Stiny Podsveti (1) - Mezi zloději

I of Stiny Podsveti

Hulick Douglas

Značky: fantasy

fantasyttt

Ildrecca je nebezpečné město, pokud si nedáte pozor na to, co děláte. Abyste dokázali vládnout ulicím a přežít, chce to šikovnou ruku a bystré oko. Rothe naštěstí oplývá obojím. Je již léta členem Bratrstva. Zadává si se zloději a vrahy z nejšpinavějších uliček i z těch nejnoblesnějších čtvrtí. Při práci pro vládce podsvětí vyhledává a likviduje potíže uvnitř organizace – a k tomu si bokem vydělává pašováním vzácných předmětů. Když mu však šéf nařídí, aby vypátral, kdo dotírá na členy jeho klanu, objeví daleko větší záhadu – knihu, po níž, jak se zdá, pátrá spousta dalších smrtelně nebezpečných lidí. Knihu, která je možná schopna svrhnout vládce a zničit zločinecké podsvětí. Knihu, která nyní pálí Drothea do rukou…

Přeložil:

JAN LUSK

Douglas Hulick: Mezi zloději

Vydání první

Copyright © Douglas Hulick 2011

This edition published by arrangement with NAL Signet,

a member of Penguin Group (USA) Inc.

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form.

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2012 jako svou 1690. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Among Thieves

vydaného nakladatelstvím Great Britain by Tor, Londýn v roce 2011

Český překlad © 2012 Jan Lusk

Přebal a vazba © 2012 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2012 Larry Rostent, represented by Artist Partners

Odpovědný redaktor Josef Frais

Korektorka Daniela Čermáková

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Tisk a vazba: FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-551-3

BARONET

Praha 2012

Douglas Hulick

MEZI ZLODĚJI

cyklus

STÍNY PODSVĚTÍ

Jamie, která věřila i tehdy, když já ne.

Vzpomínce na mého otce, Nicholase Hulicka, který mi čítával a nikdy neřekl ne, když jsem požádal o jinou knihu.

Chybíš mi, tati.

Poděkování

Tahle kniha byla počata u snídaňového pultu v Juneau na Aljašce a narodila se u přeplněného stolu v St. Paul v Minnesotě. Pracoval jsem na ní více než deset let. Během té doby, zahrnující dobrovolné i vynucené přerušení práce, jsem se čtyřikrát přestěhoval, vystřídal nesčetně zaměstnání, byl jsem bez práce, narodily se mi dvě děti, děravá střecha zničila počítač, na němž jsem ji psal, stal jsem se slušně závislý na rapíru a bůhvíco všechno mě ještě rozptylovalo.

Když strávíte tolik času pracováním na něčem, začnete o tom vyprávět spoustě lidí. Přátelům, rodině, spolupracovníkům, opilcům v barech – dříve či později se všichni o Knize dozvědí. Většina vás podpoří, mnoho z nich to zajímá, někteří jsou dokonce nadšení. Ale tohle nejsou lidé, kteří to dotáhli až k tomuto poděkování. To je vyhrazeno pro velké ryby – lidi, kteří vědomě či jinak ovlivnili autora či dílo zásadním způsobem. Ani tak si však nedokážu vzpomenout na všechny, ale pokusím se.

Zde je můj pokus:

Zaprvé děkuji členům nejlepšího kroužku spisovatelů, jehož jsem kdy chtěl být členem, Wyrdsmiths (ve všech jeho podobách): Lydě Morehouseové, Naomi Kritzerové, Billu Henrymu, Kelly McCullouchové, Eleanor Arnasonové, Seanu M. Murphymu, Harrymu LeBlancovi, Rosalindě Nelsonové a Ralphu A. N. Krantzovi. Bez nich by tahle kniha vypadala úplně jinak, a rozhodně ne lépe. Dále hluboce smekám před svými beta čtenáři, kteří mi pomohli provést zevrubné pročištění a dodělávky, stejně jako pár zásadních úprav: Davidem Hoffman-Dacheletem, Stephanie Zvanovou, Tracy Bergovou a Kelly McCulloghovou.

Zvláštní dík patří mé editorce Anne Sowardsové a mému agentovi Jacku Byrneovi, kteří věřili nejen knize, ale i mně. Děkuji vám oběma za všechnu těžkou práci při uskutečňování tohoto snu.

Z dalších pak, bez konkrétního pořadí, pár milých slov Larrymu Lindenbaumovi, mému prvnímu téměř božskému fanouškovi (a opravdovému příteli); Rogeru Siggsovi, který mi první ukázal, jak v šestnáctém a sedmnáctém století zacházeli s rapírem; Davidu Biggsovi za pomoc při ladění těchto znalostí; Barthu Andersonovi za poslední konzultace a Danu a Katherine Kretchmarovým, že jim nevadilo, že jeden z mých lumpů nese jméno jejich syna.

Zvláštní poklona patří také všem lidem, kteří byli na seznamu trpaslíků a nomádů. Vy jste byli mé první publikum ve velmi divokém, bláznivém a plodném čase. Kousek z Too Tall, Madam, The Pope, Andre, Spyder, Carlos, M the U a všech ostatních se mnou zůstane navždy (bez ohledu na to, jak moc se budu snažit o opak).

Velké díky mé rodině, která se nikdy nezapomněla zeptat, jak pokračuje kniha, i když jsem to nechtěl vždycky říct. Mojí mámě Verně Hulickové, která byla vždycky největší roztleskávačkou, bratrům Nickovi, Tedovi a Davidovi a mé sestře Nancy. A celé rodině, do níž jsem vstoupil svým „ano“: Allene Feldman-Morris-Pineové, Jerry Feldmanovi a Al Morrisovi (na oba s láskou vzpomínám), Stacy Foxové, Kenu a Gail Feldmanovým a Marmon Pineové.

Také Evan a Cameron zaslouží zmínku, i když vynikali v odtrhávání mě od práce. Zavřené dveře pracovny znamenají, že táta pracuje, kluci!

Zvláštní dík patří mému otci Nicholasi Hulickovi. Dnes se těžko hledá hrdina – já jsem měl to velké štěstí, že jsem s jedním vyrůstal doma. Kéž bys u tohohle byl, tati!

A nakonec nesmírný dík Jamie, která naslouchala, povzbuzovala a podporovala a dělala toho mnohem víc. Nebýt jí, nikdy bych nenapsal toto ani většinu ostatního.

Kapitola 1

Athel Usměvavý se neusmíval. Vlastně vůbec nevypadal pěkně. Takové věci s člověkem provede dlouhá noc plná mučení.

Klekl jsem si vedle něj. Byl nahý, ruce měl připoutané k sudu, přes nějž bylo zhroucené jeho tělo. Vyhnul jsem se pohledu na krvavé cáry, které bývaly jeho rukama a nohama.

„Athele,“ oslovil jsem ho. Nic. Lehce jsem pašeráka pleskl přes zpocenou tvář. „Hej, Athele!“

Zachvěla se mu víčka. Zajel jsem mu prsty do vlasů a zvedl hlavu, aby na mě viděl. Jestli můj obličej prozrazoval soucit nebo lítost, tak ať. Nemusí se mi vždycky líbit, co dělám. Znovu jsem vyslovil jeho jméno.

Athelovy oči se otevřely a začaly kroužit po šeré místnosti. Počkal jsem, až mě ve světle svíčky pozná.

„Drothe?“ zasípal. Když pronášel mé jméno, byl jeho hlas pomalý a skřípavý. Pomyslel jsem si, že v mihotavém světle na mě jen obtížně zaostřuje pohled.

„Athele,“ opáčil jsem, „nechceš mi něco říct?“

„C… co?“

Oči se mu zavíraly. Potřásl jsem mu hlavou.

„Athele!“

Jeho tmavé oči se okamžitě otevřely a horečnatě na mě zíraly. Naklonil jsem se k němu a upíral pohled do jeho očí ve snaze udržet silou vůle jeho pozornost.

„Kde je relikviář?“

Athel se pokusil polknout, ale zakuckal se.

„Už jsem ti řek, že je na cestě. Jenom…“

„Jestli je na cestě, proč jsem tě musel nahánět přes půlku města? Proč jsem tě musel vytahovat ze skifu, kterej vyplouval do zálivu? Nepřipadá mi, že se mnou hraješ na rovinu.“

Athel potřásl hlavou a jeho vlasy se v mých prstech lehce napnuly. Chabě se usmál.

„Tebe bych nepodfouk, Drothe – dyť to víš.“

„Ale udělals to.“ Poklepal jsem na jeden z jeho rozdrcených prstů, až zasténal. Nechal jsem ho užít si bolest a vzpomenout si, proč se rozhodl mluvit. „Dostal jsi mě do prekérní situace, Athele. Mám kupce a nemám pro něj zboží. Podrývá mi to reputaci. A to nemám rád. Takže buď mi řekneš, kde relikviář najdu, nebo nechám svoje lidi, aby tě ještě chvíli přesvědčovali, a vrátím se pak.“

Bylo na něm vidět, jak o tom přemýšlí. Oči mu zesklovatěly a brada se mu mírně roztřásla. Pokud by měli Andělé slitování, už by ho zlomili. Klekl jsem si k němu a čekal. Doufal jsem, že to ukončí.

Když se konečně vrátil duchem zpět, věděl jsem, že Andělé dnes nejsou na mé straně. Navzdory všemu, čím si prošel, byl stále schopen pichlavého pohledu. Slabě zavrtěl hlavou. Položil jsem mu ji jemně zpátky na sud a vstal.

„Potřebuju vědět, komu to prodal,“ řekl jsem. „Potřebuju jméno.“

„Dostanu ho z něj, neboj se,“ ozval se hlas ze tmy skladiště kolem.

Do kruhu světla svíčky vešel Drtič a za ním jeho dva pomocníci. Jeden z nich nesl vědro mořské vody. Mučitel byl malého vzrůstu, ještě menší než já, ale měl široká ramena a prakticky žádný zátylek. Ruce měl dlouhé a výrazné, jako umělec, a bez přestání si křupal klouby. Postavil se za mě a usmál se krutým, hladovým úsměvem.

„Už je skoro zpracovanej. Za chvíli bude žvanit jako vožralá děvka.“ Pro zdůraznění luskl kloubem.

Pomocník s kbelíkem vykročil vpřed a vylil ho na Athela. Pašerák prskal a pak zavyl, jak mu slaná voda zatekla do ran. Když druhý z pomocníků začal přebírat mučicí nástroje, které byly během mého výslechu odklizené stranou, odvrátil jsem se.

„Dejte mi vědět, až bude připravenej,“ pokynul jsem. Hlas se mi zadrhl. „Počkám venku.“

Drtičův smích mě následoval temným skladištěm, dokud jsem neotevřel dveře a nevyšel ven. Překvapeně jsem zamrkal, když mě do očí udeřilo sluneční světlo. To už je ráno? Mžoural jsem do měkké záře, která zalévala každou věž i dům hlavního města říše. Ildrecca se ze všech sil snažila vypadat v tomto světle poklidně a vyrovnaně, ale znal jsem město příliš dlouho na to, abych se nechal tak snadno ošálit. Hezký pokus, stará dámo!

Naproti přes ulici se opíral o dveře Degan Bronzový. Došel jsem k němu.

„Tak co?“ optal se.

„Zatím nic novýho.“ Ukázal jsem na slunce nad východním obzorem. „To se stalo kdy?“

„Není to tak dlouho,“ zívl. „Kolik eště?“

Cítil jsem, jak také zívám. Tohle nesnáším.

„Nemám šajnu.“

Degan zavrčel a opřel se pohodlněji. O půl těla vyšší než já, s hladkými vlasy a pletí, širokými rameny a štíhlou postavou, téměř vyplňoval celý prostor. Částečně to bylo střihem jeho šatů – splývavý dlouhý kabát ze zeleného plátna, který na levé straně odhaloval kazajku barvy mědi, padnoucí volné kalhoty, klobouk s širokou krempou – ale stejně vypadal i on sám. Působil dojmem pohodové, oprávněné sebedůvěry, díky níž měl kolem sebe volný prostor i na přeplněných městských ulicích. Samozřejmě, napomáhal tomu i bronzem tepaný meč, který mu visel u boku a oznamoval příslušnost k řádu deganů, prastarému spolku žoldnéřů v ještě starším městě. Do tohoto uzavřeného bratrstva se nedostal nikdo bez notné dávky osobní prestiže.

Vklouzl jsem do dveří za Deganem, posadil se na verandě a z váčku na krku vylovil dvě semínka ahrami. Byla malá a oblá, velikosti mého největšího kloubu, a do tmava upražená. Promnul jsem je mezi dlaněmi, aby nasákla trochu potu. Vzhůru se vylinulo ostré štiplavé aroma s jemnými stopami skořice, hlíny a kouře. Cítil jsem, jak se mi zrychluje tep.

„Snídaně,“ oznámil Degan. Vzhlédl jsem.

„Cože?“

„Rozhod jsem se, že mi dlužíš snídani.“

„Co?“

Degan se ušklíbl a tiše na prstech napočítal do tří.

„Aha. No, myslím, že si ji zasloužíš.“

Degan odfrkl.

S Athelem Usměvavým byli tři muži, když jsem ho konečně vystopoval – tři velmi velcí muži. Pro mě by byli nepřekonatelnou překážkou, pro Degana představovali jen drobnou nepříjemnost. Nebýt jeho, nikdy bych se z toho náměstí nedostal a Athel by se dosud usmíval.

„Díky,“ dodal jsem. Bylo to něco, co jsem svému příteli téměř neříkal, a zároveň něco, co ho stejně ani nezajímalo. Brázdili jsme ulice dost dlouho na to, abychom se přes podobná slova a gesta přenesli.

„Nudná noc,“ pokrčil rameny. „Potřeboval jsem nějakou zábavu.“

Usmál jsem se a právě si strkal semena do pusy, když se ze skladiště ozval tlumený výkřik. Oba jsme se rozhlédli po ulici, ale nebyl tam nikdo, kdo mohl Athelův křik slyšet – nebo přinejmenším nikdo, kdo by měl chuť to zkoumat. V následném tichu jsem pokrčil rameny.

Původně jsem chtěl chvíli poválet semínka na jazyku a vychutnat si zrychlující tep. Teď jsem prostě skousl. Ústa mi naplnila hořkosladká uzená chuť. Rychle jsem je rozkousal, polkl a čekal na účinek.

Dostavil se rychle, jak je u syrových semínek obvyklé. V jedné chvíli jsem byl unavený a napůl jsem spal, a hned nato jsem zřetelně obživl. Pavučiny, které mi v posledních hodinách halily mysl, se protrhaly a nahradila je bdělost a ostražitost. Cítil jsem, jak ze mě uniká nejhorší nával únavy. Záda mi povolila a tlak za očními víčky ustal. Stále jsem byl utahaný – běžet přes celé město bych ještě dlouho nedokázal – ale necítil jsem se tak zničeně jako ještě před malou chvílí.

Trochu jsem se narovnal a protáhl si ramena. Uklidnil jsem se, tep jsem měl pravidelný a zrak opět ostrý. Váček na krku jsem protřepal a zasunul zpět pod košili. Bylo v něm už jen pár semínek. Brzy ho budu muset doplnit.

Usadili jsme se a čekali. Měl jsem dojem, že slyším ještě nějaké výkřiky, ale město se již probouzelo a výkřiky byly tišší než předtím, takže jsem si nebyl zcela jistý.

Právě když účinek ahrami začínal vyprchávat, vyšel jeden z Drtičových mužů ven. Když jsem došel do skladiště a postavil se vedle mučitele, vlna rauše byla pryč docela a zanechala mě v nepříliš vlídné náladě.

„No?“ začal jsem.

Drtič si myl ruce a předloktí ve velkém kýblu vody postaveném na bedně.

„Mám to jméno.“

„A?“

„Úžasný, jak je tohle po dlouhý noci příjemný,“ pokývl k vodě. „Při tak náročný šichtě se jeden zapotí.“ Úkosem na mě hleděl. „Pak máš radost i z jednoduchých věcí.“

Nic jsem neříkal. Tušil jsem, kam míří, ale chtěl jsem, aby k tomu došel sám.

„Jako prachy,“ pokračoval Drtič. „Prachy jsou jednoduchý.“

„Och!“

„Když něco chceš, dáš někomu prachy a on ti to dá. Čím víc to chceš, tím víc peněz mu dáš.“

Přikývl jsem. Přesně to jsem čekal – Drtič se mě pokoušel natáhnout.

„Jednoduchý jako facka. Až na to, že jsme se už na ceně dohodli.“

Odmlčel se a naklonil se nad kýbl. Všiml jsem si, že voda má červenavý nádech.

„Todle trvalo dýl, než jsem čekal,“ řekl prostě. „Řek bych, že když něco trvá tak dlouho, stojí to o něco víc. Člověk nevydrží tak dlouho jako Athel jenom pro svoji paličatost.“ Přejel prstem ve vodě. „Jestli chceš od něj něco slyšet, budeš muset něco přihodit.“

„Nebo?“

„Nebo už nikomu nic neřekne a to jméno odejde se mnou.“

„Hm.“

„Chytrej kluk,“ zašklebil se Drtič. Předklonil se, aby si opláchl obličej.

„Chytrej,“ souhlasil jsem, popadl ho za krk a vrazil mu hlavu do kýblu. Opřel jsem se do něj celou vahou, abych ho udržel pod vodou, a zatímco sebou mrskal, druhou rukou jsem přidržoval kýbl.

V podstatě mi smlouvání nevadí – s lidmi jako Drtič to patří k věci. Kriminálníci vždycky zkoušejí trochu si namastit kapsy. Ale dá se to dělat dobře a dá se to dělat špatně. Ten správný způsob vyžaduje respekt a ústupky na obou stranách, tím špatným pak je požadování více peněz, nebo… A to nemám rád, pokud já nejsem ten, kdo ono „nebo“ říká.

I pod vodou byl Drtič hlučný. Přibíhali jeho pomocníci. Když se objevili v mém zorném poli, sotva jsem zvedl hlavu.

„Kdo první zvedne ruku, je mrtvej,“ varoval jsem je.

Oba se zarazili, rozpolcení mezi povinností vůči svému pánovi a mou výhrůžkou. Očima hleděli střídavě na mě, Drtiče a na sebe navzájem. V okamžiku, kdy zaváhali, jsem věděl, že je mám.

„Zmizte!“ sykl jsem. Nehnuli se z místa. Vzhlédl jsem od cukajícího se Drtiče a vyššímu z dvojice jsem se podíval do očí. „Co jste zač? Nevíte, kdo já jsem? Zmizte, povídám!“

Ten větší sklopil hlavu a otočil se k odchodu. Druhý očima měřil vzdálenost mezi námi. Vycenil jsem zuby.

„Tak pojď, posero, pojď na mě!“

Odšoural se pryč.

Drtičův boj mezitím zeslábl. Vytáhl jsem mu hlavu z vody, aby se mohl trochu nadechnout, a vrazil ji tam zpátky. Pak znovu a ještě jednou. Po čtvrtém ponoření jsem ho pustil a ustoupil zpět.

Drtič upadl na bok s hlavou stále v kýblu a vyšplíchl vodu na sebe a na podlahu. Ležel tam, divoce kašlal a jeho tělo sebou cukalo. Zvracel vodu a žaludeční šťávy. Přiklekl jsem k němu a sebral mu dýku.

„To jméno!“ vybídl jsem ho, když skončil.

„Zaplať,“ odplivl si.

„To není jméno.“ Vstal jsem a přišlápl mu obličej do zvratků, až jsem mu zlomil nos. „Zkus to znova.“

Drtič chroptěl a snažil se vyprostit hlavu. Po chvíli jsem ho pustil.

„Ioclaudia,“ vydechl. „To jméno je Ioclaudia.“

Pozdvihl jsem obočí. Bylo to starobylé jméno, rozhodně takové, s jakým jsem se nesetkal na ulici.

„Kdo je…“

Dostal další záchvat kašle. Šťouchl jsem do něj špičkou boty.

„Kdo je to?“

„Nevím, to mi Athel neřek.“

„Co má společnýho s Athelem? Byla ona jeho kupec?“

„Nevím. Možná.“

„Kde je?“

Drtič zavrtěl hlavou.

„Co ten relikviář? Zjistil jsi, kde je?“

Pomalu se zvedal na všechny čtyři. Ruce se mu třásly, ale postupně nabíral sil.

„Říkal jenom, že měl udělat nějakou výměnu. Znělo mi to, jako by k tomu přišel nečekaně.“

„A on to vyměnil za můj relikviář?“

Drtič přikývl.

„Za co ho vyměnil?“ Hajzl.

„Jak to mám kurva vědět?“ vrátil se do jeho hlasu vztek. „Sráči,“ vzhlédl ke mně. „Ty malej sráči! Víš, co ti za tohle provedou mí bráchové?“

Natáhl jsem se a přiložil mu k líci jeho vlastní dýku. Ztuhl a zíral na čepel. Byla ostrá – aniž jsem se pohnul, objevila se na ní krev.

„Na to ani nemysli,“ opáčil jsem. „Zkusil jsi mě natáhnout a nepovedlo se ti to. Tak to v kšeftě chodí. Je po všem.“ Pohladil jsem ho dýkou pod krkem. „Ale pokud trváš na tom, že přivedeš svoje kumpány, nejenže já to budu brát osobně, ale ani Nicca tím nejspíš moc nepotěšíš. A já vím, že jeho si rozhněvat nechceš.“

Při vyslovení Niccova jména Drtič zbledl. Niccodemus Alludrus byl znám pro své záchvaty vzteku, obzvlášť když si myslel, že mu někdo zkřížil cestu. Snažit se mě okrást nebylo automaticky totéž, ale občas se naše zájmy prolínaly. Tohle nebyl ten případ, ale proč bych to měl Drtičovi říkat.

„Rozuměno?“

Díky dýce na krku pokýval Drtič hlavou tak jemně, jak jen to šlo.

„Fajn.“

Odtáhl jsem dýku a odvrátil se, aby se mohl trochu sebrat. Já jsem mezitím zašel za Athelem Usměvavým.

Pokud jsem vůbec myslel na to, že si to s Drtičem vyřídím, rozmyslel jsem si to hned, jak jsem viděl, co z Athela zbylo. Mučitel a jeho chlapci poté, co jsem odešel, přesunuli pozornost od jeho rukou a nohou na ostatní části těla a na pašerákovi toho zbylo jen málo, co by nebylo pořezáno, zlámáno nebo jinak mučeno. Bolelo ho i jen se dívat. A co bylo nejhorší, byl stále při vědomí – a hleděl na mě.

Dokázal jsem se udržet, abych nezvracel. Ne kvůli Athelovi, ale abych neposkytl zadostiučinění Drtičovi. Zhluboka jsem se nadechl, přejel si rukou knírek a bradku a popošel k sudu.

Athelův dech byl sípavý a vlhký. Jedno oko měl tak nateklé, že na něj neviděl, ale druhé na mě nepřestával upírat, když jsem se postavil nad něj. Čekal jsem, že v něm uvidím nenávist, vztek nebo šílenství, cokoliv, ale viděl jsem jen klid. Žádnou zdánlivou vyrovnanost způsobenou šokem nebo vyčerpáním, ale klid a téměř nadhled. Až jsem se pod tím odevzdaným pohledem zachvěl.

Athel Usměvavý, jak prozradil jeho pohled, byl vyřízený. Neexistovalo už nic, co by ho přimělo mluvit, nezbylo nic, co by nám chtěl říct, než zemře. Jméno Ioclaudia mu patrně náhodou ulétlo a znovu už něco podobného nedopustí. To říkal jeho pohled.

Sehnul jsem se k němu a držel jsem kolena mimo krvavou kaluž na podlaze. Pomalu a krátce zamrkal zdravým okem. Až po chvíli mi došlo, co to znamená.

Sáhl jsem po noži a zjistil jsem, že mám dosud v ruce Drtičovu dýku. Athel sledoval můj pohled, pak se mi podíval do očí. Když jsem mu podřízl krk, usmíval se.

Když jsem se vracel od sudu, Drtič a jeho dva pohůnci na mě čekali. Jeden z učňů znovu naplnil kbelík. Košili potřísněnou zvratky si Drtič svlékl a odhalil svalnaté tělo poseté starými jizvami. Z hlavy mu pořád kapala voda.

„To nebylo chytrý,“ řekl a vytáhl boxer.

Neříkal jsem nic. Ruka mi spočívala na namodralé oceli jílce rapíru, s nímž jsem otáčel a házel prasátka. Byla to čirá póza – nebyl jsem tak dobrý, abych vyřídil všechny tři najednou. Se štěstím je možná dokážu zadržet a křiknout na Degana o pomoc. Drtič sledoval mé pohyby a uculoval se.

„Nervózní? Měl bys bejt, ale teď nemyslím tu koupel.“ Ukázal za mě. „Mluvím o masu tam vzadu. Neměl jsi ho dodělávat, dostal bych z něj víc.“

„Už by nic neřek.“

„To tvrdíš ty. Já říkám, že toho věděl víc. Taková škoda! Donutil bych to maso zpívat, až by se to naučilo.“

„Můžeš si zpívat sám.“ Nechtěl jsem mu vysvětlovat, co jsem viděl v Athelových očích – Drtič si ve své práci tak liboval, že nepřipustil, že by někoho nezlomil. „Hlavně to tady ukliď a postarej se, aby tělo našli.“

Zamračil se, ale přikývl. Až se za den nebo dva objeví Athelova mrtvola, bude jí na obou rukou chybět prsteníček – tak podsvětí označovalo zrádce. Kdysi dávno v impériu uřezávali zlodějům palce, aby je označili jako zločince. Nyní zločinci stejně označují zrádce ze svých řad. Kdo říká, že se od slušné společnosti nic nenaučíme?

Ustoupil jsem stranou a Drtič se svými pomocníky přešli k mrtvole. Chvíli jsem je pozoroval, jen abych se ujistil, že se na mě nevrhnou, pak jsem pokračoval k místu, kde jsem vedl „rozhovor“ s Drtičem. Athelovy věci stále ležely na hromadě na zemi. Voda z rozlitého kbelíku dotekla až k nim. Vzdychl jsem a s rukou nataženou daleko od těla jsem mokrou hmotu zvedl a nechal z ní kapat vodu.

Lucernu vzali s sebou. Zbyla tu jen jediná svíčka přilepená na blízké krabici. Odložil jsem Athelovy věci na bednu a váhavě pohlédl na svíčku.

Je na jednu stranu požehnáním vidět ve tmě lépe než kterýkoli tvor s výjimkou, řekněme, kočky. V ulicích, na střechách, při nočním sledování je tenhle podivný dar, který mám od svého nevlastního otce Sebastiana, k nezaplacení. Ovšem ve chvílích jako tato, s přirozeným světlem a chvilkovou slepotou, jakmile jen na okamžik odhlédnete pryč, bylo mé noční vidění přinejlepším nepříjemná věc.

Kvůli tomu, a také kvůli riziku prozrazení, jsem nepokračoval. Neměl jsem chuť vysvětlovat Drtičovi nebo jeho pomocníkům, v případě že by se vrátili, proč potmě prohlížím Athelovy věci. Své nejlepší schopnosti nikomu neprozrazujete, a tohle byl můj případ. Kromě Sebastiana jsem se nesetkal s nikým, kdo by měl noční vidění, a on se ho vzdal té noci, kdy provedl rituál, kterým mi ho předal. Vědomí o jeho existenci jsem za ty desítky let sdílel pouze se třemi lidmi a ani náhodou jsem nehodlal rozšířit tento vybraný kroužek o Drtiče.

Ne! I když mohlo být pohodlné zalézt si do temného koutu skladiště a prohlížet si Athelovy věci v hnědavém přísvitu, teď nebyla vhodná chvíle riskovat.

Přiblížil jsem svíčku k ubohému majetku Usměvavého. Už předtím jsem mu prohledal kapsy, ale nijak zvlášť důkladně. Počítal jsem, že odpovědi na mé otázky mi přinese výslech. Teď jsem však neměl nic víc než jméno a mrtvý pašerák chladnul…

Začal jsem s šaty. Vyždímal jsem je a hledal skryté kapsy, dvojitou podšívku nebo falešné podrážky bot. Nic. V měšci měl pár mincí – tři měděné sovy a stříbrný jestřáb – a poškrábanou olověnou tabulku ve tvaru kosočtverce, v níž jsem poznal poutnickou známku z časů mého děda. Byly na ní vyražené tři symboly vládce, každý za jedno jeho převtělení. Ten, komu původně patřila, absolvoval celou imperiální pouť – žádná malá procházka, měla skoro tisíc mil. Série pohraničních válek a úpadek impéria měly vliv i na podobu cesty, a z těchto známek se stala vzácnost. Mince jsem vrátil do váčku pro Drtičovy muže a známku jsem si strčil do kapsy.

Ani obsah Athelovy mošny se nezměnil – dýmka, dvě zlomené tenké svíčky, kožený pytlík s kuřivem a hrudka plesnivého sýra. Z pocitu důkladnosti jsem rozlomil dýmku, rozemlel sýr v dlaních a pytlík vysypal na bednu. V dýmce nebylo nic než popel, sýr byl starý a okoralý a kuřácký pytlík obsahoval trochu jemně řezaného tabáku a tři dlouhé, úzké proužky papíru podélně srolované do špičky. Obrátil jsem mošnu naruby, prohlížel jsem švy a měřil ji ze všech stran.

Nic. Krucinál!

Opřel jsem se o bednu a zíral do tmy skladiště. Za sebou jsem slyšel klení Drtičových mužů, stěhujících cosi neforemného – nejspíš Athelovo tělo. Také jsem slyšel zavolat své jméno.

„Drothe?“ Byl to Degan.

„Tady!“ zavolal jsem.

Poslouchal jsem, jak si razí cestu mezi sudy a bednami a pak jsem zahlédl světlo přicházející s ním. Musel si vzít jednu z Drtičových luceren. Zamžoural jsem a otočil se k němu zády, ale oči mě z té záře stále pálily. Místo muselo být, i osvětlené svíčkou, dostatečně temné na to, aby probudilo mé noční vidění.

„Máš něco?“ zeptal se, když ke mně došel.

„Jméno,“ řekl jsem a rychle zamrkal, když oči naposledy ohnivě zaprotestovaly a vrátily se k normálnímu vidění. „Ioclaudia.“

„Starý jméno,“ poznamenal. Přikývl jsem.

„Znáš někoho takovýho?“

„Ne.“

Znovu jsem přikývl. Už by asi bylo moc v něco takového doufat. Degan čekal, jestli ještě něco neřeknu.

„Něco mi říká, že to není všechno.“

„Je to všechno.“

Postavil lucernu na bednu a promnul si kořen nosu.

„Proč je to s tebou dycky takový? Proč to nikdy není jednoduchý?“

„Štěstí?“ nadhodil jsem. Degan se neusmál. Vzdychl jsem a natáhl se po lucerně. „Pojď,“ otočil jsem se. „Ten smrad tady…“ Ztuhl jsem v půli pohybu. „Do prdele!“

Deganova ruka rychle sjela směrem k meči.

„Co?“

Odložil jsem lucernu a nahlédl přes bednu. Tam, na jednom z papírků, sotva viditelný mezi záhyby, byl ideogram. Zvedl jsem papír a opatrně ho rozmotal. Nebyla to hra světla. Na útržku papíru byl nakreslený, spolu s dalšími značkami, symbol pystos. Pystos znamenalo relikvie. A vedle něj immus, zkratka pro „vládce“.

Degan se sklonil a nahlédl mi přes rameno. Zachechtal se.

„Fakt štěstí,“ přitakal.

Kapitola 2

Držel jsem útržek papíru dál od očí a natočil jsem ho tak, aby mi na něj přes rameno lépe dopadalo sluneční světlo. Byl široký asi jako můj prsteník a o něco delší než dlaň. Pečlivě nakreslené značky – čáry, tečky, křivky – pokrývaly levou polovinu papíru. Zbytek byl prázdný. Symboly pystos a immus obklopoval shluk ostatních. Kromě těch dvou to vypadalo jako hmyzí cestičky otištěné do inkoustu.

„Kára,“ upozornil mě Degan zprava.

Vzhlédl jsem a zjistil, že jsem skoro narazil do zaparkované pekařské káry. Udělal jsem krok stranou, ale ne dost rychle a bokem jsem zavadil o roh vozítka. Chleba a rohlíky nárazem poskočily a pekař se mračil a ujišťoval se, jestli jsem si nepomohl k nějakému jeho zboží.

Dohonil jsem Degana a masíroval si místo, které se potkalo s dřevem.

„Překvapuje mě, že jsi mě nenechal vrazit do tý zatracený věci.“

„Zvažoval jsem to,“ opáčil Degan, „ale přišlo mi blbý zkazit pekařovi den, jen abych se pobavil.“

„Pro takovýhle kamarády máme přísloví.“

Degan se zasmál.

Byli jsme ve čtvrti Dlouhá cihla s Malým přístavem a jeho skladišti deset bloků za námi. Odér moře stále visel ve vzduchu, ale rychle ho přebíjela směs pozemštějších pachů – špinavá dlažba, zpocení nádeníci, uštvané ženy na cestě ke kašnám a samozřejmě vůně čerstvě upečeného chleba. Kolem dvoukoláků se motaly houfy dětí, prolézajících mezi nohama a dodávajících další zmatek časně rannímu provozu. Všiml jsem si, že určitě čtvrtina dětí tu byla kvůli práci – nosily zboží, uřezávaly měšce nebo prováděly slídění pro své starší partnery.

Byl to okraj Niccova území – mého území – a já jsem v chůzi poznával členy klanu. Uřezávačka měšců se svým malým ostrým nožem a obratnýma rukama, zloděj zbroje v dlouhém plášti, pod nímž ukrýval meče ukradené z cizích opasků, na druhé straně ulice vypravěč s hbitým jazykem a věrohodnými historkami, jimiž balamutil nic netušící, a tuctem dalších fíglů. A všude kolem mistři Černého umění, kteří s žebráckými hrnky v rukou kolemjdoucím předváděli své předstírané nemoci. Několik mi jich diskrétně pokynulo na pozdrav. Většina se věnovala své práci, stejně jako já.

„Takže?“ odkašlal si Degan a ukázal na útržek papíru dosud spočívající v mé ruce.

„Vůbec z toho nejsem moudrej.“ Složil jsem papír a strčil ho do váčku s ahrami. „Může to bejt šifra. Sakra, klidně to může bejt papírek na zapálení fajfky!“

„Kousek papíru, co jen tak náhodou zmiňuje říšskou relikvii? To je dobrý.“

„Stojí tam říšský a stojí tam relikvie. Přímo o říšský relikvii to nic neříká.“

Degan výmluvně mlčel.

„Jo,“ pokračoval jsem, „taky nevěřím v takovýhle náhody, ale věc, která doopravdy nedává smysl…“

„Myslíš, že něco z toho dává smysl?“

„Věc, která doopravdy nedává smysl,“ dodal jsem jízlivě, „je Athel. Proč se tak urputně držel?“

„Jo tohle!“

„Jo.“

Honba za relikviemi byla riskantnějším způsobem obživy. Impérium hledělo s nelibostí na ty, kteří zlehčují jeho posvátné předměty, nemluvě o jejich prodeji, a s těmi, kdo byli chyceni při činu, se nejednalo příliš laskavě. Závažností to bylo někde pod pokusem zabít císaře, ale víc než znesvěcení imperiální svatyně, a ten, kdo takový obchod nabízel, věděl, co může čekat, pokud ho chytí.

To byl jeden z důvodů, proč jsem měl kšeftování jen jako vedlejší práci. Ovšem Athel to zvládal bravurně. Byl známý ukrýváním modlitebních svitků do uzenářských střívek, zaléváním svěcené vody v zavařovacích sklenicích vrstvou olivového oleje a nošením kněžských šerp smotaných na hlavě do turbanu. Ale také raději spálil čtyři sta let starý spis o říšských božstvech, než aby nechal císařské slídiče – bratry Kajícníky – aby ho u něj našli. Athel nebyl člověk, který bojuje s nepřízní osudu nebo zbytečně riskuje. Věděl, jak minimalizovat ztráty, a proto nedávalo smysl, že tak dlouho Drtičovi vzdoroval.

„Proč Athel nemluvil?“ uvažoval jsem nahlas. „Co za tím bylo?“

„Peníze?“ zkusil to Degan. Zavrtěl jsem hlavou.

„Relikvie měla velkou cenu, ale Athel věděl, že je po všem ve chvíli, kdy jsem ho chytil. Proč zapírat, když víš, že si peněz stejně neužiješ?“

„Ze schválnosti?“

„Jak to myslíš?“

„Pokud věděl, že je stejně po něm, proč ti vůbec něco říkat? Třeba chtěl, abys to neměl tak jednoduchý…“

„To nebyl Athelův styl.“

„Lidský styly se pod ostřím nože mění, Drothe.“

„Možná,“ připustil jsem, „ale Drtič udělal víc než dost, aby zlomil pouhý ješitný odpor. Takovouhle bolest nesnášíš jen proto, abys byl tvrďák.“

„Tvrďáci jo.“

Znovu jsem si vybavil poslední Athelův pohled.

„Od toho byl hodně daleko.“

„Dobrá,“ vzdychl Degan. „Co třeba loajalita?“

„Od člena podsvětí?“ zasmál jsem se hlasitě. Úkosem na mě hleděl.

„Znám jednoho nebo dva, co drží slovo. Někdo si na tom dokonce postavil jméno.“

„A obvykle toho pak litoval,“ opáčil jsem suše.

Znovu jsem se rozhlédl a spatřil na ulici několik známých tváří. Vydržel by někdo mučení kvůli svému kumpánovi nebo třeba místnímu bossovi? Dokázal by to někdo z nich tak jako Athel?

Možná kdysi. Dokud tu byl Temný král. Když stál v čele celého Bratrstva Isidore a ovládal kriminální říši, která se rozpínala pod celým oficiálním impériem. Vyprávějí se pověsti, jak nás zpracovával a formoval a z marastu nicotných zlodějíčků a místních šéfíků vytvořil přísně ovládanou organizaci. Ze všeho, co se ukradlo, dostal podíl, o všech prováděných tricích znal podrobnosti, neexistovala zrada nebo zkřížení plánů, za které by někdo nezaplatil. Členové podsvětí spolu nesoupeří, tvrdil Isidore, a chvíli, dokud si toho nevšimla říše – a císař – to dokonce byla pravda.

Císař Lucien, chorobně si střežící svou moc, nedokázal unést vědomí, že si někdo jiný nárokuje vládu nad královstvím – byť ilegálním – uvnitř jeho impéria. Veškerá moc vychází z císařského trůnu a ustavení jakékoli nižší autority v říši bez jeho svolení bylo podrýváním jeho svrchované moci. A tak stárnoucí vládce stvořil Bílé šerpy, své osobní lovce, kteří se odlišovali od palácových stráží se zlatými šerpami a legií s černými opasky. Procházeli ulicemi Ildreccy a za nimi se táhly císařské legie. Šibenice byly ověšené členy podsvětí jako podzimní sad jablky. Toho, na něhož nezbyl provaz, nechali ležet na ulici. Celé rodiny byly vyvražděné jen proto, že jeden jejich člen byl příslušníkem Isidorovy říše v říši. A Isidora samotného vláčeli ulicemi a den a noc mučili, přičemž ho magií udržovali při životě, aby zajistili, že vzkaz všichni pochopí.

A podařilo se. Ještě o skoro dvě stě let později bylo podsvětí rozdrobené. Kde jsme dřív měli krále, byly nyní normou chvilkoví bossové, pouliční gangy a frakční boje. Nejblíže k Isidorovi měli Šedí princové, a ani ti mu nesahali ani po kotníky. Napůl bájní vládci podsvětí řídili svá království stínů a každý z nich měl v tuctu rozličných kriminálních organizací své lidi, kteří mu donášeli nebo ponoukali pěšáky do akce. Nikdo neví, kolik práce vzešlo na jejich popud, nebo jaký díl kořisti skončil v jejich pokladnicích, ale nikdo o tom nepochyboval. Šedí princové neměli jasně vymezená území nebo základny. Ale každý v podsvětí znal jejich jména – Stín, Tanečnice, Dlouhoruký, Samotář, Dýmkařův syn, Zlé oko a Herold – legendy, kterým se každý moudrý člověk za každou cenu vyhýbal.

Ale i se vším svým nadáním a mocí byli Princové pořád jen bledými rozhádanými stíny Isidora, stejně jako my jsme jen jejich chabé odlesky. Už tu nebyla žádná hrdost a jednota Bratrstva. Nenapadal mě žádný člen gangu, který by byl vystaven něčemu jako Athel a nepoddal by se. Nebyly žádné prémie za přestálé mučení a o nic jiného dnes nešlo – až na Athela, zdá se.

„Dobře,“ řekl jsem, „i když budu na chvíli předpokládat, že Athel nepromluvil z pocitu povinnosti – čemuž nevěřím – pořád zbývá otázka vůči komu. Ke komu byl loajální? Byl to pašerák. Pracoval sám pro sebe. Kdo přinutí pašeráka vydržet takovéhle mučení?“

„Ioclaudia?“

A jsme zpátky u jména, které nám Athel dal. S pocitem marnosti jsem zavrtěl hlavou.

„Možná, ale kdo to je? Nepatří k žádnýmu klanu, to je jistý, protože to by o ní už někdo slyšel.“

„Kdo říká, že musí bejt známým členem podsvětí? Možná to Athel dělal z jinýho důvodu.“

„To teda musí bejt sakra dobrej důvod, že vydržel celou noc pod rukama Drtiče.“

Degan zamyšleně popošel pár kroků.

„Možná je Ioclaudia někdo z rodiny.“

„Z Athelovy? Myslíš jeho sestra nebo tak nějak?“

„Nebo máma nebo milenka.“

„Tomu nevěřím,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Ani jsem to nečekal.“

Spolkl jsem ostrou poznámku a jen pokrčil rameny. Nechtěl jsem se nechat tak snadno nachytat. Jestli chtěl Degan zmínit mou sestru, měl sakra říct její jméno. Nehodlal jsem to dělat za něj.

„Nedlužím ti snídani?“ řekl jsem místo toho.

„Změna tématu?“

„Splátka dluhu.“

„Taky dobrý,“ usmál se Degan. Chvíli jsem rychle přemýšlel.

„Dneska je Den sokola. To znamená, že se musím zastavit u Mendrosse.“

Degan vzhlédl k obloze.

„Není na návštěvy trochu brzo?“

„Asi o osm hodin,“ přitakal jsem, „ale už jsem zjistil, že nikdy nezaškodí občas svý lidi překvapit. Udržuje je to ve střehu. Kromě toho, jeho zboží bude čerstvější.“

Cesta na náměstí Pátého anděla nám nezabrala ani půl hodiny. Tady se nacházel A’Riif Bazaar, labyrint kiosků, stanů a lidí, natlačených na sebe na ploše, kde by jich mělo být tak o polovinu méně. Tržiště bylo známé pro své nízké ceny, pochybné zboží a výtečnou pouliční stravu. Nad náměstím se vznášel trvalý opar, tvořený stejným dílem kuchyňským kouřem, prachem a horkem. Pod oparem tvořily stany a markýzy obchodníků rozeklanou šachovnici světla, stínu a barev – průřez celým impériem od smlouvajících rodilých Ildrečanů po uprchlíky od djanské hranice a všeho mezi tím.

Na všechno tohle dohlížel patron náměstí, anděl Elirokos. Socha musela být v době svého vzniku před pár stoletími hezkým zpodobněním starého prodavače odpustků. Nyní však již barva oprýskala skoro ze čtvrtiny jeho těla a odhalila mdle šedý kámen pod ní. Jen ruka, ukazující dle tradice k severu, zůstala nedotčená – o druhou socha přišla už před desetiletími. Bez své slavné hrsti duší vypadal ten starý jinoch jako chromý žebrák.

Vždycky jsem tu sochu miloval.

Mendrossův stánek byl poblíž podstavce anděla, těsně mimo dosah jeho stínu. Když jsme vešli, právě se pokoušel natáhnout nějakou ženu. Zatímco se dohadovali, Degan a já jsme se sami obsloužili něčím k snídani. Mendross to vzal jako normální věc, ale žena se zdála být rozhořčená.

„Proto po mně chcete tolik peněz? Aby vaši kamarádi mohli jíst zadarmo?“

Mendross nás obdařil nehezkým pohledem a pak se s úsměvem obrátil zpět k zákaznici.

„Ach, to ne, madam! Ne, tihle milí pánové jen provádějí ochutnávku zboží pro svého pána, slovutného Pandriho, šéfkuchaře širšího císařského dvora.“

Žena si nás bez zájmu prohlédla od hlavy k patě. Nenechala se ošálit. I kdybychom za sebou neměli dnešní noc, pochybuji, že by nás někdo nechal přiblížit se k císařskému dvoru, o přístupu do kuchyně ani nemluvě.

„Pche!“ ušklíbla se a odešla.

Degan sáhl po hrsti nádherných horských jahod a jednu ochutnal.

„Myslím, že našeho pána šéfkuchaře potěší, Drothe.“ Hodil si do úst další. „Krásně kloužou do krku.“

„Přesný načasování,“ vrčel Mendross. „Skoro jsem ji měl.“

Mávl jsem rukou a přešel ke kupci, takže mezi námi stál jen pytel fíků.

„Dám ti ty dva ubohý měďáky, který by sis vydělal.“

„Čtyři. A jsi tu brzo.“

„Tři. A jo, jsem.“

„Počkej tady, nečekal jsem tě ještě.“

Zmizel vzadu v krámku a hlasitě se tam v čemsi přehraboval. Já jsem se bavil házením fíků po místních uličnících. Degan jedl a pozoroval lidi.

„Obchody váznou,“ postěžoval si Mendross, když se vrátil. Za pytel fíků strčil malý měšec. Sebral jsem ho a ujistil se, že každý, kdo zná svou práci, si předání všiml.

„Život je boj,“ opáčil jsem. „Ale není to nic osobního…“

Mendross se znovu zamračil.

„Jo, já vím. Je to jenom kšeft,“ odplivl si.

Ve váčku nebyly mince, ale kamínky. Celá platba a rozhovor byly jen divadlem pro zvědavé oči. Mendross byl Naslouchačem a pracoval pro mě.

Usmál jsem se jeho představení a nenápadně se rozhlédl kolem. Nevšiml jsem si nikoho, kdo by se poflakoval u okolních stánků déle, než by měl, takže jsem Mendrossovi lehce pokynul, jako že chválím ovoce. Natáhl se a začal přerovnávat hromadu pomerančů. Tím se jeho obličej dostal těsně k mému.

„Niccodemus po tobě touží,“ špitl a jeho rty se přitom sotva pohnuly.

„Proč?“

Zavrtěl hlavou a vyhodil shnilý pomeranč.

„Nevím. Jenom jsem slyšel, že chce, abys přišel.“

„Je to naléhavý?“

Nepatrně pokrčil rameny.

Zvážil jsem to. Nicco ode mě může chtít cokoliv, od roztrubování drbů po novou práci. A ať tak či tak, znamenalo to naprosto změnit plány a oželet domov a postel, po níž jsem tak zoufale toužil. Vzdychl jsem a vzal si pomeranč. Potřeboval jsem spát. Dneska ráno jsem nechtěl dělat vůbec nic.

„Nic o tom, že by to bylo důležitý?“ zeptal jsem se.

„Nic.“

„Fajn!“

Rozřízl jsem nehtem pomerančovou kůru. Ostrá sladká vůně mi rozechvěla nos.

„Pošli zpátky tohle: potřebuju – ne, musím dneska ráno něco zařídit. Zajdu za ním večer, až budu hotov.“ Nebyla to nejlepší odpověď a nepřinese mi žádné body, ale aspoň budu mít krytá záda, až zaklepu na Niccovy dveře.

Mendross se zatvářil rezignovaně a pokýval hlavou nad ztrátou pomeranče. Znamenalo to, že vzkaz vyřídí. Potlačil jsem úsměšek – Mendross propásl svou šanci.

„Ještě něco?“

„V Deseti cestách se to mele.“

„V Deseti cestách se to mele pořád,“ odfrkl jsem. Deset cest byla díra, kterou nikdo doopravdy neovládal. Nicco tam měl nějaké vedlejší zájmy, ale stejně tak je tam měli ostatní bossové. „Nech mě hádat! Gangy se popraly na hranici území a jeden z Niccových klientů při tom přišel k úrazu. Teď si stěžuje, že nedostal ochranu, za kterou si zaplatil.“

Mendross přestal rovnat ovoce a hleděl na mě.

„Nebyla v tom šarvátka gangů, ale jo, v zásadě je to tak. Proč ti tyhle věci vůbec říkám, když ty stejně všechno víš?“

Potutelně jsem se usmál. Před lety jsem vyšel z Deseti cest, a tak vím, jak to tam chodí. Odloupl jsem kus pomeranče. Šťáva mi vytekla do dlaně.

„A dál?“

Mendross se pustil do práce na hromadě datlí.

„Kolujou zvěsti,“ ztišil hlas, „že někdo špehuje Nicca.“

Náhle mi vyschlo v ústech a ruka s pomerančem se zastavila na půli cesty.

„Špehuje?“

To nebylo dobré. Nikdo nemá rád špehy, ale Nicco z nich byl celý bez sebe. I pouhá zmínka o cizím člověku v jeho organizaci v něm probudila běs. A když tohle nastane, rozryje celé místo, dokud ho nenajde, i kdyby si měl vyrobit důkaz z klepů a podezření.

V takovémto prostředí mohlo padnout podezření na kohokoli – i na lidi jako já, o kterých se předpokládá, že řídí klepy a informátory.

„Jak hlasitě se o tom šeptá?“

„Zatím potichu.“

„Ví se, odkud to pochází?“

Mendross pokrčil rameny.

„Někdo tvrdí, že někdo jinej říkal, že jeho strejda zná chlápka, co zaslech manžela svý sestry mluvit s chlapíkem, co…“

„To není potichu,“ namítl jsem a cítil, jak se ve mně trochu uvolňuje napětí. „Tohle už je zatraceně blízko polohlasu.“

„Říkej si tomu jak chceš, ale tyhle řeči už kolujou pár dní. Znáš mě, když se o něčem mluví na ulici takhle dlouho, předám to dál.“

Děkovně jsem přikývl a konečně strčil měsíček pomeranče do pusy. Potichu nebo polohlasem, pořád to bylo něco, co se může rozrůst a donést Niccovi. A rozzuřený Nicco neprospívá řadě věcí, včetně klidu mé duše. Ale hlavně je to špatné pro obchod.

„Neslyšel jsi, že by se chystalo něco velkýho?“

„Ne.“

„Neobjevily se nějaký důležitý mrtvoly?“

„Ne.“

„Nepotlouká se někdo po okraji Niccova území?“

„O ničem takovým jsem neslyšel.“

„Ani já. Proto si myslím, že tohle jsou kecy. Donašeči se špatně verbujou, aby se používali na něco malýho, a z toho, co jsem slyšel, to zatím nevypadá na nic víc než malou věc. Není tu žádnej důvod, proč by se mělo mluvit o krtkovi.“

„Co když udělal malou chybu a provalilo se to?“ namítl Mendross.

„V takovýhle práci neexistujou malý chyby. Pamatuj si, hovoříme o Niccově organizaci. Špión s mozkem v hlavě by se přetrhnul, aby to ututlal. Krucinál, já tady dělám drby, a z pomyšlení na to, že se Nicco doslechne tohle, se mi ježí chlupy.“

Mendross to chvíli zvažoval a pak pokrčil rameny.

„Ty se v tom vyznáš líp než já.“

To tedy ano. Ale má pravdu v jedné věci. Nemohu to odbýt pokrčením ramen. Rozhlédl jsem se po tržnici a rozhodl se.

„Nemusí to bejt nic, nebo to může bejt past,“ řekl jsem a spolkl další kus pomeranče. „Někdo to může vzít jako záminku k vyrovnání starých účtů.“ Nebo jako začátek boje o moc. Chaos v organizaci nádherně odvádí pozornost. „Rozhlaš, že ty řeči jsou jenom prázdný tlachy. Pokud přestanou, tím líp. A jestli ne, chci to vědět.“

Ze všech sil jsem doufal, že přestanou, jinak bych musel vypátrat, kdo za tím vězí, dřív než se dostanou k Niccovi.

„Zkusím to.“

Prohovořili jsme ostatní novinky a já jsem mezitím dojedl snídani. Něco z toho, co mi řekl, jsem si zapamatoval pro pozdější prověření, ale většinu jsem pustil z hlavy. Na ulicích se nic zvláštního nedělo.

Když jsme skončili, okatě jsem si utíral ruce do ručníku, který Mendross nechával viset na kraji stánku.

„Pozdravuj ode mě Rizzu,“ řekl jsem, zvedl fík a potěžkal ho.

Mendross spokojeně pokýval hlavou nad jménem své ženy a udělal mi místo. Hodil jsem po něm fíkem a o kousek minul.

„Příště už se trefím, to si piš!“ křikl jsem, aby mě všichni okolo slyšeli.

Mendross se hrbil a koktal omluvy. Degan a já jsme se otočili a odcházeli, já navýsost arogantním a nasupeným krokem.

Jakmile jsme opustili tržnici, změnil jsem krok do téměř šouravé chůze. Degan zívl a podrbal se na bradě.

„Pořád máš spoustu práce?“

Podíval jsem se na oblohu. Slunce bylo nechutně vysoko, skoro čtyři hodiny od východu. Nejraději bych se zavrtal pryč z denního světla, ale bylo třeba navštívit jistou osobu a teď na to byla nejpříhodnější chvíle.

„Jo. Mám.“

„Potřebuješ mě k tomu?“

„Ne.“

„To je dobře, protože bych stejně nešel.“

„Hm, možná tě nakonec budu potřebovat.“

„Troufáš si.“

A bez dalšího slova zmizel v davu a zamířil domů. Přísahal bych, že jsem ho při tom slyšel pohvizdovat. Parchant! Chvíli jsem ho sledoval, pak jsem se otočil na druhou stranu. Potřeboval jsem si s jedním člověkem pohovořit o jistém kusu papíru.

Kapitola 3

Baldezar byl Písmák, což znamenalo, že umí číst a psát ve starých dialektech a moderních cizích jazycích a v případě potřeby též vytvářet kopie a padělky písemností. Také to byl písař, který vedl písmomalířskou dílnu v ulici vedle mého bydliště. Byla to velká živnost s více než tuctem učedníků a tovaryšů pracujících pod jeho přísným dohledem. Baldezar by nikdy neprodal obsah depozita, což bylo to, zač považoval jemu svěřené papíry, ale s radostí vyrobil kopii nebo padělek čehokoli, co jste mu přinesli.

Dílna byla světlá, a když jsem vstoupil, plná práce. Okna i posuvné střešní panely byly otevřené, aby dovnitř mohlo ranní slunce. Hlavní prostor pokrývaly štíhlé šikmé stolky. Na většině z nich ležely vedle sebe originál a kopie v různém stavu rozpracovanosti, ale na pár z nich byly vlastní výtvory. Na těch pracovali nejlepší písmomalíři a ilustrátoři. Každá stránka, každá řádka byl kus vytvářené historie.

Zhluboka jsem se nadechl a vnímal vůni inkoustu, barev, papíru a křídy. Pro mě to bylo aroma vědění, historie, a miloval jsem je. Mně bylo lhostejné, zda se tu kopírují staré spisy nebo účetní knihy, co se mě týkalo, kouzlo bylo ve zdejší atmosféře.

„Není na tebe trochu brzo, Drothe?“ ozval se hlas vedle mě.

Otočil jsem se a spatřil Lyconnise, jak ke mně kráčí se svazkem papírů v silných rukách. Byl vyšší než já – což nebylo nic zvláštního – a stavěný spíše jako sedlák nežli písař. Široká ramena, silné končetiny a prostá a důvěřivá tvář, z níž jsem měl vždycky zvláštní pocit. Nebyl jsem zrovna zvyklý na společnost tak jasně poctivých a upřímných lidí.

„Dlouhá noc?“ zeptal se písařský tovaryš.

„To je to tolik vidět?“

„Obávám se, že jo.“ Ukázal dozadu do dílny. „Můžeme přisunout stoličku k mýmu stolku, jestli chceš – právě jsem dodělal další kapitolu historie.“

„Tu o čtvrtým regentství?“

„Je tu nějaký jiný?“

Olízl jsem si rty. Bylo to pokušení. Čtvrté regentství bylo jedním z období dějin impéria, kde se pověsti prolínaly se skutečností, kdy opakující se vláda Stephena Dorminikose musela čelit první skutečné hrozbě a kdy se začaly objevovat první drobné trhliny v duševní vyrovnanosti našeho vládce.

Tou dobou byl císař na trůně v některém z vtělení už více než dvě stě let. Jistě, nebylo to znamení šesti století, které jsme nedávno pozorovali v Ildrecce, ale jeho výběr od Andělů, aby sloužil jako nekonečně se převtělující císař, byl pevně ustaven. On byl Věčnou trojicí, vládcem, jehož duše se rozpadala na tři části, aby mohl být navždy znovuzrozen jako jedna ze tří verzí sebe sama – Markino, Theodoi a Lucien – střídající jeden druhého v následující generaci v dohledu nad impériem. Tak rozhodli Andělé a tak to bylo.

Ale to neznamenalo, že s tím musí být každý spokojen.

Stejně jako všichni ostatní začínal Stephen Dorminikos jako smrtelník, a lidé na to nezapomněli. Pokud se někdo může narodit – dokonce několikrát – vyplývá z toho, že může i zemřít. A k tomu také došlo – několikrát. A proto císařové jmenovali regenty – pověřence, kteří vládli, pokud některé vtělení zemřelo dříve, než se našlo další. V případě druhého a třetího regentství k tomu došlo kvůli dvorským intrikám a úkladům, za čtvrtého regentství však řádila epidemie moru, která zabila hned dvě Stephenova vtělení. Bylo to naprosto nevinné a zároveň se říše na tuto eventualitu dlouho připravovala, proto byl chaos, který následoval, naprosto překvapivý.

Když teď byla dvě Stephenova vtělení mrtvá, někoho – nikdo pořádně nevěděl koho – napadlo, co by se stalo, kdyby zemřela najednou všechna tři vtělení vládce. Dokáže se pak ještě vrátit? Kromě prvního případu, kdy Stephen zemřel a odebral se k Andělům, bylo někde v impériu vždy naživu alespoň jedno jeho vtělení. Imperiální kult zmiňoval strašlivé následky absence panovníka, ale nikdo netušil, zda jsou varování autentická nebo smyšlená.

Jistěže se našli lidé odhodlaní to zjistit. Bohužel pro Stephena to byli jeho vlastní regenti. A tak začaly regentské války – osmdesát jedna let hry na kočku a myš mezi uzurpátory a vtěleními Stephena Dorminikose. Lucien dvakrát zemřel, jednou na mor a jednou na dýku v zádech. Markino podlehl téže vlně moru jako Lucien, ještě coby nemluvně. Theodoi byl zabit, když vedl armádu proti hradbám Ildreccy. V šedesátém čtvrtém roce čtvrtého regentství regenti prohlásili, že žádná vtělení Dorminikose nejsou naživu, natož na trůně. Císařové byli mrtví.

A pak, o sedmnáct let později, je Markino vyvedl z omylu a vynořil se v čele armády, a zrovna z Djanu. Pak se začaly dít zajímavé věci.

„Už jsi došel k Očistě?“ zeptal jsem se.

Na pochodu z Djanu do Ildreccy rozkázal Markino vojákům znetvořit veškerá zpodobnění jeho dřívějších vtělení, na která narazili. Proklamoval, že „očišťuje“ chrámy a podporuje nový začátek po éře regentství. Jeho ostatní já byly jiného mínění. Nelíbilo se jim, že jsou vymazávána za své nepřítomnosti. A tak začala několik staletí trvající roztržka mezi vtěleními císaře.

Lyconnis podotkl, že nalezl nový text na toto téma, ale nechtěl to blíže rozebírat. Ani dnes to nebylo jiné. Prohnaně se usmál, nebo to přinejmenším zkusil – jeho tvář na to nebyla stavěná.

„Neřeknu!“

„Tak neříkej.“ Přemýšlel jsem, jestli ho zkusím vyprovokovat – miloval hovořit o své práci, tak by snad nebylo těžké ho zpracovat – ale jen jsem vzdychl. „I když bych si to strašně rád přečet, musím za tvým šéfem, pracovně.“

Jeho tvář pohasla.

„Aha. Tak to tě nebudu rušit.“

Neznal podrobnosti mého vztahu s Baldezarem, ale byl dost chytrý na to, aby poznal, že je to něco, od čeho by se měl držet dál.

Přešel jsem dílnou a vystoupal po úzkém točitém schodišti na galerii. Baldezar na mě čekal nahoře.

„Mladý Lyconnis, zdá se, neoceňuje tvou práci tolik jako ty tu jeho.“ Věta drnčela z jeho úst a slova zněla suše a křehce jako papíry všude kolem nás.

„Myslím, že mu vadí, že ty se se mnou zaplétáš.“

„Nejspíš.“ Mistr Písmák se otočil a šoural se do své kanceláře. „Ale protože mě názory mých podřízených nezajímají…“ Nechal slova dopadnout na podlahu a přešel po nich.

Přelétl jsem očima vyskládaná díla. Úzké prostory mezi okny na galerii vyplňovaly knihy a svitky a police sahaly od podlahy až ke stropu. V mnoha z nich se nevyznal nikdo jiný než učenci, ale bylo tu dost příběhů a pověstí, aby mě tu udržely léta. Baldezar se občas uvolil mi některý půjčit, ale jen neochotně a vždy draze.

„Nesahat!“ varoval mě přes rameno. Z tónu hlasu bylo zřejmé, že nežertuje.

„Pozor na jazyk, Písmáku,“ naježil jsem se.

„Je to můj kšeft, co je na tom? Ty zase pozor na prsty, chmatáku!“

„Už roky jsem nic nešlohnul.“

Baldezar si odfrkl, ale nic neřekl.

Vešli jsme do jeho kanceláře. Usadil se za svým psacím stolem jako pán. Na mě zbyla úzká židlička naproti němu. Okenice v místnosti byly otevřené, aby dovnitř mohlo světlo, ale vlastní skleněná okna zůstala zavřená proti prachu a hluku z ulice. Působilo to útulně a teple. Potlačil jsem zívnutí a místo toho kýchl.

U většiny lidí by podobné slunění způsobilo zdravý, nebo aspoň vitální vzhled. U Baldezara však jen zdůraznilo jeho hluboké vrásky. Podobné hrbolky a výčnělky, upozorňující na jeho kostnaté tělo, jsem rozeznal i pod jeho inkoustem potřísněnou halenou. Pozoroval mě napůl zavřenýma očima.

„Doufám, že tu nejsi kvůli práci, kterou jsi mi zadal. Řekl jsem ti, že to nestihnu dřív než příští týden. Ještě jsem ani nedostal správný lněný papír.“

„Ne, tohle nespěchá,“ mávl jsem rukou. Chtěl jsem po něm trochu padělatelské práce pro mou sestru, ale neuškodí jí, když trochu počká. Možná ji to dokonce naučí špetce trpělivosti, i když o tom jsem pochyboval. „Přišel jsem, abych si vyslechl tvůj názor na něco.“

Písmák přikývl, jako by to bylo naprosto přirozené a dávalo to dokonalý smysl, o čemž jsem si jistý, že to tak chápal. Byl to přece jen Baldezar.

Zalovil jsem ve váčku na krku a vytáhl papír, který jsem sebral Athelovi. Baldezarovy oči se na okamžik otevřely, pak mu víčka opět poklesla.

„Můžu?“ natáhl rákosovité prsty. Vyhověl jsem mu a on podržel proužek papíru proti světlu. „A co po mně chceš?“ zeptal se po delší chvíli.

I poté, co jsem mu dal papír, jsem znejistěl. Mým instinktem bylo zasvěcovat do svých záležitostí co nejméně lidí. Musel jsem si připomenout, proč jsem ze všeho nejdřív zašel sem.

„Doufám, že je tam šifra, kterou bys mohl přečíst.“

„Jako zakódovaná zpráva?“

Přikývl jsem.

„Odkud to máš?“

Mlčky jsem na něj hleděl.

„Ptám se proto, že původ toho vzkazu mi může pomoct…“

„Nezáleží na tom, odkud to mám,“ opáčil jsem ostře. Únava vyčerpávala mou trpělivost. „Chci vědět, co mi o tom můžeš říct.“

„Dobrá.“ Promnul papír mezi prsty. „Víš, čeho se to týká?“

„Tohle je ubohost, Písmáku! Nehraj si se mnou.“

„Tvojí hantýrce sice rozumím, Drothe,“ nakrčil Baldezar znechuceně ret, „ale to neznamená, že ji rád poslouchám. V mojí přítomnosti používej spisovný jazyk, nebo vypadni.“

Vyskočil jsem a v poslední chvíli jsem se zarazil. Baldezarovi se rozšířily oči a skoro spadl ze židle. Dlouze a zhluboka jsem se nadechl.

„Dobře,“ zaskřehotal jsem. „V jednoduchém jazyce se mi vůbec nelíbí, co ten papír naznačuje. Ve skutečnosti mě to pořádně sere. Mám kvůli tomu blbej den a počítám, že jich bude ještě víc. Oba tedy víme, co to znamená, takže radím, abys mi prozradil, co tam vidíš. Jinak moje hantýrka nebude jediná věc, co se ti nebude líbit.“

Baldezar otevřel ústa, pak je zase zavřel a odkašlal si.

„Šifra, říkáš? Zajímavé!“

Položil papírek na stůl a studoval jej. Asi po minutě se jeho ruce přestaly třást. Několikrát ho obrátil, prohlížel si znaky ze všech stran a pak ho otočil prázdnou stranou nahoru. Přejížděl prsty po papíru a cosi si brumlal. Pak vzhlédl.

„Nevím.“

„Co?“

„Není to žádný jazyk, který bych znal, pokud to vůbec nějaký jazyk je,“ zvedl ruce na obranu. „Znaky netvoří verše ani nedávají žádný smysl. Nic nenaznačuje nějakou šifru.“

Vstal jsem a opřel se o stůl.

„Tady je pystos a immus,“ ukázal jsem. „A co tyhle opakující se znaky, tady a tady… a tady zase? A tyhle dva tady a tady? Můžou to být fragmenty běžné cephty.“

„Ne všichni používají při psaní imperiální ideogramy, Drothe.“ Ne, všichni ne, jen většina lidí v říši.

„Fajn, tak jsou to možná ty věci, které v západních královstvích používají ke psaní…“

„Písmena?“

„Správně, písmena.“

Baldezar dlouze vzdychl.

„Možná. Nebo to může být kousek cvičení z iluminace. Nebo pokus o použití těch bezcenných nových tiskacích strojů. Ale nevidím tu žádné stopy šifry, Drothe. Tohle je část odpadu z písmomalířské dílny.“ Zamával papírkem. „Nehodný, abys kvůli němu na někoho řval.“

Začal jej muchlat do kuličky. Natáhl jsem ruku.

„Ale stejně…“

Přestal papír mačkat, ještě jednou si ho prohlédl a podal mi ho. Strčil jsem si ho zpět do váčku. Když jsem se na něj ohlédl, prohlížel si mě.

„Jsi přesvědčen, že ten papír je tak důležitý?“ zeptal se.

Ne, sakra! Může to být nesmysl, papírek na zapálení dýmky, odpad, který vypadl ze dna Athelova batohu. Ale také to byla jediná věc, kterou jsem z něj násilím dostal. I ve své poslední hodině mohl Athel lhát, a tak jsem potřeboval něco, co by potvrdilo nebo vyvrátilo jeho tvrzení. Tenhle papírek bylo nejlepší vodítko, jaké jsem měl, bez ohledu na to, jak ubohé možná je. Takže jsem samozřejmě lhal, když se Baldezar zeptal na jeho důležitost.

„Rozhodně!“

Začal bubnovat prsty na stůl.

„Možná,“ řekl pomalu, „že by se na to mohl podívat jeden z mých kolegů, který o těchto věcech ví víc než já. Něco by to stálo a musel bych mu ten ‚dokument‘ ukázat, samozřejmě, ale mohl by ti poskytnout nějakou odpověď.“

Viděl jsem, jak je mu nepříjemné připustit, že by někdo mohl vědět víc než on, natožpak, že potřebuje konzultaci. Fajn!

„Lákavá nabídka, ale ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Ten papír zůstane u mě.“ Pak jsem dostal nápad. „Kdo je ten kolega?“

„Nikdo, koho znáš,“ odpověděl nakonec po dlouhém váhání.

S lehkým úsměvem jsem ho pozoroval. Nechce, abych šel za jeho známým sám, nebo doufá, že usmlouvá vyšší cenu za konzultaci a část si ponechá? Ať tak či tak, vypadalo to, že budu muset vydat hodně peněz za málo muziky.

„Dobrej pokus,“ řekl jsem. Baldezar překvapeně pozvedl obočí. Když se nadechoval k námitkám, zarazil jsem ho mávnutím ruky, zívl a protáhl se. „Nebudem si hrát. Na to jsem moc unavenej. Buď mi pomůžeš, nebo ne.“

Baldezar na mě dlouho nasupeně hleděl. Pak, aniž ze mě spustil oči, zavolal: „Lyconnisi!“

Slyšel jsem hřmotného písaře rychle dusat po schodech a po balkonu ke kanceláři svého šéfa. Když vstoupil do místnosti, nebyl ani trochu zadýchaný.

„Ano?“ zeptal se a nakláněl hlavu k Baldezarovi.

„Drothe má nějaký brak, chce, aby ses na něj podíval. Myslí si, že to může být nějaká šifra.“

„Šifra?“ divil se Lyconnis. Pomyslel jsem si, že kdyby tu Baldezar nebyl, slastně by si promnul ruce – vzrušení, které z něj vycházelo, bylo prakticky hmatatelné. „Můžu?“

Když jsem papírek vytáhl a podal jej Lyconnisovi, věnoval jsem Baldezarovi poťouchlý pohled.

„Tady Lyconnis studoval dávnověkou špionáž a tajné zprávy,“ podotkl suše Baldezar a ušklíbl se. „Představ si moje překvapení, že to najednou k něčemu je.“

Lyconnis si hryzal ret a sklonil se k papíru. Obracel ho a zkoumal způsobem, který mi rychle přišel povědomý. Zamračil se.

„Odkud to máš?“

Založil jsem si ruce na prsou a mlčel. Lyconnis zrudl.

„Jistě. Promiň, že se ptám. Nejspíš sis všiml znaků pystos a immus.“

Přikývl jsem. Zvedl papír proti světlu, pak pokrčil rameny a vrátil mi ho.

„Může to něco znamenat, ale myslím, že spíš to bude jen nějaký šmírák. Je to důležité?“

„Otázka života a smrti,“ vzpomněl jsem si na Athela. Lyconnis se zatvářil vážně. Usmál jsem se a uvažoval, jestli se víc bojí o mě nebo o původního majitele papírku. Možná o oba.

„Znáte někoho jménem Ioclaudia?“ zeptal jsem se.

„Koho?“ nechápal Baldezar. Otočil jsem se k němu. Zíral na mě.

„Ioclaudia,“ zopakoval jsem.

„Kromě jakési nepříliš známé staré historky ne, nikdy jsem o nikom toho jména neslyšel. Lyconnisi?“

„Ne,“ zavrtěl písař hlavou. Bázlivě se na mě usmál. „Rozhodně nikoho, kdo by žil v posledních třech stoletích.“

„Podle toho, jak se dnešní ráno vyvíjí, mě to ani nepřekvapuje.“

Vstal jsem, pokynul Baldezarovi, uctivě se uklonil Lyconnisovi – hlavně abych podráždil jeho mistra – a vykročil ven.

Za běžného dne to bylo od Baldezara ke mně domů jen kousek. Dnes to bylo stejně daleko, ale připadalo mi to pětkrát delší. Slunce se zdálo jasnější, davy hustší, ulice špinavější. Neměl jsem sílu s nimi bojovat.

Když jsem dorazil k lékárně, nad níž jsem bydlel, byl jsem sotva víc než šourající se hmota otupělých smyslů. Vzdychl jsem úlevou. Chvíli jsem zvažoval, že bych se zastavil dole a otravoval Eppyrise s nějakým ahrami, ale vyhrálo pomyšlení na mou neforemnou neustlanou matraci. Zamířil jsem ke schodišti.

„Čenichu!“

Hlas se nesl odkudsi z dálky, možná celých deset stop za mnou. Mám se otočit? Ne, budu ho ignorovat, třeba zmizí.

„Hej, Čenichu!“

Pořád je tam? Ach jo, to je ale dutá hlava! Učinil jsem výmluvné, upřímné a vysoce neuctivé gesto, aniž bych se otočil, a pokračoval v šouravé chůzi.

„Krucinál,“ zaklel ten hlas. Cosi těžkého mi dopadlo na rameno a otočilo mě.

Zafungovaly zvyk a adrenalin. Když jsem se otáčel, spustil jsem malou dýku (tu otrávenou) ze zápěstního pouzdra do levé ruky. Pravá zároveň hledala rapír.

Byli dva a byli velcí – jako sloupy, až zastínili slunce – a byli dobří. Jeden mi chytil levou ruku a sebral mi dýku. Pohledem se mi přitom zavrtával do tváře. Druhý mě chytil za pravé zápěstí a zastavil napůl vytažený rapír. Poznal jsem je.

