mohu jim věřit. Jsou se mnou v dobrém i zlém.

S dcerou Nikolou a mými pejsky

(Foto Jadran Šetlík)

Labrador Dino

Moje fenky Lily a Jasmína se Štěpánčinou Eli

Kokršpaněl Betina

Ronnie

Sunny

Volební kampaň 2010

Na kongresu ODS po volbách 2010

S prezidentem Obamou v Bílém domě

S velvyslancem Spojených států Normanem L. Eisenem

S princem Charlesem v Londýně

Před audiencí u papeže

Strakova akademie – Úřad vlády (Foto Josef Hympl)

Hrzánský palác (Foto Josef Hympl)

Moje cela v ostravské vazební věznici (Foto archiv vězeňské služby)

Eskorta v Ostravě (Foto Blesk)

Eskorta od soudu do ruzyňské vazební věznice (Foto Blesk)

U soudu s Randákem – červenec 2013 (Foto Blesk)

Odchod z výslechu – září 2013. Můj úsměv je reakcí na dotaz novinářky, kam pojedeme na svatební cestu. (Foto Blesk)

Tříhodinový maraton ve spinningu – podpora nadace Dobrý anděl (září 2014)

Konečně bez kostýmku… (Foto Jan Pavelka)

Na svatbě s dcerami

Konečně svoji

Tradiční svatební fotografie

Společně v nečase

S manželem Petrem (Foto Jan Pavelka)

Být, či nebýt? (Foto Jan Pavelka)

Poznámky

1 Skandál s financováním ODS neexistujícími sponzory Lájosem Bácsem a Radžívem Sinhou, za nimiž se, jak se později ukázalo, skrýval finančník Milan Šrejber, jehož Třinecké železárny dostaly předtím půlmiliardovou dotaci. Z vlády na protest odstoupil ministr zahraničních věcí Josef Zieleniec a později místopředsedové ODS Jan Ruml a Ivan Pilip. Ti vyzvali Václava Klause k rezignaci. Klaus byl v té době na summitu ve válkou zničeném Sarajevu. Situaci i za pomoci demonstrací sympatizantů ODS ustál a protiklausovské křídlo označil za atentátníky. V prosinci 1997 byl Klaus na kongresu ODS opět zvolen předsedou strany. Pilipovo a Rumlovo křídlo ODS opustilo a založilo Unii svobody. Krátce pak vládla poloúřednická Tošovského vláda.

2 Část akcií podniků spravujících hnědouhelné povrchové doly na západě Čech a elektrárnu Vřesová byla prodána v rámci kupónové privatizace, část držely města a obce. Stát si ponechal majoritu. Vláda Miloše Zemana uvažovala v roce 2001 o prodeji státního podílu do rukou manažerů za 8 miliard korun, později se uvažovaná cena výrazně snižovala. Nakonec pozdější kabinet Vladimíra Špidly prodal část podniku za 2,6 miliardy korun. Cenu kritizovali představitelé opoziční ODS, tedy až na skupinu karlovarských poslanců strany, kteří privatizaci podporovali. Nyní patří Sokolovská uhelná k největším výrobcům elektřiny v zemi.

3 Označení pro případ týrání dvou malých chlapců v Kuřimi, které bylo náhodou odhaleno v květnu 2007. Chlapci skončili v organizaci Klokánek. Případ se dočkal značné pozornosti nejen českých, ale i zahraničních médií a veřejnosti. Soudy se snažily rozplést pozadí komplikovaného případu, které evokovalo založení zvláštní náboženské sekty. V případu vystupovala také třináctiletá Anička, ze které se později vyklubala třicetiletá Barbora Škrlová. Právě zajištění nové identity této ženě, která měla být „zvláštní bytostí“, mělo být impulzem i pro týrání chlapců, kteří chtěli tento trik vyzradit. Vysoké tresty vězení dostala nejenom matka chlapců, ale i další členové této sekty. A to včetně samotné Barbory Škrlové.

4 Zatím do médií unikl policejní odposlech telefonátu mezi Janou Nagyovou, která premiérovi Nečasovi říká: Myslela jsem, že jsi opustil tu maloměstskou pózu pantáty, ale zřejmě mi chceš dokazovat, kým jsi. To nemusíš, já jsem ti pomáhala se tam dostat a udržet. A on odpovídá: Janulko, lásko, není to tak. Jen jsem vyjádřil jiný názor…

5 Norský masový vrah Anders Breivik zastřelil 11. července 2011 na ostrově Utøya šedesát devět převážně mladých lidí, účastníků letního tábora Svazu dělnické mládeže. V ten samý den také ve vládní čtvrti v Oslu vybuchla jím nastražená bomba, která zabila dalších osm lidí.

PROLOG

Obsah

Prolog

Kapitola I.

První setkání s Nečasem

Nástup na ministerstvo

Kapitola II.

Statečné srdce

Kuře z Alberta

Kapitola III.

Problémy s Peake

Kapitola IV.

Proslavený Hrzán

Kapitola V.

Svatba

Budoucnost

Epilog

Příloha

Poznámky

Foto na obálkce Ida Saudková.

Přebal a grafickou úpravu navrhl Lukáš Tuma.

Fotografie Blesk, Josef Hympl, Jan Pavelka, Jadran Šetlík a archiv Jany Nečasové.

Redakce Dalibor Horák.

Jazyková redakce Václav Kotrman.

Vydalo Nakladatelství Epocha s. r. o.,

Kaprova 12, 110 00 Praha 1

v roce 2014 jako elektronickou knihu.

První vydání.

Digitalizaci provedla Jana Lanzová.

Josef Hympl

Nečas

Jany Nagyové

Otevřená zpověď o poměru s premiérem, aféře Nagygate a o vazbě

Knihy Nakladatelství Epocha můžete zakoupit

u svého knihkupce nebo si je lze objednat:

písemně na adrese: Kaprova 12, 110 00 Praha 1 – Staré Město,

telefonicky na čísle: 224 810 353,

e-mailem na adrese: epocha@epocha.cz,

na internetové stránce: www.epocha.cz

Table of Contents

Prolog

Kapitola I.

První setkání s Nečasem

Nástup na ministerstvo

Kapitola II.

Statečné srdce

Kuře z Alberta

Kapitola III.

Problémy s Peake

Kapitola IV.

Proslavený Hrzán

Kapitola V.

Svatba

Budoucnost

Příloha