„Niccodemus tě chce vidět, Čenichu,“ řekl Slané oko. „Hned.“

Kapitola 4

V „hantýrce podsvětí“, jak by to Baldezar bezpochyby vyjádřil, jsem nazýván Čenichem. To znamená živit se tím, že se cpu, kam nepatřím, hledat špínu a být všeobecně na obtíž. Jsem zprostředkovatel informací a sbírám, co se objeví, téměř všemi způsoby – placenými informátory, úplatky, odposloucháváním, vydíráním, vloupáním, intrikami… a ve vzácných případech i mučením, jen abych potřebné informace získal.

Tím se Čenich liší od obyčejné drbny. My informace nejen shromažďujeme, ale skládáme je i dohromady. Jakýkoli donašeč vám za adekvátní cenu prodá, co se povídá, ale pokud chcete znát pozadí, kde a co se děje a odkud to přišlo, jdete za Čenichem. Čenichové jen neshromažďují šeptandu z ulic, také oddělují zrno od plev a dávají dohromady souvislosti, které většině lidí unikají. Nejde jen o to zjistit, že se něco děje – především je nutné zjistit, proč se to děje.

A pak také prodáváme informace. Komu, to záleží na tom, jaký druh Čenicha jste. Pokud jste Široký čenich, pracujete na ulici a to, co víte, prodáváte nejvyšší nabídce. Čisté a prosté. Je to nebezpečná práce, protože ne každý chce, abyste se o vaše vědomosti dělili, ale chytrý Čenich ví, jak si nechat pro sebe tu správnou část, aby ho nikdo neobtěžoval.

Dlouhé čenichy naproti tomu hlavu příliš nevystrkují a o informace se nedělí. Jejich úkolem je infiltrovat konkurenční gang a donášet informace svému skutečnému pánovi. Být Dlouhým čenichem vyžaduje zvláštní kombinaci odvahy a tuposti obvykle vyhrazené mangustám a císařským výběrčím daní. Většinou nevíte, že je někdo Dlouhým čenichem, dokud jeho mrtvola neplave v přístavu.

Třetím druhem je Úzký čenich. To je práce, kterou dělám pro Nicca – dávat pozor na jeho lidi, zjistit, kdo ho podvádí a kdo ne, a obecně řešit drobné problémy, než se z nich stanou velké. To mi zrovna nepřidává na popularitě, ale poskytuje mi to něco, co ostatní dva typy Čenichů nemají – krytá záda. Pokud se na mě někdo rozhodne vztáhnout ruku, musí myslet na to, co s ním Nicco udělá na oplátku. To není špatné. Ovšem jako všechno ostatní to má i své stinné stránky, a jednou z nich je to, že musím odpovídat na Niccovy otázky – často.

Tahle poslední součást mé práce je značně na obtíž, obvykle v nejhorší možnou chvíli.

Dveře na vrcholku schodiště se otevřely a já jsem byl dvěma gorilami vstrčen do kanceláře. Byla to strohá místnost – stůl, dvě židle, čtyři holé stěny a malé okno s výhledem na ulici. Na stole leželo dřevěné prkénko se zbytky Niccovy snídaně, z něhož se do místnosti linula masitá, tučná vůně. Uvnitř čekali dva muži.

Nicco stál u okna s těžkýma rukama sepjatýma za zády. Přivřel jsem oči, protože mi do nich svítilo slunce, ale neuhnul jsem pohledem. To by bylo neuctivé.

Ve svých začátcích byl Nicco samá šlacha a sval, dost velký na to, aby z něj byli dva takoví jako já. Nyní byl jen stínem sebe sama – pořád velký, pořád silný, ale s těmi nejostřejšími hranami již obroušenými. Pod bradou se mu začaly tvořit laloky a více masa na jeho těle mělo původ v jídle a ne v boji. Pod očima se mu usadily tmavé pytle, díky nimž vypadal v určitém světle vyčerpaně. Vlasy mu řídly. Ale i stárnoucí Niccodemus Alludrus byl tvrdší než většina lidí. Dokázal to před třemi měsíci, kdy zlomil vaz atentátníkovi, i když už měl kolem krku škrtící strunu. Nikdo nezpochybňoval, že na to Nicco stále má.

Druhý muž v místnosti se se založenýma rukama opíral o vzdálenější zeď a na prstech a v uších se mu třpytily stříbrné kroužky. Byl vysoký a hubený a celý jeho zjev působil dojmem ostrosti – obličej, šaty i mozek. Jmenoval se Rambles a byl jedním z Niccových šéfů ulic. Ale na rozdíl od Nicca, který při řešení problémů preferoval olověnou trubku, Rambles sáhl po stiletu. Soudě podle toho bychom spolu já a Rambles měli dobře vycházet – podobný přístup, podobné myšlení a takové ty kecy. Místo toho jsme dokázali navodit dojem přízně ohně s vodou.

Ani jeden z mužů nevypadal v nejlepší náladě. Já jsem jim to nezkazil.

„Dobře, že jsi přišel, Drothe. Posaď se,“ oslovil mě Nicco, aniž se ke mně otočil.

Sedl jsem si. Slyšel jsem, jak stráže zaujaly pozice po obou stranách dveří. To a přítomnost Ramblese nebylo dobré znamení. Nicco a já jsme se obvykle setkávali o samotě – nechtěl, aby někdo dostal informace dřív než on.

„Nejsem zvyklý čekat na svoje lidi dva dny.“

Napřímil jsem se. Dva dny? Do prdele! Mendross neřekl nic o tom, že výzva přišla včera. Promnul jsem si oči, abych se probral, a do pusy si strčil semínko.

„Byl jsem uprostřed jiný práce, když jsem dostal zprávu. Netušil jsem, že čekáš.“

„Z toho, co jsem slyšel, jsi tou dobou byl už s pašerákem hotov.“

Zamrkal jsem. Jak se sakra Nicco dozvěděl o Athelovi? Udělal jsem, co se dalo, abych to ututlal. Ach ano, samozřejmě!

„Drtič,“ odtušil jsem.

„Ten mučitel o tobě řekl pár věcí,“ neodvracel Nicco pohled od okna. „Ani jednu dobrou.“

„Ta sadistická svině je jenom vzteklá, protože…“

Nicco pozvedl masitou ruku.

„Do tvých vedlejších kšeftů se nepletu, Drothe. Dokud dostávám svůj podíl, jsem spokojen. Do čeho se ale pletu je, když moji lidi nedělají svou práci.“ Nebylo těžké si odvodit, že „lidi“ znamenalo mě.

„Podívej, mám zpoždění a omlouvám se za to. Upřímně. Nevěděl jsem, že čekáš…“

Nicco se otočil ke mně.

„Sklapni!“ zařval. „Správně bych tě vůbec neměl volat, Drothe. Kdyby ses věnoval svojí práci místo honění se za relikviemi, věděl bych o Deseti cestách už dva dny. Takhle se to ke mně muselo donést z ulice. Já nemám poslouchat řeči ulice, Drothe, za to platím tebe!“

„Deset cest?“

Cucal jsem semínko a vybavoval si, co všechno mi Mendross o té čtvrti řekl, a také, co všechno jsem se doslechl za poslední dva měsíce. Nevynořilo se nic důležitého.

„Proč tě probůh znepokojuje, co se děje v Deseti cestách?“

„Řeči,“ vložil se do hovoru Rambles. Otočil jsem se k němu.

„Mluvil jsem snad s tebou?“

„Na ulicích kolujou zvěsti, že někdo plánuje něco proti Niccovi v Deseti cestách.“

„Na ulicích? Co ty můžeš vědět o poslouchání hlasu ulice?“

„Mám uši,“ odtušil Rambles.

„Jo, vidím je. Hezký rolničky.“

„Říká se, že je to vážný.“

„Vážný, fajn. Tak mi odpověz na pár otázek, ó mudrci ulice. Prověřil sis to u někoho jinýho? Třeba dalšího Čenicha nebo někoho tam odtud. Vytáhl jsi tam svoji prdel a obhlídl si to osobně? Vzal jsi v úvahu možnost, že to může být jenom kec? Nebo jsi hned, jak ses to doslech, upaloval sem?“

Rambles se odpoutal od zdi.

„Nepotřebuju, aby mi Čenich říkal, jak se pracuje na ulici.“

„Jistěže,“ odsekl jsem. Otočil jsem se zpět k Niccovi. „Je plnej sraček.“

„Proč jako? Protože se mnou nesouhlasíš?“ hádal se Rambles.

Ostentativně jsem si založil ruce na prsou a opřel se v židli. Světlo z okna mě pořádně bodalo do vyčerpaných očí a začínala mě nepěkně bolet hlava, ale přesto jsem se mile usmíval.

„Odpověz mu!“ přikázal Nicco.

„Proč? Jestli chce Rambles věřit všemu, co na ulici uslyší, je to jeho věc. Nedávám zadarmo lekce.“

Nicco udělal krok ke mně. Podlaha pod ním zavrzala.

„Řekl jsem: odpověz mu!“

Tvrdě jsem skousl ahrami v ústech. Křupnutí se hlasitě rozlehlo po místnosti. Začínal jsem být naštvaný. Kvůli tomuhle mě sem přitáhli?

„Je to blbost. Někoho zmáčknete a hned je z toho akce proti tobě? Zamysli se nad tím. Deset cest takhle funguje. Každej, kdo tvrdí něco jinýho, je hlupák. Jestli Rambles chce…“

Na tak velkého muže se Nicco pohyboval rychle. Neměl jsem čas uhnout, když přistoupil ke mně a hřbetem ruky mě udeřil přes tvář.

Rána mě skoro shodila ze židle a v hlavě mi zazvonilo. Tvář mi na chvíli otupěla, pak si skrz ni začala drát cestu bolest. Cítil jsem, jak mě čísi ruce popadly za ramena a posadily zpátky na židli. Nejdřív jsem si myslel, že je to Nicco, ale když jsem si všiml, že stojí přede mnou, došlo mi, že nikde nevidím ty dvě gorily. Stály za mnou a pevně mě tiskly do židle.

Pohnul jsem bradou a cítil krev, vytékající mi z úst na bradku. Měl jsem pocit, že mi tvář vyplňuje půlku obličeje. A jako by toho nebylo dost, bolest hlavy, která před chvílí hrozila vypuknout, řádila naplno.

Ze zvyku jsem natáhl ruku směrem k váčku na opasku. Tam mám přípravky na tišení bolesti – voskované pytlíky plné listů a mastí. Možná by trocha svatého balzámu na tvář…

Jeden ze strážců mi zadržel ruku.

„Opatrně,“ řekl Nicco. Masíroval si ruku, kterou mě udeřil. „Buď opatrný, Drothe.“ Naklonil se těsně ke mně. Zjistil jsem, že měl k snídani cibuli. „Víš, za co to bylo?“

Přikývl jsem a pomalu uvolnil ruku.

„Protože souhlasíš s Ramblesem?“

„Částečně. A?“

„Protože jsem tě nepřímo nazval hlupákem?“

Niccova pěst se mi zaryla do břicha. Začal jsem se kácet, ale gorily mě pevně držely za ramena. Seděl jsem a lapal po dechu, tělo se mi zmítalo v křečích. Jestli budu zvracet, rozhodl jsem se mířit na Niccovy boty.

„Vidíš, na to jsem zapomněl,“ řekl Nicco a narovnal se. „A?“

Čekal, zatímco jsem funěl a lapal po dechu.

„Protože jsem neodpověděl hned na tvůj první pokyn,“ vysoukal jsem ze sebe, když jsem se konečně dokázal nadechnout.

„Na první dva,“ opravil mě Nicco. „A nezkoušej to potřetí.“

Chabě jsem kývl a dlouze a zhluboka se nadechl. Rozhodně se tu dělo něco divného – Nicco je sice hrubián, ale obyčejně mě nemlátí za to, že se s ním hádám. Něco ho vytáčí.

Zamrkal jsem a snažil si pročistit hlavu. V bolesti a nevyspání bych si to v hlavě nemusel poskládat tak dobře, jak bych měl.

„Takže jde o to, jak funguje Deset cest,“ snažil jsem se získat trochu času. Můj hlas zněl pevněji, než jsem čekal. Poděkoval jsem ahrami. „To místo je stoka. Je to čtvrť plná zlodějíčků a malých bossů. Skoro každý z nich někdy něco zkusí. Tak si dělají jméno. Pokud toho provedete dost, nebo se vám povede opravdu velká věc, může vás to vynést nahoru. A to se tam děje. Někdo se snaží dělat ramena tím, že zjišťuje, kam až vás může zatlačit. V Deseti cestách moc velký vliv nemáme, takže jsme první na ráně. Když tam pošleme pár chlapů s nožema, udělat nějakou tu jizvu, možná jednu nebo dvě mrtvoly, místní podsvětí dobře pochopí náš vzkaz.“

„Už jsem je tam poslal,“ ušklíbl se Nicco.

„Fajn.“

„Nevrátili se.“

„Och!“

Nicco si sedl za svůj stůl.

„Řekni mu to,“ přikázal Ramblesovi.

„Šli tam tři Sekáči,“ vysvětloval Rambles. „Ani jeden se nevrátil. To bylo před dvěma dny. Dnešní noc jsme tam poslali další čtyři s ochranou dvou Strážců. Jeden ze Strážců se vrátil dneska ráno, hrozně zřízený. Zemřel o hodinu později.“

Tiše jsem hvízdl. Sekáče jsem skoro dokázal pochopit. Nebyli špatní, a pokud jste hledali, našli byste chlapíky na volné noze, kteří byli i dobří. Strážci byli ovšem něco jiného. Jsou to nejlepší, co Bratrstvo má, vybraná elita. Pro bosse jako Nicco byla ztráta dvou těchto mužů a trojnásobného počtu Sekáčů v mizerné čtvrti jako Deset cest špatné znamení – bylo to nanejvýš trapné.

Nyní už chápu, proč je Nicco bez nálady. S původcem toho všeho si to musí rychle vyřídit, jinak riskuje ztrátu autority. Trochu povolte a hned zjistíte, že někdo čenichá kolem vašeho teritoria a vybírá si, kterou část si urve pro sebe. Velké ryby nezůstávají na vrcholku, pokud nechají ty menší srát jim na hlavu.

„Nic z toho se ke mně ještě nedoneslo,“ řekl jsem, „což je dobré.“ Oba na mě zírali. „Nic neslyšet znamená, že to naši lidé dokážou udržet pod pokličkou. To nám dává prostor k nadechnutí.“

„Seru na prostor k nadechnutí,“ ucedil Nicco. „Pokud si lidi stěžujou na ulici, pak někdo kecal.“ Zamračil se na Ramblese. „A to se nesmí stávat.“

Rambles pokrčil rameny a náhle jsem pochopil. Dostal na starost Deset cest. Skoro jsem vyprskl smíchy. Nepřišel jsem na nikoho, koho bych viděl radši mít tuhle žumpu na krku. Nicco se otočil ke mně.

„Čemu se kurva směješ?“

„Ehm…“

„Přijdeš si o dva dny pozdě, hádáš se, dáš mi informaci, kterou jsem potřeboval znát včera a pak tu sedíš a culíš se?“

„Teda…“

„Drž kurva hubu!“

Poslechl jsem. Nicco smetl z talíře drobky chleba a nasypal si je do pusy.

„Nebudu to protahovat,“ řekl a žvýkal chleba. Ukázal na Ramblese. „Chci, aby ti, kdo za tím stojí, zaplatili – tvrdě. Nikdo si se mnou nebude hrát, ať se schovává, kde chce. To musíme dát těm zmetkům v Deseti cestách na srozuměnou.“

Rambles nad tím chvíli přemýšlel.

„Jak daleko chceš, abych zašel?“

„Tak daleko, jak budeš potřebovat. Ale nechci, abys přitom zboural celou tu zatracenou čtvrť. Jasný?“

Rambles vypadal mírně zklamaně, ale přikývl. Také jsem přikývl. Nicco byl chytrý. Deset cest je možná díra, ale hrdá díra. Bossové zvenku nejsou uznáváni, a když, tak jen na okrajích. Dokonce i městská hlídka tam neměla žádná kasárna. Pokud tam Rambles vlítne zostra, během pár dní se proti němu sešikuje celé tamější podsvětí.

„Dobře,“ řekl Nicco a luskl prsty na Ramblese. „Teď odsud vypadni!“

Rambles se Niccovi mírně uklonil, ušklíbl se na mě a odešel. Protože za mnou pořád stály stráže, pochopil jsem a zůstal. Nicco se napil čehosi z hrnku, zatvářil se znechuceně a hrnek odložil.

„Ty půjdeš taky.“

„Cože?“ narovnal jsem se.

„Do Deseti cest. Jdeš taky.“

Do prdele! Tohohle jsem se bál. Strávil jsem v té díře pět let, než jsem se odtamtud vyškrábal. Cesta to nebyla jednoduchá ani pěkná a přísahal jsem, že se tam nevrátím. Kromě toho, jestli uvíznu tam, nebudu moci sledovat Ioclaudii a svou relikvii. Olízl jsem si rty a rychle přemýšlel.

„Nejsem si jistý, jestli jsem pro tu práci ta nejvhodnější osoba. Znají mě tam.“

„Říkal jsem si, že by to mohlo pomoct – znáš tamější okolí.“

„Znal jsem,“ opravil jsem ho. „To už je dávno. A jestli si mě někdo bude pamatovat, stejně pravděpodobný, jako že se se mnou budou bavit, je, že mě zapíchnou. Nenechal jsem za sebou moc přátel.“

„Tak si vem s sebou nějaký Sekáče.“

„Víš, že takhle nepracuju,“ promnul jsem si bradu. „Sakra, Nicco, já…“

Nicco luskl prsty. Na ramena mi dopadly ruce. Gorila za mnou se do mě opřela s takovou silou, až jsem myslel, že mě propasíruje skrz židli. Trhl jsem sebou a snažil se vyhlížet sebejistě. Sotva jsem tím někoho oklamal. Nicco se zaklonil v židli a pozoroval si prsty.

„Máme další neshodu, Drothe?“

„Ne. Já jenom…“

„Ptal jsem se, máme další neshodu?“

Strážný se o mě opřel plnou silou. Slyšel jsem něco nebezpečně zapraskat. Nejspíš židli, ale přísahal bych, že to byla moje páteř.

„Ne,“ pípl jsem. „Naprosto ne.“

„Dobře.“ Nicco kývl a tlak ustal. „Jděte!“

Oba strážci opustili místnost a zavřeli za sebou dveře. Nicco počkal, až uslyší na schodech jejich kroky, než promluvil.

„Máš štěstí, že tě mám rád, Drothe.“

„Jo,“ masíroval jsem si ramena. Všechno se zdálo být na svém místě. „Štěstí.“

„Nehraj si se mnou, Drothe,“ zahleděl se za mě do míst, kde stáli ti dva hromotluci. „Měl jsem je nechat tu drzost z tebe vymlátit. Co si kurva myslíš? Hádat se se mnou před nima a před Ramblesem? Do hajzlu!“ Opřel se v židli a zíral na mě. „Někdy si myslím, že ti dávám moc volnosti, i na Čenicha. Zapomínáš, kam patříš.“

„Věř mi. Na tohle nikdy nezapomínám.“

„Nepyskuj, Drothe! Teď ne.“

Zvedl jsem ruce.

„Rozumím – žádný hádky před spodinou.“ Ani teď, ani jindy. To pochopil i můj unavený mozek. Teď bylo potřeba spolupracovat. „Co tedy chceš, abych vyřídil v Deseti cestách?“

„Chci, abys zjistil, co se to ksakru děje.“

Zamračil jsem se. Předpokládal jsem, že dostanu za úkol sledovat postup Ramblese a podat hlášení.

„Není to Ramblesova práce? On tomu tam velí.“

„Rambles dokáže těm nejlepším nakopat prdel a dostat z nich jména, ale unikají mu souvislosti. Tobě ne – proto chci, abys tam čenichal. A to, co objevíš, neřekneš nikomu jinýmu než mně.“

„Ty mu nevěříš?“

„Důvěra s tím nemá co dělat – chci porovnat to, co říkáš ty, s tím, co říká on.“

Aha. Nevěří ani jednomu z nás. Úžasné! Prohrábl jsem si bradku. Byla stále prosáklá krví.

„Ramblesovi se nebude líbit moje slídění kolem, pokud se mu to neřekne.“ Ono se mu to nebude líbit ani tak, ale o to nešlo.

„To má blbý,“ opáčil Nicco. Vstal a přešel k oknu. „K tomu, aby dělal svou práci, nemusí vědět všechno.“

„Zatím ještě všechno netuší, co?“ chytil jsem se toho. „Je v tom ještě něco dalšího.“

Nicco se na mě nepodíval. Jen přejel prstem po okenním rámu a pak si prohlížel prach, který mu na něm ulpěl.

„Ten, co se vrátil z Deseti cest, žil dost dlouho na to, aby nám dal dvě jména. Jedno z nich bylo Fedim.“

„Neznám,“ zavrtěl jsem hlavou.

„Je to obchodník, který si stěžuje na ochranu.“ Odfoukl prach z prstu. „Věci jsou už tak dost špatný i bez nějakýho ubohýho překupníčka, co si otevírá hubu. Nevypadám pak dobře. Promluv s ním, zjisti, co ví. Pak ho odkrouhni.“

Zakřenil jsem se, ale mlčel.

„A to druhý jméno?“

Nicco tak dlouho pozoroval svůj prst, až jsem myslel, že mi to neřekne. Pak si ho otřel a usmál se. Nebyl to příjemný úsměv.

„Kells,“ řekl.

Kdybych pod sebou neměl židli, svalil bych se na zem. I tak se mi zatočila hlava, že jsem rukama musel najít oporu.

„Kells?“ opakoval jsem. A kurva!

Kapitola 5

Omámený jsem vyšel na ulici. Kells? V Deseti cestách? Zatraceně! Ještě to mi chybělo. Vyřčení Kellsova jména u něčeho, co znepokojuje Nicca, bylo jako pokoušet se hasit požár olejem.

Vykročil jsem.

Kdysi, ještě před vypuknutím sváru a než začaly nesčetné boje o území, předtím než se z obou stali Ušlechtilí muži, si byli Nicco a Kells blízcí. Podléhali stejnému bossovi, pracovali v téže čtvrti, používali stejné finty, až do momentu, kdy svého starého šéfa Riggu svrhli a rozdělili si jeho území. Vyklubala se z toho nejhorší věc, kterou mohli jeden druhému udělat.

Obě strany mají samozřejmě svůj příběh, jak se to zvrtlo. Ten Niccův se točil kolem respektu a nepoctivosti. Obviňoval Kellse, že ho ošidil o nejbohatší kousky Riggova panství, přestože Niccovi zůstal větší díl území. Ba co hůře, Kells podle něj po rozdělení použil získané peníze jako lákadlo pro nejlepší lidi. A protože Nicco byl Nicco, šel mu tvrdě po krku.

Kells na druhou stranu tvrdil, že si Niccovy lidi nekoupil – jen jim nabídl lepší práci. Namísto spoléhání se na strach a pěsti při udržování organizace v chodu využíval chytrost a pečlivé plánování. Proto se jeho menšímu území vedlo lépe a lidé po Riggově pádu opouštěli Nicca. To, že po něm Nicco jde, vypadalo jako závist.

Obě tvrzení dávala smysl a měl jsem pocit, že v obou je určitá část pravdy. Jako Čenich jsem se naučil jednu věc, že každý příběh se mění spolu s osobou, která ho vypráví, a nezáleží na tom, jak moc se dotyčná osoba přidržuje pravdy. A i když jsem byl spíše nakloněn věřit verzi vyzdvihující Kellse, faktem zůstávalo, že tentokrát se Niccovi křivdilo. Pokud Kells byl v Deseti cestách a mohl být spojen s tím, co se stalo Niccovým lidem…

Zavrtěl jsem hlavou. Nedávalo to smysl. Jen tak zničehonic zabít šest Niccových lidí na Niccově vlastním území nebyl Kellsův styl. Kdyby se to stalo jinak, budiž, ale takhle ne. Kells byl příliš precizní na takovéto dílo. Přinejmenším až do nynějška.

Ale pokud tam bylo spojení, nebo dokonce pouhý náznak, Nicco to nenechá být. Tvrdě po Kellsovi půjde. A já budu přímo uprostřed toho všeho, v Deseti cestách, v boji.

Zasténal jsem. Možná bylo nakonec nejlepší, že mě tam Nicco poslal, abych to prověřil. Možná bych mohl i odvrátit hrozící katastrofu. Ale to neznamenalo, že se mi to musí zamlouvat.

V časně odpoledním slunci jsem se došoural domů a upadl do bezesného spánku. Probudil jsem se chvíli po půlnoci, sežvýkal semínko a vydal se do ulic sehnat nějaké pozdní jídlo. Pak jsem se vrátil a ještě na chvíli usnul.

Když jsem se probudil, škvírami mezi okenicemi mého pokoje se dovnitř draly paprsky pozdně dopoledního slunce. Někdo klepal na dveře.

Chvíli jsem ležel v posteli a doufal, že si příchozí bude myslet, že nejsem doma. Klepání však neustávalo a dokonce sílilo. Stejně se musím jít vymočit.

„Vydržte chvíli!“ křikl jsem a vyškrábal se z postele.

Přes hluk klepání jsem zdola slyšel křik dvou malých dívenek při hře – Renny a Sophie. Usmál jsem se a zapnul si opasek, na němž se v pochvě houpal rapír.

Vyhlédl jsem kukátkem do předsíně. Čistě oholený obličej pod navoněnými blond kadeřemi v bohatě vyšívané kazajce a krátkém plášti. Poznal jsem znak na livreji a zaúpěl.

„Můj pane Drothe!“ volal posel do kukátka. Znělo to nejistě a já bych nejraději zalhal. Ale to by vedlo jen k tomu, že zítra by na mé dveře klepal jiný podobný poskok.

Zajistil jsem dveřní past, odemkl dvojitý zámek a na jeden prst otevřel dveře.

„Drothe ano,“ řekl jsem, „ale žádné můj pane. Nejsem šlechtic a nezískal jsem modrou krev ani sňatkem jako tvoje paní.“

Moje poslední slova ho asi vylekala a byl bezpochyby překvapen mou troufalostí. Jeho věc. Jeho paní je možná baronka Christiana Sephada, paní z Lythosu, ale také je to má sestra. Skutečnost, že kromě nás dvou o našem vztahu ví jen hrstka lidí, na tom nic neměnila.

Pohlédl jsem přes posla na muže, který se objevil za ním. Jmenoval se Ruggero a pracoval pro mě. Krátce kývl na znamení, že posla prohledal. Kývl jsem také a Ruggero tiše sešel po schodech dolů. Obrátil jsem se zpět k poslovi.

„Jsi novej, co? Poslala tě za mnou poprvý.“

„Ano, ehm, ne… tedy, ještě jsem neměl tu čest, pane.“

„Není to čest, věř mi,“ otevřel jsem dveře a pozval ho dovnitř. „Jak se jmenuješ?“

„Tamas, můj pane.“

Zůstal v předsíni. Podle výrazu v jeho tváři jsem hádal, že si není jistý, co má dělat. Patrně jsem porušil veškeré představitelné jemnosti šlechtické etikety. Jakkoli byl možná cvičen v jednání s patolízaly i povýšenci, bylo jasné, že mu nikdo nevysvětlil detaily jednání se zlodějem, který ho přijal jen v košili, jež mu sahala sotva po kolena, a s mečem.

„Rodina dole má děti, Tamasi,“ vysvětlil jsem mu a odhodil pásek s mečem na postel, aby se cítil lépe. „Nechci, aby mi jejich matka spílala, jestliže jejich starší dcera náhodou zahlédne, co mám pod košilí. Rozumíš?“

Posel se rychle ohlédl přes rameno na schodiště, jestli nemám věštecké schopnosti, a pak rychle vešel dovnitř. Zavřel jsem dveře.

„Tak, co chce tentokrát?“ otázal jsem se a sundal z hřebíku na zdi kalhoty a očichal je. Rozhodně čistší než ty, které jsem měl na sobě od honičky s Athelem. Oblékl jsem si je.

„Můj pane?“

„Baronka,“ napověděl jsem mu. „Christiana tě za mnou neposlala, abys mi pomohl se oblíct.“

„Ne.“

„Klid. Jenom mi odpověz na otázku.“

Kývl a sáhl rukou pod kazajku.

Vrhl jsem se k posteli, kam jsem před chvílí lehkomyslně odhodil rapír. Když jsem dopadl na matraci, zbraň vyskočila na druhou stranu a cinkla o zem. Byl jsem mrtev.

V zoufalství jsem pokračoval v honbě za mečem. Možná Tamasova první rána nebude přesná. Třeba ho dokážu zneškodnit a dostat se dolů k Eppyrisovi dřív, než jed začne účinkovat. Možná se zjeví sám Anděl a zachrání mou nedbalou prdel.

Překvapivě jsem se dostal přes postel a dosáhl na meč. Co to sakra ten vrah provádí? Teprve si brousí zbraň? Nikomu to tak dlouho netrvá!

Ale ne! Je to Zaklínač. Uhrane mě. Christiana musí být hodně naštvaná, když zaplatila takový balík.

Pitomče Drothe! Nikdy nepouštěj Christianiny lidi do svého bytu, bez ohledu na to, jak dobře spolu vycházíte. Nezáleží na tom, kolik let uplynulo od posledního pokusu.

Neobtěžoval jsem se vytáhnout rapír. Buď by čepel stejně nestihla opustit pochvu, nebo to bylo jedno. Jen jsem se jednou překulil na zemi a v dřepu držel zbraň před sebou oběma rukama jako hůl.

Tamas stál tam, kde jsem ho viděl naposledy, s vykulenýma očima a pokleslou bradou. V ruce držel složený kus papíru, na němž byla pečeť a stuha. Zírali jsme jeden na druhého dobrých deset úderů srdce. Tamas promluvil jako první.

„Já… já… mám počkat na odpověď.“

„Teď nemám žádnou odpověď.“

„Velmi dobře.“

Vyběhl ze dveří a dolů po schodech. Papír plachtil vzduchem a přistál na místě, kde stál. Pět minut jsem se nedokázal přestat smát.

První vrah, který po mně šel, byl vytáhlý chlapík, který smrděl rybami a levným vínem. V té době mi bylo osmnáct a probodl jsem ho spíš štěstím než uměním, když se mě pokoušel v úzké uličce uškrtit.

Druhý už měl jméno – Šedá Lark. Přimíchala mi do jídla střepy broušeného skla. Ironií osudu to bylo v době, kdy jsem kouřil. Droga pro mě ten večer byla důležitější než jídlo, a tak jsem svůj talíř dal parťákovi. Viděl jsem ho, jak křičí a hodiny vykašlává krev. Příštího dne jsem atentátnici dohonil a přinutil ji sníst totéž jídlo. Bylo to jediné dobro, které mi kdy kouření prokázalo, a od té doby jsem se ho nedotkl.

Třetí pokus se odehrál před třemi lety. Jmenoval se Hirnos a pokusil se mi vrazit nůž do zad v temné uličce – byl to tradicionalista. Zachránilo mě, že jsem ho zahlédl koutkem oka svým nočním viděním. Následný souboj, který se odehrál na kluzkých zasněžených střechách Ildreccy, nás skoro stál život oba. Já jsem se nakonec nahoře udržel, zatímco on skončil na ulici čtyři patra pode mnou, ale bylo to těsné.

Tři měsíce nato to zkusila Alden a také neuspěla. Je to zvláštní, bojovat v posteli na nože se ženou, kterou znáte léta. Věděl jsem však, že je to profesionálka, takže jsem jí to nemohl mít za zlé, i když se mě pokusila zabít.

Ze všech čtyř vrahů jsem si u jednoho byl jistý, že ho najala má sestra, a u jednoho jsem měl podezření. V obou případech jsem vzal vražedné zbraně a strčil jí je do postele. Netřeba říkat, že to naše vztahy nezlepšilo.

Důvody obou vražedných pokusů se lišily, ale základní motiv byl stejný – strach. Christiana se bojí, že se odhalím a prozradím, jaké služby jsem pro ni v minulosti vykonal, čímž ji u dvora zničím. To, že je bývalá kurtizána a vdova po baronovi, naprosto nic neznamená. Postavení a politický vliv se u císařského dvora měří jinak a nepředstírám, že rozumím oněm hrám určujícím pořadí u koryta. Vím však naprosto jistě, že z mnoha věcí, které vás mohou zničit, se zatažení lidí zvenčí, obzvláště pak těch se zločineckým zázemím, rovná politickému podříznutí. Samozřejmě, pokud vás chytnou. Ale pokud jste vy i váš bratr členy podsvětí?

Dobrá…

Pravdou je, že navzdory minulosti a všem neshodám bych ji takhle nikdy nepodrazil. Rodina je rodina. Ale to Christiana nedokáže pochopit, a proto jsme měli mezi sebou spory, z nichž nejhorší byly zdůrazněny tím, že jsem někoho zabil a doručil zbraně do jejích pokojů.

Možná bych neměl být tak jízlivý. Koneckonců můj první výlev ji jen přiměl najmout si napodruhé někoho lepšího. Jestli budu takhle pokračovat, nakonec může najít někoho dost dobrého na to, aby svou práci úspěšně dokončil.

Když ale já svou sestřičku tak rád dráždím…

Posadil jsem se na verandě vedle vchodu do lékárny a usrkával čaj. Byl to můj třetí šálek a tekutina mezitím vychladla, ztmavla a zhořkla, přestože jsem do ní přidal med. Chuť odpovídala mé náladě. Odložil jsem tedy hrnek a vytáhl zprávu, kterou mi přinesl Tamas.

Papír, na němž byl Christianin dopis napsaný, byl dobré kvality – suchý a těžký na omak. Věděl jsem, že bych ho mohl prodat Baldezarovi, který rád seškrábe text a papír použije, ale neměl jsem to v úmyslu. Tento dopis schovám spolu se všemi ostatními, milými i nepříjemnými, do tajné schránky ve dně mé truhly se šatstvem.

Znovu jsem si jej přečetl a sledoval, jak se papír třepotá ve větru. Schůzka. Dnes večer. Potřebuje se mnou mluvit. Důležité věci. Její bezpečnost je ohrožena. Jako obvykle.

Jinými slovy, potřebovala laskavost od svého bratra, bývalého zloděje. A kromě toho se nemohla dočkat padělku, který jsem pro ni připravil.

Přejel jsem prstem po tvrdém vosku pečeti na zadní straně dopisu a cítil reliéf jejího vdovského znaku. Je to troufalost nosit jej tak otevřeně a hrdě, po tom, co udělala, aby jej získala. Nazývala mě zloduchem, ale já jsem aspoň zabíjel, jen když to patřilo k práci. A také jsem nikdy neměl rád Nestora, jejího manžela.

Ve dveřích za mnou se objevila postava. Otočil jsem se a spatřil Cosimu, jak na mě hledí.

„Špatný zprávy?“ otázala se. „Poslala tě k vodě?“ dodala rozpustile.

Dopis od Christiany jsem složil, zasunul do volného rukávu a usmál se na tu drobnou ženu.

„Vyměnila mě za barona. Co on jí může nabídnout a já ne?“

„Klid a pokoj?“ nadhodila lékárníkova žena a posadila se vedle mě. „Nechť mi císař promine, ale občas si přeju, aby Eppyris ty dvě holky nějak omámil, abych měla aspoň půl dne pro sebe.“

„Já o nich skoro nevím,“ řekl jsem, právě když Renna a Sophia vyběhly zpoza rohu a vletěly do domu. Šestiletá Renna se smála, ale osmiletá Sophia tak pobaveně nevypadala. Dveře se zabouchly, následovány výkřiky a dupotem na dřevěných prknech.

„Lháři,“ ohradila se Cosima. Pozorovala dveře, dokud hluk za nimi neutichl, pak se uvolnila.

Cosima s havraními vlasy, hlubokýma hnědýma očima a tváří, jež byla téměř dokonalou směsí hladkých ploch a oblých křivek, musela být překrásná, když si ji Eppyris bral. I po dvou dětech a letech péče o ně a o manžela se za ní muži na ulici stále otáčeli, mě nevyjímaje. Jak ji Eppyris získal, nemám potuchy, ale její přítomnost v domě ve mně budila vůči lékárníkovi obdiv. A můj obdiv ke Cosimě se nedá popsat.

Dnes měla vlasy svázané, tváře zarudlé a zástěru mokrou – asi den velkého prádla.

„No tak, byly to špatný zprávy?“ ukázala na rukáv, kam jsem schoval dopis.

„Ne víc než obvykle.“

„Od koho?“

Pohlédl jsem jí do očí, ale nic neřekl.

„Dobře. Nechám toho.“

„Když jsem se přistěhoval, tobě i Eppyrisovi jsem to vysvětloval.“

„A už tenkrát se mi to nelíbilo.“

Usmál jsem se. Byl to mezi námi dávný boj. Cosima nevěřila na tajemství, já zase na jejich prozrazování.

„Můj dům, má pravidla,“ řekl jsem.

„Hm.“

Před lety jsem od chlapíka jménem Clyther získal patrový hrázděný domek a Eppyrisův dlužní úpis. Clyther ho nechtěl zrovna prodávat, ale dům i adresa se mi líbily, a tak jsem Clythera přesvědčil. Jakmile jsem se nastěhoval, odpustil jsem lékárníkovi dluh výměnou za tiché partnerství v jeho obchodě a nastěhoval se do horního patra. Měl jsem v plánu bydlet tu jen tak dlouho, abych se ujistil, že mě nešidí v mém podílu na zisku, ale mezitím se věci změnily. Tři pokoje nad lékárnou se staly mým únikem z ulice a Eppyris a jeho rodina mi přinášeli vítanou úlevu od drsných nocí. Chytrá investice se změnila v můj domov.

„Tvoje pradlena ti tu nechala věci,“ změnila Cosima téma hovoru.

„Viděl jsem je pod schody. Díky.“

„To nejmenší, co pro tebe můžu udělat, je vynést je nahoru, když už mi zakazuješ, abych ti prala.“

V duchu jsem si ji představil, jak leží ve dveřích do mého bytu chycená do pastí a krvácí na mé vyprané šaty.

„Ne.“

„Víš, že do toho tvýho tajemnýho bytu jednou přijdu, Drothe.“

„Hm.“

„Co tam schováváš?“

„Jednu z císařových manželek. Je těhotná, víš – nechce, aby toho jejího královskýho levobočka zabili.“

Jakýkoli císařský dědic byl okamžitě usmrcen. Nesmí žít nikdo jiný, kdo by si dělal nároky na trůn, než některé z vtělení samotného vládce.

Cosima mě loktem šťouchla do žeber.

„O tomhle nežertuj. Ani se nenaděješ a může nám to tu celý rozsekat císařská stráž.“

„Ani oni nesmí ke mně do bytu.“

Cosima se krátce zasmála a ukázala na můj hrnek.

„Chceš udělat čerstvej čaj? Dělám lepší než Eppyris. Andělé, všichni dělají lepší čaj než ten chlap!“ Znovu se zasmála. Byl to výjimečně krásný smích.

„Ne, díky. Už jsem měl dost.“

„A něco k jídlu? Viděla jsem tu hrušku, co jsi měl – to by nestačilo ani myši.“

„To je dobrý.“

„Možná bych mohla…“

„Cosimo, já nic nepotřebuju.“

Odmlčela se.

„Ta modřina na tvý tváři tvrdí něco jinýho,“ dodala. Opatrně jsem se dotkl místa, kde mě Nicco udeřil.

„Upomínka.“

„No, doufám, že ať je to cokoli, příště na to nezapomeneš.“

„Nezapomenu.“

Chvíli jsme seděli potichu. Já jsem pozoroval ruch na Plukovní ulici, aniž bych ho vnímal, Cosima si v duchu přehrávala rozhovory. Nakonec si vyždímala lem sukně.

„Není to jeho chyba, Drothe.“ Aha, tak o tohle jde!

„Nezlobím se na Eppyrise.“

„Ani on na tebe.“

„Já vím,“ zalhal jsem.

„Jen prostě… má svou hrdost, Drothe. A není to, že bys od nás něco vymáhal. Trochu medicíny, občas nějaký bylinky – to nic není. Pořád mu říkám, že by se potácel po ulici o berlích a prodával léčivý obklady, kdybys nepřinutil Clythera…“

„Cosimo, nech to být.“

Hryzala si ret a vypadala při tom úchvatně.

„Nezlobí se, Drothe. Jenom…“ Nechala větu nedokončenou.

Jenom je nešťastný, že má za domácího zločince. A taky za souseda. A za přítele své ženy.

Usrkl jsem studeného hořkého čaje. Už jsem si začínal připravovat odpověď, když jsem zahlédl známou postavu přicházející po ulici. Vylil jsem zbytek čaje na dlažbu a podal prázdný šálek Cosimě.

„Promiň,“ omluvil jsem se a nespouštěl z očí Degana. „Musím jít.“

Cosima vzhlédla od hrnku ke mně a pak sledovala můj pohled. Viděl jsem, jak ztuhla.

„Stejně musím zkontrolovat holky.“

Vstala. Položil jsem jí ruku na paži.

„To je v pořádku. On je přítel.“

„Tvůj možná,“ vyloudila kyselý úsměv a zamířila do domu. I po tak dlouhé době byla ze všech členů Bratrstva kromě mě nervózní – Clytherovo dílo.

Vyšel jsem na ulici a čekal na Degana. Slyšel jsem, jak se za mnou zabouchly dveře.

„Máš práci?“ zeptal jsem se ho, když došel ke mně.

„Ahoj. A práci nemám.“

Ta otázka byla pouze zdvořilostní frází. Vždy bylo jasné, kdy Degan Bronzový pracuje – to pokaždé zmizel. Jeden den tu byl, druhý den byl pryč. Na týden, dva, někdy měsíc. A pak byl stejně náhle zpátky, smál se, věnoval se hazardu a ubíjel čas, jako by se nic nestalo. Když jsem ho ještě znal jen krátce, vyzvídal jsem, vyptával se na něj i na ostatní, abych zjistil, kam se ztrácí a co dělá, ale nedozvěděl jsem se nic. Já, Čenich, jsem vyšel naprázdno a Degan se smál mým nářkům. K čertu s jeho smyslem pro humor.

„Co jsi chtěl?“ zeptal se.

„Potřebuju, aby mi dneska v noci někdo kryl záda.“

„To je mi překvapení!“

„Tohle nebude úplná sranda,“ upozornil jsem.

Degan zvedl jedno obočí, ale nepřestal se usmívat.

„Potřebuju zajít do Deseti cest.“

Úsměv se vytratil.

„Aha.“ Chvíli přemýšlel. „Krvavá práce?“

„Spíš ne.“

„Jen abych věděl,“ pokýval hlavou.

Kapitola 6

„Vypadá to tu stejně,“ řekl Degan. „Smrdí hůř.“

„V porovnání s létem je tohle parfém a vůně růží,“ opáčil jsem, „a to ještě nejsme vevnitř.“

„To mi ani neříkej.“

Stáli jsme na kraji Deseti cest. Před námi se otvírala rozeklaná brána s vraty již dávno strženými a odvezenými. Na obě strany se do dáli táhly zdi, oddělující Deset cest od města nebo město od Deseti cest, v závislosti na úhlu pohledu.

Deset cest byla stará čtvrť v ještě starším městě. Ildrecca je stará víc než tisíc let a byla centrem království a císařství dlouho předtím, než si ji přivlastnila dynastie Dorminikosů. Je to město kvetoucích paláců a rozpadajících se chrámů, otesaného kamene a zpustlých ruin, kde můžete na ulici skočit přes zeď a skončit o patro níž v něčí soukromé zahradě nebo naopak na střeše. Kopněte do země a najdete úlomky historie, vzhlédněte vzhůru a spatříte rostoucí slávu budoucnosti.

Existuje nekonečně pověstí, proč se Deset cest jmenuje Deset cest: protože každý blok domů ukrývá deset cest na věčnost, protože ze čtvrti ven existuje jen deset bezpečných cest, protože každý obyvatel čtvrti zná nejméně desatero cest do vaší kapsy a tak dále. Ta nejlepší, kterou jsem slyšel, je pojmenovaná po kurtizáně, která… No, řekněme jen, že byla velmi vynalézavá, co se týče uspokojení několika klientů najednou.

Bez ohledu na úsměvné pověsti je čtvrť jednou z nejstarších ve městě. Ve starých mapách a kronikách města najdete Deset cest dávno před vládou nesmrtelného Dorminikose, kdy to bylo oblíbené místo bohatých a učených. Téměř všechny domy jsou samozřejmě o hodně mladší, ale v pozdních nočních hodinách bývaly chvíle, kdy bych přísahal, že v místních sklepích, sloužících jako vinné šenky, slyším ze stěn odkapávat osm set let historie. Možná to bylo kombinací levných ročníků a kouře, ale nevěřím, že tolik času a tolik duší může projít místem a nezanechat po sobě žádnou stopu.

„Víš, kde najít toho prodavače?“ ptal se Degan. Řekl jsem mu, že hledám překupníka jménem Fedim, ale neprozradil jsem mu proč.

„Zatím ne. Teď budeme jenom chodit a pozorovat. Musím si připomenout, jak to tu vypadá. Když budeme mít štěstí, možná narazíme na někoho z mých starých známých.“

„A když nebudeme mít štěstí?“

„Možná narazíme na někoho z mých starých známých.“

„Proč mám takovej pocit, že to dneska nebude šťastná noc?“

Ignoroval jsem ho.

Většina čtvrti vypadala stejně, jak jsem si ji pamatoval. Hlavní třída, Cesta útěchy, byla na Deset cest široká a úzká na jakoukoli jinou část Ildreccy. Skoro polovina dlažebních kostek chyběla a ty zbylé pokrývalo bláto a výkaly, takže bylo třeba dávat pozor, kam člověk šlape. Boční ulice byly sotva víc než pěšiny a pěšiny pak spíše náhodné škvíry mezi domy. Občasné kousky oblohy byly zahalené kouřem, zastiňujícím hvězdy.

Domy samy byly směsicí starého a ne tak starého a všechny chátraly. Přibližně každý pátý neměl střechu, některé zdi nebo jinou důležitou součást stavby. Tu a tam jsem zahlédl truhlík s květinami, malou zahrádku, nově natřený okenní rám – pokusy Ušlechtilých učinit svůj střípek čtvrti solidnějším, domáčtějším. I když oni se tak mohli cítit lépe, ve mně to jen podtrhovalo pocit bezútěšnosti místa.

Celou dobu jsem cítil, že jsme sledováni. Nemuseli jsme nic dělat, říct ani slovo, aby si nás zdejší Bratrstvo označilo jako vetřelce. Provoz na ulicích byl touto odpolední dobou slabý. Nikdo nás nesledoval, ale tomu jsem ani na chvíli nevěřil.

Zastavoval jsem se ve vchodech a na nárožích, ptal se na stará jména, občas jsem pro osvěžení paměti vytáhl minci. Většina mých někdejších známých se buď vypařila, nebo neřekla ani slovo. Už jsem sem nepatřil, a to znamenalo, že se mi nesmí věřit. Nedozvěděl jsem se nic o Niccovi, Kellsovi nebo překupníkovi, jehož jsem byl vyslán najít, Fedimovi.

Nakonec, poté co jsem zaplatil třem různým lidem, aby mě dovedli k jednomu z mých spolehlivých zdrojů z doby před deseti lety – Naslouchači jménem Elek – jenom abych zjistil, že je půl roku po smrti, ztratil jsem trpělivost.

„A kdo je teď teda sakra místo něj?“ obořil jsem se na hadrářku, která mě informovala o Elekově smrti – po tom, co jsem jí za to zaplatil.

„To bude… ehm… ehm…“ koktala, načež se nervózně rozkašlala.

„Eliza,“ řekl zastřený hlas kousek vedle.

Ohlédl jsem se a spatřil zahalenou postavu sedící ve dveřích. Byla sotva vidět, tak dobře její šat splýval se stínem.

„Tichá Eliza?“ zeptal jsem se.

Muž přikývl, přesněji řečeno jeho kápě.

„Kde ji najdu?“

„Růže a zámek.“

Znal jsem tu hospodu. Hodil jsem mu měďák a viděl, jak jej ve vzduchu chytil. Když jsem odcházel, zachechtal se. Degan mě pozoroval, ale nic neříkal.

Tichá Eliza byla všechno jen ne tichá – hlučná, divoká – ale pořád jednou z nejlepších Naslouchaček v Deseti cestách. Když si lidé myslí, že jste příliš zabráni do mluvení, abyste poslouchali, leccos jim uklouzne. Dostat z ní informaci mě stálo víc, než jsem chtěl, ale džbán vína a hrst stříbrných předaná pod stolem nás po hodině poslouchání litanie o všem možném nasměrovala dál.

Když jsme opustili hospodu, slunce se už začalo sklánět za obzor. Ušli jsme jen pár bloků, než mě Degan zatáhl za ruku.

„Tohle je třetí během stejnýho počtu bloků,“ upozornil mě.

„Co?“ nechápal jsem.

„Ahrami.“

Pohlédl jsem dolů a přistihl se, že si strkám váček zpátky pod košili. A také jsem si uvědomil měknoucí semínko pod jazykem.

„No a?“

„Nic,“ pokrčil rameny.

„Nejsem tady rád.“

„Samozřejmě.“

„Dřel jsem jak pes, abych se z tohohle zatracenýho místa dostal. Poslední věc, kterou bych chtěl, je se sem vrátit.“

„Hm.“

„A pak zacvakat Elize čtyři jestřáby za adresu Fedimova obchodu. To mě uráží.“

„Neřek jsem, že ne.“

Šli jsme dál a zahnuli za roh.

„Tak co tě štve?“ dotíral Degan.

„Už jsem ti to řek.“

„To jo.“

„Tak toho necháme.“

„Dobře.“

Prošli jsme další uličkou. Byla tmavší než ty předchozí a domy stály blíž k sobě. Začalo se probouzet mé noční vidění a špína kolem nás zářila temně jantarovým odstínem. Zápach moči a hnijícího masa zesílil.

„Takže?“ nadhodil Degan.

Mlčel jsem a dál očima zkoumal stíny.

„Takže?“ zopakoval. Zatraceně!

„Koukni, Nicco mě poslal popovídat si s prodavačem, v pořádku? Soustřeďme se na to, co musíme udělat. Čím dřív budeme pryč z týhle díry, tím líp.“

„Já jenom…“ začal Degan, ale ztichl, když kousek před námi vyklouzla ze dveří postava. O chvíli později se ze stínu odlepily tři další a připojily se k ní. Za námi si někdo odkašlal. Byli jsme obklíčeni.

Degan nezaváhal. Vykročil vpřed a za chůze zároveň lehce vytáhl meč z pochvy.

„Beru si předek,“ řekl a vykročil ke čtyřem postavám stojícím v uličce.

„Posluž si.“

Otočil jsem se a vytáhl vlastní meč a dýku. Zezadu šli naštěstí jen dva.

Mé noční vidění odhalilo, že jeden z nich nese jakýsi těžký kyj s koncem pobitým kovem a posázeným skleněnými střepy. Druhý měl v každé ruce nůž. Blížili se opatrně, chtěli mi omezit manévrovací prostor.

Za sebou jsem slyšel první zvonění oceli o ocel, jak Degan došel ke své čtveřici. Zaútočil první a přinutil je bránit se dřív, než se dohodli, jak ho nejlépe obklíčit. Já bych měl udělat totéž, ale nedokázal jsem se k tomu odhodlat. Nejsem Degan.

Vyrazil jsem na toho s noži. Rapír jsem držel před sebou, dýku nízko u levého boku. Jeho zbraně měly rychlost, moje dosah. Pokud se dostanu dostatečně blízko, musím udeřit jako první. Jestli si dokáže udržet odstup, budu se muset vypořádat nejen s ním, ale i s jeho kumpánem. Čas byl na jejich straně.

O krok ustoupil, usmíval se a jeho nože temně světélkovaly. Udělal jsem další krok. Znovu ustoupil. Ještě jeden krůček. Když ustoupil potřetí, místo abych ho následoval, otočil jsem se a vrhl se na toho s kyjem.

Ani jeden z nich to nečekal, ten s kyjem o to méně. Vyvalil oči a mimovolně udělal krok vzad. Špatný nápad. Než si stačil srovnat těžiště a rozmáchnout se, už jsem byl u něj.

Když palice zasvištěla, přikrčil jsem se pod jeho paží a zvedl meč, abych odrazil úder. Dřevo narazilo do oceli a mou pravou paží projela vlna bolesti. I když jsem povolil sevření meče, levou rukou jsem mu zabodl dýku až po jílec do pravé ledviny. Zavyl. Dvakrát jsem v něm otočil ostřím. Opět zavyl. Pak se pomalu začal kácet dopředu.

Pustil jsem dýku. Nikam neuteče. Udělal jsem úkrok stranou a všiml si, že útočník s noži se ke mně rychle blíží.

Jedno seknutí mi prosvištělo kousek před obličejem a další jsem cítil na lemu košile. Ucukl jsem a jen tak tak se vyhnul výpadu na levý bok. Moc blízko, moc blízko, zatraceně moc blízko!

Neměl jsem prostor k použití rapíru ani šanci se od něj odpoutat. Namířil jsem špičku zbraně k zemi a utvořil mezi námi pohyblivou ocelovou bariéru, pomocí níž jsem zoufale odrážel jeho výpady. Zatím to stačilo, ale dříve nebo později se mu podaří mě zasáhnout.

Tvrdě se na mě tlačil. Jednou, dvakrát jsem ho zblokoval a pak jsem ho udeřil do obličeje košem meče. Podařilo se mi ho zlehka zasáhnout, nijak zvlášť, ale byl zaskočen. Zaváhal a to bylo vše, co jsem potřeboval.

Okamžitě jsem měl v levé ruce nůž z rukávu. Ohnal jsem se, ani ne tak proto, abych ho zasáhl, ale aby si ho všiml. Rychle o krok ustoupil.

Krátce jsem vydechl. Znovu jsem měl prostor pro rozmach mečem. Udělal jsem také krok vzad a vytasil rapír.

Protivník se dosud kabonil nad posledním vývojem událostí, když za mnou promluvil Degan.

„Už budeš hotov?“

„Počkej, zjistím to,“ usmál jsem se na muže s noži. „Jsme hotoví?“

Podíval se na mě, pak za mě do houstnoucí tmy. Viděl jsem, jak vykulil oči a odpelášil pryč.

„Jsem hotov,“ řekl jsem a otočil se. Degan stál uprostřed čtyř mrtvol. Ani jedno z těl nemělo víc než jeden smrtelný zásah. Když jsem to všechno zvážil, nedivil jsem se, že můj protivník utekl.

„Jenom si s někým popovídat, co?“ navázal Degan na přerušený rozhovor. Prohlédl jsem si těla.

„Tihle jsou místní. Příliš hrubí na to, aby patřili k Elize, a nikdo jinej z těch, co jsem s nima mluvil, nemá takovej vliv, aby dokázal dát dohromady tolik rváčů.“

„Takže obyčejný přepadení?“

„Jo.“

„Jseš si naprosto jistej?“

„Jo.“

Úkosem si mě prohlížel.

„Byla to jenom zasraná loupež!“

„Věřím ti.“

Pokračovali jsme dál uličkou.

„Samozřejmě, pokud to nebylo přepadení, může to být ještě horší. A jestli k tomu dojde, budu zataženej do…“

„Na to seš moc mazanej.“

„Jasně,“ dotkl se prsty krempy klobouku. „Ale kdybych dočasně zešílel…“

„Fajn. Jestli k tomu dojde, zaplatím za tvůj čas. Obvyklou sazbu.“

„Tohle nebude tak jednoduchý, Drothe,“ zavrtěl Degan hlavou. „Jestli tě práce zatáhne zpátky do Deseti cest, budu v tom namočenej víc, než bych chtěl. Prachy to nespraví.“

Ohlédl jsem se po svém příteli.

„Nemluvíš doufám o Přísaze.“

„To ne,“ zamrkal překvapeně. „Tak strašný to zas není.“

Vydechl jsem úlevou.

Po celá léta, co jsem znal Degana Bronzového, a po tom všem, co jsem slyšel o jejich řádu, pořád tu byly věci, kterým jsem nerozuměl. Že to jsou nejlepší tělesní strážci, které můžete mít, bylo bez debat. Ani jste se nemuseli bát, že by se některý z nich obrátil proti vám poté, co jste mu zaplatili. Ale někdy brali pověsti o původu svého řádu až moc vážně, zářným příkladem toho byla jména. Muž stojící vedle mě nebyl ani první ani poslední nositel jména Degan Bronzový.

Přísaha byla dalším reliktem z časů, kdy byli degani mocnou silou v Temném světě. Přísaha je tehdy poutala k vám a vás k nim, přičemž degan vás mohl kdykoli zavolat, abyste splatili svou část slibu. A to mohlo být cokoli, co si řekl. Nejstarší člen Bratrstva, opakující příběhy svých dědů, vyprávěl, že Přísaha měla takovou sílu, že lidé jí vázaní raději zradili vlastní rodiny, než aby riskovali následky.

Dnes byla Přísaha formalitou, chabým odleskem původních činů, stejně jako jméno Degan Bronzový bylo vzdálenou připomínkou prvního nositele toho jména. Ale i přesto se Přísaha neskládala ani nepřijímala lehce. Kdo by si koneckonců chtěl rozhněvat degana rozhodnutím, že nesplní svou část dohody?

„Ne,“ smál se Degan. „Noc s tvou sestrou bude stačit. A k tomu standardní sazba, samozřejmě.“

Zaškaredil jsem se na svého přítele. Deganovi se Christiana líbila od chvíle, kdy se s ní poprvé setkal. A i když se moje sestra ušklíbala nad mými kumpány, věděl jsem, že pokud by šlo o Degana, udělala by výjimku. Bylo to naprosto jasné. Už pouhá představa mé sestry – která se mě pokusila zabít – a mého nejlepšího přítele spolu mě nejenže děsila, ale úplně mě mrazilo. Jen jsem nedokázal říct, jestli ten pocit vycházel z bratrské starosti o Christianu, nebo přátelské starosti o Degana.

„Zaplatím ti trojnásobek,“ řekl jsem.

Degan se opět zasmál. Za chvíli jsme byli u Fedima.

Fedimův krámek vypadal zvenku jako hrnčířství. Na stolku vedle dveří bylo vystaveno několik nezajímavých džbánů a pohárů. Potlačil jsem touhu stůl převrhnout, především proto, že jsem pochyboval, že by to u majitele obchodu vyvolalo něco víc než pokrčení rameny. Většina překupníků si aspoň dala tu práci vypadat legálně, ale soudě podle kvality zboží, Fedim jakékoli předstírání dávno vzdal.

Chvíli jsem uvažoval, co budu dělat, když tu Fedim nebude. Dobrou část dne zabralo jenom najít tohle místo. Co když se k němu dostalo, že ho hledáme, a on se vypařil? Nebyl jsem nadšený z pomyšlení na to, že ho budeme zase kdovíjak dlouho hledat.

Jak se ukázalo, najít ho bylo snadné – jeho střeva nás dovedla od dveří přímo k jeho břichu o deset stop dál.

Kapitola 7

Neztratily se žádné peníze, ani z Fedimova měšce, ani z pokladnice za pultem. Zadní místnost byla prázdná až na postel a prodavačovy osobní věci.

„Zboží musí mít někde jinde,“ řekl jsem, když jsem se vrátil do krámu.

„Buď tak, nebo ho sebrali.“

Degan stál poblíž vchodu a vykukoval ven mezerou v závěsu, který sloužil místo dveří.

„A nechali tu prachy? Ne, tohle je vzkaz.“

„Od koho?“

„Od toho, koho mám najít.“

„Myslel jsem, že máš najít Fedima.“

„Změna plánu.“

Postavil jsem se nad prodavače a prohlížel si ho. Byl naprosto nenápadný, olivová pleť, řídnoucí vlasy a dlouhý nos. Levou polovinu obličeje měl poďobanou od pupínků. Kdyby neležel mrtvý na podlaze, pochybuji, že bych si ho vůbec všiml.

„Tohle je zlý,“ řekl jsem.

„To je mi překvapení!“

„Ne.“ Špičkou boty jsem se dotkl Fedimova bezvládného těla. „Je to horší. Tohle jsem měl udělat já, až bych s ním skončil.“

„Máš pravdu,“ přikývl Degan, „tohle je zlý.“ Na tváři se mu objevil zahořklý úsměv. „Je to ale ironie, co?“

„Jo.“

Než jsme ho našli, představoval Fedim drobný problém, který bylo třeba vyřešit. Teď, když byl mrtvý, to byla velká svízel. To byla první část ironie – kdybych zabil Fedima já, bylo by to splnění úkolu, jestliže to provedl někdo jiný, byla to urážka Niccovy síly.

Bez ohledu na to, co teď udělám, bylo jasné, že se to roznese: „Nicco nedokáže ochránit své zákazníky. V Deseti cestách začal hon na Nicca.“ Bylo to přesně to, čeho se chtěl vyvarovat a čemu já jsem byl vyslán zabránit. Pokud zodpovědná osoba nebo osoby nebudou rychle a tvrdě odstraněny, padne Niccova reputace – a moje hlava.

To byl druhý díl ironie. Protože se předpokládalo, že Fedima zabiju já, bylo teď na mně, abych vypátral toho, kdo to udělal, a oplatil mu stejnou mincí. Drothe, anděl pomsty – takové řeči jsem neřešil.

Zíral jsem na Fedima a přál jeho duši dlouhou a skličující cestu na onen svět. Vtom Degan dvakrát luskl prsty. Vzhlédl jsem a všiml si, že se přitiskl ke zdi vedle vchodu. Zvedl jeden prst a ukázal ven. Máme návštěvu.

Hledal jsem nějaký úkryt, ale pak jsem si to rozmyslel. Místo toho jsem si sedl na stůl, kde mě bylo dobře vidět, pár stop od Fedimova těla. Vytáhl jsem rapír a pro efekt jsem si ho položil na klín.

Zpoza závěsu se ozvalo šoupání kůže v prachu a odkašlání.

„Fedime?“ Byl to mužský hlas a napůl šeptal. „Fedime?“

Závěs se odsunul a dovnitř nahlédla hlava mladě vyhlížejícího muže. Na čele a na temeni měl velkou pleš a zbývající vlasy měl zastřižené do řídkého černého strniště. Mhouřil úzké oči, které se rychle rozšířily, když si všiml těla na podlaze. Podíval se na mě a chtěl utéci, ale to už ho Degan držel za krk.

Zatáhl ho celého dovnitř. Příchozímu budiž řečeno ke cti, že nekřičel – ne že by mu to k něčemu pomohlo. Křik tu byl stejně běžný jako švábi.

Návštěvník byl malý, i když o něco vyšší než já, a hubený. Ne hubený – šlachovitý. Pod pytlovitými šaty a špatně sedícím opaskem měl vypracované svaly. Deganovi dalo práci ho udržet. V jedné ruce měl plátěnou mošnu, kterou pevně tiskl k tělu.

„Nic jsem neviděl,“ řekl rychle. „Nebyli jste tu.“

„To je špatný,“ opáčil jsem.

Zanechal boje a otočil hlavu ke straně, kam až mu Deganovo sevření dovolovalo. V očích se mu objevil náznak hladového zablesknutí.

„He?“

„Potřebuju někoho, kdo něco viděl,“ vysvětlil jsem.

„Jako?“

„Jako kdo zabil tady toho.“

„Vy jste to nebyli?“

„Já ne. Ani on.“ Ukázal jsem mečem na Degana.

„Chcete pravdu?“ zeptal se.

„To by bylo milý,“ usmál jsem se.

„Nevím.“

„To není odpověď, kterou hledám.“

„Je mi líto,“ pokrčil rameny.

Pozvedl jsem bradu. Degan ho sevřel pevněji.

„Počkejte!“ vykřikl ten muž. „Zjistím to! Zjistím to!“

„Jak?“

„Můžu se vyptávat.“

„Už jsem se poptal v okolí,“ zalhal jsem. Jeho oči těkaly po místnosti.

„Ale já znám – znal jsem Fedima. Vím, koho se zeptat, kde poslouchat.“

Pokýval jsem hlavou, jako že zvažuji jeho nabídku.

„Jak jsi ho znal?“

„Přechovává – přechovával mi zboží.“

„Přechovával ti zboží?“ pozvedl jsem obočí. „Nechtěl jsi říct, že ho předával dál?“ Překupníci si nenechávají kradené zboží, ale prodávají ho, obvykle co možná nejrychleji.

„Ne, schovával mi ho.“

Musel jsem vypadat nepřesvědčeně, protože Degan ho začal znovu škrtit. Muž nahrbil ramena bolestí.

„Jsem Žebrák!“ zasípal. „Fedim mi přechovával kořist za podíl na zisku.“

„Aha.“

Teď už to dávalo smysl. Žebráci provozovali „cyklické“ krádeže – jedné osobě něco ukradli a prodali to jiné, pak to ukradli znovu a vrátili to původnímu majiteli, jakmile byla vypsána odměna. Kromě dvojího výdělku z jedné věci šlo o to, že Žebrák nemohl být chycen s kořistí v ruce, protože ji rychle předal dál.

Fedim musel být jeho prostředník, který lup prodal a pak mu dal zprávu, když přišel čas na opětovnou krádež. Tento vztah vyžadoval důvěru na obou stranách – ani jeden z mužů nemohl zboží prodat pro rychlý zisk. A důvěra přerůstá ve vzájemnou oporu a ta zase ve sdílení tajemství. A přesně tahle tajemství jsem potřeboval znát.

Ukázal jsem na stoličku v rohu.

„Sedni si.“

Žebrák poslechl. Degan se vrátil na hlídku k závěsu.

„Jak se jmenuješ?“

„Larrios.“

„Povídej mi o Fedimovi, Larriosi.“

„Fedim byl překupník. Vycházeli jsme spolu dobře.“ Pokrčil rameny.

„Specializoval se na něco?“

„Ani ne. Bral skoro všechno od všech – mince, šperky, šaty, zbraně, knihy, pivo… cokoli. Říkal, že v Deseti cestách musí kvalitu nahradit kvantitou.“

„Měl nějakýho pravidelnýho odběratele?“

„Nevím, ale nějakýho kupce vždycky našel.“

„Ošidil někoho?“

Larrios se ušklíbl.

„Jasně! Víš o někom, koho v poslední době ošidil?“

Pokud zjistím, s kým Fedim obchodoval, možná se dostanu na stopu toho, kdo ho chtěl zabít, nebo kdo tak chtěl poškodit Nicca – nebo obojí.

Larrios se na stoličce opřel o zeď.

„O nikom se nezmínil. Vím, že s někým jednal. Nikdy neřek, jak se jmenuje, ale hodně používal slovo ‚on‘.“

„Napadá tě, co spolu řešili?“

„Řek bych, že zboží.“

„To dává smysl.“ Ukázal jsem na jeho brašnu. „Co máš v tom pytli, Larriosi?“

„Řek bych, že zboží,“ usmál se.

„Proto jsi přišel? Zbavit se kořisti?“

Larriosův úsměv se zkřivil.

„Neslyšel jsem tvoje jméno.“

„Správně. Neslyšel.“

Znovu přimhouřil oči.

„Nejsi místní – jsi zvenku. Co u nás dělají bratranci zvenku?“

„Povznášejí čtvrť svou přítomností,“ uchechtl se Degan od dveří. Střelil jsem po něm pohledem.

„Hledáme Fedima,“ řekl jsem ostře. „A teď toho, kdo ho zabil.“

„To taky,“ přitakal Degan.

„Můžu se zeptat proč?“ otázal se Larrios. Ignoroval jsem ho.

„Co jsi chtěl u Fedima?“ zeptal jsem se znovu. Larrios mě pozoroval přivřenýma očima.

„Fedim byl váš, co?“ řekl po chvíli. „Předběhli vás?“

„Kdo?“

Tentokrát Larrios ignoroval mou otázku. Pohlédl přes místnost na Fedimovo tělo.

„Jseš důležitější mrtvej než živej,“ promluvil k mrtvole. „A nemáš z toho ani měďák. To je kšeft.“

Poklepal jsem Larriose rapírem a namířil mu hrot na hruď.

„Říkal jsi, že nás předběhli. Kdo?“

Podíval se na ostří, pak zpátky na mě. Snažil se o uštěpačný tón, ale nedařil se mu.

„To záleží na tom, kdo jste vy.“

„Já jsem chlap s mečem, který ztrácí trpělivost.“

„Dobrá… ehm, odpověď.“ Znovu přejížděl pohledem po místnosti, pak se podíval na mě. „Fedim si stěžoval, že na něj někdo tlačí. Pořád opakoval, že neví, proč platí za ochranu, když mu může kdokoli ve dne v noci vyhrožovat.“

„Tušíš, kdo by to moh být?“

„Jako kdo mu vyhrožoval? Nevím – tady se může objevit kdokoli, víte? Jenom se pamatuju, že Fedim říkal, že se mu vysmáli do ksichtu, když jim pohrozil, že o tom poví Niccovi.“

Skvělé! Nejenže si někdo dovoloval postavit se Bratrstvu, ale ještě se smál těm, kdo stáli v jeho čele. Jestli se to Nicco dozví… Ne, na tohle jsem teď nechtěl myslet. Jedna katastrofa stačí.

„Vím jenom,“ pokračoval Larrios, „že mezi nima musela být vážná tahanice.“

„Jak jsi na to přišel?“

„Blázníte? Nicco není jedinej, kdo to tady schytal. Nijjan Rudonehtý, gang Pět uší, možná i další. Krucinál, slyšel jsem dokonce, že Kellsova operace na západě…“

„Počkej chvíli!“ Můj mozek se náhle zarazil. „Kells má svoje lidi v Deseti cestách?“ Co tady sakra dělá? Doufal jsem, že to jsou jen nechutné drby.

Larrios pokrčil rameny.

„Společnost,“ ohlásil Degan.

„Co?“ otočil jsem se ke dveřím.

„Sekáči,“ oznámil a vytáhl meč. Šoupání oceli po oceli jeho slova zdůraznilo.

Podíval jsem se na Larriose. Zavrtěl hlavou.

„Na mě se nedívej, já pracuju sám.“ Vypadal ustaraně.

„Kolik?“ zvolal jsem na Degana.

„Dost.“

„Dost na co? Dost na to, aby to bylo zajímavý, nebo abysme se zapotili, nebo je jich dost, aby nás oba dostali do hrobu? Co?“

„Dost, abysme hledali zadní východ.“

V duchu jsem si vybavil zadní místnost.

„Nic takovýho tu není.“

„To je smůla.“

„Kdo to je?“ dloubl jsem do Larriose.

„Jak to mám kurva vědět?“

Vykopl jsem zpod něj stoličku, až se rozvalil na zem. Okamžitě jsem byl u něj se špičkou meče na jeho krku.

„Jestli zjistím, že jsi to nastražil, postarám se, abys umíral pomalu a v bolestech.“

„Na to nemáme čas!“ křikl Degan.

„Přísahám,“ kňoural Larrios. Potil se – a hodně. „Přišel jsem sám. Chtěl jsem si jenom od Fedima vyzvednout nějaký zboží. Přísahám.“

Dlouho jsem na něj hleděl. Byly dvě možnosti – zabít ho, nebo mu věřit. Sakra, Degan měl pravdu. Na to nemáme čas. Kromě toho, jestli jich je tolik, kolik Degan tvrdí, nepotřebovali spojence vevnitř. Ani neodtáhnou, když ho budeme mít my.

Odvrátil jsem se a bradou ukázal na dlouhý nůž na Larriosově opasku.

„Umíš s tím zacházet?“

Larrios položil ruku na nůž a usmál se. Nebyl to příjemný pohled.

„Trochu.“

„Teď když jsme všichni kamarádi,“ řekl Degan od dveří, „umřu šťastnej. Sám, bránící závěs, ale šťastnej.“

„Ještě nejsi mrtvej,“ ujistil jsem ho. Vstal jsem, přešel k němu a nechal Larriose sebrat se ze země.

„Nezačali nás obkličovat,“ hlásil Degan. Stál teď dál od závěsu a hleděl ven mezerou mezi ním a zdí. Když jsem přišel k němu, ustoupil stranou, abych mohl vyhlédnout do slábnoucího světla.

Nejsnazší způsob, jak poznat, jestli se na ulici něco děje, je pozorovat místní. Neutíkají, nekřičí a nedělají povyk, aspoň ne v těch místech, na jaká jsem zvyklý – jen se pomalu vytratí. Je to něco jako šestý smysl davu, pud sebezáchovy. A právě teď se tento šestý smysl projevoval naplno, protože na ulici před námi nebylo ani známky běžného podvečerního ruchu.

Místo toho jsem viděl tři muže postávající na rohu přes ulici a dva napravo od nás. Na levé straně se chlapík se ženskou střídali v házení mincí o zeď. Další z nich stáli ve dveřích přímo naproti nám. Za nimi prosvítaly siluety luků. Všichni nepřirozeně často stáčeli pohled na Fedimův krám.

„Další čtyři na týhle straně ulice,“ oznámil Degan, když jsem ustoupil od závěsu. „Schovali se ve vchodech, než jsi přišel.“

Tiše jsem hvízdl.

„Dvanáct? Jenom na nás?“

Na Deganově tváři se objevil sarkastický úsměv.

„Poněkud tísnivým způsobem lichotivé, což?“

Spíš děsivé. Kdo pošle na dva lidi dvanáct? Přesila byla nechutná, zbytečná, i když tu byl Degan. Někdo chtěl víc než nás zabít – chtěl nás vymazat.

„Nevšim sis jich, než zaujali pozice?“ zeptal jsem se.

„Jsou tu doma,“ pokrčil Degan rameny.

Poklepal jsem rapírem o botu. Možná nás tu jen kvůli někomu drží. Koneckonců zatím nezačali…

„Jdeme na to!“ řekl Degan.

Mečem jsem maličko poodhrnul závěs. Pětice z obou stran ulice pomalu mířila k nám. Dva ve vchodech zůstávali na místech.

„Rozběhnou se, až když budou blízko,“ usoudil Degan. „Doufají, že zpanikaříme a pokusíme se o útěk. Bude pro ně snadnější dostat nás venku.“

„Dobře, že nepanikaříme.“

„To jo,“ usmál se Degan.

„Máš něco, čím se dá házet?“

„Vázy,“ ukázal na polici na stěně.

Vytáhl jsem z boty nůž a podal ho Deganovi. Sám jsem si nechal ten ze zápěstního pouzdra. Degan zavrtěl hlavou.

„Spíš tvůj styl než můj.“

Otočil jsem se k Larriosovi.

„Umíš házet…“

Byl pryč. Samozřejmě. Kurva! Kurvakurvakurva!

Kapitola 8

„Problém,“ oznámil jsem. Degan se ohlédl přes rameno a spatřil prázdnou místnost. Ani nemrkl.

„Když se dostal ven on…“

„Dostaneme se i my.“

Rozběhl jsem se dozadu. Nebyl čas na jemnosti, na hru na jistotu a přitom zároveň odhalit Larriosův plán. Dva kroky od dveří do zadní místnosti jsem se odrazil a skočil. Ruce jsem zkřížil za hlavou a doufal, že dýka a rapír odrazí útok při vstupu do místnosti. Problém byl, že kdyby zaútočil z otočky, je po mně.

Dopadl jsem na podlahu a nemotorně se odkutálel. Dýka mi vyskočila z ruky. Než jsem se stačil nadechnout, mečem jsem udělal tři výpady.

Nikdo.

Uvnitř byla tma, až na poslední špinavé paprsky pronikající sem z přední místnosti. Na běžné vidění světla málo, na mé noční pořád ještě moc. Vstal jsem a zkoumal místnost. Tkané rohože na podlaze neprozrazovaly stopy. Žádné stěny nevypadaly posunuté, nevítal nás žádný otvor ve stropě. Podupal jsem na podlahu. Pod rohožemi byla hlína.

„Larriosi!“ zvolal jsem. Žádná odpověď. To se dalo čekat.

„Tak co?“ křičel Degan.

„Vydrž!“

Zabručel něco, čemu jsem nerozuměl.

Oběhl jsem místnost, čtyři kroky podél každé stěny, a rapírem bodal do omítky. Všechno znělo stejně pevně. Přemýšlel jsem, kam bych ukryl tajné dveře, a celou vahou skočil na to místo. Ze zdi opadalo trochu prachu, ale nic víc.

Prohlédl jsem si zbytek místnosti. Vnímal jsem temné tvary, zrnité textury, tu a tam náznaky stínu. Proč sakra nemůže být venku víc tma?

Pod Fedimovým lůžkem nebylo nic než hlína, stejně jako pod stolem.

V zoufalství jsem se vrhl na další místo na stěně a odrazil se. Při tom pohybu jsem patou zavadil o tvrdý okraj rohože a upadl. Drápal jsem se na nohy a počítal, jak rychle se dokážu prosekat skrz prkna ve stropě. Pak mi to došlo.

Tvrdý okraj tkané rohože?

Klekl jsem si na kolena a odtáhl rohož stranou. Nebo spíše jsem se o to pokusil, protože byla připevněna k podlaze dlouhými kolíky zaraženými do hlíny.

Tápal jsem prsty podél hran a cítil zapuštěný dřevěný rám. Pod matrací byly dvě rukojeti z provazů. Každou rukou jsem uchopil jednu, udělal dřep a zabral.

Bylo to těžké.

„Och, Andělé,“ zašeptal jsem, když se padací dveře pomalu zvedly ze země. Slovo dveře bylo přehnané – nebylo to nic než dřevěná bedna naplněná hlínou a uložená v tvarované prohlubni v podlaze. Těžkopádné, ale každému, kdo po ní šlape, přijde stejně pevná jako zbytek podlahy.

Pod ní byla hrubá šachta vedoucí přímo do tmy. Zevnitř se linul známý ukrutný zápach – stoka. Zůstat tu a zemřít už nevypadalo tak zle.

Přesto jsem křikl: „Degane! Pojď!“

Degan vběhl do místnosti s mečem v jedné ruce a těžce vyhlížející vázou v druhé.

„Brzo vtrhnou dovnitř,“ řekl. „Hrnce je zpomalily, ale ne dost.“ Podíval se do díry a zamířil k ní. Zápach ho udeřil do nosu. „Tfuj! Ty vždycky najdeš stoku,“ poznamenal jízlivě.

„Jenom když jsi u toho ty.“

Přitáhl si klobouk pevněji k hlavě a sešplhal do šachty. Vrčel něco o tom, že Čenichové si libují v těch nejhorších smradech. Pak zmizel ve tmě.

Položil jsem poklop blízko hrany otvoru, posadil se a strčil nohy dovnitř. Ze zápachu se mi zvedal žaludek desetkrát tolik než z toho, co jsme dnes v Deseti cestách potkali. Když jsem klouzal do díry, uslyšel jsem zvenku řev. Sekáči přicházeli.

Zatáhl jsem za bednu a snažil se ji vrátit na místo. Když jsem klesnul posledních pár stop, moje nohy narazily na něco kulatého a kluzkého – tyč nebo bodec zapíchnutý do stěny. Poklop se pohnul o dva prsty a zastavil se. Znovu jsem zatáhl. Nic. Larrios byl silnější, než vypadal, že tou věcí dokázal pohnout sám. A pak mu taky nedýchalo na záda deset chlapů s noži.

Nechal jsem poklop poklopem a začal slézat po žebříku z kůlů zapíchaných do stěny. Doufal jsem, že puch udrží Sekáče z dosahu.

Tma byla prosáklá zápachem a vlhkostí. Po osmi kůlech šlápla moje noha do prázdna. Snažil jsem se najít další oporu a něco mě dloublo do ramene. Sáhl jsem za sebe a nahmatal výklenek. Ve výklenku byl dlouhý úzký předmět jako malá truhlice. Takže tady si Fedim schovával lup. Chytrý parchant! Larrios určitě nepoznal, co to je, jinak by to tu jistě nenechal. Vytáhl jsem to ven a zastrčil si to za pásek na zádech. Z tohohle místa neodejdu s prázdnýma rukama.

„Degane?“ zvolal jsem.

„Není to vysoko, jenom se pusť,“ slyšel jsem ho zdola. Jeho hlas zněl ozvěnou.

Pověsil jsem se rukama za poslední kůl. Seskok do neznáma je vždy zneklidňující, ale dvakrát tolik, když jste zvyklí v takovém prostředí vidět. Byl jsem v pokušení zůstat viset a čekat, až se mé noční vidění přizpůsobí, ale slyšel jsem Degana čvachtajícího dole. On neměl na co čekat, pro něj byla tma neproniknutelná. Každý okamžik, o který jsem se zpozdil, musel tápat, naslouchat a přemýšlet nad každým zvukem a dotykem. Pustil jsem se a padal.

Tma a svištění vzduchu. Mé nohy dopadly do něčeho měkkého, pak pevnějšího a kluzčího. Kanál a podzemní odtoková stoka. Zakopl jsem. Jedním kolenem a rukou jsem se opřel o zem a hledal rovnováhu, abych nespadl úplně. Když jsem stál, sahaly mi výkaly po kolena. V této pozici jsem je cítil na boku a nad loktem.

Strašlivý puch. Žaludek se mi divoce převracel. Cítil jsem, jak se mi sevřelo hrdlo, pohnula střeva a v krku jsem ucítil zvratky. Jen silou vůle jsem je udržel uvnitř, ale otázkou bylo, jak dlouho to zvládnu.

„Larrios je mrtvý maso,“ sípal jsem. Postavil jsem se a protřepal levou ruku. „Slyšíš, Larriosi?“ křičel jsem. „Mrtvý maso!“

Poslouchal jsem, jak se můj hlas mnohonásobně odráží v kanálech. Nebyl jsem si jistý, ale zdálo se mi, že jsem zdálky zaslechl něco jako smích. Na takovém místě to bylo těžké poznat. Hajzl!

„Jsi v pořádku?“ promluvil napravo ode mě Degan.

„Dokonale.“ Odplivl jsem si, abych si vyčistil ústa, a brodil se po zvuku. „Který idiot si udělá tajnou chodbu, která tě vyplivne uprostřed kanálu?“

„Ten, kdo radši smrdí, než chcípne.“

„Hm!“

Před pár lety jsem zmizel v kanálu z naprosto stejného důvodu, i když to bylo z čiré beznaděje. Ale prokopat se do proudů a jezírek sraček pod Ildreccou z vlastní vůle – to bylo nad moje chápání.

Ze tmy se ozval svist tětivy luku a žbluňknutí čehosi do vody. Po chvíli následovalo další zasvištění a šplouchnutí.

„Šípy,“ řekl Degan. „Střílejí dolů do šachty.“

Usmál jsem se a přiložil si vedle úst čistou ruku.

„Prase!“ zvolal jsem ke stropu. „Právě sis udělal špíz z hovna!“

Pokud nebudeme stát přímo pod šachtou, nemohou nás zasáhnout.

„Tak to jsem trefil tebe!“ ozval se hlas shora. Zasmál jsem se.

„Tak polez dolů a podej si mě, srabe!“

Zvuk hlasů se ztratil. Tmou prosvištěl další šíp. Pokud budou natolik hloupí, že se vydají za námi dolů, můžeme čekat pod otvorem a probodnout je, jakmile přistanou. Pochyboval jsem, že by byli až tak tupí, ale naděje umírá poslední.

„Až jindy, kámo,“ ozval se hlas shora. Pak bylo slyšet šoupavý zvuk a žuchnutí. Vrátili Fedimova zadní vrátka na místo.

„Takže?“ tázal se Degan.

„Skoro.“

Stáli jsme ve tmě. Napravo ode mě jsem slyšel Deganův dech. Dýchal ústy stejně jako já. Potlačit zápach to příliš nepomáhalo a věděl jsem, že za chvíli budeme podobně páchnout i my sami. Tak dlouho jsem tady dole ale být nechtěl.

Stál jsem bez hnutí a očima pomalu tápal okolní temnotou. Hledal jsem první jantarový odlesk, který by znamenal, že můj dar začíná působit. Netrvalo to dlouho.

První věc, kterou jsem zaznamenal, byla vystupující cihla ve vzdálené zdi, tmavě červená proti okolní černé. Pak se objevily karmínové a žluté skvrny na hladině stoky, někde mazlavé, jinde tekuté. Zapomněl jsem, jak podivně vyrovnaně to může v tomto pohledu vypadat – pomalý tanec barev, které by v denním světle vypadaly nechutně.

Pak se objevil Degan, rychle následován klenutými stěnami a stropem. Podíval jsem se nahoru a spatřil Fedimovu šachtu blíže, než jsem čekal. V ní byly opravdové otevřené padací dveře. Larrios je ve svém spěchu zapomněl zavřít – což bylo dobře, protože jinak by ze mě a z Degana teď byl jen pár mrtvol prostřílených šípy.

Od padacích dvířek vedlo pod stropem lano ke kamennému chodníčku. Každý, kdo věděl, co dělá, se dokázal držet lana a suchý a čistý dojít k chodníku, který císařští technici používali ke kontrole a opravám městských stok.

Chvíli jsem uvažoval, že se vyšplháme zpátky, ale pak mi došlo, že tam nahoře na nás klidně může čekat past.

„Nalevo je cesta,“ řekl jsem. Neměl jsem to srdce prozradit Deganovi, že jsme se nemuseli vymáchat. Odvedl jsem ho k chodníku a pomohl mu vyškrábat se nahoru. Pak jsem ho následoval.

„Vidíš něco?“ zeptal se a pomalu se zvedal, aby se nepraštil o klenbu.

Rozhlédl jsem se tunelem. Poblíž byl prázdný držák na pochodeň. Pomyslel jsem si, že pochodeň zmizela spolu s Larriosem.

„Nejsem si jistý. Takhle hluboko jsem, myslím, ještě nebyl.“

„Nějaká stopa po Larriosovi?“

„Ne.“

„Někde blízko musí být východ. Neumím si představit, že zmizel sem dolů, jen aby se tu potloukal ve tmě.“

Přikývl jsem, pak jsem si vzpomněl, že mě Degan nevidí.

„Možná šachta na dešťovou vodu nebo přístupový tunel.“

„Veď mě!“

Položil jsem si Deganovu ruku na rameno a zamířil doprava. Všechny směry se mi zdály stejně dobré.

Kameny chodníku byly slizké bahnem a krysími výkaly. V jednom místě se okraj cesty sesul a my jsme se museli opatrně protáhnout kolem se zády u stěny. Celou cestu na nás dotíraly krysy, takže jsem brzy musel vytasit rapír a agresivnější hlodavce kosit do řeky splašků tekoucí vedle nás. Krysy pištěly na protest a jejich křik ostře kontrastoval s měkkým kapáním a bubláním kolem.

O chvíli později, právě když jsem se nakláněl nad stokou a podruhé vyprazdňoval zbytek svého žaludku, mě Degan chytil pevněji za paži.

„Cítíš to?“

Odplivl jsem si, narovnal se a opřel se zády o zeď, jak nejlépe jsem dokázal. Ten zpropadený smrad – vždycky mě dostal.

„Co?“ sykl jsem a čistější rukou šmátral po kapse s kořením. Promaštěné lemy naštěstí zabránily splaškům proniknout dovnitř.

„Průvan.“

Zvedl jsem hlavu a větřil.

„Nic necítím.“

Soustředil jsem svou pozornost zpět k měšci. Podařilo se mi vytáhnout dva malé papírové sáčky. V jednom byly kořeny echember, v druhém semínka myssenius. První jsem otevřel zuby. Než jsem dostal pytlík do úst, polovina obsahu vypadala na zem. Prášek byl snadnější. Nasypal jsem si do úst přibližně polovinu a žvýkal. Echember nebyl špatný, ale myssenius bez vína, v němž by se dal rozpustit, chutnal příšerně. Se štěstím se můj žaludek brzy uklidní a dokážu své smysly dostatečně omámit, aby mě zápach nepřepadal.

„Teď zase,“ řekl Degan vzrušeně.

Tentokrát jsem to ucítil také – lehounký závan větru v obličeji.

„Jo.“

Pohyb vzduchu znamenal ventilaci. Ventilace znamenala cestu ven.

Šli jsme s větrem do bočního tunelu. Do nosu nám zavál čerstvý vzduch, nebo aspoň jeho náznak.

Šel jsem první. Tunel měl nízký strop, který mě nutil ohnout ramena a Degana skoro se předklonit. Jak jsme se brodili dál, spatřil jsem před námi jasnější jantarovou skvrnu – hvězdy a drobný odlesk svitu měsíce shora.

„Před náma něco je. Buď vpusť nebo malá díra ve stropě.“

Degan neodpověděl. Po deseti krocích začal zápach ustupovat. Za dalších pět jsem si dovolil drobný úsměv. Byl to zamřížovaný poklop ve stropě tunelu. I pod vlivem drog jsem slyšel hlasy z ulice nad námi.

„Je to po…“ šeptal jsem, ale Degan mě najednou přitiskl ke zdi a položil mi ruku přes ústa.

„Psst!“ procedil zaťatými zuby.

Zmlkl jsem. Degan mě ještě chvíli přidržel, než mě pustil. Otočil jsem se k němu pro vysvětlení, ale jeho pozornost byla upřená jinam. Hlavu měl nakloněnou ke straně a oči upřené do tmy. Pochopil jsem, že se snaží naslouchat hlasům nesoucím se dolů. Po chvíli zklamaně zavrtěl hlavou.

„Blíž,“ zašeptal tak tiše, že i na vzdálenost pár palců, která nás dělila, se slovo skoro ztrácelo.

Připlížili jsme se blíž, jeden vlhký čvachtavý krok za druhým. Když jsme byli skoro pod mříží, zastavili jsme. Hlasy tam stále byly.

„Nic nenašli?“ ptal se ženský hlas nahoře.

„Nic, co by stálo za to,“ odpověděl muž. Podle toho, jak to znělo, nemohli být dál než pár kroků.

„A kniha?“

„Ani stopa.“

Žena zaklela – velmi zdatně.

„Taková odměna! Všechno to zatracený plánování, a propásneme to o minuty!“

Někdo do něčeho kopl.

„Úplná prohra to nebyla,“ poznamenal muž. Hlasem by mohl drtit kameny.

Podíval jsem se na Degana. Položil mi ruku na rameno, abych se víc nehýbal. Podle vystrčené brady jsem poznal, že zatíná zuby.

„Zjistit, že tam kniha není, není totéž, jako najít ji,“ namítla žena.

„Možná. Možná ne. To záleží na tom, kdo s ní odešel.“

„Já sázím na Larriose,“ zavrčela žena.

Degan sevřel mé rameno pevněji.

„A ty druhý dva?“

„Těžko říct.“ Náhle jsem poznal, že lehce šišlá – sotva slyšitelně, ale svým způsobem přitažlivě. „Z toho, cos mi řek, nepřišli za Larriosem – jinak by ho tam nevtáhli. Ví někdo, kdo to je?“

„Jeden by moh být degan,“ řekl muž co možná neutrálně. Nastala krátká pauza. Dokázal jsem si představit, jak žena na muže civí a čeká, co řekne dál.

„A?“ zeptala se nakonec.

„Nevím – přece jsem tam nebyl. Urios tvrdí, že viděl deganskej meč. Říká, že ten druhej byl malej, tmavej a pohyboval se jako zloděj.“

„Degan a zloděj,“ pronesla žena zamyšleně. Cítil jsem, jak mi po zádech přeběhl mráz. Z toho, jak to vyslovila, by člověk řekl… že nás cítí dole pod sebou. Vlastník toho hlasu si byl příliš jistý, příliš znalý mých sklonů.

Muž si odkašlal.

„Co se týče Fedima…“

„Jo,“ souhlasila žena. „Kvůli tomu bude zuřit spousta lidí. A šeredně to odskáče můj časovej plán.“ Nadlouho se odmlčela. „Ukliďte to tam,“ řekla nakonec. „Tělo někde zahrabte a rozházejte dost stříbrnejch, aby lidi nebyli moc zvědaví. Nechci, aby nás s tím někdo spojoval.“

„Na jak dlouho? Je to jen otázka času, než někdo začne žvanit.“

„Na tak dlouho, jak si můžeme dovolit. Mezitím najděte Larriose.“

Uslyšel jsem vzdalující se kroky. Doprovázelo je tiché cinkání, jako melodie malých zvonečků nebo volně nošených šperků.

„A co degan a ten druhej?“ zvolal za ní muž. Cinkání přestalo.

„To nech na mně,“ odvětila žena z dálky. „Ty mi jen sežeň Larriose a tu knihu.“

Opět se ozvaly její kroky a nyní jsem zaslechl, že odchází i muž. Brzy byly jedinými zvuky vzdálené kapání a pištění v kanále za námi.

„Jak jsi to věděl?“ zeptal jsem se, když jsem se vydal prozkoumat mříž. Byla pevně zasazená do stropu.

„Věděl co?“

„Neurážej mě!“

„Nevěděl jsem nic,“ přišel ke mně. „Měl jsem podezření.“

Vytáhl jsem z boty dýku a začal dloubat do malty kolem mříže.

„To zrovna. Kvůli podezření jsi mě skoro protlačil skrz zeď.“

„Nevíš, jak blízko jsem byl k tomu protlačit tě skrz zeď pro míň.“

„Haha.“

Muselo sem dopadat dost světla, protože Degan vytáhl z opasku malý nůž a dal se do práce vedle mě.

„Říkal jsem si, že nás budou hledat,“ řekl po chvíli. „Koneckonců věděli, že jsme v kanále, a měli dost lidí, aby pokryli velkou oblast.“

Do tváře mi padala drolící se malta. Sklonil jsem obličej a potřásl hlavou, abych se jí zbavil.

„Ale když jsme je poprvý zaslechli, nemoh jsi vědět, že mluví o tom, co se stalo u Fedima.“

„Připadalo mi to možný. Sám jsi říkal, že v obchodě žádnej kontraband není.“

„Hovno!“

Degan si také setřásl maltu z obličeje a pokračoval v páčení. Chvíli jsem ho pozoroval.

„Ty mi to neřekneš, viď?“

Zatlačil na mříž.

„Myslím, že tenhle konec už povoluje. Co ten tvůj?“

„Degane…“

„Zdálo se mi, že poznávám jeden hlas.“

„A?“

„A měl jsem pravdu.“

„A?“

„A víc ti říct nemůžu.“

„Jak to myslíš, že víc mi říct nemůžeš?“

Sklonil ruku s nožem a prohlížel si mě ve světle mříže.

„Nemůžu. Rád bych, ale nemůžu.“

„Nemůžeš, nebo nechceš?“

„Nemůžu. Pokud by šlo jen o naše přátelství, řek bych ti to, ale…“

Otočil se k mříži a pokračoval ve škrábání. Dlouho jsem ho pozoroval.

„Jde o ty tvoje deganský povinnosti, že jo.“ Degan pokračoval v práci. Polkl jsem. „Jde o tu zasranou Přísahu.“

Škrábání ustalo. Degan sklonil hlavu. Po tomhle už nemusel nic říkat.

„A do prdele!“ zaklel jsem.

Kapitola 9

Když jsme se vyšplhali z kanálu, byla ulice prázdná. Po dvojici, kterou jsme slyšeli, nebylo ani stopy. Mezi měděným odstínem, který mé noční vidění propůjčovalo střechám, zůstával úzký černý proužek oblohy. Měsíc ještě nezašel, takže nebylo tak pozdě.

Degan se zhluboka nadechl.

„Kdo by řek, že Deset cest bude tak sladce vonět?“

Neodpověděl jsem. Pokoušel jsem se najít smysl v tom, co se právě stalo dole.

Přísaha – Degan vytáhl Přísahu, což znamenalo, že tam v kanále se mezi námi cosi změnilo – něco, co vycházelo z odposlechnutého hovoru, něco o něm a o mně a o Deseti cestách. A nechtěl mi říct – podle svých slov nemohl, protože byl deganem – a ani mi nevysvětlil, proč to najednou tolik znamenalo.

Kdybych ho tak dobře neznal… ale znal jsem. Nechápal jsem, co se změnilo nebo proč, ale věděl jsem, že pokud by ta informace znamenala rozdíl mezi mým životem a smrtí, Degan by mi to řekl. Tomu jsem musel věřit, jemu jsem musel věřit, jinak nebylo co řešit. Musíte v životě někomu důvěřovat – aspoň jednomu člověku – pokud vůbec má mít váš život cenu. Degan si tuto důvěru u mě opakovaně zasloužil, stejně jako jsem si ji zasloužil já u něj.

Jediná věc, kterou Degan o Přísaze zmínil, bylo, že i kdybych mu ji chtěl složit, nepřijal by ji. To bylo z mé strany v pořádku, protože já jsem mu ji nabízet nechtěl – ne nad mrtvým překupníkem a léčkou v Deseti cestách. Pokud bych chtěl podrobit naše přátelství takové zkoušce, muselo by jít o něco podstatně většího.

Následoval jsem Deganova příkladu a zhluboka se nadechl nočního vzduchu – vůbec nebyl špatný.

„Takže,“ nadhodil jsem a přemýšlel o konverzaci, kterou jsme vyslechli. „Napadá tě něco ve věci tý knihy, kterou podle všeho hledají? Nebo nemůžeš mluvit ani o tom?“

„Nenapadá a můžu. Ať je to co chce, někdo ji docela hodně chce – tak moc, že za Fedimem poslal tucet Sekáčů.“

„Nebo se bojí, že se někdo bude chlubit, že mu ji sebral.“

„Na to jsem nepomyslel,“ našpulil Degan rty. „Myslíš, že ten, kdo Fedima zabil, tam byl ze stejnýho důvodu jako ty ostatní?“

„Myslíš, jako že přišel, nenašel co hledal a ze vzteku Fedima zabil? Možný to je. Ale nebývá to nejlepší způsob, jak něco vystopovat. Je tu ale dost lidí, co nejdřív tasí kudlu a teprve pak myslí.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Myslel jsem si, že Fedimovo zabití byl vzkaz. Teď už si nejsem tak jistej. Kříží se tu tolik zájmů, což mi připomnělo…“

Sáhl jsem za opasek a vytáhl pouzdro, které jsem našel ve Fedimově únikové šachtě. Byla to obdélníková krabička o trochu delší než moje ruka a přibližně tak široká, se zaobleným vrškem a rovným dnem.

„Co je to?“

„Něco, co jsem našel u Fedima.“

„Myslíš, že je to lup, co hledal Larrios?“

„Myslím, že to je to, za co chtěl Larrios tu knihu vyměnit.“

„On měl tu knihu?“

„Něco v brašně měl a ani náhodou to nechtěl ukázat. Mohla to být ta kniha, ale taky ne.“ Protřepal jsem krabičku ve vzduchu. „Tak či tak, vsadím se, že tohle je jeho odměna.“

Degan se podíval na pouzdro a pak na mě.

„Takže?“

Položil jsem ruku na sponu a přiblížil si ji k očím. Degan se naklonil ke mně. Krabička byla pokrytá špínou a výkaly, ale rozeznal jsem růžové dřevo na hranách a slonovinou vykládané víko.

„Ne,“ strčil jsem si skříňku zpátky za opasek. „Myslím, že tohle by mělo počkat, až budeme odsud pryč. Pořád nás koneckonců můžou hledat.“

Degan se narovnal a podíval se na mě.

„To je kvůli tý Přísaze, že jo? Chceš mě k tomu dotáhnout zpátky.“

Vykročil jsem ulicí, především aby neviděl můj úsměv.

„Rozhodně ne.“

„Ha ha. Dobře, radši bysme měli doufat, že nepotkáme další tucet Sekáčů.“

Zamířili jsme ven ze čtvrti a každou chvíli se ohlíželi. Jestli nás někdo hledal, zatím nás nenašel. A co se týče místních malých ryb, předpokládal jsem, že naše vzezření a zápach je udržuje v bezpečné vzdálenosti. Nikdo nepronásleduje kanálníky.

Když jsme se vrátili zpět na Niccovo území, zjistili jsme, že se nám vyhýbají nejen zlodějíčci – počestní občané a dokonce i městská hlídka rychle hledali jiné místo výskytu, když jsme se přiblížili.

„Jeden způsob, jak se vyhnout onucím,“ ukázal jsem na ustupující červené šerpy další hlídky.

„Hovno. Snadno tě vystopujou podle smradu,“ namítl Degan. Mimoděk si oloupal nohavici. Jeho šaty, stejně jako moje, začínaly schnout, tvrdnout a svědit.

„Moriarty?“ navrhl.

„Máme na výběr?“

„Sejdeme se tam,“ zachechtal se.

Rozdělili jsme se. Já jsem zamířil domů pro čisté prádlo, abych se měl po koupeli do čeho převléknout.

Dlouhá noc u Moriartyho – ta představa mi visela před očima jako zakázané ovoce, když jsem zahnul do Plukovní ulice. Horká koupel na smytí sraček, studená pro šok a návrat ke zdání normálnosti a pak jedna příjemně teplá, užít si pocit být opět člověkem. A pak možná jedno z Moriartyho děvčat…

Ano, to bude přesně ono. Potom bude dost času vrátit se zpátky do Deseti cest, dát dohromady řeči a zpracovat podsvětí – včetně Larriose.

Ale teď jsem toužil jen po tom se umýt.

Když jsem dorazil, v lékárně byla tma, nahoře i dole. Zastavil jsem pod přístřeškem vedoucím ke schodům a rozhlédl se po ulici a po střechách. Nikdo. Dobrá! Když jsem neviděl lidi, kterým jsem platil za sledování svého domova já, nezahlédne je ani nikdo s normálním zrakem.

Moje prádlo bylo stále pod schodištěm. Cosima ho tam nechala, přesně jak řekla. Čouhající rukáv jsem zastrčil zpátky do koše a tiše se vyšplhal po schodech, přičemž jsem vynechal tři schody, které jsem schválně nechával vrzat.

Nakonec mi právě prádlo zachránilo život.

Byl jsem na hořejším schodě, když na mě vyrazil vrah. Vynořil se zpoza zábradlí a bodl, než jsem stačil zareagovat. Byla to dobrá taktika – záda jsem měl nekrytá, nerovnoměrně rozloženou váhu a žádné místo na ústup. A ještě k tomu plné ruce. Mohl jsem se jen dívat, jak vráží dýku do mé hrudi – nebo spíše do koše s prádlem, který jsem nesl před sebou.

Slyšel jsem, jak proutěný koš zapraskal, a začal jsem ustupovat. Cítil jsem váhu jeho těla, jak tlačí ocel do koše, koš na mě a mě do prázdna za zády. Klidný výraz v jeho tváři mi prozradil, že je to skrz naskrz profesionál – bez emocí, bez nenávisti, jen vykonávající svou práci.

Připadal mi trochu povědomý.

Když jsem se kácel dozadu a nohama hledal oporu, která tam nebyla, přes zápach stoky ke mně dolehla sladká, vtíravá vůně. Parfém – ten parfém jsem znal!

A ten obličej. Posel mé sestry.

„Tamasi,“ vyhrkl jsem, když prádlo vylétlo do vzduchu a já padal dolů.

V okamžiku, který jsem strávil ve vzduchu, jsem měl dost času vnímat, jak mě prostupuje chladná, temná zuřivost. Zase Christiana! Pak jsem dopadl na schody a vztek vystřídala bolest.

Napůl jsem se kutálel, napůl klouzal ze schodů, ostré hrany, duté údery, exploze bolesti. Minimálně jednou jsem dopadl na hlavu. Vím, že jsem vykřikl a cítil krev.

Viděl jsem, jak vrah vstoupil na první schod. Čas zmizet, Drothe! Musel jsem se dostat pryč – ven na ulici a do noci, kde jsem se mohl ztratit.

Zvedl jsem se z podlahy. Svět se nakláněl. Má nová zranění tepala jednou velkou ostrou bolestí – cestou dolů se temeno mé hlavy zblízka seznámilo s jedním schodem.

Vyklopýtal jsem na ulici a nechal se unášet doprava. Uvědomil jsem si, že potřebuji jít doprava, ale proč? Něco tam bylo… něco důležitého.

Od Eppyrise se teď nesly hlasy. Nářek, volání. Za okenicemi se mihlo slabé světlo. Ach ne, Eppyrisi, netahej sem světlo! Potřebuju vidět, abych se dostal pryč, sakra.

Nahmatal jsem svůj rapír a vytáhl ho. Ocel se v mých očích zlatě zaleskla. Zabodl jsem špičku do země a použil jej jako chabou hůlku.

Navzdory krvi jsem měl v ústech sucho. Zkusil jsem plivnout. Nešlo to.

Doprava. Musím doprava.

Další hlasy. Rány uvnitř. Nechoď ven, apatykáři! Otevřel jsem ústa, abych křikl varování, ale vyšel z nich jen chrčivý skřek.

„Zmeškal jsi schůzku,“ řekl hlas ze schodů. Tamas. „To není slušné, Čenichu!“

Zamrkal jsem. Schůzku? Och ano – Christianin dopis. Zapomněl jsem na její žádost, že se se mnou chce dnes večer setkat. Nic o tom, že bych se měl zúčastnit své vlastní vraždy.

„Popravdě nečekal jsem, že se před schůzkou s baronkou vyválíš v hromadě hnoje,“ pokračoval Tamas, „ale proti gustu žádnej dišputát.“

Zněl blízko. Takže žádné další utíkání, pokud se to tak dá vůbec nazvat. Otočil jsem se, vypjal svaly a posunul se dále doprava. Už jsem si vzpomněl, proč jsem tam chtěl jít. Možná ještě nejsem dost blízko, ale to musím zvládnout.

Natáhl jsem rapír směrem k němu a namířil na jeho oči. Špička se chvěla víc, než bych si přál.

Tamas právě vystoupil z přístřešku kryjícího schody. Pohyboval se plynule a uvolněně. Veškeré známky nejistého, plachého posla byly tytam. Na rtech mu visel jemný náznak úšklebku. V levé ruce měl široký nůž se dvěma ostřími, něco mezi dlouhou dýkou a krátkým mečem. V pravé pak čtyři stopy dlouhý provaz. Ten byl rozdělený rovnoměrnou řadou uzlů a v každém uzlu se zdál být uvázán kus látky nebo papíru. V líném kruhu točil provazem u boku.

Byl jsem v bryndě.

Kráčel dál a já couval a držel meč před sebou. Ve tmě jsem viděl lépe, ale on zase právě nesletěl ze schodů. To by mohlo naše síly srovnat, nebýt kousků zauzlované magie, kterou točil v pravé ruce.

Zaslechl jsem, jak se otevřely dveře, a spatřil světlo na schodišti. Eppyris volal mé jméno.

„Vrať se dovnitř!“ křikl jsem. „A zamkni dveře!“

Dveře práskly a světlo zmizelo.

Tamas střelil očima k lékárně a zpátky ke mně.

„Neboj se, dostal jsem zaplaceno jen za odklizení tebe.“

Odtáhl jsem se o další krok a levou rukou vytáhl dýku z opasku. Blížilo se to.

„Nezaplatila ti dost.“

Tamas se usmál a pokrčil rameny. Provaz se pohyboval rychleji. Pak i on.

Rychle se přiblížil a sekl mečem. Já jsem spustil rapír horním obloukem, zachytil čepel a odrazil útok doprava. Zároveň jsem levou nohou vykročil vpřed, abych vyplnil mezeru, kterou jsem právě vytvořil. S tělem blokujícím jeho pravou ruku a rapírem zaměstnávajícím jeho levici jsem doufal, že mu dýkou snadno dokážu rozpárat střeva.

Byl to dobrý plán. Bohužel Tamas nespolupracoval. Jakmile jsem se přiblížil, ustoupil dozadu a doprava, mimo dosah dýky. Zároveň švihl provazem. Neměl jsem čas mu uhnout, takže jsem sekl dýkou, abych zachytil útok. Netrefil jsem se.

Provaz se zarazil o mou levou paži a stočil se na záda. Slyšel jsem tři měkká bouchnutí a ucítil tři ostrá bodnutí bolesti, kde mě zasáhl. Bylo to tak zlé, jak jsem se obával – do uzlů byly zavázány runy.

Uskočil jsem, mečem sekl po jeho obličeji, abych ho přinutil mě následovat. Zablokoval klamný výpad a usmál se. Tři uzly na jeho provazu kouřily a žhnuly jako uhlíky.

Poznal jsem, že nahoře v mém pokoji jsem se mýlil jen napůl, když jsem ho měl za Zaklínače. Jediný problém byl, že tohle bylo horší. Nemusel říct ani „á“, aby kouzlo fungovalo – stačilo mě trefit.

Změnil jsem postoj do spíše klasického – pravou ruku před sebou, váhu na zadní noze a rapír těsně nad pasem. Otočil jsem se k němu bokem a levou ruku nechal volně za sebou, připravený vrhnout dýku spodem podél těla.

Nebo jsem aspoň chtěl, aby si to myslel. Po pravdě řečeno, levá ruka mi už začínala ochabovat z run. Nebyl jsem si ani jistý, že dokážu dýku udržet, natož ji hodit.

Provaz v Tamasově ruce se už zase točil. Jednou, dvakrát se naše meče střetly, pak vyrazil vpřed ve snaze o kontakt. Zároveň švihl provazem po mém rozkroku. Pokusil jsem se uvolnit svůj rapír skloněním špičky pod čepel jeho zbraně a do linie mezi námi. Potřeboval jsem jej pro zablokování provazu. Neměl jsem potuchy, jestli ocel vydrží kouzlo, ale zdálo se, že je vhodný čas to zjistit. Otázka se však rychle stala akademickou. Můj meč se nestihl otočit včas a jen tak tak jsem tam stačil strčit levou ruku, kterou konec lana švihl přes klouby.

Ťuk. Bolest. Dýka upadla na zem.

Znovu jsem se stáhl. To mi pomohlo proklouznout kolem jeho ostří a zároveň ho lehce seknout do hrudi. Tamas si protáhl ramena a nepřestával se usmívat.

Udělal jsem další krok vzad. Nalevo ode mě se nedaleko nacházela ulička.

Zdola z ulice někdo volal hlídku. Naše řinčení oceli ho vyburcovalo. Jak jsem znal místní hadráře, dorazí právě včas, aby našli na dláždění pár stop krve a lámali si hlavu. Koneckonců přesně za to je Nicco platil.

Provedl jsem klamný výpad na Tamasovu hlavu, pak se skrčil do dřepu a vyrazil po jeho rozkroku, právě když zaujal obranný postoj. Zároveň zatočil provazem, který prosvištěl kolem mé hlavy. O prst jsem minul jeho rozkrok a špička meče mu prošla mezi nohama.

„Bojuješ líp, než zabíjíš,“ prohodil jsem, když jsem se zvedal a kryl se. Tamas pohrdlivě nakrčil ret.

„Máš štěstí.“

Nebyl čas pokrčit rameny. Udělal jsem další krok vzad.

„Míříš do uličky?“ následoval mě. Než jsem mohl odpovědět, švihl provazem vedle mé hlavy a přinutil mě uhnout doprava. Zároveň i on udělal krok vpravo a postavil se mezi mě a ústí uličky. „Pche!“ ucedil. „A to prý jsi měl být takovej pečlivka,“ vrtěl hlavou ve falešné lítosti. „Nečekal jsem, že tě dostanu tak snadno.“

„Ukonči to.“

„S potěšením,“ roztočil lano rychleji.

„Nemluvil jsem k tobě, vrahoune,“ usmál jsem se.

Řeknu to takhle – byl rychlý. Tamas se už otáčel, když jeden z mých lidí vystoupil z uličky a probodl ho. Když padl na zem, provaz se stále točil.

Spustil jsem meč a pokusil se zatnout levou ruku v pěst. Celá paže mi jen ochable a plná bolesti visela.

„Na co jsi sakra čekal?“ vyštěkl jsem.

Hlídač, velký kluk s kamennou tváří jménem Scratch, přišlápl nohou tělo a vytáhl z něj meč.

„Právě jsem dorazil.“

„Jak to kurva myslíš, právě jsem dorazil?“

„Běžel jsem jako s hořící koudelí za zadkem ze svýho stanoviště támhle,“ ukázal na střechu napůl cesty dolů ulicí. „Uličkou to bylo rychlejší, tak jsem to vzal tudy.“

„Tak kdo měl být tady?“

Scratch nakrčil nos a o krok odstoupil.

„Roma.“

„Kde je?“

Pokrčil rameny.

„Dej znamení Ptáčnici.“

„Myslím, že už jde.“

„Udělej to!“

Scratch dlouze, kolísavě zahvízdal a já jsem přiklekl k Tamasovi. Z místa, kde mu meč vyjel z hrudi, bublala krev. Oči měl napůl zavřené a už se mu kalily. Na žádné otázky už neodpoví.

Rychle jsem ho otočil a našel hrst stříbrných jestřábů, další dvě dýky a nic moc dalšího. Zbraně jsem si nechal, mince jsem hodil Scratchovi a lano stočil na zemi do smyčky, přičemž jsem si dával pozor, abych se nedotkl žádného z uzlů. Když teď napětí povolilo, cítil jsem, jak se mi pomalu vracejí následky mého výletu dolů ze schodů.

„Zbav se ho,“ vstal jsem a držel lano mezi palcem a ukazovákem.

Scratch zvedl Tamasův meč, zastrčil mu ho za opasek a všechno to odtáhl pryč.

Zamířil jsem zpátky k domu. Eppyris čekal ve dveřích do svého bytu, orámován světlem svíčky zezadu. Světlo týralo mé noční vidění, až mi do očí vhrkly slzy. Chtěl jsem odvrátit pohled do chladivého temného stínu na zemi, místo toho jsem však zaťal zuby a hleděl zpříma.

Zatímco jsem stoupal po schodech, Eppyris mlčel. S rovnými zády a hranatými rameny, tvrdou bradou a vysokým čelem byl jedním z těch, kteří vypadají vyšší, než ve skutečnosti jsou. Prakticky byl jen o tři dlaně vyšší než já, ale s jeho vzpřímeným postojem navenek a neústupným chováním ho nebylo lehké považovat za malého muže.

Za ním jsem slyšel Cosimu tiše hovořící k děvčatům.

„Něco na bolest,“ požádal jsem. Škubal jsem sebou na každém schodu a na každém druhém ochabl. „A hodně.“

„V krámu. Popovídáme si.“

Než jsem stačil odpovědět, zabouchl mi před nosem dveře. Slibovalo to skutečně nádherný večer.

V polotmě jsem zamrkal a čekal, až se oči vzpamatují z Eppyrisovy svíčky. Věděl jsem, že pokud se silně soustředím, dokážu proces uspíšit, ale teď jsem na to neměl sílu. Místo toho jsem přešel ke schodům.

Všude se válelo prádlo. Sehnul jsem se, sebral koš a prohlédl si nůž v něm zabodnutý. Za mnou si někdo odkašlal. Otočil jsem se a v klenutém vchodu na ulici stála Ptáčnice Jess.

„Začnu tím, že nevím, jak se dostal dovnitř.“

„Řek bych, že dveřma, ve kterých stojíš.“ Odložil jsem koš. „Je to sranda, někdo má ty dveře hlídat.“

Velitelka hlídačů si založila ruce za zády a hleděla na mě zpod blonďatého obočí. Měla hustou bujnou kštici stejné barvy, ale nyní ji měla staženou dozadu a ukrytou pod přiléhavou zelenou čapkou. Čapka byla velká, takže její jemná tvář a malá ramena vypadala ještě menší než obvykle. Zpod zeleného kabátce jí na krku vykukovala špinavá šňůrka. Sukni měla tmavě hnědou, ale věděl jsem, že pod ní nosí zelené punčochy. Bylo jí možná devatenáct, a kdybych nebyl tak vzteklý, vzal bych ji hned nahoru.

„Neviděli jsme ho,“ oznámila.

„My?“

„Dobře, já. Ale byla jsem na obchůzce, takže si nemůžu být jistá. Sylos hlídal předek. Vyzpovídám ho a zjistím, kde byl problém.“

„Problém,“ zvýšil jsem hlas, „je, že mě skoro zabili na mojí vlastní chodbě! Shodil mě ze schodů, zahnal na ulici a vy jste jenom čuměli. Kdybych ho nevylákal do tý uličky, Scratch by si dál lovil ve vlasech vši a já bych byl mrtvej.“

„Byla jsem na cestě.“

„Kdy?“

„Slézt ze střechy chvíli trvá, Drothe.“

„A Roma?“

„Co je s ní?“ naklonila Jess hlavu a nakrčila obočí.

„Podle Scratche měla být v tý uličce, odkud přišel, jenže tam nebyla.“

Ohlédla se přes rameno do uličky.

„Měla by sis svoje lidi hlídat, Ptáčnice. Možná bys zjistila, že jednoho někdo přeplatil.“

Prudce otočila hlavu zpět.

„Moje lidi nikdo nepřeplatí,“ štěkla. „Já neotáčím kabát a oni taky ne. Proto sis ty najal mě a proto jsem já najala je. Promluvím s Romou a zjistím, co se stalo, ale znám ji. Takhle by nezradila.“

„Radši by sis měla víc než promluvit, protože znám lidi, který nebudou šťastný.“

Jess si založila ruce v bok.

„Podívej, Drothe, posrala jsem to, fajn? Skoro jsi umřel a ode mě se čeká, že takovým věcem zabráním, takže jo, posrala jsem to. Vztekej se, ale vztekej se na mě. Scratch, Roma, Sylos a ostatní jsou moje starost. Jestli je tu problém, vyřeším ho. Nevyhrožuj, že si to s mýma lidma vyřídíš – to udělám sama.“

Položil jsem jí pravou ruku mezi krk a rameno. Cukla sebou, ale nevysmekla se.

„Poslouchej,“ řekl jsem, „když někdo nechá otevřenou mezeru tam, kde mi má krejt záda, beru to těžce osobně. Řekni těm svým Eriffům, který nazýváš Duby, aby svou práci dělali pořádně. A taky jim řekni, že jestli dojde k nějakým dalším potížím, vyřídím si to s nima sám.“

Vystrčila bradu a našpulila dolní ret. Kdo ji neznal, řekl by, že trucuje a ne že se snaží neskočit mi po krku.

„Mí lidi, Drothe, můj problém.“

„Můj krk má přednost před tvejma lidma, to si pamatuj.“

Ještě víc vystrčila bradu.

„Jako, že… Ale do hajzlu!“ Zakuckala se a o dva kroky couvla, mávajíc rukou před obličejem. „Nenacházím argumenty, když takhle smrdíš. S čím na tebe ten vrah zaútočil – s nočníkem?“

Potlačil jsem nutkání pohlédnout na svůj šat.

„To je dlouhá historie.“

„Tak mi ji povíš po dlouhý koupeli. Jdu zjistit, co se zmrvilo, než tu vyklopím večeři. Chceš se ještě z něčeho vyřvat, než odejdu?“

„Ne,“ mávl jsem rukou. Adrenalin konečně odcházel a cítil jsem dostavující se únavu. „Počkej, vlastně jo!“

Zastavila se těsně před verandou a otočila se. Zapadající měsíc barvil vlasy na jejím zátylku na stříbrno.

„Co?“

„Pošli někoho najít Chytrýho Jelema. V tuhle dobu bude buď v Důstojnický ulici nebo v Kasárenský čtvrti.“

Přikývla.

„Může to chvíli trvat.“ Ukázala nahoru a dolů do ulice. „Nejdřív musím zařídit pár věcí tady.“

„Najdeš mě.“

„To si kurva piš.“ Rychlým krokem odcházela. Nezáviděl jsem jejím podřízeným lekci, kterou dostanou.

Posadil jsem se na schody. Věděl jsem, že Eppyris na mě čeká, ale neměl jsem sílu na další hádku. Potřeboval jsem pět minut – pouhých pět minut klidu.

Opřel jsem se o schod a trhl sebou, když mě něco píchlo do kříže. No jo. Sáhl jsem dozadu a vytáhl truhličku – lépe řečeno její rozlámané zbytky. Pád ze schodů ji téměř rozpůlil a jemné panty a spona, které ji držely zavřenou, byly vytahané a zkroucené.

Kal ze stoky mezitím uschl a část se i oloupala. Viděl jsem kus intarzie a všiml si zlatého drátku kolem slonoviny i pár záblesků, které mohly být drahokamy. Vypadalo to dočista jako krabička, kterou by někdo…

„Ty svině,“ zaklel jsem, když jsem opatrně zvedl prasklé víko. Uvnitř rozlámané krabičky v lůžku z vrstveného sametu vonícího myrhou spočívala úzká křišťálová trubička, zdobená zlatým vykládáním, tvořícím důmyslné květiny a spletité symboly, téměř halící samotný křišťál. Nemusel jsem se dívat do malého okénka ve vzoru, abych poznal, co je uvnitř trubičky, ale i tak jsem to udělal a spatřil staré, povadlé, mírně zašpiněné brko, už téměř bez peří.

Znal jsem to – nebo spíše jsem o tom věděl. Bylo to pero, kterým císař Theodoi před dvěma stoletími sepsal Druhou apologii v pokusu o usmíření s ostatními jeho vtěleními. Podle všeho byl ze všech tří nejméně šílený, ale to ho nezastavilo od sepsání daleko méně smířlivých textů k jeho druhým já během dalších zrození.

Třikrát jsem potlačil nutkání sklonit se k peru, pak ještě třikrát a znovu. Měl jsem v ruce tolik kradených relikvií, abych věděl, že má úcta na Anděly stejně nezapůsobí – soudil jsem, že jsem už několikrát prokletý.

„Ty svině,“ zaklel jsem znovu, když jsem si prohlížel zlatem vykládanou trubičku. „Co jsi sakra dělal s mojí relikvií, Fedime?“

Kapitola 10

Seděl jsem na spodním schodu a pokoušel jsem se dát věci dohromady. Nic do sebe nezapadalo.

Athel a Fedim, Fedim a Athel – bylo mezi nimi přímé spojení, nebo relikvie prošla vícero rukama na cestě do obchodu v Deseti cestách? A co tam vůbec dělala, když jsme u toho? Královské relikvie znamenaly peníze a mocenské zájmy – a ani jedno se příliš netýkalo Deseti cest a už vůbec ne obchodníka Fedimova formátu.

Ta kniha! Nějak, tušil jsem, se tohle všechno týká knihy, kterou hledali Sekáči a jejich chlebodárci, knihy, o níž si mysleli, že ji Fedim měl a že ji teď má Larrios. Náhle mě přepadl zájem o tu knihu.

Vytáhl jsem z váčku s ahrami útržek papíru a přejel ho prsty. Imperiální a relikvie, stálo na něm – ale co ještě? Pokud existovalo spojení mezi Athelem a Fedimem, relikvií a knihou, byl jsem v tom namočený víc, než jsem myslel, a to proti lidem, s nimiž ani Degan nechtěl nic mít, pokud bychom nesložili Přísahu.

Do prdele! Potřeboval jsem chytit pod krkem Larriose a vymáčknout z něj pár odpovědí.

Vstal jsem a opatrně vystoupal po schodech. Veškeré modřiny a šrámy o sobě dávaly hlasitě vědět. Levou ruku jsem měl stále ochablou, takže vstupovat do mého bytu bylo riskantní, ale dokázal jsem to, aniž bych si něco způsobil. Uložil jsem relikvii a Tamasův provaz pod uvolněné prkno v podlaze a sešel po schodech dolů před dveře do Eppyrisovy lékárny.

Když jsem otevřel dveře, koš na uhlí žhnul a právě přidával ždibec čehosi do hmoždíře. Nevzhlédl. Zaclonil jsem si oči proti světlu lampy a vstoupil. Zhluboka jsem se nadechl a čekal, až si oči přivyknou na světlo. Přivítala mě jako vždy směs vůní a jako vždy byla trochu jiná než minule. Dnes to byla tmavá, téměř uzená vůně se stopou koření, nesoucí se na vlně kouře a oleje z lampy. Dnes v noci se nic nemáčelo ani nevařilo, což způsobilo absenci obvyklých ostrých, štiplavých nebo zatuchlých pachů.

Oči se mi začaly přizpůsobovat, takže jsem na Eppyrise viděl lépe. Seděl na jednom ze dvou masivních stolů, na nichž stály vyrovnány láhve, hmoždíře, misky, váhy a sypké suroviny. Všechny stěny pokrývaly řady polic napěchovaných syrovými přísadami Eppyrisova řemesla – sklenice s oleji, krabice jemných prášků, snopy sušených bylin a tu a tam džbán nebo zapečetěný hrnec označený podivnými značkami, které mi Eppyris odmítal přeložit.

Eppyris vložil tlouček do hmoždíře a několikrát rychle, odborně zamlel. Když jsem přešel k němu, vyndal z police malou krabičku, vytáhl z ní jakousi suchou větvičku a očichal ji.

„Oloupej květy,“ podal mi křehký kousek. Postavil jsem se k němu u stolu. „Támhle,“ ukázal na vzdálený konec místnosti. „A zapal to vedle sebe.“

Vzal jsem nabídnuté kadidlo, přešel ke koši na oheň na druhém konci místnosti a vhodil do něj vonnou hrudku. Těžký odér se mísil se zápachem kanálu, který se za mnou táhl, ale nedokázal ho přemoci.

Posadil jsem se a z hořícího koše zapálil svíčku. Do levé ruky se mi pomalu vracel cit, spolu s občasným bodnutím bolesti, takže jsem už dokázal květy otrhat. Okvětní lístky byly drobné žlutofialové slzičky, jejichž odstín sušením vybledl. Na dotyk mi připadaly jako muší křídla.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Eppyris po chvíli ticha.

„Hlavně odřenej. Myslím, že nemám nic zlomenýho.“

„A ten smrad, co z tebe táhne?“

„Dlouhá historie.“

Eppyris zavrčel. Přesypal obsah hmoždíře do šálku, přidal dvě špetky čehosi z mělké misky a všechno to zalil vroucí vodou. Mávl jsem téměř otrhanou větvičkou.

„Potřebuješ to?“

Zavrtěl hlavou a ukázal na šálek.

„Musí se to vylouhovat. Máme čas. Na čem pracuješ?“

Ochutnal jsem prášek na prstech – byl sladký, těžký a trochu pálil v krku.

„Harlock?“

„Jo, správně. Ale dřív než jazyk máš používat nos a ještě předtím oči. Kytky můžou být jedovatý.“

„Vím, co mě v takový malý dávce může zabít.“

„O tom nepochybuju,“ zvedl Eppyris kouřící šálek a zkušeně ho promíchal. „Co ten druhej?“

„Ten, co byl na schodech? Ten dopadl hůř než já.“

„Co chtěl?“

„Prošvihl jsem schůzku. Byl naštvanej.“

„Takže si pro tebe přišel.“

„Tak nějak.“

Eppyris odložil šálek a opřel se oběma rukama o stůl.

„Myslel jsem, že se nemají dostat do domu. Tvrdil jsi, že ses o to postaral.“

„Byla to chyba. Už se to nestane.“

„Dostal se do domu, Drothe,“ zvýšil Eppyris hlas. „Na schody.“ Vstal a ukázal na chodbu za zdí. „Jedny dveře od mojí rodiny.“

„Po tobě nebo Cosimě nebo děvčatech by nešel.“

„Ne?“

„Ne. Byl to… profesionál. Byl tu kvůli mně a nikomu jinýmu.“

„A co kdybych vyšel na schodiště, když tu byl, Drothe? Co kdyby šla Cosima nahoru pozvat tě k nám na čaj? Co kdyby na něj někdo z nás náhodou natrefil?“

Vstal jsem a donesl mu kvítky. Opatrně jsem je odložil a podíval se mu do tváře.

„Byl to profesionál, Eppyrisi. To znamená, že bys ho neviděl. I kdyby kdokoli z vás byl celou noc vzhůru.“

„Nepoučuj mě,“ kabonil se Eppyris. „Víš, o čem mluvím.“ Smetl lístky, rozmačkal je mezi prsty a vhodil do šálku. „Co mám čekat příště?“ řekl už klidněji. „Co se stane, jestli ten další nebude tak profesionální? Co uděláš pak?“

Příště – to byl problém. Bude nějaké příště? Dovolím jí další pokus?

Nepochyboval jsem, že za tím stojí má sestra, byl tu přece jen precedens. Kromě toho nikdo netušil o jejích insigniích, natož o schůzce. Věděl jsem přesně, z čeho tento poslední pokus vzešel, ale na tom nezáleželo. Došlo mi, že nepotřebujete vědět, proč vás někdo chce zabít, musíte jen vědět, že tomu tak je.

Pomyslel jsem na provaz nahoře s uzly černými jako uhel. To mi dělalo největší starosti. Najmout Zaklínače, který mě uhrane, je jedna věc – vystopovat slovní magii je složité a impérium na ni jen tak snadno nepřijde. Ale přenosné jiskry jako Tamasův provaz byly něco úplně jiného – magie toho druhu byla v říši zakázána už tři století. Přežívala, samozřejmě, ale stála – zatraceně moc. Víc než jsem odhadoval svou cenu.

Ale jestli byla nyní odhodlána zajít tak daleko…

Jestli.

„Nebude žádný příště,“ řekl jsem. Eppyris zavrčel. Pohlédl jsem mu do očí. „Nebude.“

Dlouho jsme jeden na druhého hleděli, oba s pocitem, že máme pravdu, nebo možná jen paličatě, nevím. Nakonec Eppyris vzdychl a promnul si oči.

„Já tu mám živnost,“ řekl nakonec, „takže tady zůstanu. Ale Cosima, Alarenna a Sophia zítra odejdou k její matce.“

„Eppyrisi, to nebude potřeba.“

„Jak jsem řek.“

Chtěl jsem mu to rozmlouvat, ale vzdal jsem to. Nebylo mou věcí plést se do jeho rodiny.

„Na,“ postavil přede mě kouřící šálek. „Už by to mělo být. Připravím mast a nechám ti ji na schodech. Budeš chtít taky ahrami?“

„Jo.“

Zvedl jsem šálek. Nápoj byl vařící a hořký a spálil jsem si hrdlo.

Uslyšel jsem cvaknutí zámku a tiché odsunutí petlice. Pak promluvil mužský hlas. Byl to Josef, sluha mé sestry. Slova byla utlumena dvojitými dveřmi vedoucími z chodby do jejího předpokoje. Byl jsem ještě o místnost dál, v Christianině ložnici, ale stejně jsem to slyšel.

„Budete dnes večer potřebovat Saru, madam?“

„Ne, díky, Josefe. Je pozdě. Nechte ji spát. Zvládnu to sama.“

„Jak si přejete, madam.“

Slyšel jsem, jak se dveře přední komnaty otevřely, pak zavřely, zahlédl mihotavé odlesky světla svíčky na mramorové podlaze. Dveře ze salonu do ložnice jsem nechal na škvíru pootevřené.

Skousl jsem semínko v puse, chvíli ho převaloval na jazyku, pak spolkl. Příliš nezabralo, protože odvar na utišení bolesti, který mi Eppyris dal, tlumil i účinek ahrami. Pořád však chutnalo dobře a po debatách v lázních s Deganem jsem vzal zavděk jakoukoli útěchou, jakou mi noc mohla nabídnout.

Chtěl jít se mnou. Odmítl jsem – ne proto, že jsem tam po Tamasově útoku nechtěl přijít s ochrankou, ale proto, že ve věci Christiany jsem Deganovi nevěřil. Viděl jsem, jak na mou sestru hledí a jak si s ním její oči hrají. Nebylo to proto, že bych si myslel, že mi kvůli ní ublíží, spíš proto, že jsem si nebyl jistý, jestli nechá mě ublížit jí.

A také jsem nechtěl, aby se cizí lidé – dokonce i Degan – míchali do rodinných záležitostí.

Seděl jsem v židli s vysokým opěradlem v rohu ložnice. Oknem za mnou, kterým jsem se dostal dovnitř, proudil do místnosti jemný vánek a rozkmitával plamínek svíčky, kterou jsem rozsvítil. Svíčka byla na opačném konci místnosti, takže jsem zůstával ve stínu, ale moje noční vidění se neprobouzelo. Když se dveře ložnice otevřely dokořán, byl jsem na světlo připravený.

Vstoupila Christiana, elegance a nenucenost sama, a její mandlovo-smaragdový župan za ní vlál s každým jejím pohybem. Spadlé ramínko odhalovalo hladkou kůži pod záplavou kaštanových vlasů. V levé ruce třímala svícen se třemi poupaty plamene rostoucími ze stříbrně voskových stonků. Nepřítomnýma očima hleděla do prázdna, obočí měla mírně svraštělé a rty vyšpulené. Když jsem si připomněl večerní šeptandu a narážky, nebylo divu. Po dvou krocích se usmála a přikývla – někdo u dvora byl zničen.

Pak si všimla rozsvícené svíčky. A mě. Svícen jí skoro vypadl z ruky.

„Parchante!“ vyjekla. „Skoro jsi mě vyděsil k smrti.“

„To těžko.“

Chvíli na mě hleděla, pak hravý úsměv z jejích úst vymizel.

„Koukám, že pořád nevíš, kde máme dveře.“

„Říkal jsem si, že bude nejlepší vyhnout se tvým sloužícím.“

„Pan vždycky opatrný.“

„Ty máš co říkat!“

Zamyšleně se usmála.

„Asi máš pravdu. Oba nás to dobře naučil.“ Sebastian. Náš nevlastní otec.

Přišel tři roky po smrti našeho otce z Balsturského lesa. Tenkrát mi bylo sedm, Christianě čtyři. Matka si ho zpočátku držela od těla, ale čas nakonec zvítězil a zálesák se stal naším druhým otcem.

Rychle však vyšlo najevo, že Sebastian býval víc než zálesákem. Zálesáci neumí vyháčkovat zámek ani vychutnat dobré víno, zacházet s rapírem a tančit galliardu, hovořit zlodějskou hantýrkou a ovládat dvorské manýry. Sebastian znal tohle vše a daleko víc, a během kladení pastí a udržování domu věnoval spoustu času mně a Christianě, aby nás to naučil. Výuka byla striktně oddělená, přičemž Christiana se učila dvorskou etiketu (většinou) a já temnější dovednosti (opět většinou). Když bylo potřeba, dokázal jsem poskakovat do rytmu pavany a Christiana udržela malý rapír, ale naše obeznámenost s učením toho druhého se omezovala na případy, kdy Sebastian potřeboval k výkladu další pár rukou.

Matka nechápala, proč trval na tom, že nás bude učit tyto věci, protože jsme žili na samotě a ne ve městě, ale Sebastian se vždy jen pokoutně usmál a řekl – jako vždy – že není jen jeden směr výuky. Kromě toho, pokud jsme měli po práci, co je komu do toho? Matka jen zavrtěla hlavou a dávala pozor, abychom měli i nějaký čas pro sebe.

Zemřela o šest let později a pár let nato zabili Sebastiana. S dvoupokojovou chatrčí v lese a pramalou touhou zůstat jsme se s Christianou přesunuli do Ildreccy a začali využívat toho, co nás Sebastian naučil.

Bohužel, jak roky plynuly, zvykli jsme si na to, využívat naše schopnosti jeden proti druhému. Pochyboval jsem, že takhle to Sebastian zamýšlel.

Christiana odložila svícen na stolek uprostřed místnosti, takže mezi námi zůstával bohatě zdobený volný prostor. Začala si sundávat prstýnky a odkládala je na noční stolek.

„Už jsem si začínala myslet, že ten tvůj člověk ty padělky nezvládne,“ začala. „Co tě zdrželo?“

„Práce.“

„Ubohá výmluva, ale typická. Přesto jsem ráda, že jsi tu.“

Krátce a suše jsem se zasmál. Christiana se na mě nedůvěřivě podívala. Otočila se ke mně z profilu.

„Koukám, že máš dneska úžasnou náladu.“

„Stává se mi to, když se mě lidi pokoušejí zabít.“

„Měla jsem za to, že je to tvoje riziko povolání.“

Hlas se mi zadrhl v hrdle.

„Někdy. Ale tohle nebyla práce Bratrstva.“

Začala si sundávat z krku stříbrný náhrdelník s drahokamy, ale když zaslechla změnu tónu mého hlasu, zarazila se. Otočila se a přezíravý aristokratický pohled byl ten tam. Hleděla na mě zpříma. Apatickou grácii vystřídalo pobouřené podezření.

„Drothe?“ zadrhl se jí hlas. „Proč jsi přišel?“

Nedokázal jsem odpovědět, protože jsem si sám nebyl jistý. Věděl jsem, že vztek ve mně prahl po akci – pomstě. Vstal jsem a šel k ní.

„Radši bych, aby sis sednul a promluvili jsme si,“ navrhla. Zavrtěl jsem hlavou.

„Tentokrát ne. Promluvíme si po mém.“

Zvedla jedno obočí a jediné, co řekla, bylo „hm“. Když jsem obešel postel, začala couvat. Položil jsem ruku na rapír. Stál jsem jen pár kroků od ní.

„Tohle musí skončit,“ řekl jsem.

„Pořád totéž dokola, drahý bratře.“ Nadzvedla koutek pohledných, namalovaných rtů. „Josefe!“ zvolala.

Než stihla vyslovit druhou slabiku, vyrazil jsem a chytil ji pod krkem, právě když domluvila. Mrštil jsem jí přes noční stolek a o zeď. Když se dveře do ložnice otevřely, dýku z rukávu jsem měl na její tváři.

„Paní!“ vykřikl Josef. Znělo to, jako že není sám.

Christiana a já jsme byli blízko sebe, skoro namáčknutí jeden na druhého. Vzduch mezi námi vyplňovala intenzivní vůně parfému a téměř překrývala její vlastní kořeněný odér. Cítil jsem, jak jí na šíji pod mou dlaní rychle pulzuje žíla a viděl, jak začíná rudnout v obličeji. Mé vlastní srdce mi bušilo do uší.

„Poruč jim, ať jdou pryč, Ano,“ zaskřehotal jsem.

Upřela na mě své zlaté a modré oči, opřela se rameny o zeď a narovnala záda, jak nejlépe mohla. Nebojovala. Jen jsem ucítil něco ostrého na břiše.

„Ne,“ řekla.

Podíval jsem se dolů a spatřil v její levé ruce dýku. Její rukojeť se značně podobala vykládanému vzoru pelesti postele. Rychlý pohled napravo mi ukázal, kde se maskovaná dýka ještě před chvílí ukrývala.

Přitlačil jsem na nůž právě tak, abych promáčkl její kůži, ale neřízl ji.

„Pošli je pryč, Ano!“

Stočila pohled k mé dýce.

„Otrávená?“

Místo odpovědi jsem nadzvedl koutek úst.

„Myslím, že budu radši, když tu zůstanou,“ odpověděla. Za sebou jsem zaslechl tlumené hlasy.

„Bude lepší, když odejdete, Josefe,“ řekl jsem s pohledem upřeným na svou sestru. „Pokud si nechcete zítra ráno hledat nové místo.“

„To neuděláš,“ pousmála se Christiana. „Nedokázal bys to.“

Sevřel jsem jí hrdlo pevněji. Trochu zakašlala, ale výsměšné světlo z jejích očí nezmizelo.

„Zato ty kdykoli. Bez rozmýšlení.“

„Co na to mám říct?“ pokrčila rameny. „Jsem zlá holka. Neposlouchala jsem Sebastiana.“

„Tvoje chyba.“

„Možná.“ Tvrdost v jejích očích poněkud polevila. „Ale teď ne, Drothe! Ať si myslíš co chceš, pleteš se.“

„Neřek bych,“ opáčil jsem jistěji, než jsem se cítil.

„Fajn.“ Tlak dýky na mé břicho zmizel a viděl jsem, jak ji Christiana odhodila na postel. „Fajn! Jestli mě chceš zabít, dělej. Už jsem z toho unavená – buď to dokonči, nebo dej ze mě pracky pryč.“

Ústa měla sevřená a bradu vzdorovitě zvednutou. Cítil jsem však, jak se chvěje a povšiml si jemného kazu pochyb v jejím ostrém pohledu. Měla strach. A pak jsem pochopil – Christiana byla příliš dobrou lhářkou, aby na sobě nechala znát slabost. Tyto trhliny mohla vyvolat jen pravda. Pokud by na mě poslala Tamase, očekávala by tuto možnost a připravila by si lepší lež, lepší výmluvu. A rozhodně by mi nedopřála to uspokojení vidět ji, že se nakonec bojí.

Odvrátil jsem pohled od dýky na posteli k mé sestře. Bylo to všechno tak jasné! Tohle nebyl Christianin styl – v tom jsme si byli příliš podobní. A to kouzlo – i ona znala lepší…

„Rozhodni se, Drothe,“ řekla.

Pořád jsem ji držel rukou pod krkem a mračil se, když mi někdo opřel do zad meč. Nechal jsem se od ní odtáhnout. Oči mé sestry v té chvíli změkly.

„Občas jsi neskutečně pitomej, Drothe.“

Musel jsem s ní souhlasit.

„Jak se opovažuješ!“ křikla Christiana.

Trhl jsem sebou, jak to rvalo uši. Hlava mě začala opět bolet chvíli poté, co mě od ní stráže odtáhly. Každé slovo vyvolávalo v mé lebce ránu jako kladivem.

„Jak se opovažuješ mít mě za tak primitivní, tak pitomou, tak… neprofesionální, že za tebou pošlu vraha ve svý vlastní livreji?“

„Už jsem se omluvil. Můžeš teď přestat křičet?“

„Budu si křičet, jak budu chtít.“

Jednu ruku jsem si přiložil na kořen nosu a druhou chytil opěradlo židle, abych svou sestru neuškrtil. Nezabít ji mi náhle připadalo jako špatná volba.

Seděl jsem zase v židli s vysokým opěradlem. Poté, co mě stráže – pardon, sestra je raději nazývala „pěšáci“ – odzbrojily a zbraně vyrovnaly na postel, se mnou drsně smýkly na židli. Christiana je pak poslala pryč. Nechtěla, aby služebnictvo slyšelo, co si povídáme.

Josefovi, který věděl o vztahu mezi mnou a Christianou, dovolila zůstat. Pozorně poslouchal mé vysvětlení, dokud jsem nedošel k části s Christianiným dopisem. Pak dopis vzal a uchýlil se s ním stranou. Nyní seděl u psacího stolu mé sestry a jeho nepřehlédnutelný nos se skláněl nad papírem.

Christiana přecházela sem a tam kolem postele. Vždy, když se otočila, její sukně zašustily. Moje vysvětlení se jí nelíbilo.

„Vrah na sobě neměl tvou livrej, když se mě pokusil zabít,“ řekl jsem, „jenom když přinesl ten dopis.“

„A ty sis samozřejmě myslel, že jsem za tím já,“ zastavila se uprostřed kroku, a jak mívala ve zvyku, povýšeně pozvedla bradu. Dokonce měla tu drzost mluvit pobouřeně. Uvolnil jsem ruku a pohlédl jí do očí.

„Ty si snad děláš srandu? Livrej, dopis, provedení – co by sis myslela ty? Navíc když jsou tu ty pokusy z minula.“

„Dospěli jsme k dohodě, Drothe. Dala jsem ti své slovo!“

„Sama znáš cenu svýho slova,“ ušklíbl jsem se. „Nezapomínej, že jsem poctil návštěvou lidi, kterým jsi kdysi dala slovo – na tvoje přání. Vím, jak se dá tvýmu slovu věřit, Ano.“

„To byla jen politika a vydírání,“ mávla zamítavě rukou. „Tohle je něco jinýho.“

„Jo, to je. Týká se to mě. Je to osobní. Další důvod, proč ti nevěřit.“

„Proč jsi mě potom nezabil? Měl jsi možnost.“

Skoro jsem jí řekl, že jsem měl důležitější věci na práci a že se mi nelíbila vyhlídka na to, jestli pak vyváznu živý. Nakonec jsem řekl pravdu.

„Jak už jsi zmínila,“ opřel jsem se zpátky do židle a strčil si do pusy semínko, „bylo to příliš okaté. Posel, dopis, vrah, ty – takovou stopu bys mi nikdy nenechala. Kdybych nebyl tak unavenej a vzteklej, možná by mi to došlo dřív. Takhle…“ Pokrčil jsem rameny. Christiana zvedla obočí.

„Tedy, Drothe, to je skoro kompliment. Ty mě oceňuješ.“

„Co bych ocenil, jsou nějaký odpovědi. Posiluj si ego někdy jindy, Ano. Musím vyřešit spoustu dalších věcí.“

„Och, chudáček Drothe,“ našpulila Christiana rty. „Když já nepřipadám v úvahu, nevíš, koho teď máš zabít, co?“

„Vždycky můžu udělat výjimku,“ ucedil jsem jízlivě. Přešla mou výhrůžku odfrknutím.

„Předpokládám, že nemáš sebemenší tušení, kdo by tě rád viděl mrtvýho – kromě mě, co?“

„Nemám.“

Tuto otázku jsem už zvažoval. Počet lidí, kterým jsem poslední dobou zkřížil cestu, byl malý. Počet těch, kteří si mohli dovolit najmout vraha Tamasova formátu, ještě menší, a těch dostatečně mocných nebo zoufalých, aby použili magii… nula. Až na to, že někdo najal vraha, dal mu základní informace a poslal ho na mě.

Rozvalil jsem se v židli. Jeden ze šrámů, které jsem měl od Tamase, narazil na ostrou hranu a ozval se. Zašklebil jsem se a trochu se posunul – nic moc.

„Drothe…“ začala Christiana.

„Ano, jestli mě chceš ještě jednou varovat o zašpinění čalounění…“

„Seru na tu zatracenou židli, Drothe.“ V jejím hlase zněla ocel. Přestal jsem se vrtět a podíval se na ni. „Jak moh ten vrah vědět o mně? Aby se dostal k tobě?“

Zděšeně jsem zamrkal. Pokud věděli, že mají navléknout Tamase do její livreje a poslat mi dopis jejím jménem, věděli o našem vztahu. V duchu jsem se nakopl. To, že jsem na to nepřišel sám, bylo špatné – to, že na to musela upozornit Christiana, bylo ještě horší. Teď už se konec nikdy nedozvím.

„Kdo o nás ví, Drothe?“

„Já… nikdo,“ zavrtěl jsem hlavou. „My dva, Degan, Josef. Možná někdo, kdo si mě pamatuje, když jsem přišel do Ildreccy, ale o tom pochybuju. Už je to strašně dávno – tohohle by využili už dřív.“

„Takže ten, kdo si najal vraha, prostě uhodl, že jsem tvoje sestra? Bez tvojí pomoci?“

Vůbec se mi nelíbilo, kam míří. Posadil jsem se zpříma.

„Nevím. Jsi bývalá kurtizána. O šťastných trefách toho víš víc než já.“

Bylo to laciné a oba jsme to věděli. Zasloužil jsem si kopanec do holeně, o který se pokusila. To však neznamená, že jsem ji nechal se trefit.

„Ty hajzle!“ zaječela. „Víš, že nemluvím o rodině. Byla jsem společnice, žádná kurva, jak si myslíš. Uspokojovala jsem duše svých zákazníků stejně jako jejich těla, a i když pro tebe může být těžký tomu uvěřit, nikdy nebyl součástí toho hovor o bratrovi zločinci. Skutečně si myslíš, že bych riskovala, čeho jsem dosáhla tady a u dvora tím, že bych tlachala o tobě?“

Už jsem otevíral ústa, abych ještě přilil oleje do ohně, když si Josef odkašlal.

„Ehm, jestli dovolíte…“

„Ano?“ vyštěkla Christiana, aniž jsme ze sebe spustili pohled.

„Oba se domníváte, že kdokoli je za tím, ví o vašem… vztahu.“ Poklepal na dopis, který jsem mu podal. „Tohle to ani v nejmenším nenaznačuje. Je-li na něm něco zvláštního, zní formálněji než většina barončiny korespondence s vámi, pane. Spíše jako předvolání než dopis, chcete-li.“

„Je mezi tím rozdíl v případě, že se jedná o mou sestru?“

Josef diskrétně zakašlal.

„Takže o naší krvi nemusejí vědět vůbec nic,“ řekla Christiana.

„Jen o našem obchodu,“ doplnil jsem.

„Což je pro mě dost špatný, ale pořád líp zvládnutelný.“

„Děkuj za to Andělům,“ řekl jsem sžíravě, zvedl se ze židle a přešel přes místnost. Položil jsem ruku na opěradlo Josefovy židle a nahlédl mu přes rameno. Christiana se natahovala z druhé strany.

„Co nám ještě můžete říct o tom dopisu?“ zeptal jsem se.

Josef měl před sebou na stole rozloženy tři listy papíru – můj dopis a další dva břitké, jasné dokumenty.

„Nejsem žádný expert,“ ukázal na dopis, který doručil Tamas, „ale připadá mi, že někdo vyvinul docela dost úsilí na výrobu tohohle padělku.“

„Takže to je padělek?“ tázal jsem se.

„Drothe!“ vyhrkla Christiana. „Kolikrát ti mám říkat, že jsem ten dopis nepsala?“

„Až doteď jsi to nepopřela,“ podotkl jsem. „Kromě toho je snadný nalíčit posla a pak dopis zaměnit.“

Prohlížel jsem si dopis a ostatní dva dokumenty.

„Podle čeho tak soudíte?“ zeptal jsem se Josefa.

„Jsou to maličkosti. Většina je velmi dobře provedena, ale jsou tu chyby ve znacích v titulu a adrese. Tady, v iro a mneios, a podívejte… ano, a tady ve phai – příliš tenké. Styl je velmi podobný, ale kaligrafie je z jiné školy, než má madam nebo já.“

Podíval jsem se na místa, která ukázal. Možná tam byly rozdíly, ale nebyl jsem si jistý. Přesto jsem přikývl.

„Co ještě?“ zeptal jsem se.

„Pečeť má kaz – respektive nemá.“ Otočil můj dopis a jeden z ostatních dokumentů. Na obou z nich byla červená hrudka pečetního vosku s otištěným reliéfem barončina vdovského znaku.

„Pečeť na vašem dopise je falešná,“ vysvětloval Josef. „Na barončině je uštípnutý kus vpravo dole. Druhá pečeť tento kaz nemá.“

„Kaz na pečeti mé sestry?“ sklonil jsem se, abych se podíval zblízka. „Překvapuje mě, že jste nebyl zbičován, Josefe.“

„Kaz je tam schválně, právě pro předcházení podobným problémům,“ vysvětlila Christiana.

„A pak je tu papír,“ pokračoval Josef. „Je, no, příliš kvalitní,“ řekl skoro omluvně.

„Příliš kvalitní?“ vyhrkli jsme oba téměř unisono. Christiana nevěřícně, já pobaveně.

„Pro takový typ zprávy,“ rychle vysvětloval Josef. „Je příliš kvalitní pro… Jak to říct, tohle není papír…“

„No?“ přimhouřila Christiana oči. Josef se zhluboka nadechl a pokračoval.

„Tohle není typ papíru, který by člověk použil pro běžnou korespondenci. Struktura a váha jsou příliš dobré. Tenhle typ papíru se používá pro významná díla nebo možná císařské dokumenty. Je moc drahý na, ehm, obyčejné předvolání.“

Natáhl jsem ruku a prohmatal jeden z čistých listů papíru, pak ten svůj. Bylo těžké to posoudit, protože byly ohmatané a zpřehýbané, ale materiál mého dopisu vypadal těžší. Christiana učinila totéž a kývnutím odsouhlasila Josefovy závěry. Narovnal jsem se, sebral svůj dopis, složil ho a strčil si ho zpátky do rukávu. Christiana mě pozorovala.

„Víš, kdo ho vyrobil?“

„Ne. Ale vím, kde začít.“ Baldezar, čert vem toho zatraceného škrábala.

„Ať chcípnou, Drothe! Všichni.“

„Jak jinak.“ Kdokoli stál za tím vším, musel o mně a Christianě vědět alespoň něco. Jakékoli ohrožení její pověsti bylo ohrožením jejího postavení a já jsem byl jednou z větších hrozeb, kterým její pověst čelila. „Ale není to tak jednoduchý.“

Christiana založila ruce na prsou a nakrčila obočí.

„Vážně? A pročpak ne?“

„Protože ten, kdo poslal Tamase – vraha – mu dal kouzlo, jiskry. To znamená peníze a známosti. A taky že je odhodlaný riskovat čmuchání úřadů, pokud by jejich muže chytili.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Vážně, za tolik námahy nestojím.“

„To jsem ti mohla říct sama.“

„Všimni si, že se nehádám. Ale jak to vidím já, ta osoba, kterou mám na mysli, nemá zdroje ani vliv na najmutí někoho Tamasova kalibru, natož aby mu dala k použití kouzlo.“

Pokrčila rameny, až se jí zavlnila kštice vlasů.

„Tak si prostě došlápni na toho padělatele…“ Najednou se zarazila a skoro jsem slyšel, jak jí to v hlavě docvaklo. „Ten tvůj Písmák, co? Ten, kterého jsi nechal dělat moje dokumenty. Do prdele, Drothe! Říkala jsem ti, ať najdeš někoho, komu můžeš věřit!“

Tomu jsem se musel zasmát.

„Najít důvěryhodnýho padělatele? Ano, poslouchej, co říkáš. Našel jsem někoho, kdo je spolehlivý a dobrý ve své práci, což je asi tak maximum možnýho. A protože je spolehlivý, bude těžký ho zlomit. Neprozrazuje svoje zákazníky jen tak.“

„Prozradit tebe mu, zdá se, nečinilo problém.“

„To vím, což je na tom právě to zajímavý,“ přikývl jsem.

Kapitola 11

Když Baldezar dorazil do dílny, slunce barvilo východ růžovou a purpurovou. Někteří jeho mladší učni tu už hodinu byli, mleli barvy, třídili papíry a sbírali lepidlo z vaječných bílků, které přes noc přefiltrovali skrz houbu. Čekal jsem na protější straně ulice pod přístřeškem knihařství. Dvakrát jsem skoro usnul a dokázal zůstat vzhůru jen díky hrsti ahrami. Nyní mi však pohled na Písmáka rozproudil krev. Vykročil jsem přes ulici a připojil se krok za Baldezara, když otevíral dveře do krámu.

„Dobrý ráno, škrábale.“

Položil jsem mu ruku mezi lopatky a zatlačil. Zakopl o práh a upadl. Vešel jsem za ním a zavřel dveře. V celé dílně učni ztuhli a vyvalili oči. Baldezar se na podlaze otočil. V obličeji už začínal rudnout, částečně vzteky, částečně zahanbením. Nepříjemně se mračil.

„C… co si to dovoluješ!“ Začal se sbírat na nohy. „Co…“

Udělal jsem krok dopředu a nakopl ho přímo do levého ramene. Dobře jsem si vybral místo, zatím jsem mu nechtěl nic zlomit. Potřeboval jsem jen navodit atmosféru.

Baldezar se odkutálel. Slyšel jsem, jak jeho hlava dutě udeřila o podlahu. Uvolnil se, ale neochabl úplně. Omráčený, ale při vědomí – dobré. Sáhl jsem za sebe a zamkl dveře na ulici.

„Je zavřeno,“ oznámil jsem učňům. „Nikdo odsud neodejde, dokud tady neskončím. Je to jasný?“

Všichni přikývli. Ukázal jsem do rohu.

„Támhle si sedněte. A ani hnout.“

Cestou do kouta sice jeden o druhého úprkem nezakopávali, ale neměli k tomu daleko. Sklonil jsem se a zvedl Baldezara na nohy.

„My dva si promluvíme,“ řekl jsem mu, když třásl hlavou, aby se vzpamatoval. „Nahoře.“

Otočil se a nejistě vykročil ke schodům. Šel jsem za ním a držel mu ruku na zádech, abych mu pomohl s rovnováhou a zároveň abych zdůraznil hrozbu.

Chvíli zápasil s petlicí, než otevřel dveře do své kanceláře. Ztěžka dosedl za svůj psací stůl a drbal se na temeni. Já jsem zůstal stát s rukou na opěradle židle naproti němu. Některý z učňů už předtím otevřel okenice, aby místnost připravil na mistrův příchod. Uvnitř panovala zvláštní směsice měkkého ranního světla a posledních nočních stínů.

„Tohle si žádá pořádný vysvětlení,“ dokázal v sobě sebrat zbytky obvyklého panovačného tónu.

„To jo.“ Vytáhl jsem z rukávu padělaný dopis, rozložil jej a položil na stůl před něj. „To tedy žádá.“ Dlouhou chvíli na papír hleděl. Nakonec jej zvedl a opatrně držel mezi palci a ukazováky.

„Rozumím,“ řekl zamračeně. „Myslíš si, že je to moje dílo.“

„Jo, i to jsem si myslel.“

„Tak to sis myslel špatně.“

„Nemám náladu na hříčky a narážky, Písmáku,“ opřel jsem se o židli, až pod mou vahou zapraskala. Baldezar si jemně přejel rukou po temeni.

„To jsem si všiml.“ Olízl si rty a odložil dopis. „Protože neznám kontext tohohle padělku, můžu jenom hádat, že tě měl z nějakého důvodu někam vylákat. To je z textu jasné. Ale důvod, proč jsi tady, je, že ten, kdo dopis napsal, použil jméno, rukopis a pečeť určité urozené paní, o níž oba víme, že spolu máte něco do činění.“

„Což omezuje okruh původců tohoto dopisu na velmi omezený počet osob.“

„Ano,“ přikývl Baldezar. „A to, že jsem pro vás oba v minulosti pracoval a měl tvým prostřednictvím přístup k jejím rukopisům… Velmi přehledná souvislost, připouštím,“ zavrtěl hlavou.

„Ale?“

„Ale nejsem hlupák. To je vše.“ Lehce se nadzvedl v židli. „Už celá desetiletí padělám dokumenty, Drothe. Nákladní listy, propustky, smlouvy, říšské obchodní dokumenty, daňová potvrzení, diplomatické nóty… Víc dokumentů, než dokážu pojmenovat, a většina z nich byla daleko nebezpečnější než jednoduchý předvolací dopis. Jestli jsem dokázal zabránit tomu, aby mě vystopovali všichni tihle šlechtici, velvyslanci, výběrčí daní a ministři, myslíš, že ty bys na to tak snadno přišel? Pokud za sebou padělatelé zanechávají stopy, umírají.“

„Normálně jo. Ale co když očekávají, že příjemce padělku skončí mrtvej?“

„Vražda! Tak takhle je to? Překvapuje mě, že ti stačilo mě zmlátit. Tradičnější by bylo, kdybys mě probodnul.“

„Oddělat někoho je snadný. Dostat odpovědi je o něco choulostivější. U mrtvol ještě o něco víc.“

„Velmi pragmatické,“ přikývl Baldezar. „Ale i já jsem pragmatik. Podle všeho není snadné tě zabít, Drothe. Kolikrát už to zkusili – dvakrát, třikrát?“

„Víckrát.“

„Přesně. A myslíš, že si říkám, že budu výjimka? Musel bych přinejmenším zvážit možnost, že zůstaneš naživu a že se ti tenhle dopis dostane do rukou. To je příliš jasná cesta ke mně.“

„Ledaže bys spěchal. V časové tísni lidi dělají chyby.“

„To je pravda, ale proč spěchat? A proč bych tě měl v první řadě vůbec chtít zabít?“

„Nemusels to být ty,“ ukázal jsem na padělaný podpis mé sestry. „Děláš tyhle věci na objednávku.“

„To jistě. A rád bych taky měl čas utratit peníze, které za to dostanu. Kromě toho,“ hodil pohled na papír, „tohle je nekvalitní práce. Já bych nikdy neodevzdal takhle odbyté dílo, ať už by na tom závisel můj život nebo ne.“

Vzpomněl jsem si na to, co o dopisu říkal Josef.

„Chyby jsou malý a zatraceně těžko k nalezení.“

„Ale ty jsi je našel,“ oponoval Baldezar. „Dobrý padělek musí v očích laika obstát. U tohohle tomu tak není.“ Ukázal na různá místa na stránce. „Nesprávné tvary tady, tady a tady. Nekonzistentní tahy perem na třetím a pátém řádku. A přinejmenším dvě vyškrábané a opravené stylistické chyby, které vidím letmým pohledem. Tohle je práce začátečníka. Padělatelství je určitý druh umění a tohle nedělal umělec, ale obkreslovač.“

„Ať to byl kdokoli, měl přístup k dopisům baronky Sephady,“ upozornil jsem. „A věděl o našich obchodních ujednáních. To pořád ukazuje na tebe.“

„Ano, a to mi dělá starosti,“ pokyvoval hlavou Baldezar. „Znamená to, že buď někdo získal přístup do mé kanceláře, nebo je do toho zapleten někdo z mé dílny. Tak nebo tak z toho nejsem nadšen. Ale nemám žádný důvod chtít tě zabít.“ Ještě jednou prostudoval dopis, pak mi ho vrátil. „Vysvětlil jsem ti, proč to není moje dílo, Drothe, ale nemůžu ti to dokázat. Je to padělek a tyhle věci dělám. Ale já jsem špičkový padělatel a tohle není špičkový padělek.“

Kdyby to byl někdo jiný, za takové vysvětlení bych se mu vysmál do obličeje. Ale byl to Baldezar a s ním jsem pracoval už hodně dlouho na to, abych věděl, že má pravdu. Nedal by z ruky nedokonalý dokument. Jeho ego by mu to nedovolilo.

Vzal jsem mu dopis z rukou a naklonil se blíž.

„Dobře. I když jsi to nedělal, myslím, že informace o mně a baronce vyšla odtud. Zjisti, jak ji získali a kdo to je, nebo moje příští návštěva nebude tak ‚pragmatická‘.“

„Neboj se. Tady jsme oba obětí. Toho, kdo to provedl, chci dostat stejně jako ty.“

„O tom hóódně, hóódně pochybuju, Písmáku,“ zašklebil jsem se. „Na to tě už příliš dobře znám.“

Když jsem se konečně dovlekl domů a zalezl do postele, bylo slunce na dvě dlaně nad obzorem. Ideálně bych si teď užíval deseti hodin spánku, ale můj mozek mi to nedovolil. Hlavu jsem měl plnou snů o boji, padání a obrovitých Andělech rozmachujících se perem. V půli odpoledne jsem to vzdal a vyškrábal se z postele zpátky do dne.

U Prospa jsem narychlo něco zakousl, na třech obvyklých místech zkontroloval vzkazy a začal se věnovat pouliční práci. Nepřekvapilo mě, že se polovina šeptandy, kterou jsem se dozvěděl za první dvě hodiny, týkala mě – konkrétně Tamasova vražedného pokusu a co to znamenalo. Pokud se dostanete do šarvátky přímo před vlastním prahem, místní si toho všimnou. Jen málo řečí bylo přesných, některé byly úplně mimo a pár lidí bylo dokonce překvapeno, že mě vidí živého.

Tuto poslední reakci jsem připisoval zveličenému popisu souboje – dokud jsem nenarazil na Betriz. Betriz byla také Čenich, ale na rozdíl ode mě Široký a jako většina Čenichů mi řekla něco, co jsem nechtěl slyšet.

„Na ulici se povídá, že před Niccem něco tajíš,“ pronesla suše, když si strkala do pusy olivu. Dalších šest měla napíchnutých na prstech – nejjednodušší způsob svačiny, kterou si před chvílí koupila.

„Cože? Jak tajím?“

Betriz byla vysoká štíhlá žena s hlubokýma hnědýma očima a vědoucným úsměvem. Spolkla olivu a předvedla mi svůj úsměv.

„Povídá se, že jsi u Nicca v domě našel vetřelce a neřekls mu o tom,“ olízla si ze rtů slaný nálev. „Je to pravda?“

Apaticky jsem na ni zíral, i když mozek mi pracoval na plné obrátky. Řeči o vetřelci se měly zmírňovat a ustupovat – ne se roznášet dál. Nařídil jsem Mendrossovi, ať je zadusí. Co to na mě sakra Betriz zkouší?

„Jsi blázen,“ pokračovala, když jsem nic neříkal. „Ty bys měl ze všech nejlíp vědět, co znamená Niccovi něco tajit, Drothe.“

„Nejsem…“ Zarazil jsem se. Zhluboka jsem se nadechl a začal znova. „Dělám svou zatracenou práci, což bys zrovna ty mohla pochopit – odděluju pravdu od sraček. Brzdím Nicca od roztrhání vlastní organizace na kusy kvůli něčemu, co vůbec není pravda. Tohle nemá žádnej pevnej základ. Poslední věc, kterou potřebuju, je, aby začal kolem sebe zběsile mlátit po čemkoli, co upadne v sebemenší podezření.“

„Poslední věc, kterou ty potřebuješ?“ nakrčila vyšisované obočí.

„Já, organizace, kdokoli.“

„Aha.“ Neznělo to zrovna přesvědčeně.

„Kdes tohle slyšela?“

„Tak, to víš…“ nejasně rozhodila rukama. „Kolem.“

„Hm. Kolik?“

„Tohle se mi na tobě líbí, Drothe,“ rozzářila se. „Víš, jak se prohrabat sračkama.“

Zaplatil jsem jí, dozvěděl se několik jmen a strávil zbytek odpoledne sledováním původu řečí. Naštěstí nebylo moc, co se dozvědět. Drby o mně a Niccovi byly dosud čerstvé a povídačka o krtkovi značně nejasná. Promluvil jsem si s pár lidmi, několik dalších vyplatil a na jiné přitlačil. Věděl jsem, že definitivní řešení to není, ale snad by mi to mohlo poskytnout nějaký pracovní prostor.

Pokud jsem s tím chtěl bojovat – zabránit Niccovi vrtat ve své vlastní organizaci, nemluvě o tom, jak riskantní pro mě bylo mu o tomhle neříct – musel jsem za ním přijít s něčím větším, lepším. Musel jsem se před něj postavit se jmény a odpověďmi a možná i jedním či dvěma těly, abych mu mohl říct, že místo honění se za drby jsem strávil čas získáváním výsledků.

Mým nejlepším argumentem teď byl úspěch, ale abych ho získal, musel jsem zpátky do Deseti cest.

Zprávy o mé poslední návštěvě v Deseti cestách se už roznesly. Místní mě měli označeného za Niccova člověka a někteří mi připisovali i Fedimovu smrt. Ironie pomluvy mi neušla.

Málo místních mělo zájem se mnou mluvit. Být Niccovým Čenichem bylo v téhle čtvrti skoro totéž jako být samotným Niccem a většina místních členů podsvětí by měla raději kudlu v břiše, než aby pomáhala cizímu bossovi.

Peníze však pořád dokáží rozvázat jazyk. A jak se ukázalo, stejný účinek mělo zmínění Ramblesova jména.

Rambles podle všeho šlápl na tolik kuřích ok, že se to nedalo spočítat. Podle hlasu ulice sem vtrhl a začal se chovat, jako by Niccovy nejisté državy byly jeho zločineckou baštou. Jasně, bylo potřeba jednat rázně a obnovit Niccův vliv ve čtvrti, ale to neznamenalo, že místní šéfy odsune stranou a v patách mu budou klany ze sousedství řádit jako utržené ze řetězu. Něco takového nemohl Nicco – potažmo Rambles – v Deseti cestách vyhrát.

Potřeboval jsem s Ramblesem mluvit, abych zjistil, co se k čertu děje. Nicco si nepřál, abych mu lezl do zelí, ale jestliže mi Rambles ztěžuje práci, chtěl jsem vědět, proč to dělá tak zatraceně efektivně.

Ramblesovy lidi bylo až směšně snadné najít. S jeho operační základnou to bylo o hodně těžší. Udělal si hlavní stan v zadních místnostech jedné herny v patře nad kloboučnictvím. Herna nebyla ani tak krytím jako zdrojem příjmu. Prošel jsem kolem stolů dozadu, kde se velký Sekáč snažil, aby dveře, které hlídal, vypadaly malé.

„Je tam Rambles?“ zeptal jsem se ho. Ruka, kterou jsem sahal po klice, byla zadržená dřív, než se jí dotkla.

„Je venku.“

Významně jsem se podíval na světlo prosvítající pod dveřmi. Osvětlenou štěrbinou přitom prošel stín.

„Aha.“ Snažil jsem se pohnout rukou, ale zůstala na místě. „Fajn, pro případ, že by venku nebyl, bys mu moh říct, že je tu Drothe. Pro mě tam bude.“

„Není a nebude. Pro tebe ne.“

To mi něco napovědělo. Ramblesovi se doneslo, že jsem tu, a vydal rozkazy, že mě k němu nemají pouštět. Zajímavé!

Zaklonil jsem hlavu a podíval se dveřníkovi do očí. V úsměvu na mě vycenil zažloutlé zuby. Pojď na mě, říkal ten úsměv.

„Máš nějaký jméno?“ zeptal jsem se.

Ještě širší úsměv.

„Tušíš, kdy by se moh vrátit?“

Žádná změna.

„Mám mluvit pomalejc?“

Zamračil se a zmáčkl mi ruku. Škubl jsem sebou, jak se o sebe otřely kosti, ale neuhnul jsem pohledem. Po dlouhé chvíli mě pustil. Přemohl jsem nutkání vytrhnout se mu a jen jsem ruku volně spustil podél těla.

„Vypadni,“ řekl.

Stál jsem tam právě tak dlouho, aby se zamyslel, jestli mě nebude muset sám vynést ven, pak jsem se otočil a odešel.

Když jsem vyšel ven, obloha byla tmavě modrá s nádechem do černa. Za mnou se postavil do dveří jeden z Ramblesových lidí. Další se k němu přidal, usmál se a zamával mi. Pochopil jsem.

O čtyři bloky dál, když jsem si byl jistý, že mě nikdo nesleduje, jsem se vydal na střechy. Byla jasná noc s ubývajícím měsícem, do jehož východu zbývalo několik hodin. Díky rychlému soumraku a svému nočnímu vidění jsem se nebál hlídek, které mohl Rambles postavit na domě. Nakonec na tom nezáleželo – všechny střechy až ke kloboučnictví byly prázdné. To mě zarazilo. Buď byl Rambles tak neuvěřitelně sebejistý, nebo neskutečně pitomý. A jelikož to nebyl žádný hlupák, znamenalo to, že se v Deseti cestách cítí bezpečně – natolik bezpečně, že se neobtěžoval postavit na Taneční stezku ani jednoho hlídače. Což byl přesný opak toho, co se šuškalo na ulicích. Buď tak, nebo to byla past. Tak ani tak jsem pohledem na šindelovou střechu nic neobjevil.

Z řady střech vyčnívalo šest vikýřů, tři na každé straně. Rychlý pohled mi prozradil, že pět z nich je zatlučených prkny. Šestý však měl prkna roztažená. Uvnitř byla tma a mé noční vidění v ní zahlédlo stopy pobytu osob kdysi v minulosti. Soudě podle vrstvy prachu a ptačího trusu tam hezkou chvíli nikdo nebyl.

Vklouzl jsem dovnitř a opatrně se kradl kolem. Obával jsem se shnilých prken stejně jako toho, že nadělám hluk. Vlhký odér plísně a hořký zápach ptačího trusu, který místo vyplňoval, mě lechtal do nosu. Pod sebou jsem slyšel křik a nadávky a hukot hrací místnosti. O něco dál se hlasy změnily v brumendo a pak v nejasný šum. Klekl jsem si a přitiskl ucho k podlaze. Zaslechl jsem jemný bzukot rozhovoru dvou lidí.

Jak jsem tam klečel a pokoušel se zachytit alespoň zlomek z toho, co bylo řečeno, došlo mi, že si nejsem jistý, jestli tam dole Rambles je. Vedl mě jen instinkt, stín mihnuvší se pode dveřmi a nevraživost hlídače. A i kdyby tam Rambles byl, klidně může trávit večer s děvkou, stejně jako mluvit o tom, co mě zajímá. Situace nasvědčovala spíš tomu prvnímu.

Potmě jsem se usmál. Nebude to poprvé, co budu mít při čenichání obličej celý od prachu a zaschlých ptačích hovínek. Kroužení kolem značně nejistých věcí bylo součástí mé práce.

Podlahou se ke mně nic neneslo – přesněji řečeno nic konkrétního. Rozhovor byl rozeznatelný, jenže nesrozumitelný. Z váčku s bylinami jsem vytáhl naslouchací trychtýř – krátkou zahnutou cínovou trubičku, kterou jsem nosil už od časů, co jsem se stal Širokým čenichem – a důkladně se rozhlédl kolem. Zahlédl jsem tenký paprsek světla prosvítající mezi prkny. Doplížil jsem se tam a lehl si na podlahu s uchem u trychtýře a trychtýřem na paprsku. To je lepší.

„…zatracená čtvrť,“ říkal Rambles. „Mám tady dát věci do pořádku a ne převrátit je naruby.“

„To je veselý,“ pronesl druhý hlas. „Přísahal bych, že se snažíš přesně o opak.“

Mimovolně jsem se nadechl, ale včas jsem se zarazil, abych neměl ústa plná prachu. Poznal jsem ten hlas – hluboký, drsný, se stopou neúcty pod povrchem. Naposledy, když jsem ho slyšel, se ke mně nesl kanálovou mříží. Nemohl jsem ho přiřadit ke jménu nebo tváři, ale byl to hlas, který jsme slyšeli spolu s Deganem pod ulicí před Fedimovým krámem. Co ten tu sakra dělá s Ramblesem?

„A tvý lidi s tím nemají nic společnýho, co?“ hulákal Rambles.

„O její lidi tady nejde. Jde o tvoje. Je jich v ulicích plno a tvrdě dotírají. Lidi čekali Niccovu reakci, to jo, ale ne takovou. Místní Bratrstvo prská, když vyslovuje jeho jméno – nebo si plive na ocel, když ji leští. To, co děláš, je moc…“

„Moc jako on?“

„Moc drsný, moc rychlý.“

„Pak je to přesně to, co chce,“ odtušil Rambles. „Nicco má rád výsledky a já nebudu nastavovat krk kvůli tvýmu časovýmu plánu. Vy jste tu ty věci rozbouřili, takže neházej na mě, jestli místní hoši nehrajou tu melodii, kterou jste začali. Co se týká mýho šéfa, pokud přímo nezačnu válku, bude spokojený.“

„Víš o tom, že to klidně může dojít až tak daleko?“

„Co? Že bude válka, nebo že ji začnu já?“

„Obojí.“

Tentokrát jsem se už opravdu nadechl a divže jsem se nezakuckal. Válka klanů v Deseti cestách? Krev poteče proudem. Ve většině ostatních čtvrtí by se válka dala udržet v podsvětí a vyřadit Počestné mimo. Říše si toho může povšimnout, ale dokud se řežeme navzájem, nebude se do toho plést.

Ovšem Deset cest byla jiná káva. Místní gangy by pojaly otevřenou válku jako záminku k vyřízení starých účtů, i kdyby se jich to přímo netýkalo. Ani by nedělaly rozdíl mezi Bratrstvem a Počestnými, a to by, ať už by k tomu skutečně došlo nebo to byl jen výmysl, vyvolalo odvetu. A rozšířilo by se to i jinam.

V Deseti cestách začalo příliš mnoho nepokojů, aby impérium mohlo ignorovat válku gangů. Při prvním náznaku čehokoli většího než pouliční bitky by sem vyslalo legie – Černé šerpy máchající meči. A pokud by to legie nezvládly, přišla by řada na Bílé šerpy, stejně jako když svrhly Isidora, Temného krále.

Zachvěl jsem se. Ne, na Bílé šerpy raději nemyslet! Pomalu jsem vydechl a potlačil kýchnutí. V ústech jsem cítil prach a ptačí trus – suchý, zrnitý a kyselý. Zašklebil jsem se a pokusil se shromáždit dostatek slin, abych se toho aspoň částečně zbavil, ale bez úspěchu. Potřeboval jsem se pořádně napít a odplivnout si, ale ani jedno nepřipadalo v úvahu – minimálně dokud bude Rambles a jeho společník dole.

„Myslel jsem, že k válce dojít nemá,“ divil se Rambles. Znělo to značně překvapeně.

„Víš, došlo k novým… okolnostem…, který bylo třeba zvážit. Už nejde jen o to vyprovokovat místní proti sobě navzájem.“

„Chceš říct, že už to nejste jenom vy, kdo se snaží manipulovat místním podsvětím?“ opáčil samolibě Rambles. „Že do hry vstoupili další hráči?“

„Klid, kámo! Je to jinak, než si myslíš. Chtěli jsme, aby se o tom některý další bossové dozvěděli. Nic proti tvýmu šéfovi, ale ani on není ve čtvrti jako Deset cest velkou motivací. Potřebovali jsme, aby se místní Bratrstvo cítilo ohroženě, aby začalo jednat jako celek a ne jako tlupa znesvářených gangů. Ale ty zacházíš příliš daleko. Klany na okrajích Niccova území jsou nervózní. Hledají ochranu u jiných bossů, když chceme, aby šli za váma.“

„Nemůžu nikomu nabídnout ochranu, když nemám pevnou půdu pod nohama, krucinál! Nicco tu musí mít dostatečnej vliv, aby u něj hledali útočiště. A na tom právě pracuju. Vy tlačíte na Deset cest ze všech stran, vyvoláváte konflikty a hrajete si s místní politikou. Kdybyste místní gangy tolik nepřitlačili ke zdi, nesnažil by se mi teď kdekdo uříznout nos, sotva ho vystrčím.“

Tiše jsem se zachechtal, což byla chyba. Prudký pohyb vzduchu mě lechtal v krku. Hruď se mi jednou, dvakrát sevřela. Pomalu, zhluboka jsem se nadechl a zadržel dech ve snaze potlačit kašel.

„Jestli už jsou takhle zpracovaný, možná jim budeme muset dát něco jinýho, nač myslet,“ odpověděl ten muž.

„Jako například?“

Chvilku bylo ticho. Moje plíce se pořád křečovitě stahovaly. Pomalu a postupně jsem vydechoval a doufal, že tlak vydržím.

„Možná nastal čas podívat se, kam až se dají Ušlechtilí zatlačit.“

„Myslíš do války?“

„Pokud bysme…“

Teď už jsem zakašlání neudržel. Přikryl jsem si rukou ústa a zatnul zuby. Nepomohlo to. Jen jsem proměnil kašel v odfrknutí. Naslouchátko se převrátilo a odkutálelo. Další odfrknutí. Rychle jsem sáhl po trychtýři a přiložil ho zpátky k prasklině.

Ticho. Pak se ozval neznámý: „Krysy?“

„Krysy nekejchaj.“

Další ticho. Pak něco upadlo na podlahu a ozvala se tlumená nadávka.

„Do hajzlu!“ křikl Rambles. „Nahoře někdo špehuje. Pojď. Jdeme!“

Vyskočil jsem a utíkal, shýbal se před trámy a přeskakoval harampádí. Dole jsem slyšel hlasy a zvuk bot dusajících po prknech. Nebyl jsem si jistý, kde jsou schody vedoucí sem z prvního patra, ale bylo jasné, že jim to nepotrvá dlouho. Vyhnul jsem se části podlahy, která mi minule připadala shnilá, a otočil se k oknu.

Právě jsem strkal nohu skrz, když jsem si všiml světla za sebou. Vnímal jsem dupání po schodech, Ramblesův řev a světlo, které si nesou s sebou. Vyklouzl jsem ven, přikrčil se za hranou vikýře a zkoumal střechu. Nikdo nešplhal po okapu ani nelezl přes hřeben.

Moudré by bylo zmizet. Místo toho jsem se vyšplhal výše po střeše a obešel vikýř. Tam jsem se posadil obkročmo na jeho hřeben a hleděl dolů na okno, kterým jsem právě vylezl. Vytáhl jsem rapír.

Z okna vyšlehlo světlo a v časně večerní tmě jasně zářilo. Několikrát jsem zamrkal, aby si mé noční vidění přivyklo.

Pod sebou jsem slyšel Ramblese znovu zaklít, když si všiml stop mé přítomnosti zanechaných v prachu. Znělo to, jako by tam teď byli nejméně čtyři, možná víc.

Světlo v okně zakryl stín a já si připravil svou zbraň. Nechtěl jsem nikoho zabít, spíš je přesvědčit, aby mě nepronásledovali. Když budu mít štěstí, vystrčí první hlavu Rambles – chtěl jsem se ho na pár věcí zeptat.

Z okna se vyklonila hlava v šedé placaté čepici, následována párem širokých ramen ve zlatohnědém kabátci. Hlava se rozhlížela ze strany na stranu po střeše. Zachytil jsem odlesky ocelově šedých vlasů.

„Je tam něco?“ zvolal Rambles zevnitř.

Hlava se zavrtěla, pak se zarazila. Pomalu se otočila, až hleděla na mě. Měla široký nos a vystouplou bradu. Žádné viditelné jizvy, ale poznal jsem, že je to tvář bojovníka – tvrdá, pevná a nebojící se rány. Muž spatřil můj rapír a mírně se usmál.

„Dneska v noci ho nechytneme,“ řekl hlubokým drsným hlasem, který jsem znal z kanálu – hlasem, k němuž jsem nyní měl i tvář. „Rozhodně ne bez spousty bolesti a problémů.“

„Kurva!“ zaklel Rambles. „Potřebujeme vědět, kolik toho slyšel. Pro koho pracuje.“

Muž pozvedl obočí. Dělal jsem, že si prohlížím rapír, pak jsem zavrtěl hlavou. Pokrčil rameny a tázavě na mě pohlédl. Může se vrátit dovnitř?

Přemýšlel jsem. Byl jsem v dobré pozici, požadoval odpovědi a lepší šanci možná nedostanu. Nevěděl jsem však, jestli už Rambles neposlal lidi na střechu.

Ani jsem nemohl spoléhat na to, že mě Rambles nechá být, protože oba pracujeme pro Nicca. Bez ohledu na naši vzájemnou nevraživost bylo jasné, že má s mužem pode mnou vedlejší dohodu, ne-li přímo partnerství. V závislosti na tom, jak moc nebo málo o tom Nicco věděl, by Rambles nemusel být nakloněn tomu nechat mě jít.

Ne, lépe bude zmizet, dokud to jde. Zůstat na místě, ač to bylo lákavé, by mě mohlo dostat do daleko větších potíží, než jaké jsem hledal.

„Jméno?“ zeptal jsem se. Chvíli to zvažoval.

„Ironius. Ty?“

„Pověz Ramblesovi, že jeho oblíbenej Čenich říká ‚Bene darkmans‘,“ zašklebil jsem se. Pak jsem se stáhl z okraje hřebene a zmizel mu z očí. Vzal jsem to přes střechy a neslezl jsem, dokud jsem nebyl bezpečně zpátky ve čtvrti Kamenný oblouk.

Kapitola 12

Po tom všem jsem strávil půl noci pokusy najít Nicca, jen abych se dozvěděl, že za soumraku opustil město. Odjel do své vily na venkově s novou děvkou a zanechal přísné instrukce, že nemá být rušen. Byl jsem v pokušení tam stejně vyrazit, ale tělesný strážce mimo službu, s nímž jsem mluvil, mi dal jasně najevo, že bych jen ztrácel čas. Přinejlepším bych skončil s bolavýma nohama, přinejhorším pak s hrstí vyražených zubů. Nikoho by k sobě stejně nepustil, své pelešení bral naprosto vážně.

Přesto, pokud se k němu nedostanu já, nedostane se k němu ani Rambles. Není to nejlepší útěcha, ale bude mi muset stačit minimálně do rána. A mezitím můžu zajít s provazem za jedním člověkem.

Vstoupit do čtvrti Raffa Na’Ir se podobá vstupu do despocie Djan, až na to, že se nemusíte plavit přes Corský průliv nebo zdolávat pustiny kolem jižní hranice impéria. V Raffa Na’Ir nedohlížejí na náměstí tesaní andělé a nejsou tam žádné svatyně tří císařových vtělení. Místo toho jsou do zdí na každém nároží zasazeny malé obdélníkové tabulky, zobrazující některého z rodiny bohů, které Djaňané uctívají. Djanští přistěhovalci se tlačí v ulicích, obchodují, kradou a žijí stejně jako ve své vlastní zemi a jediným rozdílem je, že si ještě více všímají synů a dcer impéria, kteří procházejí mezi nimi. Uprostřed nepřátelského tábora musí být člověk neustále ostražitý.

Bez zájmu jsem procházel potemnělými ulicemi čtvrti. Impérium se právě nacházelo v jednom z přechodných období míru s Djanem, což znamenalo, že nelibost vůči místním byla na spodní úrovni. To neznamenalo, že bych nebyl cílem pro kapsáře, podvodníky nebo možná prostou společenskou ránu do hlavy, ale nebylo pravděpodobné, že by mě zabili jen kvůli mému původu. Během války tato rizika stoupala, ale i tehdy zdejší přistěhovalci věděli, že je lepší zabíjet místní mimo čtvrť než v ní. Přece jen tu byli víceméně trpěni.

Našel jsem Jelema sedícího před Café Lumar se čtveřicí jeho krajanů. Z dřevěné pergoly visely lampy a vytvářely na terase šachovnici měkkého světla a temných stínů. Každý z mužů měl po ruce malý mosazný kalíšek a odpovídající konvici kávy. Dva z nich vedle sebe měli také vodní dýmky. Už z ulice jsem cítil vůni hořící směsi bylin a ghannaru – měkké drogy užívané mnoha Djaňany.

Hráli aja, djanskou hru zahrnující různě označené kostěné žetony, kostky a složitý systém sázek, který jsem nedokázal pochopit. Podle mého názoru existují jednodušší způsoby, jak se zbavit peněz.

Zastavil jsem se na kraji zahrádky, aby oči přivykly světlu. Jelem vzhlédl a usmál se a na olivovém pozadí jeho obličeje se rozzářily jasně bílé zuby. Jako obvykle vypadal mírně znuděně, jako by nic na světě nebylo dost důležité, aby plně upoutalo jeho pozornost. Napůl seděl, napůl ležel v židli a dlouhé tmavé prsty jeho ruky si hrály s žetonem, zatímco druhou rukou si poklepával na výšivku na své červené vestě. Nohy v sandálech, sotva viditelné pod dlouhou krémovou tunikou, měl překřížené v kotnících. I ostré rysy jeho obličeje se ve světle lamp zdály měkčí a hladší. Ale přes veškerou nevzrušenost a klid, které jeho tělo vyzařovalo, jsem soustředil pozornost na jeho oči – dvě lhostejná jezírka temnoty, stejně ostrá, jak zbytek jeho těla vypadal měkký. Vypočítavé oči, oči mága.

„Bene darkmans, Drothe. Slyšel jsem, že mě hledáš.“

Ostatní muži u stolu si mě prohlédli způsobem, kterým by možná zhodnotili švába, jenž právě vylezl zpod stolu.

Vztahy mezi Bratrstvem a Zakurem, djanským podsvětím v Ildrecce, se pečlivě hlídaly. Platili nám jistý díl ze zisku (většinou) a my jsme je nechávali na pokoji (většinou). Mé pašování artefaktů příležitostně obnášelo bližší styk se Zakurem než pro většinu ostatních, ale to neznamenalo, že bych u nich měl větší vliv. Oni představují Djan, já Impérium. To je základní fakt, na který ani jedna strana nezapomíná.

Jelem je jednou z mála výjimek. Pracuje pro každého, pokud cena odpovídá.

„Bene darkmans,“ pokynul jsem mu. „Můžeme kousek stranou?“

Jelem si prohlédl hromádku mincí uprostřed stolu, pak žeton, který před chvilkou položil před sebe.

„Teď není ta nejlepší chvíle, Drothe.“

Můj obličej zůstal bez výrazu. Sáhl jsem do pytle, jenž jsem nesl, a vytáhl z něj provaz, který jsem měl schovaný v bytě – Tamasův provaz. Hodil jsem srolovanou smyčku na stůl.

Neměl jsem ponětí, co se stane, jen jsem chtěl získat Jelemovu pozornost – což se povedlo. Provaz přistál na žetonu před Jelemem a kost s hlasitým křupnutím praskla. Kousky se rozletěly přes stůl, přeskočily hromádku mincí a donutily hráče prchnout.

„Říšskej zkurvysynu!“ hulákali na mě v djanštině. „Velbloudomrde! Zpropadenej zloději sraček!“ Následovala obvyklá litanie o mé rodině, ale nikdo se na mě nevrhl. Byl jsem tu za Jelemem a všichni by si rozmysleli něco si s ním začínat.

Dělal jsem, že nerozumím, co křičí, a pozoroval Jelema. Ze všech mužů u stolu pouze on zůstal během představení sedět. Tiše pozoroval kouřící provaz, pak natáhl ruku a opatrně ho zvedl mezi uzly.

„Příštích pár her vynechám,“ řekl v djanštině, odsunul židli a vstal. Ostatní muži zavrčeli, a když se vraceli ke stolu, probodávali mě pohledy a tmavé oči jim vřely zlostí. Věnoval jsem jim pohrdavý úsměšek a odvrátil se.

Jelem a já jsme si sedli k malému stolku u stěny kavárny. Ze dveří vystrčil hlavu chlapec, aby se podíval, co se děje, a já jsem ho mávnutím ruky přivolal. Objednal jsem v djanštině: konvici kávy pro sebe, další pro Jelema a jakékoliv lehké jídlo, které by měli. Chlapec vycouval zpátky z dohledu a já jsem se opřel do tenkých polštářků židle.

Zatímco Jelem zkoumal provaz, zůstával jsem zticha. Lehce po něm přejel prsty sem a tam a pokaždé se vyhnul uzlům, celým i očouzeným. Občas něco zamumlal. Nebyl jsem si jistý, jestli k sobě nebo k provazu.

Skrz zeď jsem slyšel tichou rytmickou hudbu a hučení hlasů z vnitřku kavárny.

„Vidím, že některý z kouzel jsou použitý,“ řekl Jelem konečně.

„Za to se můžu osobně zaručit.“

Jelem na mě zíral a tázavě pozvedl obočí.

„Předpokládám, že nepatří Niccovi?“

„To není jeho styl. Proč?“ zamračil jsem se. Jelem pokrčil rameny.

„Je to jeden z mála lidí, který si to podle mě můžou dovolit. Ale je fakt, že pokud by to byl on, už bys byl tuhej nebo dva dny cesty daleko od města.“

„Ten atentátník se jmenoval Tamas.“

„Napadá tě, kdo ho najal?“

Přinesli nám kávu. Tiše jsme na sebe hleděli, dokud chlapec nenaplnil naše šálky a neodešel.

„Proto jsem tady,“ řekl jsem pak.

„Aha.“ Podíval se zpátky na provaz, ušklíbl se a odložil ho stranou. Pak se zhluboka napil kávy. „To není dobrý.“

Bylo mi jasné, že nemluví o kávě.

Vím, že magie se dá rozlišovat mnoha rozličnými způsoby, ale co se týče Bratrstva, máme jen tři kategorie – legální, ilegální a imperiální.

Legální magie je něco, co naprosto ignorujeme. V tom nejsou žádné peníze. Mezi Imperiálním kultem, který používá věci jako požehnání, utěšování duší a „zázračné“ mastičky, a Bratrstvem pouličních zaklínačů, které má licenci na hojivá kouzla, odstraňování bradavic, zaklínadla štěstí a další každodenní věci, není žádný manévrovací prostor.

Nelegální magie je ovšem něco úplně jiného. Je to již celé věky jeden ze základních finančních kamenů podsvětí. Potřebujete někomu ublížit, aniž byste zanechali stopy? Zapálit kamennou budovu? Nechat shnít konkurentovo zboží v přístavu? Jsou lidé, kteří umějí vyslovovat kouzla tohoto druhu – za určitou cenu. Vysokou cenu.

A za ještě vyšší cenu se dá vyrobit přenosné kouzlo. Kouzlo, které může použít každý, kouzlo, které může ničit nebo zabíjet téměř bez přičinění svého vykonavatele. Tato magie byla zakázána před třemi stoletími po Golemských bouřích v Nimenii, a pokud by ji u vás našli, jdete viset.

Co se týče imperiální magie, na tu si netroufáme ani my. Tahání říše za nos kusem provazu jako je Tamasův je jedna věc, ale hrátky s magií, kterou Andělé obdařili císaře a jeho dvůr, magií, která dokáže srovnat se zemí domy nebo vypálit lesy během několika minut? Řekněme to takhle – ti, kteří vytvářejí nebo používají přenosná kouzla, umírají. Ti, kdo si zahrávají s imperiální magií, se stávají příklady – příklady přetrvávajícími po desetiletí nebo i déle.

Tamasův provaz byl přenosným kouzlem.

„Potřebuju najít toho, kdo na mě toho vraha poslal,“ vysvětlil jsem. „Najít osobu, která vyrobila provaz, by tomu mohlo pomoct. Ty se v přenosných kouzlech vyznáš, takže…“ Nechal jsem závěr nevyřčený.

„Nemožný,“ odvětil Jelem s očima upřenýma na šálek kávy před sebou. „Yazani, nebo Zaklínači, jak vy jim říkáte, nezanechávají svoje jména na věcech, které vyrobili. Aspoň ty chytrý, a myslím, že ten, kdo vyrobil tenhle provaz, je chytrej.“

„Tak jak je Paragoni najdou?“

„Nevím,“ pokrčil Jelem rameny, „nejsem imperiální mág.“

Nalil jsem si další šálek kávy.

„Ale…“ pokračoval Jelem. Usmál jsem se. Tušil jsem, že v tom bude víc než obyčejné „ne“. „To neznamená, že se nemůžu podívat aspoň na ten provaz.“

„Kolik?“ zeptal jsem se. Jelem elegantně rozhodil ruce.

„Těžko říct. Bude záležet na tom, jak složitá magie v tom je. Jakmile budu mít lepší přehled, kdo provaz očaroval, můžu…“

„Počkej chvíli!“ zarazil jsem ho. „Říkal jsi přece, že nedokážeš říct, kdo ho vyrobil.“

„To jsem říkal.“

„Ale?“

„Dočkej času,“ zarazil mě. Naklonil jsem se k němu.

„Tohle na mě nezkoušej! Jestli si se mnou hraješ…“

„Ne,“ ukázal Jelem za sebe. „Dočkej času. Máš tu jídlo.“

Podíval jsem se nahoru a skoro vrazil obličejem do talíře, který se mi právě snášel přes rameno. V poslední chvíli talíř ucukl a chlapec se omluvně usmál, když uhnul rukou a položil přede mě večeři.

Byl to salát s ořechy, zelenými listy a krájeným ovocem, vše zalité kořeněným olejem. Vedle položil krajíc chleba a mističku krájených paprik a fazolí marinovaných v červeném octu. Typicky djanský pokrm.

Když se chlapec uklonil a odešel, došlo mi náhle, jak jsem hladový. S chutí jsem se pustil do jídla. Jelem se shovívavě zasmál a poznamenal cosi o nadřazenosti djanské kuchyně nad imperiální. Neutrálně jsem přikývl, neboť jsem měl pusu plnou jídla.

Po několika minutách jsem trochu zvolnil tempo. Dostali jsme novou konvici kávy a její ostrá chuť překryla pikantní sladkost salátové zálivky. Jídlo bylo vynikající. Tak jsem to i Jelemovi řekl.

„Přirozeně,“ opáčil s širokým úsměvem. „Myslíš, že chodím do kdejaký putyky?“ Naklonil se blíž. „Kromě toho, majitel je vzdálený bratranec mé ženy – celá jejich rodina jsou vynikající kuchaři. Ahnya by mi nikdy neodpustila, kdybych jedl někde jinde.“

Také jsem se usmál. Obrázek jeho drobné, jemné, avšak ohnivé ženy, hubující ho za urážku její rodiny, jsem si dokázal velmi živě představit.

Zaklonil jsem se, odtrhl malý kousek chleba a rozhodl se využít Jelemova dobrého rozmaru.

„Říkal jsi,“ nadhodil jsem, když jsem chlebem nabíral fazole a papričky, „něco o Tamasově provazu.“ Jelem vzdychl a zavřel oči.

„Říkal jsem, že nedokážu zjistit, kdo ho vyrobil, což je pravda. Co ale můžu, je pokusit se přijít na to, jak ho vyrobili. Je jen konečný počet způsobů, jak vyvinout kouzlo a vplést ho do něčeho takového.“

„A jak nám to pomůže?“

Jelem otevřel oči a obdařil mě pohledem, jakým by se možná podíval na bažanta, který by se ptal, proč má být snědený.

„Řekne nám to, jaký styl magie dotyčný použil,“ vysvětloval, „jak pokročilé schopnosti ovládal a zhruba taky, kolik byl někdo ochoten zaplatit za tvé zabití. A taky mi to – možná – řekne, jak vyrobit víc těchhle úžasných hraček.“ Poklepal na provaz. „Kouzlo je zakleto do run. Tím by mělo být lehčí ho rozluštit.“

Prohlédl jsem si kousky papíru – spíš útržky – vyčnívající z uzlů. V předtuše jsem sáhl do váčku a vytáhl proužek pergamenu, který jsem vzal Athelovi Usměvavému.

„Co můžeš říct na tohle?“

Jelem si vzal pomačkaný papírek do svých dlouhých prstů a držel ho proti světlu lampy visící nad námi.

„Nic mi to neříká,“ řekl po chvíli. „Proč?“

Vzal jsem si papírek zpět.

„Nedokážu přečíst, co je tam napsáno. Jenom mi to připadá, že to může být něco jako magická poznámka.“

„Jestli jo, nikdy jsem nic podobnýho neviděl.“

„Poslední dobou se tyhle věci u mě scházejí.“

Znovu jsem si ve slabém světle papír prohlédl. Vypadal stejně jako předtím – tečky, čárky, klikyháky s občasnými náznaky čitelného textu. Až na „imperiální“ a „relikvie“ však nic nedávalo smysl.

„Je to důležité?“ zeptal se Jelem.

„Mělo by,“ ozval se zprava známý hlas. „Jinak se celou dobu honí za ničím.“

Viděl jsem Degana vystupujícího na terasu kavárny. Dotkl se okraje klobouku Jelemovým směrem a Zaklínač se na oplátku líně usmál.

„Někdy je nejlepší honit se za ničím.“

„Drothovo ‚nic‘ obyčejně nosí meče,“ poznamenal Degan, „a přichází s několika dobře ozbrojenými přáteli.“

„Aha. Takovýhle nic.“ Jelem se napřímil. „V tom případě bude naše další diskuse o ‚ničem‘.“ Položil ruku na provaz. „Souhlasíte?“

„Souhlasíme.“ Neměl jsem příliš na výběr. „Hlavně ze mě nesedři kůži. A udělej to rychle.“

„Pokud potomci Velké rodiny dovolí…“ vstal a uhlazeně se uklonil složitým pohybem těla v prostoru. Sebral provaz, svinul ho a vrátil se ke hře. Otočil jsem se k Deganovi, který si sedl na uvolněné Jelemovo místo.

„Doufal jsem, že tě zastihnu.“

„Musíš mít dneska šťastnou noc,“ usmál se, utrhl si kousek chleba a hrábl jím do fazolí. „Nebo já.“

„Chtěl bych se tě zeptat na jedno jméno.“

„Hm?“

„Ironius,“ vyslovil jsem jméno muže, kterého jsme slyšeli z kanálu v Deseti cestách a jehož jsem následně viděl u Ramblese. Degan strnul s chlebem před ústy. Aniž se na mě podíval, odložil ho a vstal.

„Odcházíme,“ řekl. Než jsem stačil odpovědět, otočil se a dal se do kroku. Rychle jsem vstal a následoval ho.

Vedl mě čtvrtí Raffa Na’Ir a ven, aniž řekl jediné slovo. Musel jsem skoro běžet, abych stačil jeho dlouhému rychlému kroku. Nakonec jsem zastavil na malém náměstí a opřel se o kašnu v jeho středu. Ztěžka jsem oddychoval.

„Dost,“ funěl jsem, „tady už je to dobrý.“

Degan zastavil a rozhlédl se, jako by nepoznával, kam mě zavedl. Možná to tak bylo. Došel ke mně, nabral do dlaní vodu z kašny, usrkl a vyplivl ji na dlažbu náměstí.

„Jak jsi k tomu jménu přišel?“

Chvíli jsem zaváhal a přemýšlel, jak ho přimět k hovoru prvního. Tvrdý pohled jeho očí mě však od toho odradil.

„Byl s Ramblesem.“

„S Niccovým Ramblesem?“

„Znáš nějakýho jinýho Ramblese? Byli v Deseti cestách.“

„Co tam dělali?“

Pověděl jsem mu o rozhovoru, který jsem vyslechl, o zjevném Ramblesově spolčení s Ironiem a o mém krátkém setkání s ním na střeše.

„Ironius a ta žena zpracovávají Deset cest. Už to nějakou chvíli trvá. Zní to, jako by se z nějakýho důvodu snažili sjednotit místní gangy.“

„Proč?“ mračil se Degan.

„Nevím. Aby ovládli čtvrť? V týhle chvíli tam nikdo nevelí. Ale jestli jsou takhle organizovaný, proč ztrácet čas s Deseti cestami? Jsou lepší čtvrti a nedá tolik práce je převzít.“

„To je fakt, proč?“ Přejel rukou po hlavě fauna na kašně a nechal si palec omýt proudem vody z ní tryskající. „Co dělá tu čtvrť tak atraktivní? Má samotný to místo nějakej důvod, proč ho chtít ovládnout?“

„Myslíš kromě okouzlující atmosféry?“ nadhodil jsem.

Sám jsem si kladl stejnou otázku – proč se snažit ovládnout díru jako je Deset cest, notabene když je tak těžké ji sjednotit? Pokud se jim to vůbec podaří.

„Myslím, že pro někoho to může být pěknej skalp. Nikdo po Isidorovi nedokázal sjednotit Deset cest, a on zašel ještě dál a stal se Temným králem. Pokud se někomu podaří totéž, bude to pěknej kus cesty k tomu vypadat jako…“

Nedořekl jsem a podíval se na Degana, který mi pohled vrátil.

„Tak to nemůže být,“ vyslovil jsem skoro šeptem. „Jít ve šlépějích Temnýho krále? Znovu převzít kontrolu nad celým podsvětím Ildreccy? To nemůže být.“ Napoprvé to bylo dílo génia, zázrak, z pekla štěstí – to nikdo nedokáže zopakovat. Nebo ano?

„To neznamená, že to někdo nemůže zkusit,“ namítl Degan. Když jsem si to vše spojil, přikývl jsem.

„A válka mezi Ušlechtilými – jako řekněme mezi Niccem a Kellsem – tomu může jedině pomoct. Zatraceně, když se to provede správně, může se do toho zaplést většina okolních bossů.“

„A potom půjde skoro půlka podsvětí v Ildrecce jeden druhýmu po krku.“

„A po zbraních sáhnou i místní gangy v Deseti cestách. To, že si u nich budou sousedi navzájem vyřizovat účty, se jim moc líbit nebude.“

„Možná to bude stačit k tomu, aby se podsvětí v Deseti cestách pod někým sjednotilo.“

„Pod někým, kdo za chůze cinká a v kapse má schovanýho Ironiuse,“ řekl jsem kysele. „A jim bude stačit sednout si na zadek a čekat, až se všichni ostatní vzájemným bojem oslabí. Pak, až bude nejhůř, vystoupí v čele Bratrstva Deseti cest a převezmou vládu.“

„Jak státnické,“ řekl Degan.

Měl pravdu. Říše tak fungovala celá staletí – nechat místní krále nebo náčelníky bojovat mezi sebou, pak se do toho vložit a podpořit toho, kdo se jeví jako nejlepší loutka. A teď se někdo pokoušel o něco podobného s podsvětím.

„Pověz mi o Ironiovi,“ řekl jsem.

Degan vzdychl a přejel si rukou přes tvář.

„Neříkej to!“

„Nemůžu.“

„Zatraceně, Degane! Jak to, že nemůžeš?“ Můj hlas se odrážel od okolních domů. Někde se rozštěkal pes. „To jsem já, u všech Andělů!“

„No právě.“ Přistoupil blíž a ztišil hlas. Přes zurčení fontány jsem ho sotva slyšel. „Proto ti říkám, nech to být. Dej od toho ruce pryč. Podej hlášení Niccovi a vykašli se na to.“

„Cože?“ přinutil jsem se nezvyšovat hlas. „Jestli máme pravdu, mluvíme o někom, kdo připravuje v Deseti cestách válku gangů – a možná v celým městě. A jestli k tomu dojde, víš, co bude následovat.“

„Nevíme, jestli se do toho říše vloží,“ řekl. Neznělo to příliš přesvědčivě.

„I když to bude jenom vypadat, že se někdo pokouší zopakovat Isidorův vzestup, nebudou nás na ulicích otravovat jenom Onuce. Přijdou legie. Bílé šerpy. A já nenechám někoho zahrávat si s mým životem a řemeslem jenom proto, že chce nosit na hlavě půlnoční korunu.“

„Nevíš, jestli k tomu dojde. Může se to týkat jenom Deseti cest. Sám jsi řek, že Isidore měl z pekla štěstí, že nikdo nedokáže Bratrstvo znovu sjednotit. Ať se na to chytí Nicco. Ať jde on do války. Ať on umře. Stejně jsi toho parchanta nikdy neměl rád. Teď z toho vycouvej.“

Pozoroval jsem přítele svým nočním viděním. O krok jsem ustoupil.

„Ty se bojíš,“ řekl jsem a zdráhal se tomu uvěřit. „Andělé, ty se bojíš!“

„Nebojím se, jen mám strach,“ ušklíbl se Degan.

„Z čeho?“

„Z toho, kam tě to dostane. Kam nás to dostane.“

„Kam mě to dostane?“ Skoro jsem se zasmál, ačkoli tu nebylo nic k smíchu. „Jestli sis nevšiml, věci kolem mě míří za posledních pár dnů od špatných k horším. Teď nepotřebuju tvůj strach, teď potřebuju tvou pomoc.“

Degan se ke mně přiblížil tak rychle, že jsem skoro upadl.

„V tomhle ti nemůžu pomoct!“ ječel. „Copak to nechápeš? Nemůžu! Ne dokud…“

„Dokud co? Co?“

Odvrátil se. Viděl jsem, jak se mu zvedla a klesla ramena.

„Prostě to nech být. Prosím.“

A pak mi to došlo a opravdu jsem se rozčilil.

„Tohle se týká Řádu deganů, že jo? Neřekneš mi nic, dokud nepřijmu tvou zatracenou Přísahu!“ Popadl jsem ho za ruku a otočil ho. Nebránil se. „Fajn. Udělám tu pitomou věc. Jestli je tohle, co chceš, abych udělal, udělám to.“

Vytrhl ruku z mého sevření.

„Nechci, abys to dělal,“ odsekl. „A i kdybych chtěl, nebylo by to všechno. Jsou tu ještě další věci kromě toho, že jsem degan.“

„Jako přátelství?“ Švihl jsem těmi slovy jako bičem. „Jako prolévání krve jeden pro druhýho tolikrát, že už jsem to přestal počítat? Pro nic z toho jsme nikdy žádnou Přísahu nepotřebovali!“

Degan se kroutil. Tlačil jsem dál.

„Co to sakra s váma deganama a tou vaší Přísahou je? Tajemství a mlčenlivost a sliby. Jste obtěžkaný ocelí a zabíjíte nepřátele druhých. Jestli někdo může vyžadovat slib mlčenlivosti, jsem to já! Já jsem Čenich. Co je na Ironiovi tak zatraceně důležitýho, že nemůžeš… nemůžeš…“

Odmlčel jsem se a zíral na Degana. Degana Bronzového. Jistě – byl jsem zvyklý mít ho prostě za Degana.

„Není to Ironius, že jo,“ řekl jsem tiše, „ale Iron. Je to degan. Degan Železný.“

Degan neodpověděl, ale výraz v jeho tváři mi řekl vše, co jsem potřeboval vědět. Ten, proti komu jsme se vydali, má na své straně degana. A jestli o tom Degan Bronzový nechce mluvit, můj odhad zněl, že Degan Železný a ta žena už spolu uzavřeli Přísahu.

Což znamenalo, že pokud chci, aby mi Degan proti nim pomohl, musím udělat totéž. Jediný problém spočíval v tom, že jsem najednou neměl sebemenší chuť Přísahu uzavírat.

Kapitola 13

„Tohle nechceš udělat,“ řekl Degan. Bez legrace. Ale už se nejednalo o chtění, pouze o potřebu. Potřeboval jsem přijmout Přísahu.

„Musím.“

„Ne, nemusíš.“

„Vážně? A jak jsi na to přišel? Svým mlčením jsi mi prozradil, že nemůžeš mluvit o Železným Deganovi nebo jeho práci, protože je pod Přísahou s tou ženou. A v tom kanále to vypadalo naprosto jasně, že pokud já neudělám totéž, nedozvím se od tebe o tý věci nic. Takže tvrdím, že je to věc potřeby.“

„Už jsem ti řek, že nevím, co on nebo jeho společnice chystají. Přísaha na tom nic nezmění.“

„Ale máš nějaký podezření, co se děje.“

„Mám podezření,“ připustil Degan po chvíli. „Ale to je založeno na tom, kdo je Železný, a ne na tom, co vím.“

„A?“

Tiše na mě hleděl.

„Je mi to jasný. Bez Přísahy mi nemůžeš říct ani podezření.“

„Drothe, uvědomuješ si, co složení Přísahy znamená? Pro tebe? Pro mě?“

„Znamená to, že budu tvým dlužníkem. Velkým. Opravdu velkým. A že za mnou můžeš kdykoli přijít. Taky vím, že nejen jako přítel, ale jako degan pro mě budeš pracovat za peníze. A že se dozvím, co víš o Železným a jeho paní, i když to bude jen kvalifikovaný odhad.“

„A ty jsi ochotný do toho jít?“

„Jo.“ Možná. Těžko říct, když jsem nevěděl, co Degan ví, ale bez Přísahy z něj nic nedostanu. To bylo jasné.

Degan zamyšleně přikývl.

„A co když ti řeknu, že to byla jen pouliční verze příběhu? Co když ti řeknu, že je v tom víc?“

„O kolik víc?“

„Když jsem říkal, že můžu požádat o cokoli, myslím cokoli. A očekávám, že mi to přineseš na stříbrném podnose, protože totéž po složení Přísahy udělám já pro tebe. Přísaha znamená, že jsem ochotný nasadit život, nejen za tebe, ale za tvé zájmy, jak stojí v Přísaze. Jsem tvůj, dokud nezemřu nebo dokud nebude Přísaha naplněna. A očekávám totéž od tebe, až nadejde čas vyrovnat dluhy. Budeš muset udělat, co řeknu, bez otázek, bez váhání, i když to bude proti tomu, co chceš nebo v co věříš. I kdyby to znamenalo vysoké riziko tvé smrti. Protože jsme složili Přísahu a ta je břemenem, které každá strana nese pro tu druhou – já pro tebe a ty pro Řád.“

„Počkej, co znamená, že nesu břemeno pro Řád? Co mu dlužím?“

Po Deganových rtech přejel stín úsměvu.

„Jenom tohle: pokud splním svůj díl Přísahy a zemřu dřív, než si stihnu vybrat protislužbu, nebo zemřu v tvých službách, tvoje Přísaha přechází na Řád deganů.“

„Celý řád?“ Cítil jsem, jak se mi vnitřnosti řítí volným pádem. Andělé, kolik je vůbec deganů?

„Na prvního degana, který se rozhodne ji vybrat. Možná dokonce na Železného Degana. Jak by tohle dopadlo, co myslíš?“

Špatně, došlo mi. Ale byla v tom spousta „kdyby“. A vyvolalo to další otázku.

„Co když někdo odmítne splnit svůj díl Přísahy? To už se muselo stát.“

„Už se to stalo.“

„A?“

Degan se narovnal.

„Svým způsobem je vlastně sám Řád deganů Přísahou. To z nás dělá degany. O některých z nás se ví, že plnění Přísahy věnovali celé roky svého života. Jak myslíš, že bychom reagovali, kdyby se někdo zřekl svého dílu, obzvlášť jestli jeden z nás lhal, podváděl, zabíjel a možná i zemřel, aby splnil svůj díl dohody?“

„Objevila by se spousta hodně naštvaných chlapů,“ otřásl jsem se.

„A to je jen začátek.“

To neznělo dobře – jako by cokoli z toho vůbec mohlo.

„Jsme starý řád, Drothe,“ pokračoval Degan, „a Přísaha je staré pojítko.“

„Takže je v tom i magie?“ spadla mi brada.

„Říkám, že je to staré pojítko. Nesnažím se tvrdit, že tomu rozumím, ale existují příběhy.“

„Jaký příběhy?“

Degan si mě chladně prohlížel a mlčel. Parchant! Polovina mého já se bála, že si se mnou jenom hraje a pokouší se mě vyděsit. Druhá polovina se bála stejně jako on.

„Jak si v tomhle všem stojíš?“ zeptal jsem se.

„Jak to myslíš?“

„Degani. Jaká je tvoje pozice? Jak si pomůžeš takovouto dohodou? Říkal jsi, že některý z vás strávili roky plněním Přísahy. Jak to může vyrovnat jediná protislužba?“

„Žádáme o tu pravou protislužbu. Od těch pravých lidí.“

„Jakou pravou protislužbu?“

„Pravou protislužbu pro Řád.“

Cítil jsem, jak se mi ruce svírají do pěstí.

„Krucinál, Degane, nehraj si se mnou!“

„Nehraju si. Jediný, co ti můžu říct, je, že Řád deganů je spokojen s tím, co dostává za své služby, ať už se jedná o členy pracující za peníze nebo pod Přísahou. Taky nepřijímáme Přísahy od kdekoho, víš,“ dodal po chvíli. Což naznačovalo hodně, ale neříkalo nic.

„Ode mě bys Přísahu přijal?“

„Radši ne.“

Nedokážu říct, jestli mi odpověď lichotila nebo mě vyděsila, natož co z toho plynulo. Degan pochopil můj výraz a přikývl.

„Teď už víš, proč nechci, abys skládal Přísahu. Kvůli našemu přátelství a tomu, co by pro něj mohla Přísaha znamenat. Pro nás oba bude lepší, když od toho dáš ruce pryč a necháš věcem v Deseti cestách – a s Železným – volný průběh.“

„Až na to, že teď už jde o víc než Deset cest. Je v tom celá ta věc s Larriosem a Athelem a knihou a mojí relikvií. Degan Železný a jeho zaměstnavatelka nevtrhli do Fedimova obchodu kvůli mizerným hrncům – chtěli to, co měl Larrios. A teď jsem zjistil, že se chystají rozpoutat v Deseti cestách válku mezi Niccem a Kellsem. To nemůže být jenom náhoda.“

„Nevíš jistě, že ty dvě věci spolu souvisejí. Larrios, kniha a tvoje relikvie nemusí mít s Deseti cestama nic společnýho.“

„Jako ten kousek papíru, co jsme našli u Athela?“

Degan už otevíral ústa, aby promluvil, ale zadržel jsem ho.

„Podívej, s celou tou věcí okolo Přísahy jsi mě vyděsil k smrti. Být svázanej povinností služby, kterou nemůžu odmítnout…“ Zavrtěl jsem hlavou. „Takhle daleko jsem nezašel ani jako Čenich – s nikým. A ty mi řekneš, že budu muset splatit Přísahu Deganovi Železnýmu, jestli umřeš a on se ke mně dostane první? To samo o sobě stačí, abych z toho vycouval.“

„Dobře,“ uvolnil se Degan. „Protože…“

„Až na to, že nebudu skládat přísahu deganovi, ale tobě. Tobě věřím, nejen že dodržíš svůj závazek, ale ani že nezneužiješ mého. Sakra, kryl jsi mi záda už tolikrát, že kdybys mě chtěl zmáčknout, už bys to dávno udělal.“

V Deganově tváři se usadil bolestný výraz.

„To, že jsem ti kryl záda, je něco na hony vzdálenýho Přísaze, Drothe.“

„To jsi mi celkem jasně vysvětlil. Ale ve skutečnosti se to celý týká důvěry. Já ti věřím. Věřím tvý Přísaze. A kdybych si myslel, že se to dá udělat jinak, nežádal bych tě o to. Ale ať už ode mě přijmeš Přísahu nebo ne, nepřestanu do toho šťourat, což znamená, že v určitým bodě se potkám s Deganem Železným a jeho paní. Až k tomu dojde, radši bych tě měl za zády než ne.“ Natáhl jsem ruku dlaní vzhůru. „Chci s tebou uzavřít Přísahu, Degane.“

Hleděl na mě tak dlouho, až jsem myslel, že mi neodpoví.

„Jsme párek bláznů,“ řekl nakonec. „Prvotřídních.“ Sevřel mi předloktí, stejně jako já jeho. Pak mě pustil. „Pojď!“

„Kam?“

„Tam kde nás nikdo nebude rušit, až budeme skládat tu zatracenou Přísahu.“

Následoval jsem Degana ulicemi Ildreccy. Obloha na východě začínala blednout. Zdálo se, že nehledá nějaké konkrétní místo, ale že se potřebuje vychodit. Jeho znepokojení mě skoro odradilo, chtěl jsem říct, ať na Přísahu zapomene, že to zvládnu sám. Skoro. Ale věděl jsem, že bez něj to nedokážu, zvlášť když proti mně stojí Degan Železný. A to, co jsem řekl, byla pravda – svému příteli jsem věřil. Musel jsem věřit, že by ode mě nepřijal Přísahu jen tak, že mě nezradí, až přijde čas splátky.

Nakonec jsme došli do uliček zvaných Arkády na rozhraní mezi čtvrtěmi Kamenný oblouk a Paní z Růží. Zdejší ulice byly jedinečné tím, že je v pravidelných rozestupech křižovala zastřešená podloubí, zajišťující nejen oporu domů po obou stranách, ale také příhodné mosty pro ty, kteří přebíhají po střechách.

Degan mě zavedl z jedné uličky do druhé a zastavil. Stáli jsme pod břečťanem porostlým obloukem. Otočil se.

Bez úvodu vytáhl meč a držel ho hrotem dolů za čepel těsně pod košem. Druhou ruku položil na bronzem vykládaný koš. Předpokládal jsem, že mám udělat totéž, a učinil jsem tak.

Kov byl teplejší, než jsem čekal. Přemýšlel jsem, jestli se ohřál od slunce a Deganova těla, nebo je tu jiné vysvětlení. Možná jsem měl jen studené ruce od potu. Na tom však teď nezáleželo.

Pohlédl jsem na Degana. Stál zpříma a formálně, s očima skrytýma ve stínu. Téměř pobavený pohled, na jaký jsem byl u něj zvyklý, byl pryč. Teď na mě hleděl jako na kohokoli jiného na ulici – bez lítosti nebo přátelství. Už to nebyl můj přítel – byl to Degan Bronzový. Poprvé za celou tu dlouhou dobu jsem si uvědomil, co to znamená. Cítil jsem strach, který vyvolával v ostatních, v těch, kdo nebyli jeho přáteli. Cítil jsem tíhu Přísahy.

Polkl jsem a pokusil se odkašlat si. Nepomohlo to.

„Takže jak to provedeme?“ zeptal jsem se.

„Jaká je služba, kterou po mně žádáš?“

Takže rovnou na věc. Odpoutal jsem pohled od jeho očí a hleděl na meč, zatímco jsem si srovnával myšlenky. Zblízka jsem viděl, že bronzové tepání na meči bylo čisté. Nebylo ani stopy po zašlosti nebo korozi – ani ve vrubech a škrábancích, ke kterým přišel v náročné službě. Široké pásy a jemné kudrlinky se prolínaly v téměř lesním motivu a připomínaly popínavou révu nebo možná trávu propletenou ve větru. Samotné ostří bylo matné, jako by někdo právě dýchl na ocel a počkal, než sraženou páru setře. Pod tímto závojem prosvítaly jemné žilky, mírně tmavší než okolní materiál. Ocel z Černého ostrova, vykovaná v klášteře téhož jména, proslulá pro svou pevnost a téměř legendární schopnost neotupit se. Byla to nejlepší ocel, která se za peníze – nebo za cokoli jiného – dala koupit.

Studoval jsem meč a poprvé si všiml jemné slzy vyryté do čepele v mezeře mezi Deganovou rukou a košem meče. Pohlédl jsem zpátky na Degana.

„Potřebuju, abys mi pomohl urovnat věci v Deseti cestách. Bez ohledu na to, kdo je do toho zapletený nebo jak se to může vyvinout, potřebuju, abys stál za mnou a chránil mě. A potřebuju, abys mi prozradil, co víš o tamějším dění a pomohl mi zjistit všechno, co možná ještě nevíme.“ Na chvíli jsem se odmlčel. „V zásadě potřebuju, abys mi kryl záda a jednal v souladu s mými zájmy, jako dosud.“

Degan několikrát sevřel čelisti.

„Jsou tohle všechny tvé požadavky?“

Zamyslel jsem se nad tím. Mohl bych toho dodat spoustu, ale bál jsem se, že čím budu konkrétnější, tím se mé možnosti stanou omezenější. Lepší nechat věci nejasné a proměnné, než se omezit něčím, co později nepůjde opravit.

„Ano, to jsou všechny mé požadavky.“

„Dobře,“ přikývl Degan, „jsem ochoten nechat se vázat Přísahou degana ti sloužit, vírou stejně jako činy. Jsi ty ochoten nechat se vázat podobně ke službě mně, kdykoli ji budu požadovat a z jakéhokoli důvodu, bez možnosti odmítnout nebo se jí vyhnout? A splatíš tuto Přísahu mým bratřím, pokud zemřu dřív, než si vyžádám protislužbu?“

Hlavou mi probleskla představa Degana Železného požadujícího se zubatým úsměvem v široké tváři splnění Přísahy.

„Radši bys neměl umírat,“ ucedil jsem. Po Deganově tváři přeběhl lehký úsměv. „Ano, jsem ochotný být tímto vším vázán.“ Degan stroze přikývl.

„Od prvních dnů deganů přes současnost až do doby, kdy se náš Řád rozpadne a jeho členové se obrátí v prach, staniž se. Stejně jako já jsem vázán službou tobě, jsi ty vázán službou mně. Můj meč nechť je symbolem tohoto závazku.“

S těmito slovy otočil meč hrotem vzhůru a políbil jej. Pak ho podal mně. Následoval jsem jeho příkladu. Kov byl na mých rtech chladný a chutnal po oleji.

„Dojednáno,“ řekl, otřel meč o rukáv a zasunul ho do pochvy. Tiše jsme stáli.

„To je celý?“ řekl jsem nakonec.

„To je celý.“

„Žádný blesky a hřmění, duše úpící ve stínech? Po tom všem, co jsi mi řek, jsem čekal něco dramatičtějšího.“

„Omlouvám se za zklamání. Příště najmu Zaklínače, aby vyplnil ulice mlhou a bludnými světly.“

„To nemusíš, žádný příště nebude.“

„Obvykle nebývá.“

Hřbetem ruky jsem si otřel ústa od posledních zbytků lešticího oleje.

„Takže?“

Degan se otočil a pokračoval dál ulicí, tentokrát pomalu. Držel jsem se vedle něj.

„Degan Železný,“ řekl a nechal to slovo několik kroků viset ve vzduchu, „má svou hrdost. Jako člověk i jako degan. Nezvykl si úplně na to, že někteří členové Řádu nabízejí své služby za peníze a ne jen za Přísahu. Tohle je něco, co většina z nás v určitém okamžiku udělá – potřebuješ koneckonců z něčeho žít a v tomhle jsou peníze lepší než pověst. Ale až na jeden nebo dva případy mí bratři a sestry dokázali nemíchat práci za peníze a pod Přísahou.“

„Takže co by podle Degana Železného měl Řád dělat?“

„Najít si věc a bojovat za ni. Sloužit ctihodnému pánovi nebo paní. Zůstat povznesen nad malými šarvátkami a osobní ochranou. Železný si užil svých klanových válek a vraždění za peníze, když dospíval – chce to ze sebe setřást. Raději bude sloužit cíli než člověku.“

„Takže hledá vyšší princip?“

„Stejně jako kdokoli, kdo bojuje a zabíjí pro život.“

„Což znamená, že v Deseti cestách přísahal pro věc nebo myšlenku, a ne pro osobu.“

Degan pokrčil rameny.

„Je to Železňák. Přísahal někomu, v něhož věří. Pro něj je ta osoba buď přímo onou věcí, nebo jejím ztělesněním. Ale ať je to kdokoli, nebude to běžný malý šéfík nebo slibný Ušlechtilý. Jak jsem říkal, má svou hrdost a jako degan by nesloužil podřadné věci. Ten, komu přísahal, není malý hráč.“

„Větší než Ušlechtilý?“

Zastavili jsme v místě, kde Arkády ústí do Prkenné ulice a drželi se ve stínu. Před námi se cesta plnila ranním světlem a pěším provozem.

„To je můj odhad,“ přitakal Degan.

Opřel jsem se o zeď. Nějak jsem ztratil rovnováhu.

„Degane, ty mi tvrdíš, že v Deseti cestách stojíme proti Šedýmu princi? Proti zasranýmu Šedýmu princi?“ Degan dál upíral oči na ulici.

„Teď už chápeš, proč jsem chtěl, abys do toho nerýpal?“

Sotva jsem ho poslouchal. Prohlížel jsem si zeď vedle sebe a přemýšlel, kolikrát a jak tvrdě do ní budu muset narazit hlavou, aby tohle všechno zmizelo. Ne víc než pětkrát, možná šestkrát – pro jistotu.

Postavit se jednomu z Princů podsvětí? O nich se hovořilo jen šeptem a spíše jako o legendách než o bytostech z masa a kostí. Dokonce i lidé jako Nicco si netroufali překročit tuto hranici. A pak se objeví Degan, který na tohle všechno přijde dřív než já, a přesto souhlasí, že to udělá – nejenže souhlasí, ale přijme v té věci Přísahu. Můj přítel byl blázen.

Ale co to udělalo se mnou? Degan mi řekl, abych šel od toho, nechal to být, ale moje hlava se za tím nepřestávala hnát. Proč? Kvůli Temnému králi. Protože ten, kdo manévruje Degana Železného tím směrem, na nás všechny znovu přivede síly říše. Tohle jsem nechtěl dopustit, rozhodovat se mezi bojem a skrýváním, ohlížet se dalších pět let přes rameno po Bílých šerpách, nebo se nadobro rozloučit s dosavadním způsobem života.

A konečně proto, že jsem byl Čenich. Chtěl jsem vědět, co se to ksakru děje, kdo si to se mnou snaží hrát, a nechat je za to zaplatit. Pokud do toho vstoupí říše, nikdy k tomu nedojde.

„Máš tušení, kterej Princ by to moh být?“ Vrátil jsem se myšlenkami zpátky do kanálu. „Ta žena, kterou jsme slyšeli v Deseti cestách?“

„Nevím. Možná, ale stejně tak může být jenom jeho prodlouženou rukou. Z toho, co jsem slyšel, se Šedý princové obvykle nezúčastňujou razií. Ale mám několik stop, který můžu sledovat, když jsem teď na tu věc najatý.“

V Deganově hlase zněla rezignace. Napadlo mě, že se pokusí proklepat své zdroje uvnitř řádu, aby se dozvěděl něco o práci svého kolegy. Věděl jsem, jak se cítí – jako Čenich. Ale jako Čenich jsem také věděl, že cokoli k tomu řeknu, na věci nic nezmění. Takže jsem mlčel a jen se odlepil od zdi.

„Dobrý lov!“ popřál jsem mu.

„A co ty?“

Rozhlédl jsem se po Prkenné ulici. Více lidí, více světla, kratší stíny – bylo tu ráno.

„Musím zjistit, jestli dokážu svýho šéfa udržet mimo válku, kterou nemůže vyhrát.“

„Tak to hodně štěstí,“ odpověděl suše. Pokrčil jsem rameny a zamířil zpátky do Arkád. Degan na chvíli zůstal stát a pak se vydal opačným směrem, do Prkenné ulice.

O pár bloků dál jsem narazil na Taneční žebřík – sbírku beden a vyhozených věcí poskládanou tak, že vypadala jako obyčejná hromada odpadků. Ve skutečnosti byly mezi krámy dovedně skryté úchyty, umožňující rychlý přístup na střechu nad ní. Ani tak to však nebylo snadné – po pádu ze schodů a s hlubokými šrámy způsobenými Tamasovým provazem jsem se nepohyboval tak lehce, jak bych si přál. Každé přitažení vyvolalo bolest v jiné části mého těla. Když jsem se dostal nahoru, byl jsem udýchaný.

Vzduch tady nahoře byl alespoň dosud ztěžklý pachy moře, které obklopovalo město ze tří stran. Postupem dne ho vystřídá kouř a prach, ale teď jsem se mohl nadechnout a oddat se jeho čerstvosti. Nebe bylo tmavě modré s šedivou šmouhou na západním obzoru – déšť, ale jestli dojde až sem, bylo otázkou. Moře mělo ve zvyku soupeřit se souší, když přišlo na to, kdo ovládá nebe nad Ildreccou.

Zívl jsem a strčil si do úst další dvě ahrami. Pomohly, ale jen tak tak. Cítil jsem, jak se poslední dny za mnou kradou, připravené po mně skočit. Včerejší spánek mi pomohl, ale od něj už uplynulo skoro osmnáct hodin. Ohlédl jsem se směrem ke Kamennému oblouku a domovu a odvrátil se. Ještě jednu věc, slíbil jsem si. Jedna návštěva a pak můžu jít spát.

Vydal jsem se Taneční stezkou spíše po paměti než vědomě. Hřebeny a okapy a střešní zahrady splývaly dohromady a dřív než jsem si to plně uvědomil, šplhal jsem po okapové trubce do zadní uličky ve čtvrti Stříbrný kotouč. Byl jsem zpocený, unavený a víc než připravený to všechno vzdát. Až na to, že to nešlo.

Zamířil jsem k otlučeným zeleným dveřím uprostřed nenápadné ulice mezi ospalou hospodou na jednom konci a obuvnictvím na druhém.

Zaklepal jsem. Dveře se pootevřely. Zpoza nich vyhlédl rozložitý muž s tvrdou tváří, jehož tělo blokovalo vstup. Pohlédl na mě a vykulil oči.

„Co tu sakra děláš zrovna ty?“

„Taky jsem rád, že tě vidím, Iosi.“ Protáhl jsem se kolem něj. „Teď mi udělej tu laskavost a řekni Kellsovi, že ho potřebuju okamžitě vidět.“

Kapitola 14

„Máme problém,“ řekl jsem svému šéfovi. „Velkej problém.“

„To jsem čekal,“ odtušil Kells. „Jinak bys tu nebyl.“

Byli jsme v Kellsově pracovně, malé úhledné místnosti v malém úhledném domě. Podlahy, zdi a nábytek byly z lesklého dřeva a ozdobené několika pěknými tapiseriemi. Ale co skutečně poutalo pozornost, byl kámen – mramor a žula, mastek a pemza. Byl všude ve všemožných tvarech – sochy, vázy, koule a mísy, dokonce i jemně tesaný krb – tohle všechno vytvořil Kells, kamenický učeň, který se vypracoval v pána podsvětí.

„V Deseti cestách se chystá válka,“ řekl jsem.

Kells přikývl, ale jinak nereagoval. Stále vypadal spíš jako dělník než jako zločinecký boss. Se svým holým temenem, hustým bílým knírem a obočím a s rukávy vyhrnutými nad silná předloktí vypadal, že spíš smlouvá o ceně, než nařizuje něčí smrt. Viděl jsem ho dělat obojí, a co víc – ten člověk měl klenuté zahradní zdi, na které bych se stěží vyškrábal – ale většinou byl spokojený, když se posadil a vypadal hloupěji, než skutečně byl, a spřádal svoje pavučiny.

„Ty to víš?“ zeptal jsem se.

„Umím číst signály stejně jako kdokoli jiný.“

„A?“

„Další tah je na Niccovi.“ Pohladil žulovou sovu, která seděla na krbové římse. Vypadala, jakoby vylétla z kamene, z něhož byl krb vyrobený. Když jsem se podíval blíž, zjistil jsem, že bych rozpoznal každé jednotlivé pírko. „Jestli chce Nicco dál na Deset cest tlačit, je to jeho věc. Ale já nebudu nečinně sedět a dívat se, a stejně tak někteří další Ušlechtilí. Rhys Modrý Plášť je skoro připraven jít po Niccovi sám. To samé platí pro Plachou Meg. Oba chtějí, abych se připojil, a upřímně – láká mě to.“ Otřel si ruce o košili a upřeně se zahleděl do prázdna. „Jestli pošle ještě další skupinu na moje území, tak…“

„Počkej chvíli!“ zarazil jsem ho. „Řekl jsi, že Nicco jde v Deseti cestách proti tobě?“

„Už víc než dva měsíce,“ odpověděl. „Dělá to přes prostředníky, ale stopa vede vždycky zpátky k němu.“ Kellsovo huňaté obočí se svraštilo. „Proč? Co jsi slyšel?“

„Totéž co ty, jen z Niccova konce – že využíváš místní klany, abys pronikl do některýho z jeho kšeftů, stejně jako do další části čtvrti.“ Dokonce i Rambles vypadal, jako by si myslel, že za tlakem na Nicca je Kells. Ani Ironius mu to nevyvracel.

Ironius. A jeho Šedý princ. Zatraceně!

„Podniknul Nicco něco proti mně?“ zeptal se Kells.

„V poslední době? Ne. Ačkoli teď…“

Kells pokrčil prsty, zaťal ruku v pěst a pak ji povolil.

„Někdo nás provokuje, co?“

„Jako kobru cínovou píšťalkou,“ řekl jsem. „Tebe i celou zatracenou čtvrť.“

„Proč?“

„Protože válka gangů lidi znervózňuje.“ Křivě jsem se zašklebil a vzpomněl si na to, co říkal Ironius. „A někdy je dokonce učiní zoufalými.“

„Jak zoufalými?“

„Dost zoufalými na to, aby přemýšleli o nemyslitelným.“

„Nemyslitelným,“ zamumlal Kells. Pak se na mě zahleděl a vypadalo to, jako by mě viděl poprvé. „Sedni si,“ řekl. „Vypadáš, že se svalíš.“

Udělal jsem, co řekl. Otočil jsem židli tak, abych se mohl předklonit přes opěradlo. Bylo to pohodlné. Kells na chvíli vyšel z pokoje, pak se vrátil a zaujal místo před krbem.

„Jídlo a víno jsou na cestě,“ poznamenal. „Mezitím…“

Podal mi šálek vody.

„Nemyslitelný,“ zopakoval, když jsem se napil. „Rozumím tomu tak, že mluvíš o něčem větším než o zformování jednoduchých aliancí, jako tý, o který jsem právě mluvil?“

„To by mohla být jedna část,“ odpověděl jsem. „Ale myslím, že je toho víc.“

„Jako třeba?“

„Co se stane, když ty a Nicco půjdete do války v Deseti cestách?“

Skoro jsem slyšel, jak dílky v jeho hlavě zapadají do sebe – válka vede k nestabilitě, k vakuu moci, k příležitosti.

„Nový Ušlechtilý převezme kontrolu nad Deseti cestami a vykope nás všechny ven,“ řekl. „Musí jen počkat, až se všechno rozběhne, pak zakročí a udělá čistku.“

„Ona,“ řekl jsem. „Ona musí čekat a pak udělat čistku. Kromě toho jsou tu další věci.“

Kells pozvedl obočí.

„Myslíš natlačit se pak na naše území? Ta žena přemýšlí ve velkém, co?“

„Nemáš představu, jak ve velkém,“ odpověděl jsem. Odložil jsem hrnek a mé oči se setkaly s jeho. „Šilhá po celý Ildrecce. Po všem, co s tím souvisí.“

„Myslíš jako Isidore?“ zeptal se Kells. Zafrkal. „Dobrá, v tom případě myslím, že nemáme…“

„Je to Princ,“ řekl jsem. „Nad tímhle vším visí ruka Šedýho prince – Deset cest, Ildrecca, všechno kolem. Přinejmenším si to myslím.“

Kells vztáhl ruku k sově, ale minul a spadl by do krbu, kdyby se druhou rukou nezachytil okraje otvoru. Když se narovnal, přejel si rukou po knírku a zanechal na něm šmouhu od sazí.

„Tím se… věci mění,“ řekl. Hlas se mu nepatrně třásl. Vytáhl židli zpod stolu ke krbu a posadil se naproti mně.

„Máš nějakou představu, který Princ?“ zeptal se.

„Pracuju na tom,“ odpověděl jsem.

„Pověz mi všechno,“ řekl. „Od začátku.“

Řekl jsem mu tedy všechno, kromě Přísahy s Deganem. Nebyl jsem si ještě jistý, kde končí moje povinnosti ke Kellsovi a kde začíná Přísaha. Kdybych měl trochu času a spoustu spánku, asi bych si to dokázal v hlavě srovnat, ale v jemnějších bodech jsem teď svému úsudku nevěřil. Kells na mě v žádném případě netlačil – byl příliš zaměstnaný propracováváním se důsledky toho, co jsem mu řekl.

„To sedí,“ přikývl. „To zatraceně sedí. Nicco a já to skvěle doplňujeme. Má svrbění jít po mně už roky a já jsem si naprosto jistý, že kdyby zatlačil, nepoddal bych se. Minulost nedovolí ani jednomu z nás ustoupit. A zatímco budeme bušit jeden do druhého, kdokoliv může nečinně sedět a shromažďovat síly.“ Potřásl hlavou. „Zatracený lstivý Princové!“

„Je tu jedna věc, která mě trápí.“ Kells se zachechtal.

„Přál bych si, aby můj seznam byl taky tak krátký, ale dobře, můj ‚optimistický‘ Dlouhý čenichu – co je tvůj jediný trn v patě?“

„Říše,“ řekl jsem. „Myslíš si upřímně, že Markino udrží sebe a svoje vojáky ze hry, když bude válka tak velká, jak si myslíme?“

Kells se opřel a hladil si knírek, čímž dál rozšiřoval tmavou skvrnu.

„Myslím,“ řekl pomalu, „že kdokoliv tohle vymyslel, nějakým způsobem počítal i s říší. Netuším jak – já si určitě nechci pohrávat s císařem, zvlášť s Markinem. Stárne, což znamená, že může mít méně… pochopení.“

Odfrkl jsem. Řekl to velmi uhlazeně. Jak každé vtělení vládce stárlo, začínal císař trochu šílet. Paranoia, zuřivost a neobvyklé posedlosti nebyly v posledních letech jeho života ničím zvláštním, ale byly obyčejně mírné a držely se v Dvorské čtvrti – nebo se tak všeobecně povídalo. Nicméně jestli se Markinovi donese, že se Bratrstvo pokouší na něj dorážet, a jestli bude v pomstychtivé náladě… Otřásl jsem se.

„Vtip je v tom,“ řekl Kells, „že když plánuješ takhle dalekosáhlou věc, na podobné detaily nezapomínáš. Ne, my možná nezjistíme, jakou roli v tom říše hraje, ale očekávám, že má taky svoje místo.“

„Nemůžeme to nechat dojít do tohohle bodu,“ poznamenal jsem. „Válku v Deseti cestách nesmíme dopustit.“

„Možná,“ řekl Kells.

„Možná? Neslyšel jsi, co jsem právě říkal? Válka gangů. Šedý princ. Jde po tobě – jde po nás.“

Kells na mě chladně hleděl.

„Slyšel jsem tě, Drothe, ale myslím, že bych ti měl něco připomenout – já nejsem Nicco. Nevyskočím při prvním náznaku kouře. Něco takového může běžet různými směry a já nechci skončit ve slepé uličce, protože jsem se nejdřív nezamyslel. Ano, nedopustit tuhle válku by mohl být dobrý směr, ale třeba to nebude možné. Mluvíme o Niccovi. Možná nebude poslouchat rozumné vysvětlení a určitě to nebude chtít slyšet ode mě. Jestli usoudí, že stojím za tím, co se v Deseti cestách děje, uvidí to jako osobní útok a vrhne se na mě pěstmi. A já se před ním nechci sehnout, dokonce ani jestli tohle všechno je past. Stále mám svou organizaci a lidi, na které musím myslet.“

„Takže uděláš to, co chce Princ?“

„Možná nebudu mít na výběr,“ zakřenil se Kells. „Ale to neznamená, že musím jednat podle připraveného scénáře.“

„Počkej!“ zarazil jsem ho. „Chceš mi říct, že přemýšlíš o tom, že se postavíš Šedému princi?“ Byl propastný rozdíl mezi tím, jestli po někom pasu já nebo Kells. Já jsem mohl se štěstím uniknout nezpozorovaný, ale Kells tuhle volbu neměl. Byl příliš velký na to, aby ho přehlédli.

Kellsův prst znovu přejel po knírku a odhalil úšklebek.

„Lákavé, což? Hrát s jedním z nich jejich vlastní hru? Dokázat, že nemusíš jen stát proti nim, ale možná být s nimi? Má to svůj půvab.“

„Ty že by ses stal Šedým princem?“ Bylo to vůbec možné? Nikdy jsem o tom nepřemýšlel, ale odněkud pocházet museli.

„Ty si nemyslíš, že bych vypadal dobře ve stínu?“ Pak si povzdechl a jiskra v jeho očích pohasla. „Ne, máš pravdu. Takový pokus by byl příliš riskantní. Ale můžu využít toho, co víme, ke svému vlastnímu tahu, abych udělal Nicca pro Prince atraktivnějším cílem, než jsem já. Možná to budu dokonce moct zařídit tak, že skončím s dílem Niccova území – možná s dobrým dílem.“

„Takže ty se nechceš postavit Šedému princi,“ podotkl jsem suše. „Ty s nimi chceš jen manipulovat.“

„Tak nějak,“ zašklebil se Kells.

„A když to nepůjde?“

Kells se zasmál.

„Ještě jsem ani nepřišel na to, jak ji obalamutit, a ty už chceš vědět, co udělám, když se moje plány zhroutí. Dej mi čas, Drothe!“ Předklonil se a ukázal na mě prstem. „Ale souhlasím s tebou – když nemůžeme válku zastavit, nemůžeme ji nechat vymknout se z rukou. Pokud se rozroste tak, že se do toho vloží říše, jak se obáváš…“ Zamával rukou. „Pchá! Všechno, minimálně až na naši úroveň, vyletí komínem. To nejlepší, v co můžeme doufat, je, že si dřepneme a Bílé šerpy nás minou.“

„To nezní moc nadějně,“ poznamenal jsem.

„Poslední útočiště bývají taková.“

Zívl jsem a protřel si oči. Bylo zatraceně jasné poledne. Byl jsem tak unavený, že přestože moje noční vidění odpočívalo, světlo mě stále bolelo. Přidal jsem si to na seznam všech svých ostatních současných bolestí – bolestí, na něž jsem během sezení s Kellsem skoro dokázal zapomenout, ale které se teď, když jsem se hýbal, zuřivě vrátily. No, sotva hýbal. Za chůze jsem se posiloval představami prášků tlumících bolest a spánku umocněného léky. Zasloužil jsem si je.

S Kellsem jsme takto pokračovali pár dalších hodin, záležitosti a možnosti a víc myšlenek jsme zamítli než přijali – jako třeba staré časy. Nikdy mě nenapadlo, jak moc mi chybí, dokud nedošlo k vzácným příležitostem, kdy se mi připomněly.

Kells byl ten, kdo mě uvedl do Bratrstva, kdo si mě všiml v Deseti cestách a usoudil, že by ze mě mohlo být něco víc než jen otvírač petlic. Opatrnými otázkami mě nasměroval k čenichání a na samém počátku mé kariéry mě zásoboval drobky informací. Tehdy jsem to samozřejmě nevěděl, ale během let jsem pochytil dost náznaků, abych si to dal dohromady – Kells si mě cvičil. A nejen jako Široký čenich – viděl ve mně potenciál Dlouhého čenichu.

Právě proto jsem pro něj tehdy nikdy oficiálně nepracoval, i když jsem o to opakovaně žádal. Pokud by mezi námi bylo viditelné spojení, Nicco by si mne nikdy nevybral. Bylo lepší, když jsem vypadal „nezávisle“, tvrdil Kells. A já jsem poslechl, protože mi pomohl dostat se z Deseti cest a naučil mě být Čenichem a také protože měl jeden z nejlepších zločineckých mozků, s nimiž jsem se setkal. Ale především jsem ho poslouchal, protože za mnou stál a věřil mi, když mi nikdo jiný nevěřil.

A tak jsme dumali, vymýšleli a předhazovali jeden druhému myšlenky v jeho pracovně, dokud mi neřekl, abych odešel. Nepochyboval jsem, že už má hotové základní rysy plánu, ale nehodlal mi je sdělit, což od něj bylo chytré. Čím méně toho vím, tím méně toho můžu prozradit, což je vždy moudrá politika.

Co se týče mě, mým úkolem bylo víceméně to, co jsem už dělal – pokusit se zabránit Niccovi rozpoutat v Deseti cestách válku. Počítal jsem svoje šance jako nadpoloviční, díky tomu, co jsem věděl na Ramblese, ale moc dobře jsem věděl, že to nebude jednoduché. Dokud si Nicco myslí, že je za tím Kells, jeho prvním impulzem bude se na něj vrhnout. Potřeboval jsem ho přesvědčit, že lepším cílem pro jeho vztek jsou Rambles a Ironius.

Krátil jsem si cestu uličkou tři bloky na západ od Deseti cest a v omámené hlavě jsem si přehrával pravděpodobné scénáře, když se ze stínu ozval hlas.

„Hledáš Larriose.“

Byl to vznešený hlas, jemný jako drahý koňak. Instinktivně jsem se přikrčil s nožem v každé ruce. Ulička byla příliš úzká na práci s rapírem. Pátral jsem ve stínech po zdroji hlasu, ale prosakovalo sem příliš slunečního světla, což tlumilo mé noční vidění. Hlas zněl lehce povědomě.

„To se jenom povídá,“ řekl jsem. Rozhodil jsem sítě přede dvěma dny, ale nečekal jsem, že se někdo ozve tak brzy. Larrios na mě působil jako člověk, který se umí vypařit, když to potřebuje.

V šeru přede mnou se mihla postava, jako by se zhmotnila ze stínu. Byl to muž a byl vysoký, což bylo jediné, co jsem o něm dokázal říct. Dlouhý šedočerný plášť s kápí, který měl na sobě, skryl všechny ostatní rysy.

„Radši bys měl zaplatit víc než minule,“ řekl.

„Minule?“

Byl vzdálen pět kroků, když mu zpod pláště vyklouzla ruka v rukavici a nedbale něco hodila směrem ke mně. Byla to mince, která se matně zaleskla, když na ni dopadl paprsek světla. Měděná sova jednou, dvakrát cinkla o dláždění, pak se zakutálela a zůstala ležet ve slizem pokryté kaluži čehosi u mých nohou.

Onen muž se zachechtal a při tom zvuku jsem si náhle cosi vybavil. Byl to onen chlápek, který mě a Degana nasměroval za Tichou Elizou během naší první noci v Deseti cestách.

„Pokud mě dovedeš k Larriosovi, zaplatím víc. O hodně.“

Kápě jednou kývla.

„Pod podmínkou,“ dodal jsem, „že až Larriose najdu, bude v jednom kuse. Najít jeho mrtvolu mi nepomůže.“

„To je tvůj problém,“ opáčil. „Pomůžu ti ho najít. Nemůžu slíbit, v jakém bude stavu.“

„Ty víš, kde je?“

„V zásadě.“

„To je moc neurčitý,“ zamračil jsem se. „Neurčitý snižuje cenu.“

„Dej mi den a budu vědět víc.“

„Co víc?“

„To, za co rád zaplatíš.“

Zasunul jsem nože zpátky a zkřížil ruce před sebou.

„Jseš arogantní parchant, víš o tom?“

„Můžu si to dovolit,“ slyšel jsem úsměšek v jeho hlase. „Můžeš si to dovolit ty?“

„Já jsem ten, kdo platí,“ připomněl jsem mu, když se otočil.

„Prachy nedonutí člověka k důkladný práci.“

„To ani přátelství se stíny.“

„Nebuď tak sebejistej,“ zachechtal se a zmizel v temných koutech uličky. Když jsem znovu vykročil, byl pryč.

Když jsem zahnul do Plukovní ulice, ještě pořád jsem si hrál s měďákem.

Larrios… Pokud mi dokáže najít Larriose, mohl bych získat nějaké odpovědi o relikvii a knize. Krucinál, Larrios by možná mohl vědět i o tom zatraceném útržku papíru! Spíš by mě překvapilo, kdyby nevěděl. Nad knihou a relikvií se protínalo příliš mnoho stop – Athelova, Larriosova, Šedého prince, Železného Degana, nemluvě o Niccově organizaci a o mně, kteří jsme náhodou narazili na Fedima. A i když to bylo jen nejasné pojítko, útržek papíru ve váčku s ahrami se zdál to vše propojovat – Athela s relikvií, Fedimem, Larriosem i konkurenční tlupou, pasoucí po knize, k čemuž zároveň poutal i mě.

Ano, rozhodně jsem chtěl, aby ten tajemný chlapík v kápi Larriose našel.

Byl jsem stále o dva vchody dál, když jsem si všiml, že Cosima stojí před domem a vyklepává koberec. Spatřila mě také, ale místo aby mě pozdravila, nebo se alespoň usmála, se otočila, vešla zpátky do bytu a zabouchla za sebou dveře. Co to…?

Počkat – co tady pořád dělá?

Došel jsem ke dveřím a zaklepal. Žádná odpověď.

„Cosimo?“

„Nikam nejdu,“ řekla zpoza dveří, „nemůžeš mě přinutit.“

„Nejsem tu, abych tě k čemukoliv nutil. Myslel jsem, že Eppyris pošle tebe a děvčata, abyste chvíli zůstaly s rodinou.“

„Renna a Sophia jsou u mojí matky.“

„Ale ty jsi tady.“

„Dokud tu bude Eppyris, budu tu i já.“

„Jen myslím na tvou bezpečnost,“ vzdychl jsem a opřel čelo o dveře. „Podle toho, co se stalo tu noc, má možná pravdu.“

Na druhé straně dveří bylo dlouhé ticho.

„Ty si myslíš, že má pravdu?“

Dlouze jsem se nadechl.

„Myslím, že je správné, že má tvůj manžel o svou ženu a rodinu starost.“

„To není odpověď.“

„To je jediná odpověď, jakou ti můžu rozumně dát.“

Dveře se otevřely, až jsem skoro upadl dovnitř, přímo do náruče Cosimy. Zastavila mě rukou na hrudi.

„Ty jsi ten, koho se pokusili zabít,“ prohlásila Cosima. „Pokud o tom někdo může rozumně mluvit, jsi to ty.“

„Jediná věc, o který může rozumně mluvit,“ ozval se za mnou naštvaný hlas, „je jeho vlastní život.“ Otočil jsem se a spatřil na schodech Eppyrise s koženou lékárnickou zástěrou uvázanou kolem pasu. Za ním byly otevřené boční dveře do lékárny. „Naše životy jsou naše věc, ne jeho.“

Hleděl jsem Eppyrisovi do očí a polykal slova. Žili v mém domě – to z nich činilo můj zájem. Cokoliv se stalo pod touto střechou, se mě týkalo. Připustit něco jiného bylo totéž, jako přiznat, že nedokážu ochránit své vlastní zájmy, že nedokážu udržet zbytek podsvětí z dosahu.

Až na to, že Eppyris to tak neviděl. A já jsem mu rozuměl.

„Dělejte to, co myslíte, že je potřeba,“ řekl jsem jim. „Zůstaňte nebo odejděte. Budete v bezpečí tak i tak.“

Otočil jsem se a šoural se ke schodům. Za sebou jsem slyšel zavírání dvou dveří. Neohlédl jsem se abych zkontroloval, kdo vešel do kterých.

Nahoře v patře na podlaze vedle mých dveří čekala Ptáčnice Jess.

„To bylo dobrý,“ řekla.

„Jdi do prdele!“

Prohlédl jsem si ji od hlavy k patě. Vlasy jí trčely v různých úhlech zpod čapky, která soudě podle špíny na ní ulpělé jí víc než jednou sklouzla z hlavy. Na kloubech jedné ruky měla čerstvé odřeniny a všiml jsem si malé skoby na jejích nových kamaších.

„Co tě tak pocuchalo?“ zeptal jsem se, když jsem strkal klíč do zámku, otočil s ním na půl otáčky doleva a pak totéž doprava. Teď bylo odemčeno, ale pořád bylo potřeba ještě jednou otočit klíčem o celou otáčku pro zajištění pružiny v těle zámku, jinak by po stisknutí kliky na mě vyletěla spousta ostrých hrotů.

„Sylos.“

Pomalu jsem vytáhl klíč ze zámku.

„On měl tu noc hlídat vepředu, co? Když přišel Tamas.“

„Jo.“

„A na co se vymluvil?“

„Nic moc. Myslím, že utekl hned, jak mě viděl přicházet.“

Slyšel jsem, jak klíč zaduněl o podlahu, ale nebyl jsem si vědom, že bych ho pustil.

„Byl to on? Ten, kdo nechal Tamase vejít dovnitř?“

Ptáčnice přikývla.

„Chci ho vidět. Hned!“

„Jo, tak to hodně štěstí,“ řekla a podala mi klíč. „Sklouzl ze střechy. Letěl čtyři patra tak rychle, že bys ani nestihl říct plesk.“ Pro zdůraznění plácla dlaní o podlahu.

„Do prdele, Jess, potřeboval jsem ho živýho.“

„Ty jsi ho potřeboval živýho?“ Ptáčnice vyskočila tak rychle, že jsem musel o krok ustoupit, aby mě hlavou nezasáhla do brady. „Víš, co ten hajzl provedl, Drothe? Potom, co jsem od tebe tu noc odešla, jsem našla tři svoje lidi mrtvý. Tři! Nevím, jestli to udělal sám, nebo je nechal tomu vrahounovi, ale tak nebo tak mě poškodil daleko hůř než tebe. Takže na mě nezkoušej, jak moc jsi ho ‚potřeboval‘ živýho – chtěla jsem tu svini dostat do rukou, až mě to bolelo.“

Měl jsem chuť se s ní o tom hádat, když jsem si povšiml jejích očí. Nebyly tvrdé nebo rozhněvané, jak jsem očekával, byly plné bolesti. Ztratila tři lidi – já jen klid duše.

„Promiň,“ omluvil jsem se. „Už dlouho jsem osobně nikoho nezaměstnával… Zapomněl jsem.“

Jess přikývla.

„Řekl něco?“ zeptal jsem se.

„Myslíš před tím nebo po tom, co vyskočil z okna penzionu?“ Zavrtěla hlavou. „Ne, nebyl moc výřečnej. A i když jsem si jistá, že ty bys dokázal dostat přiznání z někoho, koho zrovna honíš po střechách, já na to tak úplně nemám.“

„Co tělo?“

„A co s ním? Měl nějaký jestřáby, hrst zlatých sokolů – aspoň mu zaplatili dobře – a trochu osobních věcí. Jo a poutnickou známku. Ta mu teda hodně pomohla,“ ušklíbla se.

„Počkej!“ skočil jsem jí do řeči. „Poutnickou známku? Jakou přesně?“

„Nevím, sakra. Vypadám, jako že chodím na poutě?“ Sáhla do malého váčku na opasku, prohrabala se v něm a vytáhla olověný kosočtverec. „Tady.“

Vzal jsem si ho. Byl to tentýž. Stejný jako známka, kterou jsem našel u Athela – zaoblený, třikrát oražený, starý.

„Papír,“ řekl jsem, aniž jsem vzhlédl od známky. „Měl u sebe Sylos nějaký kousky papíru?“

Další přehrabování a pak se její ruka vynořila se dvěma špinavými srolovanými útržky papíru. Jemně jsem jeden vzal z její dlaně a rozbalil ho. Byla na něm stejná směsice znaků, kterou jsem se už naučil nazpaměť od zkoumání Athelova papírku.

„Co to krucinál je?“ ptala se Ptáčnice a natahovala hlavu tak, že mi skoro překážela ve výhledu.

„Nejsem si jistý.“

Vytáhl jsem Athelův papírek a podržel ho vedle toho, který našla Jess u Sylose. Znaky byly jiné, ale velikost a celkový vzhled stejné.

„Tohle jsem našel u někoho, kdo se mi připletl do nějaké jiné práce. Měl i tu poutnickou známku.“

„Co to znamená?“

„Nevím,“ zavrtěl jsem hlavou.

Pohrával jsem si s myšlenkou, že místo Christiany mohl být za Tamasovým vražedným pokusem někdo z jejích nepřátel u dvora – jeden šlechtic, snažící se odstranit nástroj kariéry druhého. To by určitě vysvětlovalo livrej a padělaný dopis, stejně jako peníze potřebné pro zajištění přenosného kouzla. Ale teď to nesedělo. Sylos neměl žádné spojení s relikvií. Neměl sebemenší důvod mít u sebe podobný útržek papíru jako Athel. Ale měl ho.

Zíral jsem na papírky a pokoušel se zachytit linii, která to vše protínala. Athel mě zavedl k Fedimovi, ten zase k Larriosovi a ten k Ironiovi a Šedému princi. Tady se stopa rozdělovala. Jedna vedla do Deseti cest a další sledovala Larriosovu knihu. Z druhého pohledu to vypadalo, jako že stopa vedla od Sylose přes padělek k Tamasovi, přičemž Christiana byla využita jako záminka proti mně.

Nic spolu nemělo cokoliv společného kromě papírků samotných.

Začínal jsem litovat okamžiku milosrdenství, které jsem projevil vůči Athelovi ve skladišti.

„K čertu s tebou, Athele,“ zavrčel jsem, strčil jsem si papírky a známku do kapsy a sáhl po klice. „Proč jsi mi ksakru nemohl dát víc, než zatracen…“

„Drothe!“

Výkřik přišel v témže okamžiku, kdy se na mě Ptáčnice vrhla a srazila nás oba na zem. O zlomek sekundy později jsem zaslechl silné zadrnčení, jak se něco zabodlo hluboko do mých dveří.

„Ty hovado!“ zařvala mi do ucha a nepřestávala na mně ležet.

„Au,“ zaúpěl jsem. Ležel jsem na podlaze, ona na mně a mezi námi byly všechny moje šrámy. Sbírala se na nohy.

„Co sis do prdele myslel?“

„Nemyslel jsem,“ přiznal jsem, když jsem sám o něco pomaleji vstával. „To je ten problém. Jsem příliš unavenej, abych myslel.“

Ze dveří trčela krátká střela z kuše s hrotem zabodnutým tak hluboko, že nebyl vidět. Přiletěla ze stínů za schodištěm za námi. Umístil jsem automatický samostříl před více než rokem a podél zdi od něj táhl drát ke dveřím. Když jsem otevřel dveře, aniž bych zajistil drát, vystřelil. Pitomá, pitomá chyba.

„Zatraceně, Drothe! Jestli si myslíš, že já budu ztrácet lidi, jenom aby ses ty mohl zabít sám vlastní zasranou pastí, koukej si najít někoho jinýho! Kdybych tu nebyla, byl bys připíchnutej k těm dveřím jako nějakej Eriff první noci. Andělé! Už jsem ti říkala, že nemusíš být tak zatraceně paranoidní, ale poslouchal jsi mě? Ne. A teď…“

Neobtěžoval jsem se připomenout, že kdyby tu nebyla, nebyl bych duchem mimo, kvůli myšlenkám na Athela a Sylose a útržky papíru. Jen jsem v obranném gestu zvedl ruku.

„Máš pravdu. Díky. Jsem tvým dlužníkem. Víc než kdy jindy. Ale teď, byla bys prosím tý laskavosti a zajistila pro mě prkno v podlaze vevnitř? Už si nevěřím.“

„Takže ty taky?“

„Ptáčnice…“

„Dobře, dobře!“

Několikrát se zhluboka nadechla, aby přinutila ruce přestat se třást. Pak si klekla, otevřela dveře na škvíru a sáhla dovnitř, aby otočila malou pákou na zdi, která zajišťovala uvolněné prkno v podlaze hned za dveřmi. Stoupnutí na toto prkno bez zajištění by nám chrstlo do obličeje vápno z měchu umístěného pod ním.

„Kdy jsi vlastně naposledy spal?“ zeptala se, když vstala.

„Včera? Předevčírem? V tuhle chvíli si fakt nevzpomínám.“

„Fajn,“ otevřela dveře. „Navrhuju… Do prdele!“

I kdyby to byla nabídka, pochybuji, že bych byl schopen ji zrovna v tuto chvíli přijmout. I když mohla být v posteli inspirující, teď jsem na to neměl ani trochu chuť. Ale z toho, co se stalo, jsem se nemusel starat o to, co odpoví. Zadrhnutí jejího hlasu a způsob, jakým strnula ve dveřích, mi řeklo víc, než jsem potřeboval vědět. Bez rozmýšlení jsem se natáhl, připravený odstrčit ji a přibouchnout dveře proti čemukoliv, co na nás čekalo uvnitř. Pak jsem spatřil to co ona a strnul jsem taky.

V mé ložnici byla žena – mrtvá. Mrtvá levitující žena, vznášející se stopu nad zemí na ničem viditelném.

„Máme problém,“ řekla Ptáčnice Jess. „Velkej problém.“

Kapitola 15

„Kdo je to?“ zeptal se mě Jelem a pokračoval v pomalém obcházení vznášející se mrtvoly.

„Task, jedna z Čepelí,“ odpověděl jsem mu z okraje postele. „Dobrá. Hodně dobrá.“

„Takže ten, kdo to udělal, ti prokázal službu,“ poznamenal.

„To mám teda kliku.“

Jelem se usmál a dál kroužil kolem mrtvé nájemné vražedkyně. Jeho vestu nahradil lehký kabát z modré látky, ale pod ním vykukovala stejná bílá róba jako minulou noc. Kolem hlavy měl uvázanou látku stejně modré barvy. Vypadal čileji než polovina lidí, které jsem potkal na ulici cestou domů, přestože jsem si byl jistý, že celou noc nespal.

Poslal jsem pro něj okamžitě – tohle byla jeho parketa. A kromě toho tato záležitost měla přímou souvislost s Tamasem a jeho provazem – Task visel z opasku úplně stejný.

„Kdy ji můžeme sundat?“ zeptal jsem se. Zajímalo mě, jestli u ní nenajdeme – kromě provazu – ještě něco jiného, třeba kousky papíru.

„Brzy,“ odpověděl Jelem. „Nahoře ji drží kouzlo, které sice můžeme rozplést, ale ani tak to není nic lehkého.“ Vytáhl malý váček z teletiny, vzal z něj jedno semeno ahrami a vhodil si je do úst. Jak chodil kolem, zamyšleně ho cucal. „Tohle je dobře odvedená práce,“ dodal po chvíli a gestem objel tělo Task. „Kvalita magie je vyšší než obvykle vídáváme na ulici. Kotvy jsou silné, přímo spojené s netherem. Nechat tělo levitovat dá moc práce. Jednoduché odpuzovací kouzlo umístěné na podlahu by mělo stejný efekt, ale po pár dnech by vyprchalo. Takhle by tělo zůstalo ve vzduchu po léta.“ Jelem na mě upřel významný pohled. Oplatil jsem mu ho.

„Myslím, že tím něco naznačuješ – a navíc tohle není prkotina,“ řekl jsem, „to už mi došlo.“

„Já jen říkám, že je rozdíl mezi kouzlem a kouzlem.“

Stiskl jsem si kořen nosu.

„To nejsou dobrý zprávy, co?“

„To se mě ptáš ty, komu v ložnici levituje mrtvej nájemnej vrah?“ Na tom něco bylo.

„Tak sem s tím!“

„Kolik toho víš o teorii magie?“

„Asi tolik jako ty o vyháčkovávání zámků.“

„Jasně,“ usmál se Jelem, „vezmu to tedy zkrátka. Úplný základ je, že magie čerpá energii z něčeho, co nazýváme nether. S tímto předpokladem souhlasí většina mágů – názory se rozcházejí, když začínáme mluvit o tom, co vlastně nether je. Nebudu tě nudit různými teoriemi o podstatě netheru…“

„A sakra,“ poznamenal jsem.

„Ale když mě budeš přerušovat, klidně můžu.“ Jelem v promluvě udělal pauzu a velice významně se nadechl. „Jejich hlavním bodem je, že zatímco nether je od naší reality oddělený, část jeho energie dokáže prosáknout do našeho světa. Na tom, jestli sem nether proudí přirozeně, je sem přitahován nějakou jinou silou nebo jde o ‚dar‘ daný nám vesmírem nebo božstvy, v naší současné diskuzi nezáleží. Většina pouliční magie tak, jak ji známe, bere sílu z energie, která k nám prosákla z netheru sama od sebe. To znamená, že průměrný Zaklínač energii pro kouzla nepřivolává, ale jen si bere tu, která tu už je a zformuje si ji podle potřeby. Navíc to, jak energii sbírá, schraňuje a formuje, má obrovský dopad nejen na to, jak se projeví, ale i na to, jak dlouho vydrží.“

„Ty se o Zaklínačích vyjadřuješ, skoro jako by to byli sběrači odpadků,“ řekl jsem. Jelem se na mě podíval spatra.

„Já se na ně spíš dívám jako na krejčí, kteří berou pruhy látky a pomocí zastřižení tady a přišití onde z ní vytvářejí něco užitečného.“

„Aha,“ řekl jsem, „takže, můj milý ‚krejčíku‘, co to má co do činění tamhle s Task?“

„Jak už jsem řekl, devětadevadesát ze sta Zaklínačů by pro udržení těla ve vzduchu použilo základní odpuzovací kouzlo. Je to jednoduché zaříkání, které prostým způsobem využívá dostupnou energii. Nemluvě o tom, že většina Zaklínačů zná jenom tenhle způsob, jak dodat kouzlům sílu.“ Ukázal na mrtvolu. „Nicméně v tomto případě původce kouzla udělal něco jiného – do netheru otevřel úzkou skulinu a kouzlo s ní svázal. Místo využití energie, která se kolem nás již nahromadila, vytvořil přímé spojení s netherem.“

„Jak moc je to náročné?“

„Hodně.“

„Dovedl bys to?“

„Udělal jsem to už celkem čtyřikrát,“ řekl. „Dávno, v Djanu. A vždycky si to vyžádalo celé dny přípravy v absolutně známém prostředí. Udělat to zde, v něčím domě, navíc v časové tísni? To bych nezvládl. A ani bych to nechtěl zvládnout.“

„Ale můžeš ho zrušit,“ řekl jsem.

„Ano, protože ať už to udělal kdokoliv, udělal to tak, aby někdo jiný mohl kouzlo rozplést.“

„Schválně?“

„Přesně tak.“

Podíval jsem se na Task a napadla mě myšlenka, hodně černá myšlenka.

„Tedy, Jeleme,“ pronesl jsem pomalu, „ty se mi snažíš říct, že tohle je imperiálnímagie?“

„Co?“ otočil se Jelem a zadíval se na mě. „U Rodiny, to ne! Ne. Kdyby byla, už sedím doma, zajišťuju si alibi a hledám nejkratší cestu ven z Ildreccy. Tahle magie je velmi silná, ale pořád je to jen pouliční kouzlení. Imperiální magie je o mnoho úrovní výše. Nebo – tak jsem to alespoň slyšel –, pokud jde o imperiální magii, všechno jsou beztak jen neověřené povídačky.“

„Uf, fajn, pokud je to tedy jen ‚velmi silné‘,“ ušklíbl jsem se kysele.

Přes veškerou magii jsem se ale cítil podivně klidný. Bylo to, jako bych se dostal do situace, kdy se na mě všechno navalilo tak, že na jedné věci navíc nezáleží. Nový nájemný vrah mi měl dělat starosti. To, že Task byla u mě v pokoji, mě mělo vylekat, neznámý původ magie, který se s ní vypořádal, mě měl vyděsit k smrti. Místo toho se to přese mne všechno převalilo a já zůstal nezasažený.

Myslím, že až se ráno probudím, věci budou vypadat o dost hůře.

Od schodů se ozvaly odměřené kroky. O okamžik později do místnosti vkráčela Ptáčnice Jess a z každého jejího gesta čišel hněv.

„Mí lidé hlásí, že v noci se nic zvláštního nestalo,“ vztekala se. „Nikdo vůbec nic neviděl.“

„To mě nepřekvapuje,“ řekl Jelem. Z kabátu vytáhl malý kartáček a začal jím uhlazovat vzduch kolem těla. „Yazani, který má tohle na svědomí, nejspíš může přicházet a odcházet jak se mu zlíbí, minimálně pokud jde o tvé snažení.“ Zastavil, naslinil si tmavý palec a promnul něco na mrtvole Task. „Možná bys, Drothe, mohl pouvažovat o nějakém kouzelném zabezpečení,“ řekl. „Mé ceny jsou, hmm… sice ne úplně mírné… řekněme spíše dostupné?“

„Já to zvládnu sama!“ odsekla Ptáčnice. „Nepotřebuju, aby mi nějakej podřadnej zaříkávač rozhazoval kolem kouzla – kouzla, která se jen budou plést mým lidem pod nohy.“

„Ano,“ pokračoval Jelem, zatímco se vrátil ke kartáčování. „To, že jsi zatím odváděla naprosto perfektní práci, je zřejmé i na první pohled. Řekni mi jedno – když budu chtít Drotha zabít, musím se objednat předem, nebo to tu chodí ‚kdo dřív přijde, ten dřív mele‘? Etiketa Bratrstva mě vždycky mátla.“

Natáhl jsem se a chytil Jess za ruku ve chvíli, kdy už čepel nože byla venku z pochvy. Ptáčnice do mě zabodla pohled a snažila se mi vytrhnout. Potřásl jsem hlavou. Jelem naším směrem neutrousil jediný pohled.

„Zastavilo by mou nezvanou návštěvnici tvoje kouzlo?“ zeptal jsem se. Jelem prohnal semínko kolem zubů.

„Ji?“ ukázal na mrtvolu. „Nejspíš ano, i když by mě nepřekvapilo, kdyby ji zabili jinde a sem ji přinesli už mrtvou. Je mnohem jednodušší zaplést mrtvolu než živé tělo. Pokud se ptáš, jestli toho, kdo ji tu naaranžoval, pak ne, nemyslím, že by má kouzla dovedla našeho neznámého dobrodince víc než jen trochu popíchnout.“

„Jak už jsem řekla,“ zopakovala Ptáčnice, „my to zvládneme.“

Pustil jsem ji. Zastrčila nůž a přistoupila k jednomu ze dvou oken v místnosti. Zatlačením otevřela okenice dokořán a posadila se na parapet.

„Řekl jsi dobrodinec,“ obrátil jsem se na Jelema. Pokývl a pokračoval v obcházení Task.

„Jak jinak? Kdyby kdokoli, kdo to udělal, chtěl, abys byl mrtvý, pak bys byl mrtvý – to mi věř.“

To nám všem vzalo chuť mluvit. Jelem pokračoval v práci kolem levitujícího těla, sem tam se zastavil, aby pronesl něco v zpěvavé djanštině. Jess se kabonila v okně. Sem tam jsem zahlédl, jak dělá malá gesta svým lidem venku – určovala práci a přijímala hlášení. Nejspíš zdvojnásobovala stráže.

Mezitím se mi v hlavě převalovala nejnovější otázka. Proč si dávat práci se zabitím vražedkyně a vystavením těla do vzduchu v mém pokoji, když by stačilo prostě ji podříznout a nechat mi pode dveřmi vzkaz? Nakonec jsem se rozhodl, že nešlo o pouhé varování, ale bylo to prohlášení. Prohlášení, že nejenže mne někdo sleduje, ale také že mohou použít takové síly, kterým se já v životě ani nepřiblížím.

A když měli takovou sílu – a byli ochotní se tím pochlubit – jak moc bylo pravděpodobné, že ti, kdo po mně jdou, mají k dispozici stejné zdroje? Očarovaný provaz byl špatnou zprávou sám o sobě, ale co když to pro ně byla jen prkotina?

Pohlédl jsem zpět na Task. Proč se vůbec obtěžovali s jejím najímáním? Jestli osoba za Tamasem a Task byla stejně mocná jako můj dobrodinec, proč už nejsem mrtvý? A proč, když už se tedy ptáme, se zajímají o mě?

Jednou rukou jsem si promnul čelo, druhou z váčku vytáhl semínko – a pak se zastavil. Ne! Ahrami mi teď odpověď neposkytne. I kdybych jich snědl celý pytel, jenom by mě dostaly do střehu, ale pořád bych byl ospalý. V hlavě se mi míchalo klubko otázek a faktů, ale nic do sebe nezapadalo. Chtít ho vyřešit bylo jako snažit se najít cestu z bludiště se zavázanýma očima. Potřeboval jsem se vyspat. Sakra, já se toužil vyspat, až to bolelo.

„Jak dlouho ti bude ještě trvat, než ji sundáš?“ zeptal jsem se Jelema a pomalu se v posteli přesouval do polohy vleže.

„Těžko říct. Brzo to nebude, to vím jistě.“

„Mám dojem, že jsi říkal, že se to kouzlo dá zrušit.“

„A každý zámek se dá vyháčkovat, ale copak stojím vedle tebe v temných chodbách a třesu ti loktem?“

„Tak kde pak mám spát?“

„Určitě ne tady,“ řekl Jelem a otočil se zpět k tělu Task. „O společnost nestojím a ty určitě nestojíš o to vidět některé z věcí, které budu muset udělat, abych ji dostal dolů. Živíš se hledáním ztracených věcí – určitě si najdeš i nějaké místo ke spaní.“

Najít nějaké místo problém nebyl – najít nějaké bezpečné místo, to už byla úplně jiná záležitost. Ale i tak měl Jelem pravdu – na to, jaké sny by se mi zdály, kdybych tu zůstal, se mi nechtělo ani pomyslet.

Podíval jsem se na Jess.

„To ne, sakra, to teda ne!“

„Jess…“ začal jsem.

„Drothe, ty přitahuješ problémy jako pouliční pes přitahuje blechy. K mýmu bytu se ani nepřiblížíš.“

„Byla by to jen jedna noc,“ zaprosil jsem. „A kromě toho, tak nějak…“

„Ne!“ uzavřela to a sjela z parapetu. „Ani se neopovažuj mi říkat, že ti něco dlužím, nebo že je moje chyba, že teď nemáš kde přespat nebo cokoliv. Moji pověst by zničilo, kdyby tě zabila, ale zrovna teď bych tu cenu s radostí zaplatila. Jen se opovaž říct nějakou hovadinu!“

A protože ze mě právě jedna hovadina lezla, zavřel jsem pusu.

„Předpokládám, že nemůžeš postrádat jednoho člověka, kterej by na mě dával pozor, zatímco se ubytuju v některým z hostinců?“ zeptal jsem se místo toho. Ptáčnice se opřela o zeď. Po tváři jí přelétla lítost. Zřejmě jsem byl pořád hloupý.

„Mám plný ruce práce, abych nepustila Bratrstvo k tobě domů,“ řekla. „Nechci dostat bolení hlavy z toho, jak budu zabezpečovat veřejně přístupný hostinec proti dalšímu vrahovi, natož Zaklínači, kterej si klidně prochází zdí. Jdi někam, kde by tě nikdo nečekal, kde by tě nehledali. To tě teď ochrání líp než armáda Dubů.“

Přikývl jsem. Měla pravdu. Jít někam, kde by mě nikdo nečekal… Vstal jsem.

„Tak já teda jdu,“ řekl jsem a vykročil ke dveřím.

„Tak rychle? A kam?“ zeptala se Ptáčnice.

„Tam, kam ani já nemůžu uvěřit, že jsem na to vůbec pomyslel,“ odpověděl jsem a zavřel za sebou.

Velké dřevěné dveře se otevřely ve chvíli, kdy jsem se chystal podruhé použít klepadlo. Jestli Josefa překvapilo, že mě tu vidí, nedal to na sobě znát. Komorník mé sestry pouze naklonil hlavu a poodstoupil, abych mohl projít.

„Těší mne, že vás znovu vidím, pane,“ řekl, když jsem překročil práh domu své sestry. Zabrblal jsem odpověď.

„Baronka vás očekává?“ zeptal se.

„Co myslíte?“

Josef se nepatrně usmál a zavřel dveře.

„Nuže dobrá, nezbývá než vás ohlásit, dovolíte?“

„Ale jistě,“ ucedil jsem. „Předpokládám, že je to docela událost, co?“

„Samozřejmě,“ opáčil Josef a otočil se. „A pokud mohu dodat, je hezké vás vidět vcházet do domu dveřmi.“

Kolik let uplynulo od doby, kdy jsem použil hlavní vchod? Nebylo to od smrti Nestora. Nepřipadalo mi správné vejít po tom do tohoto domu, ale vplížit se dovnitř přes zahradní zeď mi také připadalo jaksi špatné. Asi jsem zaklepal proto, že poprvé za hodně dlouhou dobu jsem se chystal požádat sestru o laskavost místo toho, aby to byla jen z nouze ctnost.

Rozhlédl jsem se po hale. Moc se toho nezměnilo – tytéž vyleštěné parkety, stejná mozaika na zdi, tentýž pohled skrz klenutou chodbu do zahrady za domem. Skoro jako by můj švagr Nestor mohl každou chvíli vejít z jedné z bočních chodeb s napůl rozvinutým svitkem v rukou, připravený pustit se do diskuze o své poslední interpretaci historie Regentství. Tato myšlenka mi na chvíli vykouzlila na tváři úsměv.

Nestor byl ten poslední ze všech mužů, za které se Christiana mohla provdat. Ale na druhou stranu, možná zrovna tohle bylo to, co je k sobě přitahovalo. Excentrický aristokrat, jemuž nezáleželo ani na tom, že jeho žena je bývalá kurtizána, ani na tom, že zjistil, že jeho švagr je kriminálník. Jestli vůbec něco, pak se postavil před tvář dvora a prohlásil, že je to „vskutku okouzlující“ mít za příbuzného „džentlmana z šedé zóny“. Christianě trvalo skoro týden, než ho přesvědčila, že uvést mne do společnosti na jejich svatbě, o dvoru nemluvě, by pro ně oba byla pohroma. Nakonec s ní souhlasil, ale mám dojem, že nějaká Nestorova část by ráda viděla, jak by takový skandál nakonec dopadl.

Zívl jsem a zaklonil hlavu. Na zdi nade mnou byla mozaika ze skla a kamene a na ní anděl Releskoi, patron Nestorovy rodiny. Releskoi byl velký, s pletí v tradiční modré barvě, se zlatýma očima a blond vlasy. Toto konkrétní provedení mělo na levé tváři jizvu, jež odlišovala nejen Anděla, ale také zařazovala Nestora a jeho rodinu jako stoupence sekty Achadean – jako ty, kteří Anděly vnímali jako bytosti spíše nadpřirozené než božské, blíže původním služebníkům mrtvých bohů než jako sama božstva, která se z nich stala později. U nohou Releskoie se krčila tradiční liška a pouštní lev. Hůl zabalená do korouhve popsané svatými slovy se mu vznášela před hrudníkem.

Znovu jsem zívl.

„Nestorovi jsi posloužil fáááákt dobře,“ podotkl jsem k Andělovi.

„Releskoi je jeden z Andělů spravedlnosti,“ ozvala se za mnou Christiana. „Nemyslím si, že by byl k něčemu, pokud jde o zastavení intrik a jedů.“

Vstal jsem a uviděl sestru rámovanou světlem prosvítajícím z chodby do zahrady. Na sobě měla jednoduché ranní šaty z neobarvené látky, které nezakrývaly paže. Vypadaly by pytlovitě, kdyby je v pase neměla stažené páskem z jemných stříbrných článků. Vlasy měla neformálně sepnuté nahoru dvěma stříbrnými sponami.

„To se muselo Nestorovu vrahovi docela hodit.“

Christiana si povzdechla a vkráčela do stínu haly.

„Doufám, že jsi sem nepřišel zase vykřikovat stará obvinění. Jestli jo, tak víš, kde jsou dveře – nebo zeď.“

Chvilku jsem na jazyku převaloval nehezkou trefnou odpověď, ale pak jsem ji radši spolkl. Hádat se znovu kvůli Nestorově smrti nemělo smysl, alespoň ne teď.

„Někdo po mně zase šel,“ řekl jsem. „Další Čepel – myslím nájemný vrah.“

Christiana pozvedla jedno obočí.

„A ty se teď nesnažíš kvůli tomu zabít mě. To je novinka.“

„Je to mnohem horší,“ upozornil jsem a pak jí všechno vypověděl. Ke konci vyprávění seděla vedle mě na lavici a usilovně zírala doprostřed haly.

„Ať už o nás ví kdokoliv, musí to být mág,“ řekla. V porovnání s jejím hlasem mi kamenná lavice, na které jsme seděli, připadala teplá a měkká.

„O nás? Andělé, tohle se netýká tebe, Ano! Já jsem ten, koho chtějí zabít.“

„S použitím mé livreje a padělání mého jména.“ Otočila se a pronikavě na mě hleděla. „Nesledovali tě sem, že ne?“

„Tak blbej zase nejsem.“

Pokývla a otočila se zpět do haly.

„Ano, došlo mi, že chtějí zabít tebe – kdyby tě to tedy zajímalo. Ale když prve použili spojení mezi námi dvěma, teď v tom jedu také.“

„Jenom okrajově.“

„To se hned cítím lépe.“

„A co po mně sakra chceš, Ano? Přišel jsem tě varovat – co jinýho můžu udělat?“

„Začněme třeba tím, že mi na stříbrném podnose doručíš hlavu toho mága.“

Nevrle jsem se zasmál.

„Jistě, za každou cenu – baronce Sephadě se nedělají potíže. Jestli jsem předtím do toho nešel naplno, teď už mám důvod.“ Vyskočil jsem na nohy. „Zůstaň tady a něco oprašuj nebo tak nějak, já zatím svolám Bratrstvo a prolezeme město.“

„Nebuď osel! Toho, kdo o nás ví, chci vidět mrtvého. To znamená, že ti pomůžu.“ Natáhla ke mně ruku. „Dej mi ty papírky, o kterých jsi prve mluvil.“

„Co?“

„Drothe, bývala jsem kurtizána a stále jsem ovdovělá baronka. S tajnými dopisy a vzkazy mám své zkušenosti.“

Zíral jsem na ni a nedovedl se rozhodnout. Christiana si povzdechla.

„Proč jsi sem vlastně přišel, Drothe?“

„Varovat tě,“ řekl jsem. „A taky se trochu vyspat.“

Pokývla hlavou.

„Hmmm. A kdy naposledy jsi vešel hlavním vchodem?“

„Já…“

„Drothe, vždyť mi tu skoro spíš vestoje. Už jsi na nohou Andělé vědí jak dlouho, a u tebe doma se producíruje djanský mág kolem mrtvoly vraha. Ale i když vezmeme v úvahu tohle všechno, vím, že jsi sem nevešel hlavním vchodem, protože bys únavou nevylezl přes zahradní zeď.“

„Ta zeď je hodně vysoká…“

„Tak fajn, sakra!“ vyskočila Christiana. „Klidně si jdi a buď jak paličatej…“

Začal jsem se smát, prostě jsem si nemohl pomoci.

Christiana se zarazila a provrtávala mě pohledem. Pak se usmála stejným úsměvem, jako když jí bylo jedenáct. Ten pohled stál za to.

„Ty šmejde,“ řekla.

„Jsi pořád stejná.“ Sáhl jsem do váčku a vytáhl kousky papíru. Mladší sestra nebo ne, v tomhle měla pravdu – setkávala se s kódy a šiframi častěji než já.

Převzala papíry jakoby nic, ale jakmile si je prohlédla, její chování se změnilo. Držela je ve výšce, mračila se a otáčela jimi tam a sem. Nakonec si je vzala ke vchodu do zahrady, kde je držela ve slunečním světle.

Vrátil jsem se k lavici, sedl si a zvedl hlavu. Nade mnou trůnil obraz Releskoie.

„Vsaď se,“ řekl jsem Andělovi, „že je nerozluští.“ Nevsadil si. Považoval jsem to za dobré znamení.

Zavřel jsem oči.

Vzbudilo mě, když mě Christiana lehce kopla do nohy.

„Kde jsi to sakra sebral?“ Mnul jsem si tvář ve snaze se probudit. Mým nejlepším výsledkem bylo, že jsem alespoň nabyl vědomí.

„Co?“

Christiana mi zamávala papíry pod nosem.

„Tohle. Kde jsi je sebral?“

„Jak už jsem říkal – od jednoho pašeráka a jednoho přeběhlíka. Proč?“

„To je všechno, co o nich víš?“

Podíval jsem se nejprve na papíry a pak na sestru. Cloumalo jí napětí, které by stačilo pro nás oba. Konečně jsem se začal probírat.

„Co jsi zjistila?“

„Spíš co jsem nezjistila,“ odsekla mi a otočila se pryč ve víru látky a parfému. „Žádný kódy, žádný skrytý sdělení, žádný tajný písmo. Vůbec nic.“

Všiml jsem si, že zatímco jsem spal, hala se proměnila. Někdo sem přinesl nízký stolek spolu s židlí a dalším stolečkem na čtení. Po stolečku byly bez ladu a skladu rozprostřeny knihy, některé otevřené, a další knihy byly srovnány do komínku v rohu stolu. Na stole byly další dvě knihy, svíčka, několik mís a sbírka malých lahviček a ampulí. Za stolem se zahrada částečně ponořila do stínu.

Půlka odpoledne. Byl jsem mimo minimálně dvě hodiny.

„Tohle mi nedává smysl,“ stěžovala si Christiana a mávala papíry. „Na to, aby obsahovaly nějaký kód, mezi nimi není dostatečné propojení – na to je třeba původní text nebo alespoň opakování různých symbolů. Abych vyloučila, že neobsahují zpětnou nebo částečnou šifru, prohlédla jsem je v zrcadle, ale nenašla jsem nic. A žádný se nepodobá jinému, nebo některému z často používaných tiskařských písem, takže to není ani šifra v textu.“

„Neviditelný inkoust?“ řekl jsem.

„Už jsem zkusila čtyři nejběžnější,“ pokynula ke stolu.

„A co méně běžné?“ zeptal jsem se.

„Ty jsou buď jedovaté nebo hodně drahé – nebo obojí.“

V myšlenkách jsem se vrátil k mrtvole, která se mi vznášela uprostřed ložnice.

„Příliš nebezpečné ani příliš drahé by nás teď nemělo omezovat.“ Christiana pokrčila rameny.

„Dobrá, zbylé otestuji později, ale ani tak si nemyslím, že na něco přijdeme.“

„Proč ne?“

Vrátila se a naklonila se ke mně. K mému nosu dorazila vůně muškátového oříšku a pižma, s malou stopou soli z jejího potu.

„Podívej se, jak všechny řádky končí u okraje papíru,“ řekla a podala mi jeden z útržků. „To znamená, že ať už to napsal kdokoliv, musel s tím papírem něco provést, něco, co na tomto místě psaní zarazilo nebo přerušilo.“ Narovnala se a mimoděk si rukou prohrábla uvolněný pramen vlasů. „Jestli to chceme rozluštit, musíme něco udělat přímo se samotným papírem, musíme ho nějak změnit.“

Zíral jsem na zlomky ideogramů, tečky a čárky, které je obklopovaly, na ostře ořezaný bílý pruh vinoucí se kolem jednoho okraje, který tyto značky protínal. Někde hluboko v mysli se mi začala formovat myšlenka, něco, co jsem zažil někdy velmi dávno, ale vždycky, když jsem se po ní natáhl, proklouzla mi mezi prsty a vrátila se zpět do temnot.

„Zkusila jsi je přehnout?“ zeptal jsem se.

„Více způsoby, než bys spočítal. Sem tam se značky shodují, ale zbytek jsou jen bláboly.“

Opřel jsem se o stěnu. Ramena protestovala, ale ignoroval jsem je.

„Něco nám uniká. Tyhle papíry byly adresovány podsvětí a ne císařským špehům. Nemyslím si, že jestli někdo psal příkazy Athelovi a Sylosovi, že by šifra byla složitější než vzkaz samotný.“

Christiana zavrčela a narovnala se. Roztržitě si hryzala spodní ret a kolem prstu namotávala uvolněný pramen vlasů. Vzhlédl jsem k Releskoiovi.

„Tu sázku jsi měl přijmout,“ zašeptal jsem.

„Cože?“ otázala se Christiana.

„Ale nic!“ Nasměroval jsem nohy ke stolu a přešel k němu. „Ty zbylý činidla pro neviditelný inkousty,“ řekl jsem a otočil se k sestře. „Jak moc těžký je…?“ A pak jsem strnul.

Dívala se na mě, vztyčená, ruce založené. Pramen vlasů, se kterým si hrála, jí nyní visel volně kolem ucha a kroutil se trochu bokem.

„Tvoje vlasy,“ řekl jsem a ukázal na pramen. Christiana napůl vědomě pozvedla ruku.

„Moje vlasy? Co to plácáš, Drothe…“

Zvedl jsem pohled od ní k Releskoiovi – a zabodl ho do pergamenu, který měl spirálovitě obtočený kolem hole. A na heslo na něm napsané.

Samozřejmě!

„Tam!“ vyhrkl jsem a ukázal nahoru na Anděla. „Hůl. A tvé vlasy. A můj zlozvyk si motat papíry kolem prstů. Mělo mě to trknout!“ zamával jsem jedním z papírků. „Nemusíš ho přehýbat a prohlížet v zrcadle, abys viděla skrytý vzkaz,“ řekl jsem. „Stačí, když ho kolem něčeho spirálovitě namotáš a části značek budou sedět k sobě!“

„Scytalská šifra?“ vyvalila Christiana oči. „Takové se nepoužívají minimálně pár set let.“

„Tím líp,“ řekl jsem. „Koho by dnes napadlo používat něco tak zastaralýho? Tebe určitě ne.“

Christiana něco zavrčela, ale nezačala se hádat.

„To dává smysl,“ přiznala nakonec. „Je k tomu potřeba jen tyč o stejném průměru, a když papíry omotáš kolem, můžeš vzkaz buď napsat nebo přečíst. Tak jednoduchou věc zvládne každý. Měla některá z mrtvol u sebe nějakou tyčku? Něco, co nevzbudí nejmenší podezření, něco, co mají normálně při sobě?“

Sylosovo tělo jsem neviděl, ale Athelovo a jeho věci jsem prohledal tak důkladně, že jsem si je nyní mohl přehrát v hlavě.

„Dýmku,“ řekl jsem. „Athel měl dlouhou dýmku. Sylos měl možná podobnou.“

„A ty ji teď u sebe asi nemáš?“

„Ne,“ řekl jsem. „Ale vzpomínám si, jak vypadala.“ Začal jsem sklízet papíry. „Kdybych teď vyrazil do Jasanové ulice, mohl bych projít nejméně půl tuctu tabáčnictví, než bych…“

„Nesmysl,“ odsekla Christiana a tleskla. „Nepůjdeš nikam. A zatímco ty budeš čekat, já čekat nebudu.“

Do místnosti vplul Josef, zastavil se v uctivé vzdálenosti a uklonil se.

„Josefe, zjistila jsem, že potřebuji dýmky,“ pronesla Christiana. „Hodně různých dýmek.“

„Zajisté, paní. Kolik tabáčníků mám poctít návštěvou?“

„Začni u tuctu.“

„A kdy se mám pak, paní, ohlásit?“

„Neprodleně.“

Josef se znovu uklonil.

„Okamžitě pošlu poslíčky. Mám je shromáždit v atriu?“

Christiana lehce přikývla.

„Prosím. A informuj kuchaře, že Drothe a já si přejeme dát si v zahradě brzkou večeři.“

Josef se uklonil potřetí a spěchal z místnosti. Christiana se obrátila zpět ke mně a na tváři se jí rozlil široký úsměv.

„Toto je způsob, milý bratře,“ řekla, „jakým si baronky obstarávají věci.“

Kapitola 16

U Baldezara zrovna zavírali rolety, když jsem vtrhl do jeho dílny. Jeden z písařů se mi postavil do cesty a snažil se kvákat něco o tom, že dnes už právě zavírají. Odpověděl jsem mu pěstí. Když jsem došel ke schodišti do prvního patra, táhla se za mnou brázda prchajících písařů a rozházeného papíru. Bral jsem schody po dvou, kráčel ke dveřím mistra a rozrazil je.

Stůl, pergameny, knihy, brka a inkoust, ale Baldezar nikde. Otočil jsem se a naklonil se do dílny přes zábradlí z tepaného železa. Šel jsem rovnou od Christiany. Neustálý nedostatek spánku mi rozhodně nevylepšil ani náladu ani vzhled.

„Kde je?“ hulákal jsem. Místnost ztichla. Slyšel jsem, jak se papíry usazují na zemi. Ze stolu jednoho z písařů se skutálela láhev a břinkla o podlahu. „Kde je váš třikrát prokletý mistr?“ zařval jsem.

„Odešel.“

Ve dveřích do místnosti, ve které se pergameny škrábaly a čistily pro další použití, stál Lyconnis. Vysoko vyhrnuté rukávy odhalovaly silná a chlupatá předloktí. Písařské roucho měl zašpiněné pemzou a křídou, přestože měl přes něj navléknutou zástěru.

„Kam?“

Lyconnis pokrčil rameny.

„Nahoru,“ řekl jsem. „Hned.“

Vrátil jsem se do Baldezarovy kanceláře. Za stolem byly police plné knih a svitků a také krabiček plných perořízků, brousků, hmoždířů s tloučky, neseříznutých per, mořských lastur místo kalamářů a inkousty potřísněných hadrů. Deska stolu byla s výjimkou úpravně zavřených kalamářů zcela prázdná.

Vklouzl jsem za stůl a zkusil otevřít obě zásuvky – byly zamčené. Vytáhl jsem z kapsy vlásenky, sehnul se a dal se do práce.

Z chodby se přiblížily hlučné kroky, vešly do místnosti a zastavily se. Nevzhlédl jsem.

„Co to děláš?“ zeptal se Lyconnis.

„Ne zrovna to, co jsem chtěl, to ti můžu říct,“ odvětil jsem.

Cítil jsem, jak se háček zachytil na jednom ze stavítek zámku, ale pak sklouzl. Trochu jsem ho posunul a cítil jsem, jak sklouzl podruhé. Špatný tvar, usoudil jsem. Znovu jsem vytáhl vlásenky a zvolil jinou. Lyconnis si jen povzdechl a usadil se do úzké židle na opačné straně stolu.

„Co vlastně mistr Baldezar provedl?“

„Pro začátek lhal,“ řekl jsem, zatímco jsem vybral háček s větším zakřivením a vsunul ho kolem pružiny. „Padělal dopis od mého… mecenáše. Nastražil na mě past. Možná na mě dokonce poslal vraha.“ Cítil jsem, jak vlásenka proklouzla kolem ochrany, cvrnkla do stavítka a zasunula je na místo. Přesunul jsem se k druhému a pak k třetímu. Zatlačil jsem na napínák, ucítil, jak se zámek poddal a uslyšel skřípavé cvaknutí. Otevřel jsem šuplík.

Vzhlédl jsem k Lyconnisovi, který na mě zíral.

„On tě chtěl nechat zabít?“

„Rozhodně mi neposlal pugét.“

„Ale… že by najal… nájemn…“

„Možná,“ řekl jsem a posadil se do Baldezarovy židle. „Nebo možná ne. Pochybuju, že by si mohl dovolit poslat někoho tak drahýho. Ale určitě v tom měl prsty.“ Z váčku s ahrami jsem vyndal kousky papíru, pak jsem z mošny na bylinky vytáhl dýmku. Dýmka byla od šestého obchodníka v pořadí, v jakém ke Christianě dorazili.

„Víš, jak funguje scytalská šifra?“ řekl jsem a rozložil papíry po stole. Lyconnis přikývl.

„Četl jsem o tom.“

Zatímco jsem se prohrabával obsahem zásuvky, Lyconnis obtočil papír, přečetl ho, sundal a postup opakoval. Abych viděl to co on, nemusel jsem mu vidět do tváře – papíry jsem u Christiany četl znovu a znovu a dokola, až jsem je znal nazpaměť.

Vzkaz z brašny od Athela byl přímý: Zloděj je nervózní. Vyměň knihu za imperiální relikvii. Zdrž Čenicha, než zařídíme zbytek. V Deseti cestách je nová situace – spěchej. Ať už se Athel potýkal s kýmkoliv, rozhodl se, že se mu vyplatí relikvii spíše vyměnit, než mi ji prodat. Předpokládal jsem, že „zloděj“ je Larrios a že chce zaplatit dřív, než čekali. Netušil jsem, jestli kniha byla konečnou platbou nebo jen zárukou do doby, než mu dají peníze, ale ať to bylo jakkoliv, kvůli tomuto plánu Athel – a nejspíš i Fedim – zemřeli.

Proč mi Athel neřekl, co udělal s knihou? Bál se snad on nebo jeho pánové, že bych po knize šel? Proč byla tak cenná, že se kvůli ní vyplatilo zemřít?

Nebo, když už jsme u toho, zabíjet?

Sylosova zpráva byla naškrábána ve větším spěchu: Písmák tvrdí, že Čenich se dostal k Athelovi. Učinil opatření. Zprávu doručí Čepel a postará se i o úklid. Spolupracuj. Nepochyboval jsem o tom, že zmiňovaný písmák je Baldezar, ale chtěl jsem si to potvrdit osobně. To, a především také zjistit, proč považovali za nutné mě odstranit.

První šuplík neobsahoval víc než několik dopisů usvědčujících jednoho nižšího šlechtice a hrst padělaných pečetí. Vyklopil jsem obsah na stůl a zkontroloval dno a postranice, jestli neobsahují tajné skrýše, a pak se začal věnovat druhému zámku.

„Baldezar říkal, že to bylo jen cvičení,“ pípl Lyconnis v okamžiku, kdy jsem cvrnkal do druhé řady stavítek.

„Co?“

„Ten dopis pro tebe. Pro mě cvičení. Pro tebe lekce.“

Přestal jsem vyháčkovávat zámek a pohlédl vzhůru přes desku stolu. Lyconnis zíral na kousky papíru, které držel v rukou.

„Ty jsi padělal dopis Chr… dopis baronky?“ zíral jsem nevěřícně.

„Dobrý písař dovede sestavit cephtu v téměř v libovolném stylu,“ odrecitoval Lyconnis. „Minimálně tak to říká mistr Baldezar. Nesouhlasím, ale on je mistr našeho cechu a já pracuji v jeho dílně. Jestli se chci sám někdy stát mistrem, musím ho poslouchat. Takže občas něco zkopíruji nebo zfalšuji.“

„A to tě nezajímalo, proč chce, abys padělal dopis pro mě?“

„Zajímalo.“

„A?“

„On je mistr našeho cechu,“ opakoval Lyconnis, tentokrát téměř prosebně. „Řekl mi, že je to pro tebe lekce. Musíš mi věřit, že jsem netušil, kvůli čemu to vlastně bylo! Nedovedl jsem si ani pomyslet na to, že by najal…“

„Už tomu rozumím,“ řekl jsem kysele. „Baldezar tě využil, aby si ochránil záda.“ Shýbl jsem se zpět k zámku. „Kdyby to nevyšlo a já se tu objevil, upozornil by na nedokonalosti a popřel, že to psal.“ A kdybych se dostal opravdu blízko, nasměroval by mě k Lyconnisovi, prošlo mi hlavou. A nepochyboval jsem, že kdyby to došlo tak daleko, zajistil by, že až bych se k Lyconnisovi dostal, už by nemohl mluvit.

Druhý zámek se podvolil lehčeji než první. Mezi hromádkou úředních pečetí a hedvábných pečetních stuh jsem našel nepopsané kousky papíru, které se shodovaly s mými, a úzkou dřevěnou tyčku. Pod tyčkou byl pátý pás papíru a na něm značky. Zvedl jsem ho a obtočil kolem tyčky. Značky seděly přesně.

Slyšel jsem, že druhý pokus nevyšel, stálo na něm roztřeseným písmem. Čenich mě podezírá. Potřebuji ochranu. Potřebuji – zpráva končila nedopsaná uprostřed znaku. To znamenalo, že Baldezar tak spěchal, že ho nemohl dokončit, nebo že ho někdo před jeho zmizením vyrušil. Doufal jsem, že platí první možnost, protože jsem ho potřeboval živého.

„Asi bys měl cechu říct, že potřebujou novýho mistra,“ řekl jsem a vstal. Lyconnis upřeně pozoroval, jak jsem odmotal papír a schoval ho do váčku.

„Je mrtvý?“

„Jestli není,“ odvětil jsem, „tak až s ním skončím, bude.“

Nechal jsem rozhlásit, že po Baldezarovi pátrám, ale nevkládal jsem do toho přílišné naděje. Jestli byl písař chytrý, už byl z města pryč, jestli nebyl, nejspíš se schovával nebo už byl mrtvý. Každopádně šance, že by ho někdo někde zahlédl, byla minimální.

Takže mi zbývalo Deset cest.

Kells měl pravdu: potřeboval jsem zabránit Niccovi ve vyhlášení války, nebo ho alespoň zdržet. Deset cest bylo jako svah těhotný lavinou – když si nedám pozor, strhne mě s sebou. S tou čtvrtí mě spojovalo příliš mnoho věcí a příliš mnoho věcí se mohlo pokazit. Bez ohledu na čenichání, jestli se tam podsvětí začne zabíjet navzájem, někdo to může použít jako záminku pro to, aby se o mě postaral. Nevyřízené účty a vendety se dobře vyřizují, když už v ulicích teče krev.

Trochu jsem se poptal kolem a zjistil, že se Nicco před chvílí vrátil do Ildreccy. Našel jsem ho v jeho oblíbené tělocvičně na východní straně Kamenného oblouku. V pískovém ringu, vysvlečený do spodního prádla, zápasil s vysokánským svalovcem, který byl o polovinu mladší než on. Neušlo mi, že svalovec byl mnohem víc zaprášený a měl mnohem víc šrámů, ale to mě nepřekvapilo. Nicco měl ve zvyku používat špinavé triky, kdykoliv měl příležitost – i v tréninku.

Přistoupil jsem k ringu, ale tucet stop před ním mě zastavil Slané oko. To nebylo dobré znamení.

„Co je, sakra?“ zpražil jsem ho pohledem.

„Má práci.“

„No a?“ opáčil jsem s velkou dávkou sebevědomí.

Slané oko zaváhal. Normálně jsem kolem něj procházel a nebyl jsem zvyklý na to, že by mi věnoval pozornost. To, že to nyní udělal, mi řeklo hodně o změně mého postavení. A jeho zaváhání mi prozradilo, že změna byla nedávná.

„Trhni si,“ řekl jsem, naznačil výpad doleva a vyrazil kličkou vpravo. Slyšel jsem za sebou, jak se Slané oko otočil a vyrazil za mnou. Zrychlil jsem, ale ne tak, aby utrpěla má důstojnost.

„Drothe,“ přivítal mě Nicco a ani neodvrátil zrak od soupeře, zatímco jsem se přibližoval k oválnému ringu. „Hezké, že ses pro změnu zastavil sám od sebe. Oko, to je v pořádku.“

Slyšel jsem, jak se Slané oko zastavil a postavil se za mě.

„Stavil jsem se včera v noci, ale byl jsi pryč,“ řekl jsem.

„Slyšel jsem.“ Naznačil útok na spodek, zaútočil shora a sevřel ruce kolem soupeřova krku a za jedním ramenem. Nepřipadalo mi to jako dobrý chvat a soupeř se z něj začal lehce vyvlékat. V tom okamžiku Nicco vykopl kolenem na břicho soupeře, až protivník nadskočil. Když mladík padl na zem, Nicco k němu v mžiku přiskočil a ještě mu do obličeje vmetl písek.

Pak se narovnal, oprášil se a odkráčel k okraji ringu. Soupeř, který se snažil vymnout si písek z očí, mu nestál ani za pohled přes rameno. Za pohled mu nestál ani zachmuřený trenér, který mu podal mísu s vodou, ale jinak neřekl ani slovo. Nicco se pouze napil, odplivl si a vykročil z ringu. Jemu záleželo na jediném – že vyhrál.

„Následuj mě!“

Vedl mě k řadě dveří po jedné straně tělocvičny. Jedny otevřel a gestem mě vyzval ke vstupu. Vstoupil jsem.

Téměř okamžitě mě udeřila vlna mokrého horka. Nacházeli jsme se v první ze tří místností soukromé lázně, která byla používána k masážím a parním koupelím. Za dveřmi naproti byla teplá a chladná místnost pro oplachování a relaxaci. Doufal jsem, že Nicco zamíří do té poslední; místo toho se posadil na jednu z lavic a z kohoutku na zdi za sebou začal plnit vodou mělkou misku.

Téměř okamžitě mi v podpaží a na čele vyrazil pot. Nicco si lil vodu po zádech a to, jak jsem si povolil límeček a manžety, ignoroval. Pak si misku naplnil znovu.

Takže, takhle to bude.

Zmocnil jsem se jednoho z ručníků, které byly naskládané v rohu, otřel si jím obličej a sedl si na masivní mramorový masážní stůl, který se nacházel uprostřed místnosti.

„Měl bys vědět, že tě mám na černý listině,“ řekl Nicco, zatímco sledoval, jak se miska plní. „Slyšel jsem o tobě spoustu věcí: jak zadržuješ informace, jak se snažíš, aby ke mně nedolehla šeptanda o vetřelci, že jsi zaplatil nějakýmu ubožákovi jménem Larrios, aby za tebe oddělal toho překupníka. Sakra, lidi dokonce tvrdí, že se snažíš sabotovat Ramblesovu – a moji – operaci v Deseti cestách.“

„Lidi?“

„Dobře, Rambles,“ pokrčil Nicco rameny.

„Ty jsi s ním mluvil?“

„Asi tak před hodinou.“

Kurva! Zatímco jsem naháněl Baldezara, Rambles se dostal k Niccovi. Bylo to přesně to, co jsem nechtěl, aby se stalo. Začínal jsem žonglovat s příliš mnoha míčky.

„A ty mu věříš?“ řekl jsem. Nicco na mě vrhl postranní pohled.

„Neměl bych?“

Nechal jsem ze sebe vyjít výsměšné odfrknutí.

„No, jestli chceš dopřát sluchu Ramblesovým pohádkám, tak v nich samozřejmě vypadám jako úplnej…“

Nicco zvedl ruku. Zmlkl jsem.

„Dovedu si informace od Ramblese přebrat, stejně jako si dovedu přebrat informace, které přicházejí od tebe. Netvař se tak překvapeně – nikoho neberu úplně za slovo, ani tebe ne. Ale ono se to množí, Drothe. Mrvíš to a to tě něco stojí. A mě taky.“

„Já…“

„Neskončil jsem,“ uťal mě Nicco. Ztichl, aby si polil hlavu vodou a povzdechl si. „Drothe, ty si to u mě nechceš rozlít,“ řekl, „ale zrovna teď jsi k tomu zatraceně blízko.“

Pozoroval jsem ho, jak sedí naproti mně, skoro nahý, nechává si vodu stékat po tváři a oči má zavřené. A já sedím naproti němu, zcela oblečený a zcela ozbrojený.

Pokoušelo mě to. Jeden krok, jeden výpad a je po všem. Žádný Nicco znamená žádná válka v Deseti cestách, nebo přinejmenším ne tak krutá pro Kellse. S tím jsem mohl žít.

Prsty mě svrběly po rukojeti dýky.

Pak jsem si vzpomněl na zápasnický ring a jak Nicco držel soupeře na první pohled chabým chvatem následovaným tvrdým kopem a pořádnou dávkou písku do očí. Hrál to na mě? Zkoušel mě? Mě?

Studoval jsem ho tak, aby to nebylo poznat. Ano, tam – Niccova víčka se sem tam nepatrně zachvěla a odhalila škvírku bělma.

Ten zkurvysyn mě pozoroval. Byl připravený. Čekal. Zkoušel mě.

A v ten okamžik mi došlo, že mám problém. Jestli Nicco chtěl vidět, zda na něj vyrazím, zjistit, jestli tím potvrdím, co mu o mně Rambles říkal, pak už jsem to měl spočítané. Rambles teď byl u něj v kurzu. Ať už bych ho obvinil z čehokoli, vypadalo by to ve světle ostatního jako maličkost nebo ospravedlňování.

Položil jsem ruce na stůl tak, aby na ně bylo dobře vidět, a předstíral, že jsem si Niccovy zkoušky nevšiml.

„Dobrá,“ řekl jsem, „možná jsem to v poslední době kazil, možná ne. Ať tak či tak, rád bych si myslel, že všechno, co jsem za celá léta dělal, se počítá. Že ti to snad dá důvod nechat mi trochu volnou ruku. Ale na tom teď nezáleží. Hlavní věc je to, co se děje v Deseti cestách. Někdo tě tam vodí za nos, a nejen tebe, ale celou čtvrť. Někdo se tam chystá vyprovokovat válku už celé měsíce a…“

„Já vím,“ zaskuhral Nicco, „Kells.“

„Ne,“ řekl jsem. Skoro jsem vykřikl. „Kells ne. To je to, co…“

Nicco doširoka otevřel oči.

„Neříkej mi, že za tím není!“ řval. „Na ulicích Deseti cest leží pět mých lidí. Pět a s nima i jejich dva vrahové. A víš, co měli na sobě ty dva?“

Cítil jsem, že se někam propadám.

„Dovedu si to představit.“

„Na rukou měli šedočerné pásky,“ řekl Nicco. „Kellsovy válečné barvy. Drothe, nesnaží se mě jen ztrapnit, on mě přímo vyzývá.“ Nicco povstal a začal obcházet kolem masážního stolu a tím chodil i okolo mne. „Válečný stuhy! Nemyslel jsem, že na to má odvahu, ale jestli mi hodí rukavici, já ji zvednu. Stuha za stuhu, muž za muže.“

Potřásl jsem hlavou. Válečné stuhy byly podřadná nápodoba barevných šerp, které nosily různé části císařské armády, ale bylo to nejblíže tomu, čemu by se v podsvětí mohlo říkat uniforma. Opásat se stuhou bylo to samé, jako přihlásit se k někomu. Byla to výzva k útoku, omluva pro prolévání krve a odplatu. Uvnitř podsvětí to znamenalo válku.

Až na to, že šlo o podvrh. Věděl jsem z první ruky, že Kells neřekl nikomu v Deseti cestách, aby se opásal stuhou – teď ještě ne.

„Chvíli si to promysli,“ řekl jsem a otáčel se za Niccem, který mě v kruzích obcházel. „Bavíme se tu o Kellsovi. Není to záležitost toho, jestli má na něco kuráž – je to záležitost toho, jestli by ho to vůbec napadlo. Válečné stuhy? Bez varování a zrovna v Deseti cestách? To není jeho styl. Tam je to příliš zřejmé, příliš přímé. Kells takto nepracuje.“

Nicco se na mě temně zadíval.

„A odkdy jsi kurva expert zrovna na Kellse?“

Abych zakryl svůj výraz, pozvedl jsem ručník a otřel si s ním obličej. Najednou jsem byl vděčný za to, že nás Nicco přivedl zrovna do páry – tady jsem měl i jiný důvod k pocení.

„Zapomněl jsi,“ nevšiml si mé reakce a pokračoval, „že ho znám. Znám ho… zatraceně dobře. Je to chladný vypočítavý hajzl, ale není ani z půlky tak chytrý, jak by chtěl, aby si o něm ostatní mysleli. Kells dokáže být horkokrevný a krvelačný jako každý druhý – a i já jsem často byl horkokrevný a krvelačný jako každý druhý. Klidně by si mohl troufnout, kdyby si myslel, že mu to projde. Zvlášť proti mně.“

„Ale co když v tom není nic osobního?“ namítl jsem. „Co když to jen tak vypadá? Nemyslím si, že…“

„Na to ti seru!“ zavrčel Nicco. „Už jsem Ramblesovi rozkázal, aby se naši lidi opásali stuhama. V Deseti cestách půjdeme do války a toho zkurvysyna srazíme na kolena.“

„Ty s ním budeš v Deseti cestách bojovat? Na jeho porážku tam nemáš lidi!“ Kells tam také neměl lidi, ale nehodlal jsem se s ním o tuto nejlepší informaci podělit.

„To už je vyřešený,“ řekl Nicco. „Kdybys čmuchal pořádně, věděl bys to.“ Zastavil se a vydechl. Zakroutil rameny. Něco luplo. „A kromě toho máme víc přátel, než si myslíš. Postaral se o to Rambles. Někdo svou zkurvenou práci totiž dělá,“ zavrčel.

Tak tady to máme. Nejenže Nicco dopřává Ramblesovi sluchu, ale Rambles v Deseti cestách zařídil i „přátele“. Nedalo moc práce představit si, o koho šlo. Zbývala jediná otázka – bude mi Nicco věřit, když mu řeknu o Deganovi Železném a Šedém princi? Nebude to ignorovat?

K čertu s tím vším! Válka začala a Nicco mi už nedůvěřoval. Byl jsem na odstřel, i kdyby si Nicco řekl, že teď ještě ne. Šance, že bych ho přesvědčil, byly nulové. Musel jsem najít nějaký způsob, jak u něj získat přízeň, nebo odejít. Mrtvý bych nedokázal ani jedno – a tak by to skončilo, kdybych na něj teď tlačil.

Sklouzl jsem ze stolu zpátky na nohy. Naráz jsem se cítil k smrti vyčerpaný.

„Kam kurva jdeš?“ obořil se na mě Nicco.

„Dělat svou práci,“ řekl jsem. „Tedy pokud se Rambles o to taky nepostaral.“

Nicco neodpověděl – jen na mě zíral, jak jsem šel kolem něj a pryč skrz ostatní dvě místnosti.

Tu noc jsem se do ulic už nevrátil, neudělal jsem nic, jenom jsem došel domů a zhroutil se do postele. Mlhavě jsem si uvědomil, že tělo Task je už pryč, ale po pravdě řečeno by mi to v mém stavu ani nevadilo.

Když jsem uslyšel klepání na dveře, připadalo mi, že je brzo. Tlumené světlo, které dovnitř dopadalo skrz okenice, jsem odhadl na poledne. Po posledních dvou dnech bylo poledne brzo.

„Kdo je?“ zavolal jsem skrz dveře a v ruce držel nůž vytažený z boty.

„Vrazi!“ zvolal rozpustile Degan. I tak jsem ho pustil dovnitř.

Ulice se nějak dozvěděla o první a poslední návštěvě Task v mém pokoji. Nakonec to nebyla zrovna špatná šeptanda; když už nic, pak to, že jsem měl v zádech takovou podporu – byť nevyžádanou – znamenalo, že ti, kteří mi šli po krku, budou mít ztíženou pozici, když budou chtít naverbovat někoho dalšího. Stejně jsem se však bál, že se jim nakonec podaří najít někoho, kdo svou práci dokončí.

Opláchl jsem se v umyvadle a Degan mi zatím řekl vše, co zjistil o Železném – což nebylo mnoho. Degan Železný už dlouho nesložil novou Přísahu – minimálně několik posledních let. To naznačovalo, že už nějaký čas pracuje pro Šedého prince. Degan ovšem nedokázal zjistit, pro kterého Prince Železný pracuje, ale to překvapivé nebylo. Dostat se na stopu Šedému princi bylo jako chytat ptačí stín.

Degan mi prozradil, že Železný byl během posledních let opakovaně v Deseti cestách. Také třikrát cestoval po říši. Pokaždé do jednoho z nejstarších měst – bývalých sídel Stephena Dorminikose nebo jeho vtělení krátce poté, co započal koloběh reinkarnací. To bylo v době, kdy ještě císaři záleželo na pokroku, kdy projížděl říší – cesty někdy trvaly celé roky – ještě předtím, než byla císařská čtvrť obehnána zdí a vyrojily se první zvěsti o císařově stoupajícím stihomamu.

„To zní, jako by Železný něco hledal,“ řekl jsem a dál se soukal do oblečení. V koši na prádlo bylo několik kapek krve od útoku Tamase, ale nic tak špatného, abych si to nemohl znovu obléci. „Podle toho, kde to hledá, to musí být něco starobylého. Tyrogennes, Lonpo, Deset cest – všechny jsou starší než impérium.“

„Starobylého, nebo něco, v čem se o něčem starobylém hovoří. Úctyhodné knihovny mají minimálně dvě tato města.“

„A v knihovnách jsou knihy,“ přikývl jsem. Připásal jsem si meč a nože vrátil tam, kam patřily. „A tak se ptám, o kom že to víme, že má nějakou knihu.“

„Larrios.“

Což znamenalo vyrazit do Deseti cest – zase.

Cestou z města jsem se zastavil u Eppyrise. Lékárník pro mě neměl víc než čtyři slova, a to ani potom, co jsem mu řekl o těle Task – kouzlo jsem nezmínil. Jen mi podal čerstvou zásobu ahrami, zavřel dveře a odebral se do svého bytu. Když jsem s Deganem odcházel, slyšel jsem, jak se s Cosimou o něčem hádají.

Doufal jsem, že ve světle toho, co se stalo s Task, přesvědčí Cosimu k odchodu. Ve skutečnosti jsem se rozhodl, že jestli ji nepřesvědčí, zařídím, až se vrátím, aby zmizeli oba. Cosimě se to líbit nebude, ale věci dospěly do bodu, kdy jsem musel snižovat počet záležitostí, které mě rozptylovaly nebo mi dělaly starosti – a oni rozhodně patřili do obou kategorií.

To, že celých Deset cest je jako na trní, bylo zřejmé, už když jsme přišli. Městská stráž, jako by cítila nadcházející válku, postavila k hlavní bráně téměř čtyři tucty Onucí. Vojáci se shromáždili kolem polních ohnišť – velkých železných košů naplněných palivem tak, aby vydržely hořet celou noc – kontrolovali si zbraně a nervózně pokukovali po čtvrti. Když jsme vcházeli dovnitř, několik z nich nás sledovalo, ale nepokusili se nás zadržet. Měl jsem podezření, že až se budeme chtít dostat ven, bude to jiná písnička.

I když se teprve smrákalo, z ulic Deseti cest mizeli Poctiví. Niccovi muži se nijak neskrývali, pohybovali se ve skupinkách, paže viditelně ovázané zlatozelenými válečnými stuhami. Několik mi jich pokývlo na pozdrav, ale většina se na mě dívala chladně. Rambles jim už o mně musel říct. Já stuhu neměl – neměl bych ji, ani kdybych nepracoval pro Kellse – Čenichové nejlépe pracují nepozorováni nebo alespoň nijak neoznačení. Kdybych si stuhu připásal, byla by ze mě mimo Niccovo území lovná zvěř.

Na ulicích se pohybovalo také několik Sekáčů – spodina, jejichž služby si buď někdo koupil, nebo která využila válku ve vlastním zájmu. Přišel jejich čas, doba, kdy se zabíjení a znásilňování dalo svést na válku a kdy odplata ze strany místních bossů nebyla tak pravděpodobná. Ozbrojenci Ušlechtilých a jejich spojenci navíc budou zaneprázdnění sledováním jeden druhého – nebudou se starat o místní lůzu, pokud se jim nebude plést pod nohy.

„Jaký máme plán?“ zeptal se Degan.

„Budeme se potloukat kolem a počkáme,“ odpověděl jsem. Ze dveří před námi se vyvalili dva muži, nadávali si, kousali se a mlátili do sebe. Obešli jsme je.

„Na co?“

„Až nás najde osoba, se kterou si potřebuju promluvit.“

„Než nás najde on?“ zeptal se Degan.

„Ano.“

K vřavě za námi se připojil ženský hlas. Ozval se zvuk, jak něco velkého a těžkého narazilo do něčeho měkkého a křehkého. Jeden z mužů vykřikl.

„Myslel jsem,“ řekl Degan, „že když jsi Čenich a tak, že ho budeš hledat. Možná se poptávat kolem.“

„To udělám, ale nemyslím, že s tím budu mít štěstí – neznám ani jeho jméno.“

„Jméno neznáš,“ pokyvoval hlavou Degan. Na rvačku za námi začal štěkat pes. „Co o něm víš?“

„Nosí velkou tmavou kápi.“

„Bezejmenný muž v tmavé kápi – lepší vodítko, jak najít Larriose, nemáš?“ mlaskl.

„Prozatím ne.“

„A já se bál, že nemáš plán.“

Ve skutečnosti jsme se jen tak kolem nepotloukali. Protože jsem v Deseti cestách neměl síť informátorů, museli jsme se uchýlit k základům – naslouchání, roztrubování drbů a placení za ně. Procházeli jsme ulicemi, postávali na nárožích a prolezli víc sklepních hospod a kuřáckých doupat, než jsem byl schopen spočítat.

Na svého muže jsem nenarazil hned, ale mezitím jsem vyslechl hodně zkazek o tom, co se ve čtvrti děje. Většina byly spíš výmysly než fakta, ale nakonec jsem byl schopen v nich rozpoznat společný základ. Úplně všechny – pokud jde o místní gangstery i organizace – někdo napadal a většina z nich z toho obviňovala Nicca nebo Kellse. I když pro to nebyl žádný důkaz, ulice sdílela názor, že ti dva se připravují ovládnout celou čtvrť. A to se místnímu podsvětí pranic nelíbilo.

Přesně toho jsme se s Deganem obávali – všude jsme viděli prsty Šedého prince. Nejenže poštval Nicca a Kellse do války proti sobě, ale ještě za sebou proti nim šikoval místní gangy. Pochyboval jsem o tom, že po vypuknutí bojů udrží otěže pevně v rukou, ale bylo mi jasné, že až se do toho nakonec vloží, bude z něj hrdina. A jestli jsme se nemýlili, tohle byl teprve začátek.

Kniha byla má šance, jak to zarazit. Ať už v ní bylo cokoli, ta žena ji jasně chtěla. Kdybych našel Larriose a kniha mi padla do rukou, mohl bych ji použít jako páku při vyjednávání s Princem. Pochyboval jsem, že bych dokázal zachránit Deset cest, ale mohl bych tím vykoupit zbytek města nebo alespoň udržet Kellse a jeho – mou – organizaci pohromadě.

Když jsme vyšli z dalšího doupěte, byly dvě hodiny po půlnoci. Tahle díra smrděla hlavně po potu a zvratcích – po posledních pár místech změna k lepšímu.

„Myslím, že celý tohle zatracený místo spálím na popel a bude po ptákách,“ řekl jsem Deganovi, zatímco jsme zhluboka dýchali čerstvý noční vzduch. „Všem se tím uleví.“

„Deset cest tu bude navěky,“ zasmál se Degan. Odcházeli jsme pryč. „Dneska ho vypálíš do základů a zítra ráno uvidíš někoho, jak na popelu zase něco staví.“

„Jo, a akorát to bude zástěrka pro pátrání po roztavených jestřábech,“ řekl jsem.

„Koukněme na pesimistu!“ ozval se hlas odněkud zprava.

Degan měl v mžiku v ruce meč a ukazoval s ním do dveří, jejichž hluboká zárubeň tonula ve stínu. Položil jsem mu ruku na rameno, abych ho zadržel, ale jinak jsem se nehnul. Ten hlas jsem poznal.

„Pesimismus mi brání, abych byl věčně zklamaný,“ řekl jsem.

Mezi zárubněmi se pohnul kus stínu a vykročil ven. Vysoký, zavinutý v plášti, s kápí na hlavě – nebýt hlasu, mohl to být kdokoliv.

„Chytré!“ Kápě byla příliš vpředu a stíny hluboké, neviděl jsem mu do tváře. Kápě se otočila k Deganovi a pozvedla ruce dlaněmi nahoru. „Já a tady tvůj přítel máme dohodu.“

„Fakt?“ zeptal se Degan.

„Máme,“ řekl jsem. „To je ten člověk, který nás dovede k Larriosovi.“ Otočil jsem se ke kápi. „Za předpokladu, že ho našel.“

Kápě se lehce uklonila v pase.

„Můžu ti ukázat, kde byl za soumraku.“

Přikývl jsem a otočil se k Deganovi. Pořád mířil mečem na kápi. Užuž jsem chtěl něco říct, ale pak sklonil špičku meče a v mžiku jej vrátil zpět do pochvy.

„Veď nás,“ řekl jsem. Kápě se zakývala dopředu a dozadu.

„Nejdřív placení,“ řekla a vztáhla ke mně ruku v rukavici.

„Ne, dokud neuvidím Larriose,“ řekl jsem. Nad hlavami nám zaburácel hrom. Dovolil jsem si malý úsměv nad tím, jak skvěle to příroda načasovala.

„Kupců je spousta,“ řekl uhlazený hlas zpod kápě. „Tuhle noc je Larrios na roztrhání.“

Tím myslel, že odměnu nabídl také Degan Železný.

„Půlku teď,“ řekl jsem, „zbytek potom.“

„Platí.“

Odpočítal jsem mu do dlaně několik jestřábů. Vysmál se mi. Chvíli jsme se dohadovali a nakonec se dohodli na ceně.

Náš kráčející stín nás vedl hlouběji do města. Uličky se neustále zužovaly a vypadalo to, jako by temnotu kolem nás sbíraly a stlačovaly. Okolní budovy vypadaly nejprve neudržovaně, pak uboze a nakonec neobyvatelně. Několik jich poznamenal požár a ty, které ještě nespadly, o tom vážně uvažovaly. A ten smrad… skoro se mi stýskalo po stoce. Odpadky, hniloba, rozklad – a většinou lidské. Někdy cestou začalo pršet, což zápach trochu otupilo. Nejhorší ale bylo, že okolí začalo vypadat povědomě.

„Pustina,“ řekl jsem jen tak do vzduchu. Kápě se pootočila a věnovala mi pohled přes rameno.

„Ty to tu znáš?“ zeptala se.

„Žil jsem tu,“ odpověděl jsem. Žil? Přežíval by bylo přesnější – tomu se žití říkat nedalo. „Přísahal jsem, že už sem nevkročím.“

„Sliby chyby,“ řekla kápě. Slyšel jsem, jak Degan za mnou z hloubi hrdla zavrčel.

Čím víc je něco zpustošené, tím méně se to mění. Ale i tak by nikdo nešel do Pustiny a jen tak to tu začal dávat do pořádku. Tohle místo bylo otevřené – nikdo tu nevládl – a lidé si zřídka kladli otázky, natož aby na ně odpovídali.

Ve světle toho všeho byl výkon našeho průvodce, nalezení Larriose, o to skvělejší. V Pustině jste nikoho nenašli, pokud jste nebyli místní, hodně dobří, nebo obojí. Na to první nevypadal, což ukazovalo na to druhé. Ale když byl tak dobrý, co tu pohledával?

Někdy dostanete odpovědi jen tak, že věcem necháte volný průběh. Nepředpokládal jsem, že mi ten člověk řekne, oč tu vlastně běží, ale to neznamenalo, že vyrazím naslepo. Povolil jsem si rapír v pochvě a levou ruku nechal sklouznout blíž k dýce. Degan to zaznamenal a napodobil mě. Jestli se něco semele, náš průvodce to odnese jako první.

Zastavili jsme na konci zvláště úzké uličky.

„Tam,“ ukázal z uličky dolů do ulice. „Čtvrtý zleva. Larrios je v patře.“

Abych viděl, kam ukazuje, musel jsem se kolem něj protáhnout.

„Který pokoj?“ zeptal jsem se. Kápě se ke mně natočila.

„Jak to mám vědět? Máš štěstí, že jsem ho vůbec našel.“

Pozoroval jsem budovu skrz záclonu deště. Vypadala jako staré skladiště, ale jistý jsem si nebyl.

Déšť mi v noci vždy rozhodí noční vidění. Dívat se skrz déšť je jako dívat se skrz závěs z korálků padajících z oblohy. Vidím obrysy věcí, ale sem tam mi zrak úplně vypadne. Tentokrát to bylo ještě horší – přes všechen odpočinek a snědená semínka jsem stále cítil, jak na mě poslední dny doléhají. Zrak se mi mlžil stejnou měrou deštěm i únavou.

„Jak poznáme, že je pořád vevnitř?“ zeptal jsem se.

„Je tam,“ řekl uhlazený hlas. „Nestrachuj se.“

„Slíbil ti snad, že tam zůstane?“

Kápě byla mým směrem otočená hodně dlouho. Hádal jsem, že se na mě mračí.

„Je tam,“ zopakovala.

„Doufejme,“ odpověděl jsem. „Jinak mi dlužíš pěkně velkou hromádku stříbrných.“

„Spíš se starej o to, co mi budeš dlužit ty, až skončíš,“ řekla kápě. Otočil jsem se k Deganovi.

„Připraven?“

Degan si stáhl klobouk níž, aby mu déšť nepadal do očí, díky čemuž vypadal hrozivě. Kývl a vyrazil, kápi nechal za sebou v uličce.

Déšť změkčil svrchní vrstvu ulice tvořenou špínou a smetím. Jak jsme kráčeli k budově, posouvala se a klouzala nám pod nohama. Na pantech nebyly žádné dveře. Vešli jsme.

V přízemí se už tvořily louže. Zvuk vody padající ze stropu nad námi se mísil s šepotem deště venku a výsledkem byl neustálý šum, který ukolébával a zároveň působil zlověstně. Vzduch byl ztěžklý plísní.

Přízemí bylo otevřené a prázdné. Patro kdysi podpíral malý les sloupů, ale dobrá třetina se už propadla. Byli jsme na půl cesty ke schodišti na zadní straně budovy, když se odněkud nad námi ozvalo několik hlasitých úderů.

Degan a já jsme strnuli a podívali se po sobě. Naslouchali jsme. Kap, kap, cák, cák. A pak znovu ty zvuky. Kroky.

„Do prdele!“ řekl jsem. „Hejbe se!“

Oba jsme vyběhli ke schodišti. Dral jsem se nahoru tak rychle, jak jen to šlo, Degan poskakoval vedle mě a bral schody po dvou. Schodiště vrzalo a naříkalo, ale nepropadlo se.

Horní patro tvořila velká místnost a několik chodeb ubíhajících doleva a doprava. Dobrá polovina střechy byla pryč a její zbytky se válely po podlaze. Všiml jsem si, že déšť zesílil. Od schodů k jedné z chodeb, jejíž střecha ještě přežívala, byla vyčištěná cestička. Přes chodbu visel závěs a kolem jeho okrajů chabě probleskovalo světlo.

Beze slova jsme k němu vyrazili. Zajímalo by mě, jestli by kápě dole zastavila Larriose, kdyby se mu podařilo z budovy dostat dřív než nám. Spíš by zloděje nechal běžet, sledoval ho a pak nám místo jeho skrýše naúčtoval podruhé.

Když jsem odhodil závěs stranou, v jedné ruce jsem měl rapír, ve druhé dýku a záda mi kryl Degan. Larrios měl ruce prázdné. A ještě lepší bylo, že dva chlapi, kteří se z něj snažili vymlátit duši, neměli v rukou zbraně. Usmál jsem se.

„Promiňte, že ruším,“ řekl jsem, „ale obávám se, že musím trvat na tom, abyste do tohohle chlápka přestali kopat – to je moje práce.“

Chlap blíže k nám zvedl zrak z místa, kde klečel, téměř uvolněně, zatímco druhý se neobtěžoval s mlácením přestat. Oba byli oblečení v tmavých, vodou nasáklých pláštích.

„Vypadněte,“ řekl ten bližší. „Hned!“

Uhnul jsem ze dveří, aby Degan mohl vstoupit za mnou. Místnost byla široká a dlouhá. Směrem dozadu, blíž k Larriosovi a chlapům, poblikávala trojice svíček. Oči mě na chvíli zabolely, ale pak se přizpůsobily. Vykroužil jsem rapírem malý kroužek tak, aby zachytil to málo světla, které se linulo místností.

„Právě to jsem chtěl navrhnout já vám,“ řekl jsem.

Bližší chlap se pomalu vztyčil. Druhý zpomalil svou práci, ale stále rytmicky bušil do Larriosova obličeje a těla a při každém úderu střídal pěsti. Degan a já jsme přistoupili o krok blíže.

První chlap si mě chvíli pozorně prohlížel, pak zakroužil rameny dopředu a dozadu tak, aby se mu plášť o kousek svezl.

„To by byla chyba,“ řekl.

Neodpověděl jsem mu. Byl jsem příliš zaměstnán zíráním na bílou šerpu, kterou měl ovázánu kolem pasu, a zlatého císařského sokola zdobícího jeho prsní krunýř.

Kapitola 17

Bílé šerpy!

Ztuhl jsem a veškerá chvástavost mne opustila. Proč tu sakra dva elitní vojáci císaře buší do Larriose? Proč ho chtějí? Do čeho jsem se to sakra namočil?

Otevřel jsem ústa… ale co bych vlastně mohl říci? Co byste také mohli říct lidem, jejichž předci téměř dokázali vymazat Bratrstvo z povrchu zemského? Lidem, kteří – pokud nebudeme mít štěstí – by se o to mohli pokusit znovu? Rozhodl jsem se, že nic moc, zvlášť vzhledem k tomu, že my byli dva a oni také dva.

Měli jsme mizerné, mizerné šance.

Začal jsem schovávat meč a couvat v naději, že se z místnosti dostanu vcelku. Ať si Larriose klidně nechají, najdu si jinou skulinu. Poradím se s Kellsem, možná sejmu Ramblese nebo Železného Degana. Jestli se dovedu vyhnout Šerpám, budu mít náskok.

Pak kolem mě proběhl Degan a všechno se změnilo.

S hrůzou jsem sledoval, jak vyrazil na bližšího Bílého, meč držel nízko, ze rtů mu splývalo vrčení. Protivník na to jen mírně změnil postavení. Ani se neobtěžoval tasit.

Kurva. Kurva. Dvakrát kurva!

Degan na poslední chvíli vyskočil a změnil útok z nízkého na vysoký. Bílý se zkroutil a snažil se otočit stranou. Tento pohyb ho nedostal úplně z cesty Deganova seku, ale stačilo to, aby Deganovo ostří sklouzlo po krunýři a zasáhlo ho do ramene.

Bílý vykřikl bolestí. Degan mu při dopadu vrazil do obličeje loket volné ruky. Bílý zavrávoral dozadu, z nosu se mu valila krev, ale dokázal vytasit a vykrýt následující Deganův výpad.

„Doraž ho!“ zařval Degan a ustoupil, aby dostal oba protivníky do zorného pole. Druhý Bílý už byl na nohou s vytaseným mečem a začal Degana ohrožovat. Degan neměl žádný způsob, jak dorazit prvního Bílého, aniž by se odkryl druhému.

Dorazit? přemýšlel jsem. Jak? A čím? Andělé, byl jsem jenom pitomej Čenich!

Podíval jsem se po Larriosovi. Možná kdybychom byli dva… Ne, z Larriose zbyla jen nehybná hromada na podlaze. Tady se pomoci nedočkám.

Druhý Bílý přikračoval k Deganovi a jeho meč tančil ve světle svíček. První nabyl rovnováhy a vytíral si z očí slzy způsobené přeraženým nosem. Ještě chvíli a zapojí se do boje.

„Drothe!“ křikl Degan a do hlasu se mu vplížil tón zoufalství. „Doraž toho zraněnýho, kurva!“

Jo, kurva.

S řevem jsem vběhl do místnosti. První Bílý si ještě jednou otřel tvář od krve a pak se otočil ke mně. Stále byl ode mě vzdálený několik kroků a já se dosud přibližoval na dosah, když po mně bleskově skočil. Skoro jsem ho nestačil vykrýt dýkou.

Sakra, ten byl ale rychlej!

Ustoupil jsem, stáhl rapír a dýku vystrčil dopředu tak, až se jejich hroty ocitly téměř u sebe. Ten malý trojúhelník oceli před mým tělem mi měl poskytnout lepší ochranu, ale moc bezpečně jsem se necítil.

Můj Bílý nebyl zrovna ve formě, jedna ruka mu bezvládně visela podél těla a z nosu se mu valila krev, ale zdálo se, že ani z jednoho si nedělá hlavu. Podle všeho, co jsem viděl, jsem usoudil, že i v tomhle stavu má navrch a já mám problém.

Oba jsme se zastavili a poměřovali se. Měl těžší rapír než já, velikostí blíže k Deganovu než k mému, ale v jeho ruce vypadal lehký. Dalším problémem byl krunýř. Brnění znamenalo, že budu muset mířit na končetiny a hlavu – menší a hůře zasažitelné cíle. Netrénoval jsem boj s obrněnými soupeři, velmi málo lidí se obtěžovalo nosit, natož vlastnit zbroj. Když jste nevěděli předem, že dojde k boji, na stálé nošení po městě byla příliš těžká a nepohodlná. A navíc příliš přitahovala pozornost Onucí.

Za zády mého protivníka se odehrával zuřivý souboj. I když jsem se neodvážil Degana s jeho Bílým detailně pozorovat, to, co jsem zachytil, vypadalo děsivě pěkně – bleskové výpady, kryty vypočítané na vlas přesně, úskoky a sem tam snaha chytit nebo praštit protivníka volnou rukou. Pohyby, po kterých bych já za pár vteřin zůstal rozsekaný a srovnaný na podlaze na plátky.

A k tomu všemu se Degan a druhý Bílý na sebe usmívali. Usmívali! Pitomci.

Můj Bílý šel po mně a neutrousil ani úšklebek. Švihl po mé levé ruce. Uhnul jsem s ní a snažil se ho vykrýt dýkou a najednou mi jeho meč mířil přímo na hruď. Přelstil mě a tím mě donutil se odkrýt.

Máchl jsem před sebou mečem nahoru a zároveň se mu snažil odskočit z dosahu. Musel to čekat, protože okamžitě sklonil ostří a zabodl mi jeho špičku do levého stehna.

Ostří bylo velmi tenké – skoro jsem necítil, jak mne probodlo. Ocel jsem ucítil, až když meč pootočil a při vytáhnutí s ním sekl mírně dolů. V tom okamžiku jsem zařval.

Výkřik nezpůsobila ani tak bolest, ale to, že mě dokázal bodnout tak lehce. Uplynulo pouze pět sekund boje a už mě porcoval jako Prospo pečenou kachnu. Jestli to tak půjde dál, Degan je bude mít proti sobě oba, než uběhne minuta – ne že by mi to v tu chvíli mohlo dělat vrásky.

Rychle jsem odskočil, levou nohu schoval dozadu a otočil se k němu bokem. Rapír jsem měl před sebou, zatímco dýku jsem držel u těla. Takto jsem ho nemohl kratším ostřím ohrozit, ale měl jsem – alespoň jsem v to doufal – víc času se jím bránit.

Byl o třídu lepší, zranil mě a zahnal do defenzivy a bylo to vidět. Když budu mít štěstí, možná to dokážu zúročit.

Zaútočil na mě jakoby mimochodem. Dokázal jsem odvrátit jeho následující tři útoky – sek, bodnutí a další bodnutí, vše rychle za sebou – pokaždé jen taktak. O protiútok jsem se ani nepokusil. Bílý se nad mým váháním ušklíbl, zahýbal zkrvaveným ramenem a znovu se na mě vrhl. Tentokrát jsem reagoval.

Jak bodnul, sklouzl jsem pravou nohou dozadu a vystrčil dýku tak, abych zachytil jeho meč. Chtěl jsem jeho zbraň zadržet a zachytit dýkou, aspoň na vteřinu, abych mohl bodnout rapírem. Se zblokovanou zbraní a bezvládnou levou rukou jsem to považoval za nejlepší šanci jak ho zasáhnout, nejlépe někam poblíž hlavy.

Zádrhel byl v tom, že jsem musel veškerou váhu přesunout na levou nohu. Zaťal jsem zuby a pohnul se.

Z nohy my vystřelil oheň a prolétl slabinami až do těla. Bolestí jsem zalapal po dechu, snažil se ji ignorovat a bodl dýkou i rapírem. Dýka se srazila s jeho mečem, ale jen chabě a pod špatným úhlem – stačilo otočit zápěstím, vylétla mi z ruky a plachtila místností. Zároveň Bílý přesunul zadní nohu a pootočením těla se mi v poslední chvíli dostal z dosahu.

Zaklel jsem a dvěma rychlými potácivými kroky se stáhl. Bílý se usmál.

„Nic lepšího už neumíš?“ zeptal se. „Měl jsi zmizet, když to ještě šlo.“

Za ním jsem zachytil záblesk Deganova boje s druhým Bílým – vír oceli a rychlostí rozmazaných paží. Odtud mi pomoc včas nepřijde.

„Předpokládám, že už je příliš pozdě té nabídky využít,“ řekl jsem a nechal prázdnou ruku sklouznout za sebe. Natočil jsem znovu tělo tak, abych soupeři poskytoval co nejmenší cíl.

„Pozdě bylo, už když jsi sem vkročil.“

Takže Deganův útok byl oprávněný – další bod pro něj.

Bílý se pohnul kupředu a zkřížil ostří s mým. Ustoupil jsem a upravil svůj postoj tak, abych mu zablokoval směr útoku. Popošel a znovu zkřížil naše meče, opět jsem upravil kryt. Pak mě něco napadlo.

Bylo to riskantní a mohlo se to zvrtnout v mnoha ohledech, ale v této situaci jsem byl mrtev bez ohledu na to, co jsem udělal.

Cítil jsem, jak se pode mnou levá noha chvěje. Zatnul jsem zuby a ustoupil. Ještě chvíli, říkal jsem si. Buď mi na to Bílý skočí, nebo mě zabije – ať tak či onak, za chvíli se to dozvíme.

Bílý popošel a zkřížil meč s mým stejně jako předtím. Jak se pohnul, trhl jsem levou rukou dolů. Do dlaně mi vklouzl zápěstní nůž, ale soupeř to neviděl, protože mu v cestě stálo mé tělo. Zdálo se, že si toho nevšiml.

Odolal jsem nutkání se usmát.

Stáhl jsem tělo dozadu, jako že se chystám opět ustoupit. Pak jsem nechal levou nohu, aby se poddala mojí váze. Vykřikl jsem bolestí a hrot mého rapíru klesl k podlaze. Hroutil jsem se k zemi, jako by noha nevydržela utrpení způsobené zraněním – a moc jsem to hrát nemusel. Jak se ke mně začal přibližovat s úsměvem na tváři a mečem připraveným k poslednímu bodnutí, nebyl jsem si jistý, jestli pak vůbec dokážu vstát.

Až na to, že jsem neměl na výběr.

I přes bolest, pálení a slabost jsem se tvrdě odrazil od levé nohy, abych zhroucení jakoby změnil ve výpad kupředu. Ve stejný okamžik jsem pozvedl rapír nad hlavu tak, aby mířil Bílému do obličeje, celou délkou mezi mnou a jeho mečem, který se snášel dolů.

Viděl jsem, jak se mu rozšířily oči a jak přesunul váhu, aby změnil výpad na kryt. Nechal jsem ho. Meče už mě stejně nezajímaly. Jak odrážel můj meč stranou, aby si ochránil obličej, staral jsem se jen o to, abych levou ruku protáhl kolem těla a zarazil do něj zápěstní nůž.

V okamžiku, kdy se naše meče srazily, jsem cítil, jak nůž našel svůj cíl. Síla nárazu mečů mi vyrazila po ruce až do ramene a bylo to, jako by mě do něj někdo praštil. Pak jsme se srazili.

Náraz mě zatlačil dozadu a Bílý se držel nade mnou. Když se jeho a má váha potkaly na mé levé noze, vykřikl jsem. Pak všechno zčernalo.

Stál jsem s mým otčímem Sebastianem na mýtině v Balsturském lese, která se nacházela před naším domem. V ruce držel meč a ukazoval mi, jak předstírat ústup a proměnit ho v protiútok. Ve dveřích stála matka a dívala se, Christiana seděla na zemi a stavěla si z dřevěných kostek. Christiana už byla dospělá a oblékla si dvorské šaty. To, že má malá sestřička je najednou starší než já, a přesto si umaže šaty, mi připadalo zvláštní. Christianě vždycky všechno prošlo.

Sebastian mě zavolal jménem a mečem poklepal na zem. Přikývl jsem a pak se snažil napodobit to, co mi ukazoval, ale prsty se mi odmítaly správně sevřít kolem cvičného dřevěného meče. Podíval jsem se dolů a uviděl, že rukojeť je kluzká krví. Zvedl jsem zrak, ale všichni byli mrtví s výjimkou Christiany, které bylo zase sedm. Plakala…

Bolest se rychle vrátila a nabyl jsem vědomí. Cítil jsem, jak se Bílý snaží ze mě dostat. Koleno měl zabořené do mého levého stehna a tiše klel. Oplatil jsem mu laskavost a také se od něj začal odstrkovat. Zvedl se a odvalil se napravo. Já se odkutálel nalevo – přímo přes levou nohu.

„Jau!“ zařval jsem a pokračoval v pohybu. S rapírem v pravé ruce to bylo ošemetné, ale nakonec jsem se překulil na záda, zvedl se do sedu a napřáhl meč směrem k soupeři.

Nemusel jsem se obtěžovat. Bílý ležel tam, kam se dokutálel. Nůž mu trčel z pravého stehna hned pod kyčlí. Došlo mi, že kdybych se trefil o pár palců nahoru, místo zaboření do masa by sklouzl po oceli.

Vzepřel se na lokti, zíral na nůž a v obličeji se mu rozhostil zmatený výraz. Skoro bych mu mohl číst myšlenky: Tohle nic není, ruka je na tom mnohem hůř. Tak proč sakra nemůžu hejbat nohama? A proč nemůžu dejchat?

Rukama jsem se vzepřel o podlahu, pravou nohu přesunul pod sebe a zvedl se, jak jen to šlo. Ke konci jsem musel zapojit i levou nohu a na chvíli se mi zatočila hlava. Tentokrát ale bez zmatených halucinací o minulosti.

Já už stál, ale Bílý se zhroutil zpět na podlahu. Rty mu začaly modrat a přicházely první křeče. Za chvíli to bude horší.

Sklonil jsem se a ruku položil na ránu na mé levé noze. Nohavice byla nasáklá krví a stopy krve byly všude tam, kudy jsem se kutálel. Tohle chtělo zašít. Vzhlédl jsem, abych zjistil, jak si vede Degan.

Pořád šermovali, ale ani Degan ani druhý Bílý se už neusmívali. Degan v průběhu boje ztratil klobouk a na kraji čela měl něco, co vypadalo jako malé říznutí. Sem tam pozvedl volnou ruku a setřel si krev, která mu hrozila zalít oči. Bílý na tom také nebyl zrovna nejlépe. Ze zaťaté pěsti levé ruky, kterou si držel blízko u hrudi, mu kapala krev. Když vykryl jeden z Deganových seků, ruka se mu od těla trochu vzdálila a uviděl jsem, že na ní chybí prst.

Váhal jsem. Nevěděl jsem, jestli by mé zapojení do boje Deganovi pomohlo nebo mu způsobilo potíže, zvlášť v mém stavu. Mohl jsem soupeře rozptýlit, ale nakonec jsem mohl rozptýlit i Degana. Sakra, kdybych se jim připletl do cesty, klidně by mě mohli probodnout!

Sevřel jsem pevněji rapír. Konec výmluv – tohle je Bílá šerpa, muž podle všeho požehnaný císařem a chráněný Anděly. Zabít Bílou šerpu je jako když se vykálíte na císařskou svatyni, s tím rozdílem, že svatyně nemá přátele, kteří se pak shromáždí a začnou vás pronásledovat. Už nebylo cesty zpět. Jestli se Bílý dokáže odtud dostat živý, nahlásí nás v paláci a Degan i já budeme za pár týdnů bradou vzhůru – ne-li dřív.

Kulhal jsem k Deganovi a Bílému, jak jen mi noha dovolila. Bílý mě zpozoroval téměř okamžitě, pak viděl svého přítele ležet za mnou na podlaze. Nebyl hloupý, začal se stahovat, kroužil směrem ke dveřím, pryč od nás obou. Degan ho následoval.

Změnil jsem směr a usilovně se šoural, abych mu zablokoval cestu. Nohu mi s každým krokem zachvacovaly plameny.

Došel jsem ke dveřím zrovna v okamžiku, kdy se Bílý dal na útěk a vyrazil ke mně. Útěk zastihl Degana nepřipraveného – teď byl za Bílým čtyři kroky a snažil se ho dohnat. Bylo zřejmé, že to nestihne.

Ustoupil jsem a na zádech ucítil závěs. Stál jsem Bílému přímo v cestě – nešlo mě lehce oběhnout. Přesunul jsem váhu zpět na pravou nohu a připravoval se na náraz, zatímco jsem odlehčoval levé. Nebyl to nejpevnější postoj, když uvážíme rozběhnutého protivníka, ale bude muset stačit. Jak říkával Degan, bojuješ tak, jak to přijde, ne tak, jak by sis přál. Zvedl jsem rapír, uchopil ho do obou rukou a natáhl ho před sebou v úrovni ramen. Pak jsem jej sklonil šikmo přes tělo a čekal.

Nedělal jsem si iluze, že by mi Bílý naběhl na zbraň – takové štěstí jsem neměl už hodně dlouho. Ale doufal jsem, že ho zpomalím a Degan ho dostihne.

Nevyšlo to.

Místo toho Bílý pozdvihl svůj meč a zrychlil. Zpevnil jsem držení a opožděně mě napadlo, jestli vůbec dokáže můj rapír proniknout skrz krunýř, nebo se při nárazu rozpadne na kusy. Příliš pozdě na takové otázky. Vydechl jsem a připravil se na srážku čepelí.

A to právě chtěl. V úplně poslední chvíli se sehnul a pod mou zbraní zaútočil vzhůru.

Zběsile jsem odtančil zpět a zuřivě máchl mečem dolů v divokém krytu. Cítil jsem, jak se na mě při ústupu lepí potrhaný závěs, zpomaluje mě a vyvádí z rovnováhy. To, že se naše ostří srazila, jsem spíše tušil, než viděl, najednou jsem ucítil ránu a hned potom do sebe narazily jílce, až se mi zatřásly všechny kosti v ruce.

Jeho tělo se srazilo s mým. Snažil se mě nadzvednout a odhodit z cesty. Ucítil jsem, jak se nad ním přehýbám v pase a stává se ze mě pouhé závaží. Nu, ne pouhé závaží – jak mě tlačil dozadu, podařilo se mi vykopnout pravé koleno. Ucítil jsem, jak narazilo do něčeho pevného. Bílý heknul, ale běžel dál. Do žeber mě udeřila pěst. Praštil jsem ho hlavicí meče do zad ve snaze zasáhnout ledvinu.

Měl jsem dojem, že mu sklouzávám po zádech. Levou rukou jsem se snažil zachytit – Bílého, dveří, čehokoliv, co mu zabrání utéct. Za mnou se ozval trhavý zvuk následovaný rudou temnotou. Závěs… Bílý zaklel a cítil jsem, jak bojuje s látkou, která nás omotala. Pak se vedle mě zachvěl, pohnul se, znovu se zachvěl a znehybněl.

„Jsi v pořádku?“ uslyšel jsem zpoza temnoty Degana.

„Jo,“ zalapal jsem po dechu. „A ty?“

„Cítím se trochu neschopně, ale jinak dobrý.“ Ze závěsu se vznesl oblak prachu, jak mi ho Degan sundal z obličeje. Kýchl jsem, začal se zvedat a kýchl podruhé.

Bílý ležel vedle mě a přese mě, přes mé levé koleno a pravé chodidlo. Hlavu a ramena měl zamotané v závěsu. Ze dvou děr v látce prosakovala krev.

Degan poklekl a ujišťoval se, že je opravdu mrtvý. Pak si všiml mé nohy.

„Co se stalo?“

„Co bys myslel? Bojoval jsem s Bílou šerpou!“

„Tradičnější je vytasit se na ně s mečem,“ řekl Degan.

Odkulil mrtvého Bílého pryč a sklonil se mi nad nohou. Začal jsem přesouvat váhu, abych mohl vstát. Degan mi položil dlaň na hruď a zakroutil hlavou.

„Zůstaň ležet,“ řekl. „Tohle musíme obvázat.“

„Později,“ oponoval jsem. „Nejdřív se musíme ujistit, že je Larrios naživu a může mluvit.“

Degan střelil pohledem zpět do místnosti k hromádce, která byla Larriosem.

„Ten nikam neuteče.“ Odtrhl krví nasáklý kus nohavice kolem rány, ignoroval mé lapání po dechu bolestí a zamračil se. „Máš v tý lékárně, co si nosíš s sebou, něco kromě prášků na bolest a ahrami?“

„Něco jako co?“

„Něco jako jehlu a nit? Nebo něco na stažení rány?“

Prohrabal jsem svůj váček, zatímco se Degan zabýval Bílým. Uslyšel jsem zvuk trhané látky. Našel jsem trochu vysušeného křídlatého mechu a balíček vyvařené cupaniny. Pro jistotu jsem si do úst vložil tři semínka.

„Tady,“ řekl Degan a otočil se. V rukou držel několik pásů utržených z šerpy Bílého. Co znamená jedno malé symbolické znesvěcení, když už jste zabili jednoho z císařových oblíbenců?

Degan mi vyčistil ránu, jak jen to bez vody a v špatném osvětlení šlo, do rány natlačil mech a cupaninu a stáhl ji přes improvizovaný polštářek zbytkem šerpy. Pozoroval jsem ho a snažil se sebou neházet. Pracoval rychle a účelně, žádné zbytečné pohyby.

„Bude potřeba to zašít,“ řekl, „ale to bude muset počkat.“ Otřel si ruce do posledního zbytku šerpy a pak vstal. Pomohl mi vyškrábat se na nohy a dojít k Larriosovi. Když jsem šel pomalu, noha držela lépe, než jsem čekal.

Larrios ležel částečně stočený na boku tam, kde ho Šerpy nechaly, tvář odvrácenou. Ovládl jsem chuť ho nakopnout, protože mě by to bolelo víc než jeho.

„Larriosi,“ řekl jsem. Nic. „Larriosi, pamatuješ si na mě?“ zacukroval jsem. „Já jsem ten Čenich z Fedimova krámu, ten, kterýmu jsi lhal, ten, kterýmu jsi utek.“ Do hlasu jsem vložil ostrý tón. „A taky jsem ten, kterýmu řekneš, co chce vědět, nebo si budeš přát, aby tu byly zpátky Šerpy.“

Larrios pozvedl hlavu a překulil se na záda.

„Je po nich?“ Horní ret měl rozražený, spodní nateklý a pravé oko mu už otékalo. Zkopali ho, vyklepali, zmlátili, ale všechno to vypadalo čerstvě. Museli jsme s Deganem přijít těsně po tom, co ho začali zpracovávat.

„Jen se neraduj,“ řekl jsem. „Můžeš být další. Chtěl jsem si s tebou promluvit a stálo mě to propíchnutou nohu. Moc velkoryse se teď necítím.“

Larrios se zkusil rozbitými ústy usmát, jak jen to šlo.

„Kvůli mně tě bodli? Fakt?“

Otočil jsem se k Deganovi.

„Nakopni ho za mě.“ Degan se napřáhl.

„Počkat!“ zakřičel Larrios. „Vážně, počkej! Dlužím ti – ty kurvy by mě zamordovaly – ať už bych mluvil nebo ne.“

„Tak si promluv se mnou,“ řekl jsem. „Kde je kniha?“

„Co?“

Střelil jsem pohledem po Deganovi. Nakopl Larriose tak tvrdě, že na podlaze poodskočil o dvě stopy. Přikulhal jsem se blíž.

„Už jsem řek, že zrovna postrádám velkorysost. Takže – kde je ta kniha?“

Larrios měl pevně zavřené oči. Lapal po dechu, ruce obtočené kolem hrudníku. Zasténal. Povzdechl jsem si.

„Nikdo odtud nepůjde, dokud se nedozvím, co potřebuju. Takže se tu klidně válej, krvácej si, jak je libo, ale budu do tebe bušit tak dlouho, dokud se neposereš a nezačneš zpívat.“

Larrios s námahou otevřel levé oko – pravé bylo beznadějně oteklé. Otřásl jsem se při vzpomínce na to, jak ke konci vypadal Athel, ale ovládl jsem se. Nechtěl jsem, aby to skončilo takhle.

„Musím zmizet z města,“ řekl Larrios. „Musím pryč, jde po mně moc lidí.“

„Moc lidí?“ vyměnil jsem si pohled s Deganem. Nevypadal přesvědčeně. „Jakých lidí?“

Larrios vykašlal krvavý chrchel. Pomalu se vyhrabal do sedu. Sledoval jsem ho a nechal jeho bolest pracovat za mě.

„Za prvé oni,“ ukázal na těla Bílých šerp na podlaze. „Pak ty. A pak ta svině Ironius a jeho zdejší spojenci. Kells…“

„Počkat,“ řekl jsem a narovnal se. „Kells jde po tobě taky?“

Larrios přikývl.

„Už dva dny. Byl o něco vstřícnější než ostatní. Nechal rozhlásit, že za knihu zaplatí třetinu její ceny. Většina lidí hned vytáhla kudly.“ Larrios potřásl hlavou. „Měl jsem jeho nabídku přijmout. Kurva!“

Vydechl jsem. Mou první myšlenkou bylo, že si mě Larrios dal s Kellsem dohromady, ale nebylo to tak. Ale proč jde po knize najednou i Kells? Zmínil jsem ji před ním jen letmo…

„A pak všichni neorganizovaný,“ pokračoval Larrios a temně se na mě díval. „Díky ti za to – kdybys mi na prdel nepověsil cenovku, nešli by po mně.“

Zamrkal jsem. Místnost se najednou rozmazala. Ztráta krve? Vyčerpání? Opřel jsem se rukou o zeď a pomalu se sesunul na podlahu.

„Zkus vzít kramle Čenichovi,“ zavrčel jsem, „a takhle se ti to vrátí.“ Místnosti se vrátila ostrost.

„Hej,“ řekl Larrios a zkoumavě si mě v chabém osvětlení prohlížel. „Taky jsi na sračky. Co se stalo?“

„Ta kniha,“ nenechal jsem se odlákat od tématu.

„Už jsem řek, že musím zmizet z města.“

„A já ti řek, že smlouvat nebudem.“

„Tak mě rovnou odprav,“ řekl, „protože jsem mrtvej tak jako tak.“

Vzhlédl jsem k Deganovi.

„Slyšel jsi pána.“

Degan se už rozmachoval, když Larrios zakřičel, že nás tedy ke knize zavede. Hrot meče se zabodl do stěny tři palce od Larriosova pravého ucha. Degan se usmál a pak jsme všichni odešli.

Seděl jsem ve dveřích ruiny skladiště a zíral do deště. Larrios seděl za mnou, ruce svázané, nohy také, ale provazem volným tak, aby sice mohl chodit, ale ne utéct. Zdravé oko bylo už také otokem téměř zavřené, ale stejně jsem mu nevěřil, že by nezkusil utéct – i když napůl slepý a svázaný.

Skrz déšť jsem zpozoroval Degana, jak se vrací zpět. Byl sám, v patách mu nešla žádná postava v kápi, žádný průvodce ven z Pustiny. Jak vstoupil do dveří, potřásl hlavou a z klobouku mu na všechny strany odlétly kapky.

„Ten hajzl nás prodal,“ řekl jsem.

„Možná,“ odpověděl Degan, ale neznělo to moc přesvědčeně. „Možná vzal roha, když slyšel zvuky boje. Nebo…“

Čekal jsem. Degan mlčel a zíral do deštivé noci.

„Nebo?“

„Nebo ho dostala další Bílá šerpa.“ Trhl jsem sebou.

„Další Bílá šerpa?“

„Vypadá to tak. Obvykle se pohybují ve trojicích. Nebo v šesti nebo devíti – vždycky v počtu dělitelném třemi. Tak vyjadřují poctu třem nekonečným vtělením císaře.“

„Tak proč jim ten třetí nepřišel na pomoc?“

„Nevím,“ zavrtěl Degan hlavou. „A to mi dělá starost.“

Zíral jsem do noci, ale neviděl jsem nic.

„Musíme odsud,“ řekl jsem. Degan mi pomohl na nohy. Najednou jsem pocítil ještě větší úzkost – pokud to ještě bylo vůbec možné.

Déšť ještě zesílil, kapky zmohutněly a při dopadu okamžitě promáčely, na co dopadly. A také byly chladnější – nebo mi byla větší zima. Ať už to bylo jakkoliv, být venku nebylo příjemné. Z nebe padalo tolik vody, že se začala valit uličkami a chůze se změnila v klouzavou dřinu. Jediná dobrá věc byla, že vyčistila vzduch od smradu.

Bouře mému nočnímu vidění neprospívala, ulice se přede mnou slévaly do pokrouceného bludiště. Kulhal jsem vedle Degana a stíny a tvary, které jsem normálně neměl potíže rozeznat, se jeden po druhém rozpíjely a pak se s cuknutím stávaly ostrými. Přistihl jsem se, jak stále víc a víc klopím zrak k zemi v naději, že tím zaženu bolení hlavy způsobené deštivou nocí. Bolest to nezahnalo, ale alespoň se nezhoršovala.

Zastavovali jsme často, aby si má noha odpočinula, nebo když si Larrios nebyl jistý cestou.

„Dej si,“ řekl jsem v jeden okamžik Larriosovi. Opírali jsme se o zeď budovy pod úzkou římsou, která sotva dokázala ochránit před deštěm. Degan se vydal pár bloků napřed prozkoumat situaci. V dlani jsem mu nabízel semínko. Larrios na něj šilhal, jak mu jen jeho stav dovoloval.

„Ahrami?“ zeptal se po chvíli.

„Vzpruží tě.“

„Ne, díky!“

Vrátil jsem semínko do pytlíku, který jsem měl kolem krku. Cpal jsem je do sebe pravidelně od konce boje s Šerpami a pytlík už byl skoro prázdný. A to v něm byla zásoba na týden.

„Na co by Bílým byla kniha?“ přemítal jsem. Pokrčil rameny.

„Asi na to, co tobě.“

„Pochybuju.“ Nějak se mi nechtělo věřit, že by Bílé šerpy knihu použily jako páku na Ironiuse a jeho Šedého prince. Pokud šlo o ně, čím víc mrtvých členů podsvětí, tím lépe. Ne, poslali je pro knihu z jiného důvodu – předpokládal jsem, že ji chtěli ne pro to, k čemu by ji mohli použít, ale pro to, co v ní bylo.

„Ty jsi ji viděl,“ řekl jsem. „Co je v ní tak zatraceně důležitýho?“

„Jak to mám vědět?“ obořil se na mě Larrios. „Vždyť skoro neumím číst. A kromě toho je napsaná v jazyku, kterej jsem nikdy předtím neviděl.“ Pozvedl ruku, aby si z očí vytřel déšť, a škubl sebou, když se ruka dotkla roztržené a napuchlé kůže. „Měl jsem ji prodat Kellsovi.“

„Kolik nabídl?“

Po tváři se mu roztáhl rozbitý úšklebek.

„Proč? Chceš mu ji prodat?“

„To by bylo něco!“ zasmál jsem se pod vousy té myšlence. Pak jsem uslyšel ostré zapískání. Zvedl jsem zrak a uviděl Degana půl bloku odtud, jak na nás mává, abychom šli.

Larrios nás vedl jak jen mohl, ale s opuchlýma očima a v dešti mu to šlo pomalu. Museli jsme se dvakrát vrátit, ale nakonec jsme se ocitli před vypálenou skořápkou, která byla kdysi domem. Stály už jen zadní a pravá stěna – zbylé se už dávno spolu se střechou zhroutily. Podlaha byla také pryč a sklep pod ní jen promáčená jáma.

Byli jsme v srdci Pustiny.

„Ty jsi ji schoval sem?“ ukázal jsem na bahnisko před námi.

„No co? Tady by ji nikdo nehledal.“

„Knihu?“ řekl jsem nevěřícně. „Počasí, krysy – víš co by s ní mohly udělat?“

„Měl jsem fofr,“ pokrčil rameny Larrios. Přistoupil k hraně sklepa a zadíval se dolů. „Nemoh jsem si vybírat.“

Přikulhal jsem vedle něj a zašilhal do jámy. Srazit ho dolů, jen tak, z principu, bylo lákavé, ale opanoval jsem se.

Vypadalo to, že vody je tak po kolena. Změť zčernalých trámů a rozpukaných kamenů v špinavém jezírku vytvářela ostrůvky. Všude rašil plevel. Ze sutin vpravo vyrůstal malý stromek. Přepadla mne chvilková slabost a závrať, a jak jsem rychle ustoupil od okraje, málem jsem přepadl přes Degana. Degan se na mne tázavě zadíval a pomohl mi najít rovnováhu.

„Nic mi není,“ řekl jsem. Z jeho výrazu jsem poznal, že mi nevěří. No, já si také nevěřil, sakra. Cítil jsem se pod psa a dělalo mi potíže rozlišit mezi opravdovým smetím kolem a věcmi, které se mi snažila předhazovat má mysl a noční vidění.

Přestože mi srdce bušilo ostošest, pro jistotu jsem si vzal další semínko.

„Kde je kniha?“ zeptal jsem se. Larrios stál na okraji jámy a zíral do dálky.

„Vzadu.“

Jak jinak. Popošli jsme doleva k strmé rampě, kterou vytvořila zhroucená zeď sklepa. Degan mě teď téměř nesl. Zalapal jsem po dechu, když mě posadil na hromadu cihel, která se vytvořila nedaleko okraje. I když se mi hlava vznášela v oblacích, pořád jsem ostře vnímal tepání v noze. Zavřel jsem oči a zabořil tvář do dlaní. Nezabírala už ani semínka, ani léky od Eppyrise.

Vrátil jsem se v duchu k boji s Šerpami. Pořád jsem před sebou viděl ostří, pořád jsem cítil, jak se otáčí v ráně a tahá mě za maso ve stehně. Pořád…

Ne. Mysli na něco jiného! Něco…

Athel připoutaný k sudu, hlava se kolébá ke straně. Šklebí se na mě, vědoucně a výsměšně. Pohled má ostrý, zacílený a plný otázek. Tak co uděláš teď, Drothe? říká ten pohled. Taky pro tu knihu umřeš? Chechtá se. Už pro ni umíráš?

Opravdu?

„Drothe!“

Trhnutím jsem se narovnal.

„Co?“ řekl jsem a snažil se najít směr volání. Nějak jsem se sesunul zpět do polohy vleže. Degan stál v dešti nade mnou. Vypadal ustaraně.

„Co?“ řekl Degan.

„To jsi nebyl ty?“ zeptal jsem se. „Slyšel jsem, jak mě někdo volá.“

Degan zavrtěl hlavou.

„Nikdo nic neřek.“ Mrknutím jsem vytlačil déšť z očí.

„Aha. Dobře.“

„Drothe,“ řekl Degan, „možná bys…“

„Kde je Larrios?“ zeptal jsem se, když jsem náhle zjistil, že jsme sami.

„Hledá knihu,“ odpovídal trpělivě Degan. „Řekl jsi mu, aby ji donesl.“

„Já?“

Degan kývl a z klobouku mu stekl malý vodopád.

„Chtěl, abych šel já, když skoro nevidí, ale ty jsi řekl, že nemůžeme ztrácet čas hledáním přesného místa.“

Něco takového bych mohl říci. Znělo to chytře. Řekl jsem si, že Deganovi budu věřit, že jsem to opravdu řekl.

„Jak dlouho je pryč?“

„Chvilku.“ Degan ke mně poklekl. „Drothe, myslím, že tě musíme dostat z deště a zkontrolovat nohu.“

„Až budeme mít knihu.“

„Naproti je budova, která má ještě střechu,“ řekl. „Můžeme Larriose sledovat oknem nebo dveřmi.“

Sebral jsem veškerou sílu a zadíval se Deganovi do očí.

„Odejdeme, až budu mít knihu,“ řekl jsem, „ne dřív. Všichni po ní zatraceně moc touží. Takže já ji dostanu. Tím v téhle šlamastyce získám náskok. Náskok, který jsem neměl od doby, co tahle mela začala. Já. Rozumíš?“

Degan mi pohled vracel dlouhou dobu. Užuž jsem se poddal – být v suchu znělo hezky, moc hezky – ale zachránily mě zvuky nohou škrábajících se po blátivých kamenech rampy.

„Hej, podejte mi ruku!“ volal zpoza hrany jámy Larrios. Degan se usmál a lehce mě plácl po rameni.

„Klikař.“

„Tvrdá hlava,“ odpověděl jsem.

Jak se Degan přesunul, aby pomohl Larriosovi, nechal jsem své tělo sklouznout po neuhlazeném sezení. Kusy rozlomených cihel a kamení mě dloubaly do zad, ale i tak bylo skvělé se na chvíli natáhnout. Trochu jsem se posunul, abych viděl hranu jámy.

Viděl jsem Degana, jak klečí na jednom koleni, ruku natahuje dopředu k Larriosovi, když jsem někde za sebou uslyšel šplouchnutí. Zvuk byl příliš silný na to, aby to byla krysa nebo pes, tak jsem zkroutil krk, abych se podíval do noci.

Přibíhal rychle, s mečem vytaseným, plášť za ním jen vlál. Na chvíli jsem si myslel, že je to náš černě oděný průvodce, který nás přišel osobně zradit, dokud jsem neuviděl široký bílý pás kolem jeho pasu.

„Degane!“ zvolal jsem, jak jsem se snažil zvednout a alespoň trochu se napřímit. „Bílá šerpa!“ Znělo to slabě, jen o chlup hlasitěji než zakuňkání.

Nějak se mi podařilo zvednout. Rapír jsem měl stále v ruce, ale moc jsem s ním dělat nemohl. Přesto jsem pozvedl špičku, jak jen to šlo, a potácel se do cesty mezi Bílého a Deganova záda.

Bílý mě uviděl a ani nezpomalil. Zahlédl jsem, jak se mu po obličeji rozlil úsměv a najednou mi došlo, že je to žena.

„Degane!“ řekl jsem znova. „Šerpa!“ Tentokrát o něco hlasitěji.

Za sebou jsem uslyšel výkřik a zvuk nohou hledajících oporu v bahně.

Byla už skoro u mě. Úsměv měla široký, nefalšovaný a krutý, a to ji v mém korálkovitém nočním vidění činilo krásnou. Chtěl jsem té ženě, která se mě chystala zabít, něco říct: jak je úžasná, jak půvabná, jak moc připomíná mou sestru, ale v tuhle chvíli byla realita rychlejší než mé myšlenky. Pořád jsem dával dohromady slova, když pozvedla meč a odhodila mě jeho jílcem z cesty.

Úder mě v pádu otočil. Zachytil jsem záblesk, jak Degan tasil meč. Uklouzla mu noha a začal padat po zádech dolů z rampy. Larrios za ním řval něco, co jsem už neslyšel, a tiskl si k hrudi kožený pytel, ze kterého kapala voda. Žena byla uprostřed skoku, s mečem zvednutým do výšky a zuby svítícími na pozadí noci.

A pak jsem viděl, jak se ke mně řítí země. Možná, že jsem řekl „Ano,“ ale to si se mnou opět mohla zahrávat má vlastní mysl. Padl jsem do bláta a svět se stal temným a tichým.

Kapitola 18

Uháněl jsem lesem. Stromy ubíhaly kolem mě a já s lehkostí přeskakoval kořeny a popadané větve a kmeny. Mezi listím nad hlavou probleskovala zářivě modrá obloha a já si vzpomněl na své mládí. Najednou jsem věděl, kde jsem – doma v Balsturském lese.

Byl jsem to však já – Čenich Drothe, starší, vyčerpaný, s rapírem narážejícím mi do boku. Mládí se kdovíkam ztratilo a zůstal jsem jenom já. Netušil jsem proč, ale měl jsem pocit, že je to dobře – že dokážu něco, co bych jako mladík nedokázal.

Pak jsem uslyšel výkřiky a zvuk oceli narážející na ocel a najednou jsem si všechno vybavil. Tohle je ten den, kdy všechno skončilo. Tohle je den, kdy se mi zhroutil celý život. Právě dnes mi totiž zabili nevlastního otce, Sebastiana, a veškeré naděje, že kdy budu mít nějakou rodinu, zemřely s ním.

Rozběhl jsem se ještě rychleji, ale najednou jsem ucítil v levé noze prudkou bolest. Pohlédl jsem dolů a zjistil, že krvácím a zanechávám po sobě v lese rudou stopu. Zaklel jsem, ale běžel dál.

Kulhal jsem a klopýtal, uháněl a poskakoval, seč mi síly stačily. Chata však byla příliš daleko a já moc pomalý. Chlapec, kterým jsem kdysi býval, by utíkal rychleji, ale až by přiběhl na místo, nic by nezmohl. Musel jsem to být já – dokážu to zastavit. Musím to zastavit!

Vyřítil jsem se ze stromů, napůl jsem běžel, napůl padal, a zakopl jsem o matčin hrob, už dávno zarostlý trávou. Rapír mi vypadl z ruky. Vyškrábal jsem se zase na nohy.

Čekal jsem, že uvidím, jak Sebastian, můj nevlastní otec, vyřídí jednoho zabijáka, zatímco ho druhý z mužů zastřelí jediným zásahem z kuše. Čekal jsem, že Christiana, tehdy třináctiletá, bude ležet v bezvědomí ve dveřích, s krvácející hlavou. Čekal jsem, že uvidím utrpení, které se mi před těmi lety vpálilo do mysli.

Místo toho jsem se díval na mramorem dlážděné nádvoří se zdmi obrůstajícími kvetoucím růžovým keřem. Uprostřed stála fontána, vytesaná z růžového kamene, vzhledem připomínající tutéž květinu. Po kamenných kvítcích jemně zurčela voda, rozlévala se přes okvětní plátky a shromažďovala se v jezírku u paty fontány. Sluneční paprsky opírající se do oken se odrazily od jedné ze zdí a proměnily kaluže na dlažebních kostkách v tekutý oheň.

Místo přede mnou vypadalo svěže, zeleně a plné života. Ani za mák se mi to nelíbilo.

Zahlédl jsem ženu oblečenou ve volných zlatavých kalhotách a hnědé vestičce. Vyhlížela ven z okna, zády ke mně. Její vlasy měly neuvěřitelný odstín hnědé, byly svázané bílou stužkou do krátkého ohonu. Z konců pentle visely drobounké stříbrné zvonečky.

Když jsem přistoupil blíž, žena se ani neotočila. Prošmátral jsem zemi a hledal svůj meč. Nikde jsem ho neviděl. Musel jsem ho nechat v jiném snu.

Přistoupil jsem o krok blíž – levá noha už byla v pořádku – a pak ještě o krůček, když ta žena promluvila.

„Proč chceš tu knihu?“ zeptala se, natáhla ruku a utrhla z plazícího se keře na zdi bílou růžičku.

Degan by bezpochyby vymyslel nějakou duchaplnou odpověď, Jelem by zase odvětil něco natolik jízlivého, že by se z tohohle snu probral, ale já jsem jednoduše vyhrkl: „Co je ti sakra do toho?“

„Na vysvětlování teď nemáme čas,“ mávla zamítavě ruka s růžičkou. Přiblížila si květinu k tváři a pak se obrátila ke mně. Najednou nás od sebe dělilo jen pár centimetrů. Skoro jsem upadl, jak jsem od ní rychle uskočil.

Se zavřenýma očima si přivoněla k růži a usmála se.

„Ve vzpomínkách voní vždycky ještě sladčeji,“ prohlásila nostalgicky. Pak květinu odhodila a zadívala se na mě.

Do té chvíle jsem ji nepovažoval za nijak výjimečnou – obyčejná ústa, úzký nos, krátké čelo s tmavě hnědými nedbale rozcuchanými vlasy. Ale když zvedla víčka a ukázala zlatavý nefrit ukrytý pod nimi, věděl jsem, že na ni do nejdelší smrti nezapomenu.

„Upřímně řečeno,“ prohlásila, zatímco ignorovala – nebo možná se na něj spoléhala – účinek, který na mě měly její oči, „jsem ohromená, že ještě žiješ. To je dobré znamení. Ale jestli se tu budeš potloukat tak jako dosud, nezachrání tě ani ten degan, kterého vláčíš s sebou.“

„Jak…“ začal jsem, ale na nic víc jsem se nezmohl. Žena netrpělivě mávla rukou, dvakrát rychleji, než jsem dokázal pohnout svojí.

„S tím ‚jak‘ si starosti nedělej, Drothe. Soustřeď se na to, ‚kdo‘. Kdo další to ví? Kdo po tobě jde? Jsi v poslední době docela oblíbený a já jsem v téhle hře až ta poslední.“

Při té poslední poznámce jsem se málem rozesmál. Nelezete přece do snů jiných lidí, když nic neznamenáte – ale radši jsem se s ní nepřel. Kdyby chtěla, abych věděl, kdo je, řekla by mi to. No a jestli ne… Nemohl jsem ji k tomu nijak přinutit.

„Tak dobře,“ zamumlal jsem. Měl jsem pocit, že mám pusu plnou olova. „Kdo tu knihu chce? A proč?“

Teď se na mě zadívala pro změnu ona, ale jen na okamžik. Pak zaklonila hlavu a rozesmála se. Zvonečky ve vlasech se rozcinkaly a doprovázely její smích.

„Chceš říct, že to nevíš?“ podivila se. „Vlastníš Ioclaudiinu knihu a ani netušíš, o co tu jde?“ Zadívala se mi do očí s prohlubujícím se úsměvem na tváři. Byl skoro stejně podmanivý jako její oči. „To je až příliš hezké na to, aby to byla pravda.“

Ioclaudiinu knihu? Athel mi prozradil jméno autorky? Není divu, že jsem ji nedokázal najít – jestli byla ta kniha tak stará, jak jsem si začínal myslet. Ioclaudia už byla totiž mrtvá po celá staletí.

Podíval jsem se na ženu před sebou. Zvonečky. A knihy. A pak mi to došlo.

„Princezno,“ prohlásil jsem a naznačil hluboký, ironický úklon.

To ona tehdy stála před Fedimovým obchodem, to ona neustále cinkala, když kráčela, zatímco jsem se krčil v kanálu. Železný Degan patřil jí. Což znamenalo, že jsem mluvil s Šedým princem. Tedy princeznou. S Šedou princeznou.

„Jsem ‚princ‘,“ ohradila se téměř rozpačitě. „A ráda vidím, že si dokážeš spočítat aspoň něco.“

„Spočítal jsem si,“ prohlásil jsem s vzrůstajícím vztekem, „že po mně jdou Sekáči, Bílý šerpy, párek Čepelí – nemluvě o tvým ochočeným deganovi. Ale netuším proč. Jestli si myslíš, že je to legrace, můžeš tuhle zahradu zavřít a najít si na svoje hrátky někoho jinýho, protože já mám na práci důležitější věci.“

Otočil jsem se a vykročil ze zahrady, když jsem se najednou ocitl na lavičce vedle fontány. Předtím jsem si žádných laviček nevšiml. Ta žena seděla vedle mě.

„Omlouvám se,“ prohlásila a zadívala se mi přímo do očí. Z jejích úst ta slova vyzněla spíše jako konstatování faktů než jako omluva. „Jenom jsem si myslela, že všichni zúčastnění vědí, co je v sázce.“

„To by ale znamenalo, že jsem se do téhle situace dostal vlastním rozhodnutím,“ namítl jsem. „A to je špatný předpoklad. Osviť mě.“

Když se zamračila, vytvořila se jí mezi obočím vráska. Naklonila hlavu na stranu a zadívala se za mě. Měl jsem pocit, že slyším ve vzduchu vzdálený šepot, jako by k ní promlouval vlahý větřík v zahradě. Pak přikývla a znovu se soustředila na mě.

„Nemůžu zabíhat do podrobností,“ prohlásila, „ale můžu tě varovat, aby sis dával dobrý pozor, komu tu knihu nakonec předáš.“

„Bojíš se,“ začal jsem, „že se k tý knize nedostaneš?“

Ironický úsměv jí zmizel z tváře.

„Nemůžu říct, že mě to netrápí, ale není to moje největší starost. Větší obavy mi působí…“

Nohu mi zaplavila bolest a nádvoří kolem mě se začalo vytrácet. Otevřel jsem oči a uviděl zadní část bot, jak se pode mnou pohybují. Kráčely po mokrých a zablácených dlažebních kostkách. Podle pohybu, který jsem cítil, jsem pochopil, že si mě někdo přehodil přes rameno a nese mě po ulici. Pokusil jsem se přenést váhu tak, abych únosci spadl a mohl se osvobodit a zeptat se, kdo mě to krucinál vleče kdovíkam. Podařilo se mi však jen chabě zakroutit hlavou a pateticky zamumlat. Osoba, která mě nesla, si mě se zabručením nadhodila na rameni. Ten pohyb mi vyslal do nohy další vlnu bolesti. Zasténal jsem a zavřel oči, abych utekl od bolesti a utrpení do temnoty.

„…děje?!“ zavolala na mě žena. Otevřel jsem oči a ocitl se opět na dlážděné zemi nádvoří, s koleny přitisknutými k hrudi. Ta ženská stála vedle lavičky a otáčela se k mlhavé, napůl průhledné osobě, která tam předtím nebyla. Měla drobnou postavu – dokonce menší než já sám – ale víc podrobností jsem rozeznat nedokázal. Máchala rukama, jako kdyby mluvila, a já jsem znovu uslyšel to šeptání vánku.

Takže požádala Zaklínače, aby pro ni tenhle sen vykouzlil. Fajn! Představa, že by byl Šedý princ schopný vkráčet mi do snu, kdykoliv se mu zachce, se mi ani trochu nelíbila.

Noha mě pořád bolela, ale dalo se to vydržet. Narovnal jsem se a pomalu se opřel o ruce a kolena. Všiml jsem si, že se vzorek na mramorových dlaždičkách pohybuje jakoby sám od sebe. To nemohlo být dobré znamení.

„Jak dlouho ho tu můžeme udržet?“ zeptala se ta žena. Následovala odmlka. „Sakra!“ Zaslechl jsem nějaký pohyb a koutkem oka zahlédl, že si klekla vedle mě. Už mi to tu nepřipadalo svěží – určitě další špatné znamení, tím jsem si byl jistý.

„Drothe,“ oslovila mne. Neznělo to mile či přívětivě, spíš jako rozkaz. Bez přemýšlení jsem k ní zvedl oči. „Poslouchej mě,“ nařídila mi. „V žádném případě tu knihu nikomu nedávej, rozumíš?“

„Kromě tebe,“ zalapal jsem po dechu. „Je to tak?“

Zavrtěla hlavou.

„Ani mně. Schovej ji. Nikomu neříkej, kde je – zůstaneš tak naživu, alespoň na chvíli. Byla bych radši, kdyby se Ioclaudiina kniha znovu ztratila, než aby se ocitla ve špatných rukou.“

Chystal jsem se jí právě zeptat, jak to myslí, když mi noha vybuchla bolestí. Trhl jsem sebou, a když jsem otevřel oči, z našeho snu se vytratila většina barev. Žena natáhla ruce a položila mi je na ramena. Když se mě dotkla, prsty se tak úplně nezastavily, místo toho jako by se mi zaryly centimetr do těla. V tom okamžiku se mi však na tom nezdálo nic zvláštního.

„Schovej tu knihu,“ nařídila mi, zatímco se její obraz začal po stranách rozmazávat a blednout. „A nikomu neříkej kam.“

Pak jsem se ocitl o samotě v tichu, které se rychle proměnilo v bezvědomí.

Nešlo o nic pozvolného – žádná šeď před očima, žádné hučení přecházející v uších v hřmění. V jednom okamžiku jsem byl v bezvědomí a v druhém vzhůru.

Všechno bylo špatně. Místo abych byl prochladlý, mokrý a v bolestech, cítil jsem se příjemně, suše a ležel jsem na měkké péřové posteli. Přikrývala mě teplá deka. Oblečení bylo pryč, nahradila je noční košile. A byl jsem naživu. Tahle poslední skutečnost mě překvapila nejvíc.

Čistě ze zvědavosti jsem pohnul nohou. Pohyb doprovázelo sotva postižitelné bodnutí. Ani tohle nebylo správné, z bolesti by mi přece měly vyhrknout slzy. Opřel jsem se levou nohou do matrace pod sebou, zuby zaťaté v očekávání bolesti, jež bude jistě následovat. Ucítil jsem ostré pálení, ale nic víc.

Kouzlo – určitě je to nějaký trik. Jak jinak bych se mohl cítit tak dobře.

Teď jsem si už začal dělat opravdové starosti.

Nechal jsem oči zavřené a zaposlouchal se. Dorazily ke mně zvuky Ildreccy po setmění, ale nebyla to obvyklá kakofonie výkřiků, ožralých pijanů nebo mrouskajících se koček, na které jsem byl zvyklý. Místo toho jsem zaslechl noční hmyz, útržky drsného smíchu a tiché poklepávání prstů na bubínek kdesi v dálce. Ať už jsem byl kdekoliv, nebylo to Deset cest ani Pustina, tím jsem si byl jistý.

Zrovna jsem se chystal překulit, když jsem zaslechl zašustění látky a kdosi se něčeho zhluboka napil. Ztuhl jsem, ale pak jsem se přinutil uvolnit. Hlídač, ošetřovatelka nebo někdo jiný? Jemně cinkla sklenička, jak ji dotyčný odložil.

Pomalu, zhluboka jsem se nadechl a s radostí zjistil, že se ve vzduchu kolem mě neformuje žádná svěží zeleň. Stále jsem však cosi cítil – něco matně povědomého, co jsem nedokázal zařadit. Bazalka? Drcený tymián?

Znovu jsem se nadechl. Ano, rozhodně to vycházelo z povlečení. A znal jsem jen jednu osobu, která si voněla pokrývky. Christiana. Což znamenalo, že ta druhá osoba v místnosti je…

„Zatraceně, Degane,“ prohlásil jsem, překulil se na bok a otevřel oči. „Proč jsi mě sem přines, když víš, že se mi nelíbí…“ Pak jsem se zarazil.

Jelem mě oblažil prohnaným úsměvem.

„Ani já nejsem nadšením bez sebe, že jsi nás poctil svou návštěvou,“ odsekl. „Ale když tě moje žena uviděla krvácet na ulici…“ Výmluvně pokrčil rameny. „No, stejně mě pod touhle střechou nikdo neposlouchá.“

Jelem seděl rozvalený na polstrovaném křesle, nohy natažené před sebou a zkřížené v kotnících. Tmavé vlasy měl rozcuchané a dlouhý zelenočerný kaftan, který měl na sobě, vypadal netypicky pomačkaně. Na stolku vedle něho stála stříbřitá lampa a vrhala po pokoji dlouhé stíny. Vedle lampy pableskovala v záři ohně sklenka s červeným vínem. Otevřené okno nad ním odhalovalo kousek jasné noční oblohy.

Rozhlédl jsem se po místnosti. Ne, tohle rozhodně není sestřin dům. Nikdy by neschválila ty jednoduše nabílené zdi – barevný nátěr byl teď mezi šlechtou v módě. Ale možná by to skousla, kdyby uviděla tkaniny, jež byly rozvěšené na strategických místech. Zlatá, zelená, karmínová a zářivě modrá příze vytvořila složité vzory a ozvláštnila tak jinak nevýrazný prostor.

Rozhlédl jsem se a zjistil, že oblečení a zbytek svých věcí nikde nevidím. Obrátil jsem se zpátky k Jelemovi, abych se ho zeptal, kde jsou, když jsem si všiml otlučené, v kůži vázané knihy, kterou měl otevřenou v klíně. K čertu s oblečením!

„Je to to, co si myslím?“ zeptal jsem se. Jelem sklopil pohled do klína.

„Tohle?“ pronesl a ohnul roh jedné stránky. „Jestli se ptáš, jestli jde o tu zmáčenou tlustou bichli, kterou jsem se tak dlouho snažil usušit, pak ano, je to ona.“

„Polož ji,“ vyzval jsem ho. Jelem nadzvedl obočí.

„Prosím?“

Ignoroval jsem námitky svých svalů, zvedl jsem se do sedu a ukázal na tu knihu.

„Polož ji,“ opakoval jsem. „Hned.“ S varujícím snem či bez něho, nepachtil jsem se stokami a nemlátil se s Bílými šerpami, aby si v ní Jelem z dlouhé chvíle listoval.

Jelem mě dlouho pozoroval, výraz mu přecházel z mírného překvapení v chladný vztek. Pomalu svazek zaklapl a odložil knihu na stolek.

„Jak si přeješ.“ Zvedl sklenku vína a zabořil se do křesla ještě hlouběji. S požitkem se dlouze napil a zvedl skleničku ke světlu lampy. Pak se usmál.

Ten úsměv jsem znal. Něco věděl – něco, co našel v té knize. Něco, co chtěl vyměnit.

Fajn. Nechal jsem mu jeho úsměv na tváři. Co asi tak mohl objevit za tak krátkou…

Pohlédl jsem k oknu a na jasné, zářivé hvězdy na obloze – na hvězdy, které byly schované za bouřkovými mraky, když jsem se probudil naposledy. Ach!

„Jak dlouho už tu takhle ležím?“ zeptal jsem se. Když Jelem zaslechl můj tón, jeho úsměv se prohloubil.

„Noc a den a skoro celou další noc. Už je skoro den sovy a začal nový týden.“

„Sovy?“ zopakoval jsem. Zatraceně! Možná měl přece jenom dost času, aby si tu knihu dostatečně prohlédl. Ale proč ji vůbec otvíral?

„Kde je Degan?“ chtěl jsem vědět.

„Neustále lítá z místa na místo – spíš jako ustrašená slepice než bojovník.“ Jelem se znovu napil vína a zadíval se na mě. „Víš, můžeš se mě zeptat přímo. Stejně už jsem uražený.“

„Fajn,“ uznal jsem. „Proč jsi tu knihu otevřel?“

„To už je lepší,“ přikývl Jelem. „Zjednodušeně řečeno, nepustil bys ji z dohledu. Přiměl jsi Degana, aby ti slíbil, že ji budeš mít stále u sebe. Svůj slib splnil.“

„A ty ses prostě rozhodl, že si ji přivlastníš?“

„Nikdo mě nepřinutil, abych slíbil, že to nezkusím.“

„Zřejmě jsi v ní našel něco zajímavého,“ prohlásil jsem.

Jelem zvedl sklenku mým směrem k přípitku.

„A mě to bude něco stát,“ dodal jsem. Jelem odložil sklenku na stolek.

„To záleží jenom na tobě.“ Znovu zvedl knihu. „Vsadím se, že bys na většinu přišel sám, nebo někomu zaplatil, aby to udělal, ale to by tě stálo čas a důvěru. A pochybuju, že ti v tuhle chvíli něco z toho přebývá.“

Nesnažil jsem se to popírat. Zahnal mě do kouta a oba jsme to věděli.

„Kolik?“ vybídl jsem ho a připravil se na to, o čem jsem věděl, že bude obrovská suma. Jelem mě překvapil, když tu otázku odmávl rukou.

„Peníze? Za tohle? Na to zapomeň. Už mi stejně dlužíš, a navíc, nejsem přece žádný hamoun.“ Zachoval jsem se znamenitě, nevysmál jsem se mu do tváře. „Ne,“ pokračoval Jelem, „uvažoval jsem o něčem mnohem užitečnějším.“

„Což je?“

Jelem významně poklepal prstem na knížku.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „V žádném případě. Ta kniha zůstane se mnou.“

„Špatně jsi mě pochopil,“ ohradil se Jelem. „Nechci tu bichli – nejsem pitomec, ani si nepřeju umřít – ale chci, abys mi prozradil, proč se o ni tak zajímáš. Ty se obvykle do magie nemícháš, Drothe, zvlášť když jde o imperiální magii, takže…“

„Cože?!“ zařval jsem, odhodil přikrývky a sklouzl nohama na podlahu. Postavil jsem se, nebo se o to alespoň pokusil. Nohy odmítly nést moji váhu a ve vzpřímené poloze jsem se udržel jen tak, že jsem se zachytil o pelest postele.

„Ach, opatrně,“ zamumlal Jelem nepřítomně. „Nohy tě chvíli neunesou. Léčivé kouzlo spotřebovalo většinu sil okolních svalů, aby ses rychle uzdravil. Za den či dva se zotavíš.“

„Díky za varování,“ zavrčel jsem a znovu se usadil na svém bidýlku na posteli. Zhluboka, roztřeseně jsem se nadechl a stejně tak vydechl. „Chceš mi říct, že ta kniha je o imperiální magii?“

Jelem se líně pousmál.

„Ano, připadá mi to tak. A ne. Je…“

„Co tím chceš říct, že ti to tak připadá?“ nechápal jsem. „Buď nás za držení té knihy můžou popravit, nebo nemůžou. Jsi přece Zaklínač, zatraceně – tak mi řekni, jestli je ta věc zakázaná, nebo není.“

Jelem se napřímil v křesle a probodával mě přísným pohledem.

„Můžu ti říct,“ prohlásil bezvýrazně, „že tahle kniha byla napsaná tou podivnou směsicí termitích stop a hlodavčího trusu, kterou vy nazýváte psaním. Poznal jsem, že autorka píše zvláštním dialektem, který se dnes už neužívá. A můžu ti prozradit, že ji napsal imperiální Paragon jménem Ioclaudia Neph. Vím to, protože byla tak laskavá a podepsala se. Nemůžu ti ale říct, o čem přesně Ioclaudia psala, protože se někdo probudil se špatnou náladou a nařídil mi, abych tu knihu odložil, než ji dočtu.“

„Ale jestli ji napsal imperiální Paragon, o čem jiným by mohla být?“ zeptal jsem se. Paragoni patřili k exkluzivní třídě imperiálních mágů. Podle nařízení byli jediní, kdo mohli používat imperiální magii.

„Ještě jsem ji nedočetl. Takže radši nebudu hádat.“

Dlouho jsem si Jelema a ten jeho samolibý úsměv prohlížel. Ten ničema věděl víc, než mi byl ochotný prozradit, a dával mi to okatě najevo.

„Tak fajn,“ přikývl jsem. „Když ti teda nejde o tu knihu, která může a nemusí být o imperiální magii, co tedy chceš?“

„Už jsem ti to přece řekl.“

„Ano, ale k čemu ti bude, když zjistíš, proč tu knihu chci?“ nechápal jsem.

„To je jednoduché,“ prohlásil Jelem. „Jestli se dozvím, proč se o ni zajímáš, budu vědět, proč po ní jdou i ostatní. Podsvětí a imperiální magie se většinou často nepotkají – ale když už se to stalo a já jsem se k tomu přichomýtl, ocitl jsem se ve zvláštním postavení.“

„Chceš říct, že tak máš páku na kohokoli, kdo tu knihu nakonec dostane, ať už to bude zločinec nebo říšský úředník.“

„Jo, něco takového,“ pokrčil Jelem rameny. „Zjistil jsem, že je lepší se tu a tam pojistit.“

„Tohle může být zatraceně nebezpečná pojistka,“ namítl jsem.

„Zbraň je jenom tak nebezpečná jako osoba, která ji používá.“

Opřel jsem se o polštář a uvažoval. Z Jelemova pohledu dávala jeho nabídka smysl. Čím víc věděl, tím větší měl výhodu. A podle náznaků, které právě utrousil, už z té knihy přečetl docela dost. To všechno mu ale bylo k ničemu, pokud nezjistí, s kým má hrát – nebo komu se vyhnout.

A co se týká mě – no, já jsem toho měl zatraceně hodně co říct. To, co začalo jako jednoduchý úkol v podobě vypátrání ztracené relikvie, se proměnilo v pokroucenou noční můru zahrnující mou sestru, vrahouny, Šedého prince, válku gangů, Bílé šerpy a teď očividně i dlouho mrtvého Paragona a jeho záznamy o imperiální magii. Věděl jsem, že většinu z toho můžu Jelemovi prozradit, aniž bych zradil Kellse nebo Degana, ale to neznamenalo, že se mi to musí líbit.

Jako Čenichovi mi moje instinkty radily, abych si informace nechával pro sebe, dokud z nich sám nevyvodím závěry. Až na to, že v tomhle případě tak dlouho žít nebudu, pokud nezjistím, co vlastně držím v rukou. Navíc jsem chtěl odhalit, o co tu vlastně jde.

„Máš nějaká semínka?“ zeptal jsem se.

Jelem sáhl do rukávu a hodil mi váček. Nasypal jsem si do dlaně dvě z tmavých kuliček, krátce je promnul mezi prsty a pak si je vložil do pusy. Byly znamenité.

„Musíš si to nechat pro sebe,“ prohlásil jsem. „Vím, že nemůžu očekávat, že toho nezneužiješ, ale nikdo další se to nesmí dozvědět. Rozumíš?“

„Naprosto.“

„Dobře,“ přikývl jsem. A všechno jsem mu vyklopil. Vylíčil jsem mu, jak mě poslali zabít Fedima, rozhovor nad kanálem, nájemné vrahy. Pověděl jsem mu o ztracené relikvii, útržcích papíru, Železném Deganovi a Šedém princi a Deseti cestách. Nezamlčel jsem nic, co by se týkalo Ioclaudiiny knihy, Deseti cest, boje mezi Niccem a Kellsem – dokonce ani svoje setkání ve snu s Šedým princem. Vynechal jsem jenom to, že jsem Dlouhý čenich, svoji Přísahu Deganovi a vztah s Christianou. Když jsem domluvil, Jelem dlouho nic neříkal, pomalu kroužil zbytečkem vína ve sklence a zíral na světlo, jež se odráželo od jejího okraje. Když konečně promluvil, jeho hlas zněl tiše, jako by přicházel z velké dálky.

„Ten sen,“ zamumlal. „Ten sen… něco mi na něm nesedí.“

„Ani mně,“ přikývl jsem. Jelem zavrtěl hlavou.

„Nemluvím o varování té ženské, ačkoliv si myslím, že by sis ho měl vzít k srdci.“

„Co tedy?“

Jelem vzhlédl od vína.

„Manipulace se sny je… No, nedělá se. Alespoň jsem o tom nikdy neslyšel. Rozhodně ne v říši.“

„Ale někde jinde jo?“

„Existují jisté příběhy, vyprávěné v nejstarším wajiq tals v Djanu – což bys mohl považovat za jakousi akademii mágů, i když tady se jim sotvakdo vyrovná – o starobylých mistrech, kteří dokážou přecházet z jedné reality do druhé stejně lehce, jako my chodíme mezi dvěma pokoji v domě. Tahle učení byla zakázaná už před mnoha lety. Despotové měli pocit, že tato schopnost příliš připomíná cestování našich bohů, takže to považovali za rouhání. Říkalo se, že prvním krokem k takovým cestám byla schopnost vstoupit do říše snů jiného člověka.“

„Chceš snad naznačit, že po téhle knize pase i djanský yazani?“

„Ale to ne,“ zavrtěl Jelem hlavou. „Říkám jenom, že jestli někdo manipuloval s tvými sny, jak tvrdíš, pak musela ta osoba použít kouzlo, které je v mé domovině už celé generace zakázané. Jestli takové věci svede vaše imperiální magie, to netuším.“

„Ale proč to dělat takhle složitě?“ nechápal jsem. „Proč prostě nepoužijí kouzlo, aby tu zatracenou věc našli?“

„Ze dvou důvodů,“ prohlásil Jelem. „Zaprvé je poměrně těžké použít kouzlo pro vypátrání věcí. Pokud velice přesně neznáš to, co hledáš, šance na objevení daného předmětu pomocí kouzla jsou přinejmenším minimální. Skoro stejně dobře by sis mohl hodit mincí na každé křižovatce, na kterou ve městě narazíš. A zadruhé, jestli máš podezření, že se o tu samou věc jako ty zajímá jiný mocný kouzelník, nebo dokonce sám císař, chtěl bys svůj zájem vyžvanit do celého světa?“

„Zapomínáš,“ namítl jsem, „že přesně tohle nejspíš celou dobu dělám.“

„Ano, ale ty jsi amatér,“ prohlásil Jelem. „Lidi hledající tuhle knihu si počínají mnohem obezřetněji. Od začátku chápou, co je v sázce, zatímco ty si ta rizika teprve začínáš uvědomovat.“

„Tak mě pouč, proč je tahle zatracená kniha tak zvláštní,“ vyštěkl jsem. Jelem odložil sklenku a otevřel svazek. Vazba na protest mírně zavrzala.

„Jak už jsem ti říkal,“ začal, zatímco obracel tuhé stránky se znepokojivou nevšímavostí k jejich stavu, „nemůžu si být obsahem úplně jistý. Kniha je napsaná zvláštním písmem. Neměl jsem možnost ji podrobně prozkoumat. A upřímně řečeno, to, co se v tvé říši považuje za teorii magie, mě pořád trochu mate. Djanská kouzla jsou mnohem méně výstřední.“

„Přestaň se vymlouvat a přejdi laskavě k věci.“

Jelem se zarazil jen na tak dlouho, aby mě obdařil nevyzpytatelným pohledem, a pak dál listoval knížkou.

„Je to osobní deník. Jedna část se zaměřuje na dvorskou politiku a druhá na samotnou magii. Stěží se dá určit, co je co. Ioclaudia přeskakuje z jednoho tématu na druhé jako vzrušené dítě – stejně jako spousta lidí u vás očividně netuší, co je to rétorické umění – ale když se zmiňuje o magii, připadá mi, že musí spadat do imperiální kategorie. A co víc, Ioclaudia Neph je zřejmě jedním z císařových osobních kouzelnických poradců – součástí jeho vnitřního kruhu. Když potřeboval na něco či na někoho použít kouzlo, Ioclaudia byla jedním z lidí, které zavolal. Informace, potrestání, obrana, manipulace… Dělala pro něj úplně všechno.“

„Hodně důležitý Paragon,“ zapískal jsem tlumeně.

„Když pracuješ pro samotného císaře, musíš být nejlepší. Ale to na tom není to nejdůležitější.“

„Ne?“

„Ne.“ Jelem otáčel stránky a přitom si je prohlížel. Když dolistoval na stranu, kterou hledal, obrátil knihu ke mně. „Tady,“ ukázal. Podal mi ji a zamířil prstem na část strany. „Přečti si tady tuhle část.“

Knížka byla v lepším stavu, než jsem čekal. Už jsem viděl náboženské a historické texty v mnohem horší kondici a většina z nich nebyla ani z třetiny tak stará jako tenhle svazek. Ano, voda ji poškodila, v dřívějších dobách i dnes, inkoust tu a tam vybledl a vazba byla uvolněná, ale stále vypadala v solidním stavu. Nebýt stop od bláta stále přetrvávajícího na několika místech pomyslel bych si, že doteď odpočívala někde v knihovně.

Naklonil jsem knihu ke světlu lampy. Jelem měl pravdu, Ioclaudiin rukopis byl strašný. Znaky vypadaly na jistý druh cephty, avšak zapsané v nedbalém stylu. Stěží jsem je přečetl.

„Tak se na to podíváme,“ zamumlal jsem a nahlas četl. „Mám trochu problém s třetí částí… inkarnace. Může to být ústřední část? Možná, ale podle mého jde spíš o povahu samotného kouzla, o kterém Hystiin teorém tvrdí, že…“

Vzhlédl jsem k Jelemovi.

„Hystiin teorém?“ podivil jsem se.

„Trpělivost,“ prohlásil Jelem. „Čti dál.“ Posunul jsem si knížku na klíně.

„Hystiin teorém tvrdí, že zatímco kouzlo může být zaměřeno skrz… fala n’arim?“

„To je djanský termín. Pokračuj.“

„Nemůže být použito, aby ho ovlivnilo. To je známý fakt. Je to Pravda, jež nám byla seslána Anděly, neměnná jako sám čas. A přesto jsme našli v teorému jisté chyby. Ačkoliv je fala n’arim dokonalou čočkou, může zároveň sloužit jako vzor. Čočky mohou být vyleštěny či vybroušeny, aby se změnila jejich ohnisková vzdálenost. Platí to také o fala n’arim? Přiznávám, není to úplně dokonalá analogie, ale je-li tomu tak, pak dokážeme více, než jsme si mysleli. Mnohem více, než nám tvrdili, že můžeme…“

Vzhlédl jsem.

„Dobře,“ uznal jsem. „Píše o něčem velkém, přinejmenším jí to tak připadá. Věci nejsou takové, jaké se zdají být. Skvěle. Co to ale znamená?“

Jelem si vzal knížku a vrátil se na své místo. Zadíval se na pasáž, kterou jsem právě přečetl.

„Fala n’arim je starobylý výraz z djanské magie. V imperiálním jazyku neexistuje žádný přesný ekvivalent.“ Přejel prstem nepřítomně po okraji knížky a pak ho spěšně odtáhl. „Fala n’arim,“ pokračoval, „se odkazuje na základ magie, její samotnou podstatu. Nejvýznačnější djanští yazani se neustále zmiňovali o ochraně fala n’arim, o tom, že musí zůstat čisté a nedotčené. Pokud ho někdo použije, tak ho zničí, a pak sám sebe. Je to jeden z našich nejstarších axiomů magie.

Ale Ioclaudia píše, že ho použije, aby zaměřila svoje kouzlo, chce do něho vyslat energii a zformovat ji. Dokonce naznačuje, že fala n’arim použije, aby získala sílu ze samotného netheru.“ Jelem se odmlčel a promnul si dolní ret. „Myslím, že teorie něco podobného říká,“ prohlásil. „Může ti to poskytnout přístup k nezměrné síle, ale stejně…“

„Jeleme,“ prohlásil jsem, „neznamená fala n’arim duši?“

„Vzhledem k nedostatku lepšího výrazu ano.“ Jelem ke mně vzhlédl. „Ioclaudia píše o využití svého vlastního bytí, aby se napojila přímo na síly netheru. Žádné paběrkování, jak to dělá většina Zaklínačů, žádné omezené vnější připojení – jenom Ioclaudia a nether.“

„V tom tedy spočívá imperiální magie – ve formování kouzel skrz vlastní duši?“

„To se zřejmě Ioclaudia snaží říct, nebo jsem to tak alespoň pochopil. Ještě ale zbývá přečíst spoustu textu.“

Zadíval jsem se na knihu na jeho klíně. V teologii jsem se moc nevyznal, ale člověk občas něco pochytí, když obchoduje s ukradenými věcmi. Z toho mála, co jsem věděl, se mi v hlavě rozdrnčely varovné zvonečky.

„Je to rouhání,“ prohlásil jsem. „Obrovské rouhání.“

Dokonce i Andělé váhali, než rozdělili duši Stephena Dorminikose na tři části a ustavili koloběh znovuzrození. S dušemi si nikdo nezahrává. Stojí to v třetím Prohlášení v Knize návratu, hned po Uctívejte Anděly ve všech věcech a Andělé jsou skuteční následovníci Mrtvých bohů.

A k tomu všemu šlo o imperiální magii.

„Kvůli takové věci by nás mohli popravit rovnou dvakrát,“ prohlásil jsem.

„Ale je to klíč k obrovské síle,“ namítl Jelem.

„Není divu, že po té knize jdou i Šerpy.“ Přejel jsem si rukou po stehně a ucítil tupé bodnutí v místě, kde mě poranil meč. „Máme štěstí. Mnohem horší by bylo, kdyby utekli a prozradili císaři, kdo tu knihu vlastní.“

„K tomu může stále dojít,“ ozval se Degan.

Trhl jsem sebou a pohlédl na Degana ve dveřích, s plátěným pytlem v podpaží. Hromotluci by se neměli pohybovat tak potichu.

Pod očima měl temné kruhy. Oblečení, i když jiné než to, které měl na sobě v Pustině, vypadalo stále pomačkaně a obnošeně. Na levé ruce měl špinavý obvaz.

„Třetí Šerpa?“ zeptal jsem se.

„Zmizela do noci.“

„Do prdele…“

Zavřel jsem oči. Popraví nás ne dvakrát, ale rovnou třikrát.

Kapitola 19

„Jak se dostala pryč?“ řekl jsem.

Degan, který stále ještě stál ve dveřích, pokrčil rameny.

„Buď bych sledoval Larriose s knihou, nebo ji zabil. Podle toho, jak moc jsi tvrdil, že tu knihu potřebuješ, jsem se spokojil s tím, že jsem ji shodil do sklepa a dohnal Larriose.“

„Ten malej parchant utíkal?“

„Jako vítr,“ odpověděl Degan. „Jako vítr, co má bolavý oko, bolavou nohu a pár zlomených žeber. Radši zahodil knihu, než aby se nechal chytit.“

„Kde jsem byl, když se tohle všechno dělo?“ Představoval jsem si, jak v bezvědomí ležím v dešti, Bílá šerpa se šplhá ze sklepa směrem ke mně, a příliš mě to nezajímalo. Degan si mě chvíli prohlížel.

„Vážíš víc, než jsem čekal. Víš to?“

„Hm.“

Degan přikývl, pak zvedl pytel.

„Mimochodem, tvoje šaty jsou zničené. Místo nich mám pro tebe tohle.“ Hodil na postel plátěnou tašku. Otevřel jsem ji.

„Ty si děláš srandu,“ řekl jsem, když jsem vytahoval jasně červenou kazajku, bohatě zdobenou stříbrnou výšivkou. Následovaly podobné kalhoty ke kolenům spolu s párem punčoch krémové barvy. Na dně jsem našel plátěnou košili, doplněnou límečkem a manžetami.

„Baronka Sephada posílá přání brzkého uzdravení,“ poznamenal Degan a v očích mu jasně zajiskřilo.

Christiana. Samozřejmě! Viděl jsem ji, jak se radostně chichotá, když prochází staré Nestorovy věci a hledá nejméně vhodné oblečení, které by mi poslala. Christiana… Vzhlédl jsem k Deganovi. Jeho oči se stále blýskaly.

„Nemoh bych dostat svoje oblečení?“ řekl jsem místo toho, abych se ho zeptal na svou sestru.

„A jak to mám udělat?“ zatřásl prsty ve vzduchu. „Vím, co znamená dostat se k tobě do bytu. A já bych rád měl všechny svoje končetiny a orgány.“

Povzdechl jsem si a díval se na oblečení na svém klíně. Pak jsem zvedl kazajku a zasmál se.

„Je moc velká! Musíme najít něco jinýho.“

„Nesmysl,“ ozval se Jelem. Přistoupil a sebral hromádku. „Ahnya je pro tebe přešije, ani se nenaděješ.“

„Jsi kruťas,“ ucedil jsem nevrle. Jelem se naklonil blíž.

„Kvůli tobě jsem spal dva dny na židli. Tohle je jen začátek.“

Byly tři hodiny po úsvitu, když jsem předními dveřmi odešel od Jelema s obličejem ukrytým pod velkým pláštěm. Jelem a Degan vyrazili o pět minut dříve. Jelem se převlékl tak, aby z dálky vypadal jako já. Nikdo se nevynořil ze stínu, aby je následoval. Bral jsem to spíš jako známku toho, že nás nikdo nesledoval, než jako výsledek našeho skromného úsilí.

Zatáhl jsem znovu za upravenou kazajku, kterou jsem měl na sobě. Jelemova žena zakládala, stříhala a sešívala s úžasnou dovedností, ale v oblečení jsem se pořád cítil jako někdo cizí. Jak Degan zdůraznil, nikdo nebude předpokládat, že se tu budu procházet v oblečení jako je tohle, tak jsem v něm vyrazil radši než ve svých vlastních hadrech.

Alespoň že jsem si zachránil boty, jinak bych se šoural v příliš velkých pantoflích, jejichž palce byly vycpány hadry.

Měl jsem s sebou Ioclaudiinu knihu, ukrytou pod kazajkou a pláštěm. Podle všech pravidel jsem ji měl vzít přímo Kellsovi – koneckonců mi dal úkol ji najít a já jsem pro toho muže pracoval. Ale boj s Bílými šerpami, nemluvě o snu o Šedém princi, byl pro mě příliš čerstvý na to, abych ho ignoroval. Dokud lépe nepochopím, jak Ioclaudiin deník zapadá do války v Deseti cestách, nikomu jej nedám. To není nic, co bych mohl jen tak položit na stůl před Kellse, ať je to šéf a přítel nebo ne. Respektuji ho, ale to neznamená, že mu svěřím knihu o imperiální magii – ne, pokud bojuje za záchranu své organizace.

Když jsem se prodíral ranní tlačenicí, klopil jsem hlavu a oči. Dav mě zpomaloval, ale také mi pomohl snáze se ztratit.

Dostal jsem se na roh náměstí Pátého anděla a zastavil se, abych si koupil horký šálek máslového čaje. Očima jsem bloumal po lidech, pátral jsem po tvářích nebo postavách, které vypadaly poněkud příliš nezaujaté mou osobou. Čaj byl dobrý, plný másla, soli a máty. Horký. Dobře se hodil k pěti ahrami a malé snídani, kterou jsem měl dřív. Rychle jsem ho dopil a vmísil se zpět do davu.

Třikrát jsem obešel podstavec Elirokosovy sochy, zastavil se, abych ocenil koberce, smlouval nad malým náramkem, přel se se slepým jasnovidcem a obdivoval talentovanou tanečnici s neortodoxní interpretací a’Sakar.

Nikdo – žádní Agenti, žádní Šilhavci, žádný Gang šesti nohou v dohledu. Jestliže mě někdo pronásledoval, byl příliš dobrý, abych ho viděl, natož se ho zbavil. Přešel jsem k Mendrossovu stánku.

„Budu tu za moment, pane,“ řekl, když spěchal kolem s košem citronů v rukách. Už skoro předával košík dobře oblečené ženě, když se uprostřed zastavil, otočil se a zíral na mě. Jeho oči se pohybovaly nahoru a dolů po mých šatech, když si žena za ním odkašlala.

„Moje ovoce?“ poznamenala jízlivě.

„Eh?“ vyjekl Mendross. Pak zamrkal a přikývl. „Ach! Ano, paní, samozřejmě.“ Otočil se a předal jí koš, vzal si minci a omluvně se uklonil, přičemž mě stále po očku sledoval. Když odešla, Mendross se otočil a udělal široké gesto směrem ke mně.

„Můj pane!“ zakřičel tak hlasitě, že to bylo slyšet o tři stánky dál. „Jak rád vás vidím! Jistě si jdete pro ta manga, na která jste se ptal minulý týden, že? Dobrá zpráva – mám je, jak jsem slíbil! Jsou vzadu. Prosím, pojďte se sám přesvědčit, a řekněte, jestli tohle není to nejšťavnatější ovoce, jaké jste kdy jedl!“

Usmál jsem se, přikývl a pokusil se hrát svou roli. Mendross se uklonil a vedl mě ke světlému závěsu, který odděloval jeho sklad od přední části stánku.

„Skoro jsem tě nepoznal,“ zašeptal, když rozhrnul závěs.

„To rád slyším.“

Mendrossův druhý syn ležel vzadu natažený přes tři pytle a spal, vosková inventární tabulka mu vypadla z ruky na podlahu.

„Spyro!“ vyštěkl Mendross. Spyro vyskočil a začal se sápat po tabulce. „Nech toho a dohlídni na krám. A nezapomeň vyndat švestky – začínají měknout.“

Chlapec přikývl a zmizel, sotva se na mě v tom spěchu podíval. Mendross vzal jedno červenající mango, vytáhl malý nůž a obratně vyřízl dlouhý, široký kus pro každého z nás. Měl pravdu – bylo lahodné.

„Tak,“ řekl, když si utřel pramínek šťávy z brady, „můžu slyšet historku o tom oblečení?“

„Ne.“

„Je to trapné, co?“

„Není to zajímavé,“ odvětil jsem. „Potřebuju vědět, co jsi v poslední době slyšel.“

Mendross se usadil na malou stoličku.

„Hodně. Co všechno chceš slyšet?“

I když bylo lákavé říct „všechno“, věděl jsem, že jaksi nemám moc času. Byl jsem mimo hru víc než dva dny – potřeboval jsem obecný přehled, detaily můžu vyřešit později.

„Zaměř se na Deset cest,“ začal jsem. „Plus na cokoliv, co jsi zjistil o Niccovi. Nebo Kellsovi.“ Odmlčel jsem se a pak pokračoval. „Nebo o písaři jménem Baldezar, když už jsme u toho.“

„Neslyšel jsem nic o žádným písaři, ale kde jsi byl, že ode mě potřebuješ to ostatní? Jsou toho plný ulice.“

„Jen povídej!“

Mendross ukrojil další plátek manga.

„Tak si udělej pohodlí,“ řekl a pustil se do vyprávění.

Bylo to odporné. Války podsvětí jsou vždycky krvavé, je to násilí prosycené přepadeními na ulicích a mrtvolami v parcích, ale tohle bylo daleko horší. Jak byly minulé války omezené na postranní uličky a temnotu noci, teď Niccovi muži útočili otevřeně na Kellsovy v ulicích, na trzích a na náměstích, ve dne nebo v noci, a bylo jedno, jestli je místo prázdné nebo plné lidí. Vůbec se nesnažili něco skrývat před říší nebo dát hlídkám šanci dělat, že nic nevidí. Co hůř, Rambles pravděpodobně řekl svým lidem, že Červené šerpy pokoušející se zasahovat do války jsou lovná zvěř. Jestliže gangy začaly kosit Onuce, nešlo o to, jestli impérium zasáhne, ale spíš kdy a jak tvrdě.

Nad tím vším byly ruce Degana Železného a Šedého prince. Vyvíjelo se to přesně tak, jak jsme se Degan a já obávali – rozpoutat válku a zatáhnout do ní impérium. Ale co pak?

„Co zbytek čtvrti?“

„Podsvětí v Deseti cestách se rozpadlo na tři tábory – Niccův, Kellsův a jejich vlastní. Poslední skupina je největší. Ti se do toho převážně nepletou, ale někteří se už nechávají najímat.“

„Od koho?“

„Od obou stran, ale od Nicca víc.“

„A Kells? Jak jemu se daří?“

„To je zajímavé,“ řekl Mendross, sáhl za hlavu a protáhl se. V zádech mu slyšitelně zapraskalo. „Kells by měl být v nejlepší pozici – má vedle sebe Rhys Modrý plášť a Plachou Meg a ještě Matea – ale ulice naznačuje, že se stěží drží. Nicco pumpuje do Deseti cest Sekáče jako blázen, ale není jich tolik, aby to vysvětlilo, proč jsou Kellsovi lidi noc za nocí vytlačováni.“ Mendross se předklonil. „Lidi začínají mluvit o kouzlech. Ne o těch, co si můžeš koupit na ulici, ale o nebezpečný magii – o věcech, který člověka sejmou slovem nebo rozbijou ocel na prach.“

„Viděl někdo něco?“

Mendross potřásl hlavou.

„Ne, ale šušká se o tom.“

„O tom nepochybuju,“ řekl jsem a vzpomněl si přitom na tělo, vznášející se v mém pokoji a na ženu procházející mým snem. Třel jsem si ruku, abych si uhladil chlupy. Kniha pod mým pláštěm se posunula.

„Potřebuju laskavost,“ oznámil jsem. Mendross najednou přivřel oči.

„Jakou?“

Vytáhl jsem Ioclaudiinu knihu.

„Potřebuju, abys mi ji schoval.“

Mendross pohlédl na knihu, ale nedotkl se jí.

„Co je to?“ zeptal se.

„Něco, co nemůžu mít u sebe.“

„Protože by ji u tebe mohl někdo hledat?“

„Tak nějak.“

„A proč myslíš, že ji nebudou hledat tady?“

„Hledal bys ji ve stánku s ovocem?“ Zejména, pomyslel jsem si, knihu o zakázané magii?

Mendross zavrčel a zadumaně hleděl na deník.

„Kdo po ní jde?“ řekl nakonec.

Odpověď na tuhle otázku jsem se snažil promyslet dřív, než vejdu do stánku. Příliš mnoho informací by znamenalo, že odsud vyjdu s knihou stále pod pláštěm, příliš málo by pak mohlo uvrhnout Mendrosse do ošklivých problémů. Takže kompromis.

„Kells,“ řekl jsem. „Možná i jiný Ušlechtilý.“

Mendrossovy oči se přestaly chvět.

„Dva zlatý sokoly teď. A další dva, až si ji vyzvedneš.“

Bylo to přehnané na to, co jsem mu řekl, ale zase dost málo na to, co jsem zamlčel. Předstíral jsem, že to zvažuju, chvíli jsem se s ním handrkoval, abych zmírnil podezření, a nakonec jsem ustoupil. Předal jsem Mendrossovi deník. Vzal si ho, otočil a umístil doprostřed hromady účetních knih na stole.

„Sem?“

„Co je víc podezřelé, kniha mezi knihami, nebo kniha na dně bedny s fíky?“

„Ale…“

Mendross zvedl ruku.

„Neboj se. Najdu něco lepšího. To je jen pro teď.“

Opustil jsem Mendrossův stánek s košem plným manga – na tom trval – a pro jistotu jsem znovu obešel trh. Spokojený jsem dal koš slepému žebrákovi na rohu náměstí a zamířil jsem domů.

Moje kroky byly lehčí a nebylo to kvůli chybějícím penězům, jež jsem zaplatil Mendrossovi. Poprvé po dlouhé době jsem byl v obraze. Ano, bylo tady stále několik nezodpovězených otázek, ale teď jsem měl jeden kousek skládačky. Sakra, pravděpodobně jsem měl ten nejdůležitější kousek. A i když mě dostal do rizika, taky mě udělal cenným. Mohli mně chytit, vyslýchat, mučit kvůli deníku, ale šance, že by mě na místě oddělali, se zmenšily.

Byl to divný druh jistoty, vzhledem k tomu, co pravděpodobně znamenala Ioclaudiina kniha pro mé dlouhodobé blaho, ale na krátkou dobu jsem vzal zavděk tím, co bylo.

Dobrá nálada mi vydržela do chvíle, než jsem zahnul do Plukovní ulice a naskytl se mi pohled na můj dům. Zaznamenal jsem dvě věci. Zaprvé, že přestože už bylo pozdní dopoledne, Eppyrisovy dveře byly stále zavřené, a zadruhé, že Nicco umístil dva ze svých Strážců – Slané oko a Matthiase Cihlu – po obou stranách obchodu.

Zaklel jsem a přidal do kroku. Protlačil jsem se davem. Doufal jsem, že Eppyrisovy dveře jsou zavřené, protože odjel za rodinou, a ne proto, že ho Nicco přinutil zavřít. To by bylo tomu hrubiánovi s pěstí velikosti šunky podobné, potrestat mě prostřednictvím lidí pod mou ochranou.

Byl jsem deset kroků daleko, když mě Slané oko s dlouhým vedením v Nestorově oblečení poznal. Trochu se napřímil, ohlédl se po Matthiasovi, neuspěl, pokrčil rameny a začal se loudat směrem ke mně.

Sundal jsem si kapuci pláště a gestikuloval jsem směrem k Eppyrisovu obchodu.

„Doufám, že to není tak, jak si myslím,“ řekl jsem, aby se můj hlas přenesl přes několik lidí, kteří nás stále oddělovali.

„Není,“ řekl Slané oko. Když se přibližoval, usadil se mu na jeho drsné tváři úsměv.

Byl tři kroky ode mne, když sebou škubl, zapotácel se a upadl. Za ním stála Ptáčnice Jess s dlouhým nožem v ruce, jehož ostří bylo rudé, vlhké a lesklo se v ranním světle. Nesmála se jako Slané oko. Ve skutečnosti vypadala dost naštvaně.

Kapitola 20

Naše oči se setkaly nad umírajícím Strážcem. V Jessině tváři byl vztek a vražedná temná rozhodnost, ale zdálo se, že nic z toho nesměřuje proti mně. Když jsem ji viděl, jak tam stojí s nožem v ruce nad tělem, vzpomněl jsem si, proč mi napoprvé připadala tak zatraceně svůdná. Nicméně jsem nechal svou pravou ruku klesnout k dýce.

Někdo uviděl tělo, zahlédl nůž a vykřikl. Někdo další se přidal. Lidé začali utíkat, strkat se a ukazovat.

Zatracený Poctivci – měl jsem v tu chvíli chuť je vyhladit.

Otočil jsem se od Ptáčnice právě včas, abych viděl, jak jeden z jejích lidí prořízl zezadu Matthiasovi hrdlo. Dotyčná na mě zamrkala a bez námahy vklouzla zpět do davu. Někdo popadl mou ruku. Byla to Jess.

„Pojď!“ řekla a táhla mě pryč. Nehýbal jsem se. Zaklela. „Nicco má na konci ulice nejmíň dvě další gorily a naše šance v přímém boji proti nim se mi nelíbí.“ Přestal jsem se vzpírat a řítil se za ní.

Vedla mě dolů Plukovní ulicí k uličce zvané Veselá štěrbina. Scratch okouněl u vchodu. Zvrhl několik sudů, které jsme míjeli, aby zablokoval vstup do uličky.

Zahnuli jsme do vchodu a seběhli po krátkém schodišti, vešli do chodby a vyběhli další schody. Vynořili jsme se mezi kůžemi a tkanicemi ševce Petruse. Pak skrz další dveře, další schody dolů a tak dále, proplétali jsme se bludištěm propojených sklepů, zahrad a horních pater blízko sebe, dokud jsme nezastavili čtyři bloky daleko uvnitř klenutého podloubí v úrovni ulice.

„Přiznávám,“ řekl jsem s rukama na kolenou, bolelo mě stehno a lapal jsem po dechu, „že už nejsem jedním z Niccových oblíbených lidí.“

„Myslíš?“ pronesla Ptáčnice. Opírala se o protější zeď. „To ti řekly tvé dokonalé instinkty, nebo tě na to upozornilo to, že ti mí lidi zachránili tvoji nebohou prdel?“

„Od obojího trochu,“ odpověděl jsem, „ale záchranu prdele oceňuju víc.“

„To je zatraceně lepší,“ řekla. V jejím hlase byl divný náznak, zírala na mě přes úzký prostor. „Jak dlouho, Drothe?“ zeptala se.

„Jak dlouho co?“

„Jak dlouho jsi pracoval pro Kellse?“

Ztuhl jsem. Tohle byla poslední věc, kterou jsem od ní – od kohokoliv – čekal. Kells? Jak si mě sakra spojila s Kellsem?

Zamrkal jsem a pokusil se tvářit spíš uraženě než překvapeně.

„Cože?“ Narovnal jsem se. „Kde jsi tohle slyšela?“

„Ale no tak,“ řekla. „Prostě mi to pověz. Jak dlouho?“

„Ale já…“

„Jak dlouho?“

Ze zvyku jsem se podíval směrem k ulici, pak do chodby za námi. Jess se napjala. Nejspíš přemýšlela, jestli chci utéct, nebo možná odstranit náhlého nepohodlného svědka. Potřásl jsem hlavou, abych ji uklidnil. Právě mi zachránila život a riskovala tak životy své skupiny. Byla to Ptáčnice.

Kromě toho věděla, což znamenalo, že i ostatní vědí.

„Jak jsi to zjistila?“

Udeřila mě. Tvrdě.

„Právě jsi mi to řek, ty zkurvysynu!“ zaječela. Já blbec. Pěkně jsem jí skočil na špek.

„Fajn, chytrá holka. Gratuluju, dostala jsi mě. Teď mi pověz, odkud to víš.“

„Nejdřív mi řekni, jak dlouho.“

„Já jsem ten, na koho zrovna Nicco poslal dva Strážce. To je moje chvíle pro otázky, tak buď trpělivá a počkej si na svoji.“

Sledoval jsem, jak její čelist pracuje, pak zdráhavě přikývla.

„Přišlo to zevnitř Niccovy organizace,“ řekla. „Jen jsem slyšela, že… Dobře, dobře, za chvíli se k tomu dostanu. Ale říká se něco v tom smyslu, že jsi nespolehlivý.“

„Pochybuju, že použil slovo ‚nespolehlivý‘. Ten výraz není dost barvitý pro to, jak se Nicco cítí, když se jedná o mě a o Kellse.“

„To by ses nejspíš mohl klidně vsadit,“ řekla Jess. „Nicméně podle toho, co jsem slyšela, některý lidi sotva uvěří tomu, že bys takhle rychle otočil kabát. Jiný tě nazývají ‚Dlouhý čenich‘ bez mrknutí oka.“ Odmlčela se a vrhla na mě jízlivý pohled. „Ale tak nebo tak, Nicco tě propustil, takže tvoje prdel přestala být hájená. Dobře, že nejsi z těch, kdo si pod Niccovou ochranou nadělal nepřátele.“

„Jo, to je dobře,“ podotkl jsem suše. Byl jsem Čenich – standardní součástí mé práce bylo dělat si nepřátele. „Máš nějakou představu, jak tahle věc začala? Zevnitř, myslím?“

Zavrtěla hlavou.

„Nemám. Jak jsem řekla, to, že jsem na to přišla, bylo spíš štěstí. Kdyby se nevloupal k tobě do bytu v…“

„Počkej,“ přerušil jsem ji. „Nicco se ke mně vloupal?“

Ptáčnice si od vchodu měřila pohledem ulici.

„Radši bych o tom tady nemluvila, tady na jeho území, zvlášť po tom, co jsem právě udělala dvěma jeho lidem. Radši odtud nejdřív zmizíme, jo?“

Neprotestoval jsem. Vyrazili jsme na ulici. Vedla nás oklikou, plnou náhlých odbočení a změn směru. Nakonec jsme skončili v klidné ulici ve čtvrti Rezavá voda, mimo Niccovo území.

„Takže, jak dlouho?“ zeptala se znovu.

„Myslel jsem, že teď se ptám já,“ řekl jsem.

„Prostě odpověz na tu zatracenou otázku, ano?“

Zhluboka jsem se nadechl.

„Patřím ke Kellsovi od začátku.“

Krátké ticho a pak: „Ty sráči!“

Tohle jsem očekával. Jedna věc je mluvit o představě Dlouhého čenichu, ale druhá věc je zjistit, že vám někdo lhal od první chvíle, co jste ho potkali. Není to osobní, ta lež, ale lidé na to takhle nepohlíží. Jediné, co vědí, je fakt, že před nimi celé roky tajíte něco důležitého. A s Ptáčnicí to bylo ještě složitější. Bez ohledu na naše příležitostná postelová skotačení ztratila lidi, kteří mě drželi naživu. Nasadila pro mě svůj život a pověst a spolupracovníky – a výměnou za to jsem před ní skrýval, kdo jsem a co dělám.

„Chceš ode mě pryč?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Možná. Asi.“ Zaklela a kopla do kamene na ulici. „Zatraceně, Drothe, proč musíš být přeběhlík?“

„Nejsem přeběhlík,“ řekl jsem. „Vstoupil jsem do Niccovy organizace a pracoval jsem pro Kellse, a nikdy jsem nepřeběhl. Jen zvenčí to vypadá jako podraz. Já jsem poctivý – jen práce je nepoctivá.“

Nevypadalo to, že bych ji přesvědčil, ale ona si nikdy nepotrpěla na drobné detaily.

„Nemyslím si, že na to bude Nicco nazírat takhle filozoficky,“ řekla.

„To už jsme zjistili.“

„A myslím, že ani ty, až ti prozradím pár drobností.“

Úkosem jsem se na ni podíval, ale pokračoval v chůzi.

„Ven s tím!“

„Místo nebylo úplně prázdné, když tě Nicco přišel hledat. Byl tam lékárník.“

„Eppyris?“ Zastavil jsem se uprostřed ulice. „Myslel jsem, že vzal Cosimu a děvčata pryč.“

„Ženu a děvčata ano,“ podotkla. „Ale on zůstal.“

„A když Nicco přišel?“

„On a jeho hoši na něm zapracovali,“ řekla. Bylo toho víc. Cítil jsem, že mezi námi visí něco ve vzduchu.

„A?“

„Když byli hotoví,“ odkašlala si, „Nicco ho přinutil otevřít dveře do tvýho bytu.“

Dveře do mého bytu. A kurva!

„Než jsem se k němu dostala,“ pokračovala Jess, „byl spíš mrtvý než živý. Zvládli jsme přivést felčara, který ho sešil a zastavil nejhorší krvácení.“

„Jak zlý to je?“ zeptal jsem se.

„Schytal výprask a tvoje… pasti. Minimálně je zmrzačený, možná slepý. Od souseda jsem zjistila, kde je jeho žena a dcery. Scratch a Havran ho tam vzali, když jsme ho sešili.“

„Bude žít?“

Pokrčila rameny.

Zkoušel jsem si představit Eppyrise bez jeho lékárny, Cosimu a děvčata bez něj. Šlo mi to příliš lehce. Představy jsem odehnal.

„Jak se Nicco dostal tak blízko?“ zeptal jsem se.

„Co?“

„Jak se Nicco dostal ke mně domů?“ zopakoval jsem zvýšeným hlasem. „Kde jsi sakra byla ty a tvý lidi, když se tohle všechno stalo?“

„Nezkoušej to,“ zasyčela Ptáčnice. „Nezkoušej to na mě! Včera, pokud vím, jsi ještě pracoval pro Nicca. Kdybych věděla, co se má stát, sama bych toho hajzla sejmula. Ale on byl tvůj šéf – neměla jsem žádný důvod ho zastavovat! Nevěděli jsme, co se stalo, dokud nevyšli ven s rukama od krve.“

„A tys je nechala jen tak jít?“

„Byl to kurva tvůj šéf!“ vykřikla. „Možná, jen možná, kdybych věděla, že už pro něj neděláš a že mi kvůli němu nepodřízneš krk, mohla bych zakročit. Ale to jsem nevěděla, tak jsem zůstala na místě.“

„Tak jsi nechala Nicca…“

„Do prdele, Drothe! Nebyl jsi doma. Moje práce je chránit tebe, ne každýho, kdo jde dovnitř nebo ven!“

Otevřel jsem pusu, zaváhal a zavřel ji. Vylévat si vztek na ní nic nevyřeší. Já jsem slíbil, že udržím Eppyrise a Cosimu a děvčata v bezpečí, ne Ptáčnice. Já. A přes veškeré sliby a bezpečnostní opatření a chvástání jsem Bratrstvo nezadržel. Nezadržel jsem Nicca.

Ale to zvládnu. Nějak, jakkoliv, to tomu bastardovi vrátím. Pomsta Eppyrisovi nepomůže a věděl jsem, že Cosimě nepřinese zadostiučinění, ale bylo to něco, čemu jsme já i Nicco rozuměli. Šel po mně, protože v jeho očích jsem byl zrádce. Já půjdu po něm nejen proto, abych se chránil, ale proto, že zranil někoho pod mou ochranou, v mém vlastním domě. To byl zákon ulice, jednoduché počty, kterým každý klan rozuměl, a tyhle účty bylo potřeba vyrovnat. Místo toho, aby mě prostě zabil, opustil Nicco své zvyky, aby mě ponížil a urazil. Jestli chci v Bratrstvu ještě někdy chodit se vztyčenou hlavou, musím se tím faktem zabývat – osobně.

Dal jsem se znovu do kroku. Tísnivé ticho na ulici náhle působilo depresivně. Potřeboval jsem kolem sebe lidi.

„Hlídá někdo Eppyrise a jeho rodinu?“ zeptal jsem se. Nemohl jsem dovolit, aby je Nicco vyslídil, aby mi ublížil ještě víc.

„Jejich ulici hlídá Havran.“

„Nasaď tam ještě tři,“ řekl jsem a zahnul do Zřícenin. To byla hlavní třída v Rezavé vodě a my jsme do ní vešli poblíž hlavního náměstí. Všude kolem nás byli lidé, povozy a výklady obchodů, a díky tomu jsem se najednou cítil lépe. „A sebe,“ dodal jsem. „Chci, aby byli dobře střežení.“

„To nezůstane nikdo, kdo by chránil tebe,“ namítla Jess a těsněji se ke mně přimkla, aby nás dav nerozdělil.

„Postarám se o sebe.“

„Správně, protože doteď to docela fungovalo.“

„S tím, kolik teď po mně jde lidí,“ řekl jsem, „bych se měl radši ztratit bez zástupu sledujících… Andělé!“

„Co?“ vyštěkla a její ruka okamžitě vystřelila k noži.

Neodpověděl jsem. Jen jsem se zastavil uprostřed ulice a zíral. Ignoroval jsem provoz, který proudil kolem mne. Před chvílí se v davu lidí objevila skulina – skulina, kterou jsem zahlédl jednu tvář. Stál jsem a čekal. Skulina se objevila znovu. Ano. Tam! Okamžitě jsem se začal tlačit davem.

„Drothe?“ ozvala se Ptáčnice za mnou a její hlas zněl spíš naštvaně než znepokojeně.

Nevšímal jsem si jí. Zaměřil jsem pozornost na vysokého hubeného muže, stojícího venku před holičstvím. Právě vstal z jedné z dřevěných židlí. Ručníkem si otíral tvář, aby odstranil zbytky holicího mýdla.

„Baldezar,“ zašeptal jsem pro sebe a přál si, aby to byla pravda. „Andělé, ať je tak tupý a zůstane venku!“

Jako odpověď na moji prosbu se muž otočil a v ruce, kterou natahoval, aby zaplatil ženě, jež ho holila, se blýskala mince. Byl to on.

„Díky,“ zašeptal jsem.

Zrychlil jsem krok a moje ruka našla dýku za opaskem, zatímco jsem kličkoval tlačenicí kolem sebe. Za sebou jsem slyšel Ptáčnici, jak na mě znovu volá. Její hlas zněl vzdáleně.

Ne však dost vzdáleně. Když zakřičela mé jméno potřetí, trhl Baldezar hlavou a otočil ji k ulici. Pokusil jsem se ukrýt za projíždějící dvoukolák, ale nebyl jsem dostatečně rychlý. Baldezarovy oči se doširoka otevřely, když mě zahlédl. A pak byl pryč, uháněl ulicí dolů.

Idiot, pomyslel jsem si, když jsem se řítil za ním. Já jsem idiot, že jsem Ptáčnici nenaznačil, že má být zticha. On je idiot, že utekl z holičství. Je velmi málo míst, kde neradi zabíjíme jeden druhého, ale holičství je jedním z nich. Je to pro nás skoro svatyně. Příměří mezi podsvětím a Sesterstvem holiček platilo skoro sto osmdesát let – od chvíle Sedmi měsíců Břitvy, těsně po Isidorově smrti – a já jsem ho nehodlal kvůli Baldezarovi porušit, bez ohledu na to, jak moc jsem po něm pásl. Kdyby zůstal vevnitř, nemohl bych se ho dotknout, ale jakmile vyrazil na ulici…

Klel jsem skoro bez přestání, kličkoval jsem a prorážel si cestu davem. Tu a tam jsem rozeznal Baldezarovu hlavu, houpala se nad davem, i když moje zůstávala skrytá.

Zahnul první ulicí doprava a pak rychle doleva. Stále jsem se ho držel a dokonce jsem se k němu začal přibližovat. Baldezar mohl mít delší krok, ale já jsem snáze kličkoval mezerami v davu. Šelmovsky jsem se usmál. Stačilo mi udržet tempo. On byl písař – jak dlouho mohl utíkat?

To trvalo déle, než by se mi líbilo. Možná to způsobily všechny ty schody, které jsem s Ptáčnicí vyběhl, možná jsem se hnal příliš usilovně, nebo možná Jelemovo kouzlo ještě nedokončilo svou práci. Když už se zdálo, že Baldezar odpadá, začala mi tuhnout levá noha. Zaskřípal jsem zuby a pokusil se udržet tempo. To věci jenom zhoršilo. Baldezar skoro upadl, když zabočil do prázdné postranní ulice, ale ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem této výhody využít. Mohl se motat a klopýtat jako opilý, ale pořád to bylo lepší než kulhání starého vojáka, které jsem teď předváděl.

V tu chvíli kolem mě proběhla Jess, pumpovala rukama, čepice jí pevně seděla na hlavě a vlasy pod ní poletovaly kolem. Nevěděl jsem, jak rychle běžela, ale v té chvíli se mi zdálo, že by mohla soupeřit s větrem. Zpomalil jsem a obdivoval, jak jí padnou kamaše, zatímco se přibližovala k Baldezarovi.

Když ho zezadu dostihla, neztrácela čas ani námahu. Nepopadla ho, nepřitiskla ho ke zdi, nepodrazila mu nohy – jednoduše vytáhla svůj dlouhý nůž a ochromila ho jediným klidným seknutím. Baldezar padl na chodník, tvrdě a s křikem.

Okamžitě jsem znovu zrychlil. Ulice, v níž jsme se nacházeli, byla úzká, s malým provozem a jen několika do ní ústícími dveřmi. Ty, které jsem viděl, byly velké, pevné, zdobené a usazené do vysokých zdí. Byly tam peníze. To znamenalo, že po dlažbě tu obvykle neteče krev, a když se tak stane, hlídka neztrácí čas a spěchá sem. Proto jsme museli pracovat rychle.

Když jsem se dobelhal na místo, Ptáčnice klečela vedle Baldezara. Bolestí se kroutil na dlažbě, chytal se za levou nohu a skrz zaťaté zuby lapal po dechu. Z rozbitého nosu mu tekla krev, na bradě a na pravé straně čelisti měl hluboký škrábanec. Nicméně přestal křičet. To poslední jsem přičítal výhrůžce Jess, že jestli nesklapne, bude to horší.

„To je všechno, co měl u sebe,“ řekla, když se zvedla. Podávala mi nůž a malý váček s penězi, pak mrkla zpátky dolů na Baldezara. „Doufám, že ho nechceš zdravýho.“

„Stačí aby byl schopný mluvit,“ řekl jsem. Pohnul jsem se, aby Baldezar viděl, jak nad ním stojím. Líbila se mi myšlenka, že není tak bledý jen kvůli bolesti a ztrátě krve.

„Běž se podívat po Onucích,“ řekl jsem Jess.

„Ale…“

„Běž!“

Ptáčnice brblala a nadávala, ale šla. Pak jsem zjistil, že vysoko v oknech se objevily tři různé hlavy. Rychle zmizely.

„Fajn,“ začal jsem, „nemám čas udělat to, jak bych chtěl, takže ti dám na výběr. Spolupracuj a já nechám Hlídku, aby tě našla. Dělej problémy a zakopnou o tvoji mrtvolu. Rozhodnutí je na tobě.“

Baldezar otevřel ústa, zakašlal a otočil hlavu, aby si odplivl krvavý hlen. Vykašlal ho společně se zubem.

„Drothe,“ začal, s tváří stále na dlažebních kostkách, „musíš pochopit, že jsem tohle nechtěl. Jen…“

„Takže mrtvola,“ řekl jsem a vytáhl rapír.

„Ne, počkej!“ vztáhl Baldezar krvavou ruku. „Co chceš vědět?“

Vycenil jsem zuby způsobem příliš nestydatým na to, aby to mohlo být nazváno úsměvem.

„Chytrej hoch! Začni s Čepelema a padělaným dopisem od baronky Sephady.“

„To nebyl můj nápad.“

„Samozřejmě.“ Znovu jsem vytáhl rapír.

„Ne, poslouchej!“ Baldezar se opřel o loket. „Když jsi dorazil do mého krámu, myslel jsem si, že jsi přišel pro dopis, který jsem opisoval pro baronku. Zpanikařil jsem, když jsi mi místo toho ukázal Athelův vzkaz. Nevěděl jsem, jak jsi k němu přišel, jestli Athel žije nebo ne, nebo jak jsi do toho zapojený.“ Zamračil se. „Jediné, co jsem věděl, bylo, že si se mnou hraješ, snažíš se mě znervóznit, abych žvanil. Nejsem hlupák.“

Přinutil jsem se, aby můj obličej zůstal netečný, i když mi postupně docházelo, co říkal. Hlupák? Byl to náramný chytrák. Z našeho rozhovoru si odvodil i to, co jsem ani netušil. Účastnil se toho všeho od začátku a mně to všechno uniklo! Jestli tady byl někdo hlupák, pak jsem to byl já.

„Pak jsi přišel s padělaným dopisem,“ pokračoval – moje mlčení si vyložil jako souhlas, „a já si pomyslel, že jsem mrtvý. Pořád nevím, proč jsi mě nechal naživu, ale bylo mi jasné, že třetí šanci ti dát nemůžu. Byl jsem v tom až po krk, tak jsem utekl.“

„A co Lyconnis?“ zeptal jsem se. „Chtěl jsi mi ho předhodit v případě, že bych přišel na to, že je v tom zapojený.“

Baldezar se odvrátil a nic neřekl.

„Hrdý a mocný cechmistr,“ ucedil jsem, „dohlížející na svůj sbor s láskou a péčí.“ Baldezar zůstal zticha. „Takže co se stalo potom, co jsem poprvé opustil tvou dílnu?“

„Šel jsem navštívit Ironiuse. Nebyl z toho nadšený.“

Zachechtal jsem se.

„To se vsadím.“ Ironius si musel spočítat, že moje návštěva znamená, že vím, co se chystá v Deseti cestách – zvlášť jestli za ním Baldezar přišel už s hotovým závěrem. A jestli to vím já, bylo jasné, že to ví i Nicco – nebo bude vědět, jakmile mu to řeknu. Až na to, že jsem to nikdy neudělal.

„Tak čí to byl nápad, poštvat na mě vraha? Tvůj?“

„Ne!“ zděsil se Baldezar. „Ne. Plán byl vylákat tě ven a chytit. Rozhodnutí zabít tě padlo, až když našli Fedima mrtvého a kniha zmizela.“

Samozřejmě lhal. Ať už se mnou Ironius chtěl mluvit nebo nechtěl, nakonec bych skončil bradou vzhůru. Sylosův vzkaz to potvrzoval. Kromě toho, nevěřil jsem, že by Baldezar padělal Christianin dopis, kdyby si nemyslel, že se ze schůzky nevrátím.

Moje myšlenky přerušilo ostré hvízdnutí. Podíval jsem se přes rameno a viděl jsem Ptáčnici, jak kluše směrem k nám.

„Onuce!“ zavolala. „Pět bloků odtud a blíží se.“

„Jak…“ začal jsem, ale otázku jsem nedokončil. Byla to přece Jess. Jestli někdo dokáže během okamžiku naverbovat a zorganizovat partu pouličních pobudů a žebráků, aby nám kryli záda, je to ona. „Řekni mi, až budou dva bloky odsud,“ zavolal jsem na ni.

Přikývla a rozběhla se zpět, odkud přišla. Otočil jsem se k Baldezarovi. Usmíval se. Znovu jsem vycenil zuby.

„Nenaparuj se! Ještě je spousta času na to, abys umřel.“

Všechno bylo postaveno na omylu. Baldezar zpanikařil a došel ke špatnému závěru, a pak ten závěr podsunul Ironiovi. Poslali Tamase, jehož jsem zabil, což věci ještě zhoršilo. Od toho okamžiku je všechno, co jsem udělal – to, že jsem se objevil ve Fedimově obchodě, na Ramblesově půdě, můj narůstající zájem o Deset cest, smrt druhé Čepele – utvrzovalo v počátečních závěrech. Muselo se jim zdát, že jsem o krok napřed, objevil jsem se a zase zmizel v nejhorší možnou chvíli, zatímco ve skutečnosti jsem klopýtal od jednoho záchytného bodu k druhému, aniž bych cokoliv tušil.

A to všechno proto, že jsem Baldezarovi neřekl přímo, proč se zajímám o Athelův papírek.

Nemohl jsem si pomoci a musel jsem se začít smát. Bylo to absurdní. Podíval jsem se dolů na Baldezara a spatřil jeho vyděšený obličej, slyšel jsem, jak blábolí něco o nedorozumění, a smál jsem se ještě víc. Andělé, ale bolelo to!

Klekl jsem si na koleno a lapal po dechu. Nakonec jsem se přestal smát. Bolest v boku se vytratila, ale ta v noze zůstala. Cítil jsem se vyčerpaný, ale podivně uvolněný. Baldezar na mě zíral. Strach v jeho tváři vystřídalo pochopení, a to se rychle proměnilo v rozhořčení.

„Ty jsi nic z toho nevěděl, dokud jsem ti to neřekl, co?“ zeptal se. „Nic z toho.“

„Nevěděl,“ souhlasil jsem. Zamrkal.

„Chceš říct, že…“

„Jsi to udělal horší?“ řekl jsem. Ucukl a musím přiznat, že jsem si to užíval. „Pochybuju, že bys to mohl zbabrat víc, kdyby ses snažil.“ Zvedl jsem se, námahou jsem zafuněl. „Ironius si s tebou pohraje, až zjistí, co jsi provedl.“

„Ironius?“

„A jeho Princ.“

Baldezar zbledl.

„Princ? To jako Šedý princ?“ Usmál jsem se.

„Podívejme, přece jen nevíš všechno.“

„Drothe!“ vyhrkl Baldezar a ve spěchu překotně drmolil slova. „Nevěděl jsem, že je do toho zapletený Princ. Přísahám! Prosím, musíš…“

Další zahvízdání. Oba jsme se podívali dolů ulicí. Ptáčnice běžela směrem k nám.

„Onuce jsou něco málo než tři bloky daleko a rychle se přibližují!“ zaječela. „Je jich nejmíň půl tuctu.“

Otočil jsem se zpátky k Baldezarovi.

„Nechají tě na pokoji, když jim řekneš, že jsme tě přepadli.“ Zakřenil jsem se. „Hodně štěstí s Ironiem a Princem!“

„Počkej!“ křičel. „Vem mě s sebou! A já ti řeknu o knize.“

Otočil jsem se zpět, právě když Jess doklusala až ke mně.

„Co mi řekneš?“ zeptal jsem se.

„Vem mě s sebou a povím ti to.“

Mrkl jsem na Jess. Opírala se rukama o kolena a ztěžka oddechovala.

„Nejsi zkouřenej?“ odpověděla na můj pohled. „Já ho sama neunesu a ty jsi kurva rád, že vůbec chodíš.“ Odplivla si. „Není jiná možnost. Musíme jít. Hned.“

Otočil jsem se na Baldezara.

„Řekni mi to a Ironius se nic z tohohle nedozví.“

„Potřebuju víc.“

„Po tom všem, k čemu ses právě přiznal, bys měl být rád za tohle!“ řekl jsem. „Měl bych tě oddělat a nechat Onuce uklidit ten bordel.“

Baldezar si olízl rty a podíval se dolů ulicí a pak zpátky na mě.

„Vem mě k sobě,“ řekl.

„Cože?“ podívali jsme se na sebe s Jess.

„Vem mě k sobě,“ řekl ve spěchu. „Buď můj šéf a já ti povím cokoliv, co budeš chtít vědět.“

„Tvůj šéf?“ zeptal jsem se. „Nejsem Baldober. Sakra, vždyť ani nemám žádnou organizaci!“

„Tak nějakou založ se mnou,“ odpověděl Baldezar. „Když mě vezmeš k sobě, musíš mě chránit. Nemůžeš mě bezdůvodně zabít a já tě zase nemůžu zradit, aniž bych věděl, že zemřu.“

Skoro jsem se zasmál jeho naivitě.

„Ty toho moc o fungování podsvětí nevíš, viď?“

„Znám tebe,“ odpověděl. „To stačí.“

Zíral jsem na něj, zatímco Ptáčnice poskakovala z nohy na nohu. Hleděla do uličky.

„Drothe…“ začala.

„Drž kurva hubu!“ okřikl jsem ji.

Ochrana? Moje ochrana? Nedokázal jsem ochránit ani Eppyrise a jeho rodinu, a teď chce Baldezar, abych chránil jeho? Jak? Nemám co nabídnout. Ale zase – je vůbec někdo takový? Z povahy naší práce, našich životů – kdo jsme, abychom si dělali nárok na takovéto jistoty? Přinejlepším se dokážeme postarat sami o sebe. A přesto mě to neodradilo od toho, zůstat roky tajně věrný Kellsovi a přitom se dovolávat Niccova jména jako štítu proti lidem z jeho organizace. Byl jsem Dlouhý čenich – pokud někdo věděl něco o tom, co znamená být v bryndě bez skutečné podpory, byl jsem to já. Nicméně jsem musel připustit, že tento pocit částečné ochrany mi pomáhal a teď mi chyběl.

Natáhl jsem ruku, na okamžik zaváhal, ale pak jsem gesto dokončil. Baldezar ji nešikovně sevřel. A tak se stalo, že byl můj.

„Na hezký slova bude čas později,“ poznamenal jsem. „Teď mluv!“

„Nevím úplně přesně, co v knize je,“ řekl Baldezar, „ale vím, že část se týká magie.“

„Já vím,“ řekl jsem.

„Imperiální magie.“

„I to vím.“

Baldezar překvapeně zamrkal.

„Takže víš i o císaři?“

Pustil jsem jeho ruku.

„Co o císaři?“

„Z toho, co jsem posbíral, plánují použít magii proti němu.“

„Proti němu?“ zeptal jsem se.

„Proti němu nebo proti říši,“ odpověděl Baldezar. „To nebylo jasné, ale podařilo se mi dát si to dohromady z kousků rozhovoru, který uklouzl Ironiovi.“

„To mě poserte!“ zavrčela Jess. Udělal jsem krok směrem k Baldezarovi, napůl otřesený.

„Co…“

„Teď není čas,“ popadla mě Jess za ruku a zasyčela. „Poslouchej!“

Nastražil jsem uši. V dálce jsem slyšel křik a ječení. Přibližovalo se. Onuce.

„Zatraceně,“ zaklel jsem. Sehnul jsem se a předal Baldezarovi malý balíček ze své náprsní kapsy. „Jelení bobule,“ řekl jsem. „Utlumí bolest.“

Baldezar se pochybovačně podíval na balíček a pak na mě.

„Nemyslím…“ začal.

„Kdybych chtěl, abys umřel, už bys byl mrtvej,“ vyštěkl jsem. „Nemám čas tě trávit.“

Baldezar se znovu podíval na balíček a přikývl.

„Velmi dojemné,“ poznamenala Ptáčnice a popadla mě za ruku. „Tak teď odsud vypadneme dřív, než budeme mít všichni skutečný důvod k pláči.“

Nechal jsem ji smýkat se mnou ulicí a pak za roh. Za námi jsem slyšel Baldezara, jak volá o pomoc. Volal na přibližující se Onuce, žadonil, aby se někdo zastavil a pomohl mu.

„Myslíš, že ho nechají žít?“ zeptala se Jess, když jsme zahnuli za další roh.

„Je to písař a mistr cechu. Nemají důvod to neudělat.“

„A co my?“ řekla. Nemusel jsem se ptát, abych věděl, že se odkazuje na odhalené Ironiovy plány s deníkem.

„Není žádné my. Nic jsi neslyšela.“

„Drothe…“

„Drž se zpátky a hlídej lékárníkovu rodinu, dokud to nepřejde.“

„A co bude s tebou?“

„Já jsem Čenich,“ řekl jsem. „Když zaslechnu o nebezpečí, který se mi nelíbí, spojím se se svým šéfem.“

Kapitola 21

Kells nebyl doma. Přesněji řečeno nebyl ve Stříbrném kotouči ani na žádném jiném ze svých území. Byl v Deseti cestách, řídil válku proti Niccovi – osobně.

„Je to tak špatné?“ zeptal se Degan.

„Takhle jsem to slyšel,“ odpověděl jsem. Degana jsem vyhledal po tom, co se mi nepodařilo najít Kellse, a našel jsem ho u Prospa s Jelemem zabraného do hry. Degan prohrával, samozřejmě.

„A ty ho potřebuješ vidět zrovna teď?“ zeptal se.

„Potřebuju.“

Kells byl typem Ušlechtilého, který nejlépe pracoval ve stínu, tahal za nitky a spřádal plány. To, že se vydal do ulic a přímo na bitevní pole, pro naši stranu nevěstilo nic dobrého.

Degan si povzdechl a hodil své karty na stůl.

„Právě když jsem se vracel zpátky do hry.“

„To jistě,“ poznamenal Jelem, hned jak shrábl hromádku mincí z prostředka stolu. „Ani nemůžu vypovědět, jak jsem Drothovi vděčný, že mě uchránil od bezprostředně hrozící… porážky.“

„Nejdřív práce,“ řekl jsem.

„Zajímavý, jak tvoje ‚práce‘ vždycky překáží mým ziskům,“ poznamenal Jelem a kupil svoje mince. „Zvlášť od tý doby, co mi někdo dluží peníze za práci na jistým provazu.“

Narovnal jsem se.

„Na spoustu věcí si pořád nedokážu vzpomenout,“ řekl jsem.

„Aha, když je to tak…“ Jelem odsunul své blýskající se hromádky stranou a položil lokty na stůl. „Dej mi šest svých vlasů.“

„Cože?“

„Prostě to udělej,“ zapraskal klouby na prstech, „dřív, než se někdo začne potloukat kolem.“

Natáhl jsem se a začal si škubat vlasy.

„Vybírej dlouhý,“ řekl Jelem, když sáhl do záhybu svého roucha a vytáhl kus zauzlovaného provazu. Tamasova provazu – ne, tenhle provaz patřil Task. Nebyly na něm žádné ohořelé uzly.

„Hlídej, aby nás nikdo neviděl,“ řekl, vzal si ode mě vlasy a opatrně si je uložil do klína.

„Co to děláš?“ zeptal jsem se.

„Klíčuju kouzlo provazu k tobě, samozřejmě.“

„Klíčuješ?“ zeptal jsem se. „Přenosný kouzla jsem nikdy nepoužíval, ale ty, s kterýma jsem pracoval, se nikdy k ničemu neklíčovaly.“

„To je proto, že všechno, co jsi použil, bylo buď neškodné, nebo něco, co jsi mohl fyzicky kontrolovat nebo se tomu vyhnout, jakmile to bylo aktivováno. Tohle je provaz. Ohýbá se a motá a ovíjí kolem věcí. Runy uvnitř se aktivují, když někoho udeří. Pokud toho někoho mineš, je naprosto pravděpodobné, že se otočí zpět a zasáhne tebe. Leda že bys, samozřejmě, chtěl riskovat, že se srazíš do bezvědomí vlastním kouzlem.“

„Klíčování bude fajn,“ řekl jsem.

Pozoroval jsem, jak Jelem vytáhl jeden vlas a ovázal ho kolem prvního uzlu podle propracovaného vzoru. Začal si pro sebe mumlat a dělal ve vzduchu drobné tahavé pohyby.

Degan a já jsme zaujali pozice na každé straně stolu, nedbale jsme se usadili do naučené hlídací pozice. Cecila, který se přišel podívat, jestli potřebujeme další drink, jsem mávnutím ruky odehnal, zatímco Degan se postavil mezi uličku a stůl vždycky, když někdo procházel kolem. Nakonec zvuky ustaly a Jelem si odkašlal.

Otočil jsem se a uviděl ho, jak sedí ve svém křesle s provazem stočeným na klíně.

„Hotovo?“ zeptal jsem se.

„Hotovo.“ Zírali jsme jeden na druhého.

„Ohledně odměny,“ řekl jsem nakonec.

„Ano?“

Kecy! Tohle jsem nesnášel. Bylo to trapné.

„Nicco mě vyrazil a všechny moje prachy zůstaly…“

„Jsi plonk,“ poznamenal Jelem.

„Jen teď,“ namítl jsem. Jelem přikývl.

„Něco takovýho jsem čekal. Ale naštěstí pro tebe, vzpomněl jsem si na řešení, které nepotřebuje peníze.“

„Nepotřebuje peníze,“ zopakoval jsem. Tohle neznělo moc dobře.

„Laskavost,“ řekl a slova zněla zároveň jemně a falešně. „Splatná… později.“

„Jaký druh laskavosti?“

Jelem trochu pozvedl levé rameno.

„Kdybych věděl, nebyla by to laskavost – mohla by to být odměna.“

Zaskřípal jsem zuby, podíval se na provaz a pak na Jelema. Otočil jsem se k Deganovi.

„Na mě se nekoukej,“ řekl Degan. „Co se mě týče, taková dohoda dává dokonalý smysl.“

Pohlédl jsem zpět na Jelema. Seděl klidně, čekal. Věděl, že mě dostal. Potřeboval jsem výhodu, kterou jsem teď mohl mít. A ten provaz byl krásnou výhodou.

„Dobře,“ řekl jsem. „A není to tak, že bych dlužil laskavost ještě někomu dalšímu.“

Degan diskrétně zakašlal, aby skryl úsměv.

„Výborně,“ usmál se Jelem. Zvedl provaz a přehodil mi ho přes hlavu. „Tady.“

Vyvalil jsem oči. Snažil jsem se sklonit hlavu, ale provaz se v letu rozmotal a udeřil mě do boku. Nic se nestalo.

„Bezva, vypadá, že to funguje,“ řekl Jelem, sebral balíček karet a začal ho míchat. „Dobře.“

„Vypadá, že to funguje?“ zeptal jsem se, když jsem sbíral provaz. „Jako že jsi nevěděl, jestli bude?“

Jelem urovnal karty v jedné ruce, pomocí prstů jimi točil tak, že se navzájem protnuly a přeskupily do úhledné hromádky v jeho dlani. Usmál se a neřekl nic.

„Parchante,“ ucedil jsem, když jsem stočil provaz a zastrčil ho za opasek tak, aby byl ukrytý před náhodnými pohledy. Když jsem s Deganem odcházel, Jelem se stále usmíval.

Kells si udělal základnu v severovýchodním rohu Deseti cest, ve zbytku malých panských domů. Jako tolik dříve pěkných budov ve čtvrti byla tato znovu a znovu rozebírána majiteli a samozvanci, dokud z ní nezbylo jen trochu víc než spleť vzájemně propojených trosek a pokojů, s novými zdmi vztyčenými a starými strženými zdánlivě náhodně. Podle stop omítky a veteše na dvoře jsem odhadoval, že Kells musel nechat své lidi zbourat nějaké nové přístavby, aby se mohli uvnitř lépe pohybovat – a bránit.

„Počkejte tady,“ řekl jeden ze Sekáčů, který nás doprovázel. „Musím si s někým promluvit.“

„Udělej to,“ řekl jsem. Degan pouze zavrčel a studoval prostor kolem nás.

Dostat se do Deseti cest bylo jednodušší, než jsem očekával. Teď panoval v ulicích otevřený boj a Sekáči i Onuce se pohybovali ve větších skupinách. Několik osamělých jedinců se dalo snadno přehlédnout, zvlášť když všichni ostatní očekávali větší problémy.

A problémů bylo víc než dost. Prošli jsme skrz tři otevřené pouliční bitky – dvě mezi různými frakcemi Bratrstva a jednu mezi malou kohortou Onucí a četou Niccových mužů. Obvykle bych dával šance Onucím, které bývají vyzbrojeny nejen meči, ale i halapartnami a štíty, ale Niccovi lidé zase obvykle nevyrážejí na lov se Zaklínačem ve vleku. Vzduchem se řítila hrst hřebíků a stačilo pár slov, aby se výsledek bitky otočil. Krátce poté jsme narazili na skupinu Kellsových mužů a dali jim do zástavy své zbraně výměnou za doprovod do hlavního stanu.

„Dobrý místo pro vražednej dýchánek,“ řekl Degan po několika minutách.

Přikývl jsem. Kdyby se někdo pokusil dostat mezi vysoké zdi dvorku a ještě vyšší okna v druhém a třetím podlaží, vešel by přímo do smrtící pasti. A to předpokládalo, že se nejdřív dostane až sem. Náměstíčko za zdmi bylo i teď čištěno od čehokoliv, co bylo větší než bota, aby útočníkům neposkytovalo žádný úkryt nebo munici. To nebylo dobré znamení. Vypovídalo to o konečných opatřeních a poslední baště. Svědčilo to o tom, že Kells prohrává.

Uvnitř byla obleženecká nálada ještě více zřejmá. Muži buď chvátali z místa na místo, připravovali se, nebo tiše seděli a očekávali nevyhnutelné. Nikdo nežertoval, žádné bodré výhrůžky nebo bojovné chvástání, které jsem slýchával od nervózních bojovníků, když se chystali k boji. Teď to byla jen rezignace.

Sekáč, kterému všichni říkali Jock, se přišoural zpátky z domu a v ruce točil hůlkou.

„Ty můžeš dál,“ řekl a ukázal na mě. „Ty ne,“ oznámil Deganovi. Degan pokrčil rameny, pak popošel a posadil se u zdi. Chrápal ještě předtím, než jsem opustil dvorek.

Vedli mě po schodech nahoru, pak dolů a dlouhou chodbou. Zastavili jsme se před ohořelými dveřmi. Přes saze jsem stále viděl náznaky řezbářské práce – květiny a pár ptačích křídel. Jock dvakrát zaklepal hůlkou, v dlouhé pauze se na mě kysele podíval, pak se otočil a odkráčel. Poslouchal jsem, jak jeho boty dutě dupou po dřevěných podlahových prknech, když mizel v šeru.

Povzdechl jsem si a třel si strniště na tváři. Kolik dní uběhlo od návštěvy Moriartyho? Od Christiany? Všechno se slévalo dohromady stejně jako moje myšlenky. Zamrkal jsem, pleskl se po tváři a strčil si do pusy dvě semínka. Nepomohlo to.

„Pojď dál,“ zavolal nakonec Kells. Otevřel jsem dveře.

Závěsy byly zatažené, pokoj ozařovalo rozptýlené světlo svíček. Někdo musel v domě najít skrýš se sklem, protože každá svíčka byla umístěna ve vlastní sklenici na víno a vytvářela tak malé světlo ve tvaru tulipánu. V různých souhvězdích se třepotalo kolem pokoje a vrhalo pestré stíny, v nichž bylo mé noční vidění k ničemu.

Poblíž středu pokoje stál masivní stůl, který vypadal spíš jako tabule na banket než pracovní. Podél hrany stála řada pohárů, každý o něco nižší než ten předchozí, a vytvářely tak miniaturní světelné schodiště. Za svíčkami a skoro schovaný za stolem seděl Kells, v nestejnoměrném světle byl temný výraz jeho tváře ještě hrozivější. Ruce měl před sebou a prsty pomalu klepal o sebe. Jinak se nehýbal.

Zavřel jsem dveře a udělal tři kroky do místnosti, než jsem zaznamenal, že se stíny za Kellsem pohnuly. Nejdřív jsem si myslel, že je to světelný klam, ale pak jsem znovu uviděl pohyb. Zastavil jsem se, napínal zrak, až jsem nejasně rozeznal vysokou tmavou postavu za svým šéfem, jejíž tvář byla ukryta pod dlouhým, šedočerným pláštěm. V okamžiku byl můj rapír venku z pochvy.

„Taky tě rád vidím, Drothe,“ řekl důvěrně známý, hluboký úlisný hlas. Postava v plášti postoupila blíže světlu, její obličej však zůstal schovaný pod velkou kápí.

„Co ten tady sakra dělá?“ zeptal jsem se Kellse.

„Drothe,“ odvětil Kells, „dej pryč ten meč.“

„Víš, kdo to je?“ řekl jsem. Kells zvedl obočí.

„A ty?“

Muž pod pláštěm se nehýbal.

„Vím, že se mu nedá věřit,“ zaskřípal jsem zuby. „Vím, že na mě poslal pár Bílých šerp, které byly více než připravené rozkrájet mě na kousky. A vím taky, že je moc dobře informovaný o událostech v Deseti cestách. Takže jo, znám ho moc dobře.“

Postava se zachechtala, a dokonce i Kells předvedl něco jako žalostný úsměv. Jejich pobavení mi náladu nezlepšilo. Přepadly mě znepokojivé myšlenky. Zašermoval jsem rapírem směrem k postavě.

„On je tvůj, co?“ řekl jsem Kellsovi. „Posílal jsi tenhle balík hadrů za mnou, abys věděl, kde se pohybuju, co?“

„Ani ne,“ odpověděl Kells.

„Tak co tady sakra dělá?“

„Posaď se,“ začal Kells a ukázal na jednu ze dvou židlí před stolem.

„Budu stát,“ řekl jsem. Postavil jsem se ale vedle židlí.

„Jak je libo.“

Kells obešel stůl a posadil se na roh poblíž mě. Na okamžik se zastavil, aby si prohlédl Nestorovo obnošené oblečení, pak pokrčil rameny.

„Tak co pro mě máš?“ zeptal se. Na chvíli jsem se na svého šéfa zahleděl a pak na muže v plášti.

„Stále čekám na odpověď,“ podotkl jsem.

„Je tady, protože jsem ho požádal, aby přišel,“ řekl Kells. „To ti musí stačit.“

„Ne, pokud si se mnou bude zahrávat,“ řekl jsem. „Podstrkoval mi informace a vodil mě po Deseti cestách od začátku tohohle zmatku.“

„Byla některá z těch informací, co jsem ti dal, špatná?“ zeptala se postava v plášti.

„O to nejde,“ řekl jsem.

„O to přesně jde,“ odpověděla postava. „Důsledky se ti nemusí líbit, ale nemůžeš říct, že jsem tě nezaved tam, kam jsi chtěl.“

„Přinejmenším jsi mi mohl říct o těch zatracených Šerpách.“

„Pustil by ses do toho, kdybych ti o nich řekl?“

„Ty zkurvysynu!“ vyštěkl jsem. „Neměl jsi žádné právo mě tam posílat.“ Volnou rukou jsem ukázal na Kellse. „Pracuju pro něj, ne pro tebe, a ani za nic tady nezůstanu a nebudu vyprávět historky před někým, kdo mě skoro nechal zabít.“

„Ty…“ začala postava.

„Uděláš, co ti řeknu, Drothe,“ přerušil ho Kells. „A teď ti říkám, abys mi podal hlášení.“

Díval jsem se z Kellse na postavu a zpátky. O co tady sakra jde? Po celé roky, co jsem mu podával zprávy, držel Kells naše rozhovory v přísné tajnosti. Dokonce i když jsem ještě čenichal v ulicích, před tím, než jsem se stal Dlouhým čenichem, zdůrazňoval důležitost utajení našich rozhovorů. Změnilo moje prozrazení v Niccově organizaci věci tak zásadně? Nedokázal jsem si to představit. Teď však po mně chtěl, abych mluvil před někým, kdo není z jeho party. To nedávalo smysl.

Kells přistoupil blíž a zíral mi do očí.

„Řekl jsem, ať podáš hlášení. Tak začni!“

A pak jsem to uviděl – Kells byl ode mě méně než jednu stopu, na tváři jsem cítil jeho dech, postoj měl strnulý, krk ztuhlý a oči… ustarané. Byly doširoka otevřené, váhavé a prosebné. Viděl jsem, jak kmitají na jednu stranu tam, kde stála postava v plášti, a pak přes moje rameno. Poznal jsem, že Kells není rozzlobený, ale vystrašený. A potřeboval, abych mu pomohl. Neváhal jsem.

„Jdi k čertu,“ řekl jsem, ustoupil dozadu a doufal jsem, že to hraji dobře.

„Cože?“ vyhrkl Kells.

„Slyšel jsi mě.“ Těkal jsem pohledem mezi ním a postavou v plášti. „S odpovídáním na cizí otázky jsem skončil.“

„Skončil s odpovídáním na otázky?“ vyštěkl Kells. „Jsi Čenich, zatraceně – můjČenich! Odpovídání na otázky je tvoje práce!“

„Ne!“ řekl jsem. „Já informace třídím. Odděluju drby od klíčových věcí. Nasazuju krk pro to, abych měl lepší přehled o situaci na ulici, to je to, co dělám. A dělám to pro tebe, ne pro něj.“ Ukázal jsem na postavu, která se vynořila napravo ode mě. „Nehodlám říct nic, dokud nedostanu odpovědi na otázky o něm, o tom, co se sakra děje v Deseti cestách, a o tom zatraceným deníku, který každej chce!“

Kells přistoupil blíž a zvedl prst k mé tváři.

„Tvoje práce,“ zavrčel, „je shromažďovat kousky, ne je skládat dohromady. Kdybych tě chtěl mít uprostřed dění, strčil bych tě tam. Ale nechtěl jsem. Tak si nestěžuj, když ti připomenu, co je tvoje práce. Myslím, že to potřebuješ.“

„Počkejte,“ řekla postava v plášti.

Kells mrkl. Pokračoval jsem, ale pochyboval, že bych dokázal zastavit, kdybych chtěl.

„Mluvíš, jako bych já tu chtěl být,“ řekl jsem. „Jako kdyby mě těšilo, že mě do zadku kope víc lidí, než umím spočítat.“ Gestikuloval jsem směrem ke dveřím a čtvrti za nimi. „Jsem v Deseti cestách, protože mě sem poslal Nicco, ne proto, že jsem chtěl přijít. A zůstal jsem tady, protože nechci vidět, jak tvoje organizace padá do sraček. Ne že by to tak už nebylo, podle toho, co jsem viděl.“

Kells se ke mně stále přibližoval a oči se mu leskly.

„Chceš tím říct, že nedokážu řídit svoji vlastní organizaci?“

Tohle už nebyla lest, ale o to jsem se nestaral. Bylo dobře mu to říct, vysypat to před něj. Za posledních sedm let, natožpak posledních sedm dní, jsem toho prodělal příliš na to, abych se sebou dál nechal cvičit.

„Říkám, že jsi tohle měl brát vážně, když jsem s tím přišel poprvé,“ zavrčel jsem. „Věděl jsi, že Nicco po tobě půjde, ale musel sis zahrávat.“ Rozmáchl jsem se směrem ke čtvrti za dveřmi. „Co ti to sakra přineslo, no?“

„Počkejte,“ řekla znovu postava.

„A co ty bys udělal?“ dožadoval se Kells.

„Jak to mám do prdele vědět?“ odpověděl jsem. „Měl jsem hromadu práce s tím, abych se vyhnul Bílým šerpám a vrahům a Niccovým lidem a neměl jsem čas rozmyslet si taktiku. Kromě toho, jsem jen Čenich – očividně jediný. Co mám dělat, je poslouchat a hlásit klepy. Andělé zakazují, abych měl jasnou představu o…“

„Počkejte!“ ozvalo se prudce zpod kutny, jako by to slovo zaznělo z jeskyně. Kells i já jsme se zastavili a pohlédli na muže v plášti. Ukázal na mě.

„Zmínil ses o ‚zatraceným deníku‘,“ řekl a jeho hlas se vrátil do obvyklého tlumeného tónu.

„A?“

„Kdo ti řekl, že to byl deník?“ Sakra!

„Cože?“

„Nikdo to nikdy nenazval jinak než knihou, ale ty jsi řekl ‚deník‘.“

Zíral jsem na něj.

„Ty ho máš, viď?“ ptal se.

Podíval jsem se na Kellse. Pozorně mě sledoval, vyčkával a jeho oči se zužovaly. Z mého pohledu zavrtěl hlavou tak nepatrně, že jsem to skoro nepostřehl. Podíval jsem se zpátky na postavu v plášti.

„Nemám ho,“ odpověděl jsem, „ale vím, kde je.“

„Tím jsem si jistý,“ poznamenala temná postava. „Tak jdi a přines ho.“

„Proč?“

„Cože?“

„Proč je pro tebe tak důležitej?“ zeptal jsem se. „Jak se mám spolehnout, že ho dostaneš ty a ne někdo jinej?“

Tmavá kápě na mne dlouho hleděla.

„Nezpovídám se slouhům.“ Slouhům?

„Nech toho!“ zavrčel jsem.

Dřív než mohl Kells zareagovat, jsem byl za ním, levou rukou jsem sebral jeden z rozsvícených pohárů, přeběhl jsem kolem rohu stolu a postavil se před chodící plášť.

„Dost hraní,“ řekl jsem, když jsem popadl jeho plášť, namířil na něj svíci a zároveň mu strhl kapuci. „Když myslíš – Andělé!“

Kutna se nepohnula. Dokonce i když se okraj kapuce v mé ruce mačkal a ohýbal jako skutečný oděv, odmítla se posunout z jeho obličeje. Bylo to jako pokoušet se prorazit cihlovou zeď obalenou vlnou.

Horší byla, pomyslel jsem si, ta temnota pod kápí – odolávala světlu. Čelil jsem jen šedočerné oponě. Hýbala se a převalovala, jako by byla hlubší než kápě, která ji obklopovala. Myslel jsem, že jsem zachytil tu náznak brady, tam kousek nosu, ale nebyl jsem si jistý. Nějak jsem tušil, že dokonce i bez svíčky bude moje noční vidění neúčinné – touhle tmou nemohlo nic proniknout. Sevřel se mi žaludek.

Muž v plášti se nehýbal, vůbec nereagoval. Jenom něco šeptal. Příliš potichu, abych něco slyšel. Pak jsem přeletěl pokoj a v uších mi řinčelo od zaklínadla, které vyslovil. Narazil jsem do protější zdi, odrazil se od ní a dopadl obličejem na zem. Zůstal jsem ležet tam, kde jsem přistál.

Slyšel jsem hlas, cítil na sobě ruce, když jsem neodpovídal. Chtěl jsem zareagovat, ale… nedokázal jsem se soustředit. I mrknout mě stálo neskutečné úsilí.

Posadili mě na židli. Na obličeji jsem ucítil vodu. To pomohlo. Mrkání bylo jednodušší – posléze i pohyb. Pak přišla bolest. Začal jsem sténat, vzchopil se a místo toho skřípal zuby. Nedopřeju mu to zadostiučinění.

Zvedl jsem hlavu. Kells se plížil kolem stolu a v jeho tváři se mísil hněv a znepokojení. Za ním seděl ve velkém křesle muž v plášti.

„Stačí tohle vysvětlení?“ řekl.

Bylo jen jedno vysvětlení – pro plášť, temnotu, kouzlo i Kellsovy reakce – a to se mi nelíbilo.

Věděl jsem, že je za tím Šedý princ, ale prostě mě nenapadlo, že všechno, co ukazovalo na jednoho, mohlo stejně dobře ukazovat na dva. Koneckonců měli tendenci sledovat jeden druhého. A jen jeden z Princů mohl být právě tenhle. Zatraceně, vystupoval tak okatě a já byl tak tupý, že jsem to nepoznal.

„Stín,“ zaskřehotal jsem. „Jsi zasranej Stín.“

Kutna Šedého prince souhlasně kývla.

„Správně.“

Kapitola 22

Šedý princ – ten Šedý princ, jak se zdálo. Nejodpornější z odporných. Mluvil se mnou.

Svinstvo!

A další Šedý princ – spolu s Deganem Železným – na druhé straně války, s Niccem. To nás, všechny menší, stavělo doprostřed mezi ně.

Dvojitý svinstvo.

„Dobrá,“ řekl jsem tiše, „jsem ohromen.“ Doufal jsem, že Stín zaznamenal pohnutí v mém hlase jen jako známku únavy, ale nespoléhal jsem na to. „Ale pořád jsi mi neodpověděl na moji otázku: Proč potřebuješ ten deník?“

Kells se zastavil před stolem, ale já jsem se na něj nedíval. Zaměřil jsem se na pohybující se tmu uvnitř kápě.

„Dlužíš mi odpověď,“ řekl jsem a sklonil jsem se ke svému křeslu.

„Já dlužím tobě?“ zeptal se Stín.

„Tak nějak to vidím,“ odpověděl jsem. „Tancoval jsem podle tvojí písničky od začátku tohohle zatracenýho zmatku. Sledoval jsem Larriose, bojoval s Šerpama, získal deník – to všechno bylo pro tebe, že jo?“

Kutna přikývla.

„A Fedim – to jsi byl taky ty, co? Ty jsi ten, kdo ho v jeho obchodě rozpáral a dostal mě do problémů s Niccem.“

Kutna znovu kývla.

„Takže si myslím, že si něco zasloužím,“ poznamenal jsem. „Nemám rád, když mě někdo využívá, ani když je to někdo jako ty.“

„Mluvíš, jako bys tím nic nezískal,“ řekl Stín. Hořce jsem se zasmál.

„Myslíš kromě těch výprasků, krve a sedmi let práce v Niccově táboře na hajzlu?“

„Myslím mrtvého vraha v tvé ložnici.“

To mne překvapilo. Stín mne hlídal? Pohlédl jsem na Kellse, ale to mi nepomohlo. Zíral stejně překvapeně jako já.

„Task byla nad tvoji úroveň,“ řekl Stín. „Stejně jako by byla další Čepel. A případně ta další, kdybys nějak zvládl tak dlouho přežít. Prostě jsem si dovolil tu drzost poslat zprávu tvým jménem.“

„Mým jménem, nebo tvým?“

„Záleží na tom?“

„Záleží na tom, jestli to věci zhoršilo,“ odpověděl jsem. „Záleží na tom, jestli si lidi myslí, že mám prostředky najít Task a nechat ji levitovat. Co mám sakra dělat, když na mě pošlou ještě někoho lepšího a ty nebudeš poblíž? Andělé! Nemoh jsi ji jen nechat v parku s rozříznutým hrdlem a poslat vzkaz?“

„Nasadil od té doby na tebe někdo Čepel?“

„To není důležité!“

„To právě je důležité!“ opravil mě Stín. „Moje odstranění Čepele byl vzkaz, že máš podporu. Moji podporu. A nikdo se o tebe od té chvíle nezajímal. Takže řekni ‚děkuju‘ a vyklop, kam jsi schoval deník.“

„Nejsem tvůj,“ řekl jsem, „s podporou nebo bez ní. Takže jak jsem řek – nač ho potřebuješ?“

Jeho ruka se sevřela v pěst.

„Nejsi tak nepostradatelný, jak si myslíš, malý Čenichu.“

„Ale ano, je,“ ozval se Kells. Podíval jsem se na něj, měl ruce zkřížené na prsou a tvrdý výraz ve tváři. „Drothe je můj člověk, ne tvůj, a já rozhoduju o tom, jestli je nepostradatelný. Ty a já můžeme udělat obchod, ale to neznamená, že můžeš využívat mých lidí, kdykoliv se ti zachce. Sám jsi řekl, že se v Deseti cestách přetlačuješ se Samotou – ty jsi ten, který potřebuje moji organizaci. Když něco chceš, půjdeš přese mě, jinak to nedostaneš. To samé platí pro moje lidi – dovoluješ se mě. Rozumíme si?“

Kousl jsem se do jazyka, ne proto, že mě přepadla touha políbit Kellse za to, co udělal, ale proto, že mi právě prozradil, kdo je ten druhý Šedý princ – ten, který měl v kapse Degana Železného a potuloval se v mých snech, aby mě upozornil na deník. Teď jsem měl jméno, které jsem mohl přiřadit k obličeji a hlasu: Samota.

Co se týče Stínu, dlouho seděl tiše. Pak nepatrně kývl kápí.

„Samozřejmě,“ řekl. „Omlouvám se, pokud jsem to přehnal.“

„Řekni Drothovi, co chce vědět.“

„Dobře,“ souhlasil Stín a otočil se ke mně. „Chceš vědět, proč potřebuji deník Ioclaudie Neph? Protože ho chce Samota. Protože už ho chce nějakou chvíli. A protože jestli si myslí, že je to důležité, pro mě bude lepší, když bude v mých rukách než v jejích.

Samota je chytrá. Ví, že kdyby v Deseti cestách udělala otevřený tah, další Princové by se ji pokusili zastavit. Pro nás je tahle čtvrť příliš důležitá, abychom připustili něčí osobní kontrolu. Tady odstartoval Isidore. Je to jediná čtvrť, která po jeho pádu odolala nadvládě. Ovládnout Deset cest je něco, co dokázal jen on. Dovedete si představit, co by pro Prince znamenalo, kdyby se ujal Deseti cest?“

Přikývl jsem. Více než hrstka Baldoberů a pouličních šéfů by si plácla s Princem, který sjednotil Deset cest. A kdyby postupem času svrhla Nicca a Kellse? Vakuum moci by jen rozdmýchalo její vliv.

„Byla by na cestě stát se novým Temným králem,“ řekl jsem a nebyl jsem nadšený.

„Přesně,“ řekl Stín. „A já před ní nepadnu na kolena, ani před nikým jiným. To je to, co mě trápí. Samota ví, že ji budeme chtít zastavit, ale stejně pokračuje. To naznačuje, že má výhodu – něco, o čem si myslí, že jí zaručí nadvládu nad Deseti cestami. Já si myslím, že to něco je ta kniha.“

Bojoval jsem s pokušením odvrátit pohled, zamrkat, ukázat jakoukoli reakci. Stín měl pravdu víc, než si myslel, a já jsem nechtěl, aby to poznal. Místo toho jsem zíral přímo na jeho kápi, přinutil jsem se, aby můj hlas byl pevný a zeptal jsem se: „Takže kolik dalších Princů je do toho zapletených?“

„Právě teď jen Samota a já.“

„Tak když je to tak důležité,“ zeptal jsem se, „proč tahle hra? Proč využíváš mě, místo abys poslal vlastní lidi?“

„Ale vy jste ‚mí lidé‘,“ řekl Stín. „Právě tak jako Samoty a Tanečnice a Popelavého jazyka. To záleží na tom, kdo zrovna tahá za nitky. Snad sis upřímně nemyslel, že všechny informace, kterých ses dopátral u Niccových lidí a poslal Kellsovi, jsi získal vlastním úsilím? Vzal jsi vůbec v úvahu možnost, že když jsi tahal za nitky ty, abys snížil stabilitu Niccovy organizace, někdo jiný tahal za nitky tebe?“ Z kápě se ozvalo temné zachechtání. „Ty nejvíc ze všech lidí bys měl vědět, že nejjednodušší, jak manipulovat lidi, je zevnitř. Já – my – to děláme na hlubší úrovni.“

Často jsem slýchával, že přesně takhle spolupráce s Šedým princem vypadá, ale je rozdíl mezi nezávaznou pouliční spekulací a seznámením se s tím na vlastní kůži. Slyšet to takhle neomaleně a otevřeně, z toho mi běhal mráz po zádech.

Stín se naklonil nad stůl a zpod pláště vystrčil rukávy uhlově černého kabátce.

„Teď je řada na tobě,“ řekl. „Pověz mi o deníku.“

Podíval jsem se do tmavé kápě. Byl jsem v pokušení – v pokušení všechno mu říct a nechat někoho jiného, ať se postará o knihu, o Deset cest, o válku. Kdybych mluvil, kdybych dal Stínu deník, bylo by po všem – žádné další útěky, žádné hádanky, žádné hledání rovnováhy mezí tím, co jsem tušil, a tím, co vědí ostatní. Ať si to Šedí princové vybojují – byli pro to lépe stavění než já. Ať zmaří plány Samoty. Já klidně odejdu dělat zase Čenicha.

Bylo to lákavé, ale věděl jsem, že to nemůžu udělat. „Nikomu tu knihu nedávej,“ říkala Samota v mých snech. „Ani mně ne.“ To nesedělo s tím, co tvrdil Stín. Kdyby byla rozhodnutá ji použít, neříkala by mi to. „Radši bych, aby se Ioclaudiina kniha znovu ztratila, než skončila ve špatných rukách,“ řekla. Bylo by to příliš velké riziko, dokonce i pro někoho tak tajemného, jako je Šedý princ. To, že mi řekla něco takového, příliš zvýšilo pravděpodobnost, že knihu sám zničím, aby to byl jen blaf.

Ano, Samota chtěla deník, ale ne kvůli tomu, co jsme si se Stínem mysleli. Pamatoval jsem si, co říkal Baldezar o Samotě a Ironiusovi, a zamrazilo mě. Chtějí ho použít proti říši. Nemohl jsem tomu tehdy uvěřit. Teď byla jiná situace.

„Čekám,“ řekl Stín.

Pohlédl jsem na Kellse. Zíral na mě. Žádná nápověda – nebo ano? Kolik toho Kells skutečně věděl? Kolik toho chtěl vědět?

Nasadil jsem rezignovaný výraz a posunul se na židli.

„Deník,“ řekl jsem a lovil semínko, „napsala Ioclaudia Neph. Byla říšským Paragonem Stephena Dorminikose, když byl ještě obyčejným člověkem.“

„Až tak staré to je?“ zeptal se Kells.

„Až tak staré,“ odpověděl jsem.

„Otevřel jsi ho?“ řekl Stín.

„Samozřejmě, že otevřel! Jak bych neměl, po tom všem?“

„A?“

„Nejsem žádný Zaklínač, takže to nemůžu říct jistě, ale lidé, kterým jsem ho ukázal, tvrdili, že se tam píše o magii.“

Stín bouchl rukou o stůl, až se plamínky svíček uvnitř sklenic zatřepotaly.

„Věděl jsem to! Čím se ta magie zabývala? To řekli?“

„Jo, řekli.“ Opřel jsem se v židli a prodlužoval ten okamžik. Podíval jsem se ze Stínu na Kellse. Čekal jsem, pak silně skousl semínko. Kells skoro nadskočil. Dokonalé! „Je to imperiální,“ řekl jsem.

„Velkolepé!“ zaskřehotal Stín. „Mám jen půl…“

„Co??!“ vybuchl Kells právě tak, jak jsem doufal. „Imperiální magie?“ Otočil se ke stolu a skoro se zamotal do Stínovy kápě. „Říkal jsi, že Bílé šerpy v Pustině hledaly relikvii, ne knihu o zakázaný magii!“

„Relikvie mají nejrůznější tvary a velikosti,“ podotkl Stín. „Tahle náhodou byla užitečnější než většina.“

„Relikvie jsou osobní věci užívané císařem,“ upozornil jsem. „Tohle není relikvie. Pochybuju, že ta kniha vůbec kdy přišla do styku s některým vtělením.“

„Zabývá se císařem,“ štěkl Stín popudlivě. „To stačí.“

„Relikvie ani nepřitahují pozornost císařských Paragonů,“ dodal jsem. Kellsova sněhobílá obočí se dotkla navzájem.

„Paragoni?“

„Nedovedu si představit, že by po tom v určitý chvíli nezačali jít.“

„Paragoni?“ opakoval Kells. „Zatraceně, Stíne!“

Skoro jsem cítil záři, vycházející z kápě. Usmál jsem se na ni.

„Důležitá věc, na kterou je potřeba pamatovat,“ řekl Stín kousavě, „je, že deník mámemy. Jestli má Drothe pravdu, tak informace z něj udělají z Nicca a Samoty jen bezvýznamné nepříjemnosti.“

„A co impérium?“ tázal se Kells. „Nechystá se jen tak vypařit.“

„Může,“ namítl Stín, „když jim dáme správného obětního beránka.“

„To musí být ale pořádnej obětní beránek,“ řekl jsem.

„Přesně na to myslím,“ přitakal Stín. Přemýšlel jsem.

„Nicco?“

„Samota,“ opravil mě Stín. „Ona je větší ryba a už přece jde po deníku. Jediné co potřebujeme, je zajistit, aby se správná slova dostala ke správným uším. Pak, až přijde čas, zařídíme, aby padla do rukou impéria.“

Zasmál jsem se.

„Past na Šedýho prince? Jen tak? Odpusť mi, že pochybuju, že dokonce i ty bys byl schopen tohle zařídit. Ale řekněme že ano – ona pořád může mluvit. Nemá žádný důvod proč ne.“

„Ne, pokud je mrtvá.“

„To nestačí,“ řekl jsem. „Nemůžu věřit tomu, že by impériu stačilo jedno tělo a spokojilo by se bez knihy. Byl jsem na druhým konci u několika jejich lovů relikvií, a tohle je pro ně daleko hodnotnější než otravná stará sutana.“

„Pak jim dáme několik pravých spálených stránek a hromádku popela,“ řekl Stín. „Poskládají si kousky, které jim dáme, a vyvodí si z toho závěr, který chceme.“ Zamával rukou. „Upřímně, myslím si, že přikládáš impériu moc velkou vážnost.“

„A já si nemyslím, že ty mu jí, nebo nám, dáváš dost,“ řekl Kells, popošel a zastavil se za mnou. „Byl jsi v poslední době u Goniasovy věže? Pořád doutná a Bílí a Paragoni odtud vláčeli toho Zaklínače během páté Theodoiovy inkarnace, což bylo před třemi sty lety! Jestli jsou ochotní vyvinout úsilí, aby cihly hořely, notabene takhle pomalu, jen pro výstrahu, jsem ochotný se vsadit, že se nenechají odbýt mrtvolou a hromádkou spáleného papíru.

Ty možná budeš schopen zmizet, když se věci zvrtnou, ale my ne. Ne tak snadno. Neporučím svým lidem, aby naháněli Samotu, polovina jich při tom umřela, a pak jsme schytali odplatu říše jen proto, aby ses zbavil jednoho soupeře a zůstalo ti za nehty pár nových kouzel.“

Stín pomalu vstal. Jestli nás to mělo zastrašit, pak to fungovalo.

„Nezáleží na tom, co ty chceš,“ pronesl. „Máme dohodu. Je v tom Samota. Jsem v tom já. Jestli z toho chceš vyjít celý, měl bys mě poslechnout. Já vím, jak vyjednávat s Šedými princi – víš to ty?“

„Ne, ale učím se,“ řekl Kells.

„Jsem si jistý, že si to myslíš,“ ušklíbl se Stín. „Teď…“

„Ještě jsem neskončil,“ odsekl Kells. Stín ztuhl a na okamžik jsem si přál, aby se Kells nerozhodl postavit tak blízko u mě. „Uzavřeli jsme dohodu,“ pokračoval Kells, „ale ta neměla nic do činění s Bílými šerpami nebo říší nebo imperiální magií. Dohodli jsme se na třech věcech: udržet mou organizaci vcelku, vyhnat Nicca z Deseti cest a zajistit, že si tady Samota nevybuduje baštu. Ty se toho budeš držet, postaráš se, aby všechno proběhlo v pořádku, a já ti dodám knihu, až bude po všem.“

„Nebuď hlupák,“ řekl Stín. „Když se dostanu k tomu deníku, tvoje problémy s Niccem a Samotou skončí.“

„Možná,“ namítl Kells. „Ale ty jsi mi slíbil podporu, ještě než se ten deník objevil. Krucinál, ty jsi ten, který přišel za mnou a nabídl mi pomoc, a ne naopak. Tohle bys neudělal, kdybys mě nepotřeboval víc, než já tebe.“

„Věř si, čemu chceš,“ odvětil Stín, „ale ty potřebuješ mě, Kellsi. Tví lidé to potvrdí – Drothe ti to potvrdí – že když teď odejdu, je s tebou konec. Samota měla víc času, aby si vybudovala vazby, víc času, aby si připravila půdu, víc času, aby přivedla Zaklínače a vyladila své plány. Ty jen mlátíš kolem sebe.“

Kells udělal krok za mě a založil si ruce na široký hrudník. Rozkročil se, narovnal záda a plivl na zem mezi sebe a Stín.

„Uprostřed boje nebudu měnit dohodu,“ prohlásil, „a pro zbabělce, kteří tak činí, nemám místo. Říkám ti, že knihu dostaneš, až bude moje prdel venku z ohně – dřív ne.“

Nejsem si jistý, co jsem očekával – že skrz střechu udeří blesk, že Kells bude vržen přes místnost jako hadrová panenka nebo že Šedý princ prostě dojde k němu a jakoby nic mu rozpáře břicho – ale nic z toho se nestalo. Místo toho stál Stín dlouho tiše a nehnutě a pak prošel kolem nás.

„Ukončíme tuhle debatu,“ řekl, „až budete mít příležitost poznat, jak zlé věci mohou nastat.“ Dveře se za ním zabouchly.

Kells dlouze vydechl.

„No, nešlo to tak, jak bych si představoval.“

Přešel na druhou stranu a s tlumeným zavrčením dosedl do svého křesla za stolem.

„Takže,“ opřel si hlavu a zavřel oči, „proč mi neřekneš všechno to, co jsi tajil od té doby, co jsi prošel těmahle dveřma? A měl by sis dát záležet, protože jestli ne, ty a ten deník budete pro Stín moje mírová nabídka.“

Kapitola 23

Klopýtal jsem a chytal se zábradlí podél schodů. Levou nohu jsem měl strnulou a pravá se cítila jako jehelníček. Znovu jsem si otřel těžkou rukou obličej – stále to nebylo dobré.

Kolik hodin jsem strávil s Kellsem? Soudě podle světla dopadajícího přes okno na zem to bylo dlouho. Není divu, že jsem se cítil, jako bych byl vzhůru celé dny – byl jsem.

Položil jsem obě ruce na zábradlí a opatrně se posunul po dvou posledních schodech na zem. Pak jsem se posadil na poslední schod a položil si hlavu do dlaní. Bylo to příjemné, dokonce lepší než v křesle v Kellsově kanceláři. Samozřejmě, to křeslo bylo nepohodlné z jiných důvodů.

Řekl jsem Kellsovi, co jsem věděl o Ioclaudiině deníku: imperiální magie, pohrávání si s dušemi k ovládání kouzel, štvanice Bílých šerp – všechno tohle. Jedinou částí, které jsem se vyhýbal, byl můj snový rozhovor se Samotou, a že Jelem byl jediný, kdo se do deníku podíval. Tu první věc jsem zatím nechtěl nikomu říkat, tu druhou jsem držel v tajnosti kvůli Jelemovi. Donést to Kellsovi by ode mě vůbec nebyla laskavost.

Cítil jsem se provinile. Kells stál vedle mě a povídal Stínu, aby šel do háje, když šlo o moje služby. Měl jsem mu tu laskavost vrátit tím, že bych před ním byl naprosto otevřený? Znal jsem odpověď, ale právě teď jsem nebyl schopen se k tomu přimět – ne, dokud se nedozvím víc o dohodě, kterou uzavřel se Stínem. Bez ohledu na to, že jsme oba byli na černé listině Šedého prince, nevěděl jsem, jak si můj šéf u Stínu stojí v širším kontextu. To mě tížilo, zvlášť od chvíle, co jsem do toho začínal vidět.

Během mého vyprávění seděl Kells nehnutě, oči měl zavřené a hlavu opřenou. Stěží mě přerušil nějakou otázkou.

„Dobrá, ty prostě víš, jak člověku zkazit den, co?“ řekl, když jsem skončil.

„Promiň, že nemám dost pochopení,“ odpověděl jsem, „když sem přijdu a vidím, že tě má Stín v kapse. A to nepočítám, že mě kdovíjak dlouho využíval sám.“

„Využívá nás oba,“ řekl Kells. „Právě tak, jako se snažím využít já jeho. To není žádné překvapení. A nemá mě v kapse.“

„Aha, takže kde přesně tě teda má?“

Kellsovi zacukalo oční víčko.

„Myslíš si, že jsi jediný nešťastný z toho, jak se to vyvinulo? Zápolím nejen s Niccem a Samotou, ale teď se můžu těšit i na to, že říše bude proklepávat Deset cest a pátrat po knize o magickém rouhání. Vzpomeň si, co jsem říkal dřív – jestli se do toho zamotá říše, jdeme všichni ke dnu.“

„To si pamatuju,“ řekl jsem, „ale neodpověděl jsi mi na otázku.“

„Ne, neodpověděl. Nejspíš proto, že už si nejsem jistý. Než jsi sem přišel, mohl jsem ti říct přesně, kde si se Stínem stojíme, ale teď?“ Potřásl hlavou. „Jde po něčem větším, než je Samota.“

„Z toho jsem ho vždycky podezíral.“

„Velmi pravděpodobné.“ Kells si začal nepřítomně přejíždět rukou po kraji svého knírku. „Myslíš, že jde po té samé věci jako Samota? Stát se příštím Temným králem?“

„Kdo to má sakra vědět? Teď si ani nejsem jistej, jestli je to její cíl. Ale Stín? Jo, to si dokážu představit.“

„Je deník v bezpečí?“

„Prozatím.“

„Dobře.“ Třel si knírek ještě víc. „Potřebujeme se ho zbavit, chápeš.“

„Cože?“

Kells zíral.

„Co myslíš tím ‚cože‘? Je jako magnet, jestli víš, co to je.“

„Je to taky jediná věc, která mě držela naživu,“ namítl jsem. „Dokud budu Ioclaudiin deník schovávat, Stín, Samota a kdoví kdo další na mě nebudou moct vztáhnout ruku.“

„To si myslíš?“ Kells zkřížil ruce na prsou. „Co bys dělal, kdyby před tebou někdo něco ukrýval? Co jsi udělal Athelovi? Jsou to Šedí princové, Drothe. Říše. Ti na to nepůjdou v rukavičkách.“

„To vím,“ odvětil jsem. „Ale v tuhle chvíli není žádný dobrý způsob, jak se z toho dostat. Říše mě strčí do díry, protože o tom vím, a nepřekvapilo by mě, kdyby mě Stín nebo Samota odkrouhli už z principu, jakmile budou mít deník v rukou. Když ho budu schovávat, budu cenný. A to se mi líbí.“

„Mně ne,“ řekl Kells. „Z nejrůznějších důvodů ho chce až moc lidí, a dříve nebo později začnou kolem tebe všichni čmuchat. A protože jsi můj člověk, půjdou i po mně. Dostane to nejen mě, ale celou organizaci – nás všechny – do problémů. A to já nechci.“

Polkl jsem a narovnal se.

„Na to nemáš právo,“ řekl jsem.

„Promiň?“

„Já jsem ten, kdo má deník,“ pokračoval jsem. „Já jsem ten volný konec, který budou chtít všichni svázat. Neříkám, že to na tebe nezkusí, ale většina z toho dopadne na mě. Proto o tom rozhoduju já, ne ty.“

Kellsovi poklesla ruka od knírku.

„Kdo si sakra myslíš, že jsi?“ Postavil se. „Kdo si sakra myslíš, že jsi, abys rozhodoval o tom, co je nejlepší pro moji organizaci? Právě prohrávám zkurvenou válku gangů a ty mi řekneš, že na to nemám právo? Pracuješ pro mě, do prdele – já ti budu říkat, co máš udělat a ty to uděláš!“

„Co udělám?“ zeptal jsem se. „Dám ho Stínu, aby mohl nakopat Samotě prdel? Kam nás to přivede, až s tím bude hotov? Pod jeho palec? Protože pak už ho zcela jistě nebudeme schopní zastavit. Nebo si místo toho chceš koupit Samotu? Doneseš jí knihu a Stín na podnose? O ní toho víme ještě míň než o něm!“

„Na Stín máme alespoň vazbu,“ řekl Kells. „Bude vděčný.“

„Posloucháš se, co říkáš? Jsi ochotný udělat tohle,“ ukázal jsem na zavřené dveře, „příštím Temným králem?“

„Lepší démon, kterýho znáš,“ namítl Kells.

„Promiň, ale nebyl jsi to ty, kdo mu právě řekl, ať se jde bodnout? Slyšel jsem z tvých úst zatraceně dobrý argumenty o tom, proč mu to nemůžeš dát.“

„Pak jsi možná taky slyšel to, co jsem mu řekl nakonec. O tom, že mu tu knihu dám, až budu mít prdel venku z ohně!“

„Tvoje prdel,“ řekl jsem. „Ne moje. Ani Bratrstva.“

Kells položil ruce na stůl a zhluboka se nadechl.

„Přemýšlej o tom,“ začal. „Přemýšlej o tom tak, jak o tom musím přemýšlet já, Drothe. Jestli mě Stín dokáže vytáhnout z bryndy, nebudu v pozici, kdy mu budu moct říct ne. Jediný důvod, proč v té chvíli ještě budu mít nějakou organizaci, bude jeho pomoc. Za tím, co jsem řekl, si stojím. Jestli to vyhraje, předám mu knihu. Dal jsem své slovo a dodržím ho.“

„A co říše?“ zeptal jsem se. „Co se stane, až přijdou oni?“

„On je velká ryba,“ odpověděl Kells. „On přitáhne nejvíc pozornosti. Kromě toho, nikde není psáno, že dopadne stejně jako Isidore. Může tě překvapit a vyhrát to, víš.“

Ano, může, to jsem zjistil. A to bylo to, co mě znepokojovalo.

Nikomu ji nedávej. Ani mně ne.

To, co říkal Kells, dávalo smysl, až na to, že se to zdálo špatné. Vnímal ten deník jako část kořisti – problém, který přestane existovat, jakmile se ho zbavíme. Já jsem do toho viděl lépe. V Ioclaudiině deníku toho bylo příliš na to, aby na něj lidé jednoduše zapomněli. Nezapomenou ani na toho, kdo ho kdy měl – například na nás.

„Víš, že ty a já budeme prvními obětními beránky,“ řekl jsem. „Nehledě na to, co říkal Stín.“

„Vím,“ přikývl Kells. „Ale bude chvíli trvat, než odrazíme Nicca a Samotu a Stín knihu nedostane dřív, než skončíme. Počítám, že nám to poskytne čas najít způsob, jak to přilepit někomu jinému.“

Vydal jsem neutrální zvuk, který se Kells rozhodl ignorovat. Neočekával, že okamžitě změním názor, ale počítal s tím, že bych o tom mohl přemýšlet. V minulosti jsem to vždycky udělal. Jenže minulost se mi teď zdála hodně vzdálená.

Pak se diskuze stočila k Niccovi, Deseti cestám a strategii, ale ne nadlouho. Už jsem nebyl použitelný a Kells mě poslal do postele. Jak špatně jsem na tom byl, jsem poznal, až když jsem opustil místnost.

Zaúpěl jsem a zvedl hlavu z dlaní. Dole byly postele, jak jsem věděl… Řady postelí… Jen dvě patra dole… Měkké postele…

Stále jsem přemýšlel o těch postelích, když jsem sklouzl na zem a zkroutil se na podlaze, šťastný, že jsem se dočkal tmy.

Probudil mě úder do nohy.

Převalil jsem se a zjistil, že nade mnou stojí Degan. V ruce měl krátkou vycházkovou hůl a tou metodicky zpracovával podrážku mé boty. Také jsem si všiml, že jsem v posteli v soukromém pokoji. Neobtěžoval jsem se zeptat, jak jsem se tam dostal, nebo jak se Degan vemluvil dovnitř.

„Ven s tím!“ zavrčel jsem. „Obtěžuješ se jen, když máš špatný zprávy.“

Degan si zasunul hůlku do podpaží.

„Císař uzavřel čtvrť.“

To bylo hodně špatné. Sedl jsem si a trhl sebou, když mě zabolely svaly na zádech.

„Povídej!“

„V každým vstupu do Deseti cest jsou Strakatý,“ začal Degan. „Přinejmenším oddíl. Nepouštějí nikoho dovnitř ani ven – kromě Bílých šerp, samozřejmě.“

„Normální armáda a Šerpy?“ zeptal jsem se.

„Prý už začali podnikat výpady do čtvrti.“

„Proč?“

„Proč myslíš?“

První mě napadl deník, ale to nedávalo smysl. Ano, císař ho chtěl, ale oblehnutím Deseti cest nevyplave na povrch. Kromě toho to přitahuje příliš pozornosti k tomu, co ze všech lidí nejvíc chce ututlat právě on.

„Válka,“ řekl jsem. „Císař má dost Niccových chlapů, co si hrajou Ulov svoji Onuci. Teď je tady, aby nám připomněl, kdo skutečně vlastní Deset cest.“ A pravděpodobně aby to donesl až k našim uším. Markino byl starý – už nebyl v trpělivém nebo chápavém rozpoložení mysli. „Jak je to dlouho, co obklíčili čtvrť?“

„Asi tři hodiny. Podle toho, co jsem slyšel, v jednu chvíli bylo všechno v pořádku – a hned v další okamžik byly Černý šerpy všude. Prostor uzavřeli za míň než čtvrt hodiny. Nikdo neměl čas dostat se ven.“ Degan si povzdechl a já jsem věděl, že by tam rád byl, aby viděl, co prováděli.

„Před třemi hodinami? Proč jsi mě nevzbudil?“

„Jak jsem řek – Deset cest je neprodyšně uzavřeno. Kam bys šel? Kromě toho, Kells říkal, že tě mám nechat spát.“

„Když mluvíme o Kellsovi – jak to vzal?“

„Je venku v poli, hodnotí situaci.“

„Pak to musí být zlý,“ usoudil jsem a zvedl se. Levá noha byla ztuhlá, ale nebylo to tak zlé, jak jsem čekal. Byl jsem příjemně překvapený tím, že když jsem následoval Degana ven do haly, byla moje chůze skoro normální. Zatraceně, Jelem ale zná svou práci!

Venku se stmívalo. V hale hořely svíčky a někdo zapálil malý oheň v koši na předním dvorku.

Kellsovi lidé byli v pohybu, hnali se z místa na místo s pocitem důležitosti, kterou přináší jen beznaděj. Nikdo o tom nemluvil, ale viděl jsem to v jejich pohledech, slyšel jsem to v jejich zrychleném dechu. Říše je tady. Jdeme proti Šerpám, stejně jako Isidore. A všichni věděli, co se stalo s Temným králem a jeho Bratrstvem. Nebyli žádní zajatci, žádná milost, nebyla uzavřena žádná dohoda.

Teď to nebude jiné. A když, tak jenom horší.

„Pojďme,“ řekl jsem. „Potřebuju…“

A na dvoře jsem se náhle zastavil. Dohody. Vládce posledně žádnou neuzavřel, ale to bylo proto, že nikdo neměl nic, co by mu mohl nabídnout. Ale co teď?

„Potřebuješ co?“ zeptal se Degan.

Zvedl jsem ruku, aby byl zticha – na chvíli jsem potřeboval přemýšlet.

Bratrstvo dříve nemělo nic, čím by se vykoupilo, ale teď tu byla Ioclaudiina kniha. Jestli existuje něco, co by upoutalo císařovu pozornost, cokoliv, co by ho mohlo přesvědčit, aby dal ruce pryč od čtvrti a Bratrstva, mohl by to být právě deník mrtvého Paragona.

Pokud to věci naopak ještě nezhorší. Pořád tu mohla být možnost, že bude chtít především vyhladit všechny, kdo tu knihu viděli. Ale to by byl sakra dlouhý seznam, a kromě toho, jestli jsou už Šerpy v Deseti cestách, stejně k tomu nemá daleko.

Byl to risk, ale taky to byla cesta ven. A ode mě to znamenalo jediné – zradit Kellse. A Bratrstvo. A svým způsobem i sebe.

Podsvětí nespolupracuje s říší, ale ždímá ji. To bylo základní pravidlo. Smějeme se jí do tváře a předstíráme, že nás neděsí. My jsme Bratrstvo. Umíme tu hru hrát a jsme schopní žít mimo pravidla, protože jsme chytřejší. Říše byla systém, který jsme využívali, těžká ruka, jíž jsme se vyhýbali, občas i kapsa, které bylo třeba odlehčit. Ale nikdy to nebyla vrba, jíž jsme se svěřovali.

Stejně tak jsme nevěřili nikomu z členů Bratrstva, který se obrátil na říši. Proměnit se v krysu znamenalo vyobcování od lidí, kteří vás kdysi nazývali bratrancem nebo bratrem. Kdyby se mi podařilo uzavřít tenhle obchod, všechny dveře, které jsem znal, by se mi zavřely, všechny přátelské tváře, které jsem zdravil, by se odvrátily. Pro Bratrstvo bych byl mrtvý. Nikdo by se nestaral, proč jsem to udělal – šlo by jen o to, že jsem to udělal. Že bych se obrátil mimo organizaci, mimo širší rodinu Bratrstva – a zrovna na říši – abych vyřešil problém? Ani Kells neuvažoval o tom, o čem jsem uvažoval já, a to byl daleko prohnanější než já.

Obrátit se na říši znamenalo nejen být vyloučen, ale také být stíhán Bratrstvem. Jak mě to vůbec mohlo napadnout?

Protože alternativy byly ještě horší. Stín jako Temný král, Kells jeho lokaj a já pod tím vším. Nebo ještě hůře, Samota na trůně s Niccem po své levé ruce. Žádný ze scénářů se mi nelíbil a žádný nenabízel pohodlné místo pro mě, až se usadí prach. Buď bych pracoval pro muže, kterého jsem neviděl jinak než jako zlomeného, nebo bych trávil čas vyhýbáním se vrahům, které by na mě v houfech poslal Nicco. Ať tak či tak, říše by nakonec Bratrstvo rozdrtila.

Ne, daleko lepší bylo být Čenich, který vkročil do císařova doupěte a zachránil Bratrstvo, nebo se o to alespoň pokusil. I když se všichni ke mně otočí zády za to, co jsem udělal, nikdo z nich na mě nezapomene. S tím jsem mohl žít.

Jediná věc, která mě netěší, je zrada Kellse, ale věděl jsem, že by mi k tomu nedal požehnání. Už se rozhodl pro Stín a já jsem ho na téhle cestě nemohl následovat.

„Co potřebuješ?“ zopakoval Degan.

„Potřebuju se ksakru dostat z týhle čtvrti,“ řekl jsem.

„Ne že bych se hádal, ale proč?“

Ustoupil jsem stranou od procházejících lidí.

„Kells chce dát deník Stínu.“

Degan se stáhl.

„Stínu? Jak…?“

„Prostě to vím,“ řekl jsem.

„A tobě se ten nápad nelíbí.“

„Ne. Ani nechci, aby ho dostala Samota.“

Degan na mě zíral.

„Samota. Takže ona je tím druhým Šedým princem, zapleteným do toho všeho?“

„Ta ze snů, ano.“

Degan stále zíral.

„Víš,“ řekl nakonec, „začínám tě nemít rád. Ani trochu.“

„Beru na vědomí.“

„Můžu si troufnout se tě zeptat, co s ním chceš dělat?“

Chvíli jsem váhal, než jsem odpověděl.

„Chci ho dát osobě, které patří.“

„Ioclaudii? To bude pořádně náročný, když uvážíme… Ach! Ne Ioclaudii. Jemu.“

„Jo.“

„To by vyřešilo několik problémů najednou,“ uvažoval Degan.

„Na to jsem právě myslel.“

„Za předpokladu, že tě nechá naživu.“

„To je ta potíž,“ připustil jsem.

„Máš nějaký nápad, jak dostat deník k císaři?“

„Pracuju na tom.“

„Což znamená, že nemáš ponětí.“

Pokrčil jsem rameny.

„Jednu věc vím jistě,“ řekl Degan, když mě vzal za loket a vedl mě ven z ležení. „Císaře nenajdeš postáváním tady.“

O jeho logice se nedalo diskutovat. Podal jsem Deganovi jednu z Kellsových válečných stuh a druhou uvázal sobě.

Chvíli jsem nás směroval na východ do Kellsova území, pak na sever. To nás dovede k jedné z Niccových bašt, ale nejlepší šance, jak se dostat z Deseti cest, ležela tím směrem. Uzavřít Taneční stezku říši chvíli potrvá, ale i tak jsou v této části čtvrti přerušované linie zdí a několik lákavých mříží kanalizace.

Ulice byly prázdné, nebo skoro prázdné – jen několik hlídek Bratrstva, pár odvážných nebo nedbalých Poctivých a my. Na okraji Kellsova území jsme si sundali válečné stuhy, abychom zvýšili své šance, že nás venku nikdo nezastaví.

„Takže, až se odsud dostaneme,“ ptal se Degan, když jsme se choulili v hlubším stínu podloubí, „kam půjdeme?“ Slyšeli jsme zvuk boje několik bloků odsud.

„Ke Christianě,“ řekl jsem. „Potřebuju se dostat ke dvoru, nebo alespoň předat zprávu císařovým lidem, a ona má konexe, aby to mohla udělat.“

„A ty myslíš, že to udělá?“ zeptal se Degan. Znělo to víc než pochybovačně.

„Děláš si srandu? Bude se handrkovat a nadávat a vyhrožovat, ale udělá to. Jak často prokážeš císaři takovýhle druh služby? U dvora to pro ni učiní zázraky. Kromě toho, pomyšlení, že mě dokáže přenést přes takhle velkou překážku, a cena, kterou si za to může říct, bude pro ni neodolatelná.“ Pohlédl jsem na Degana. „Co?“

„Jen jsem si všiml rodinné podoby,“ usmíval se.

„Kousni se do jazyka.“ Ale šklebil jsem se taky.

Boje se nepřibližovaly, tak jsme vykročili do ulice. Ještě čtyři bloky a budeme na Niccově území. Odtud to bude kličkování k části Taneční stezky, kterou jsem chtěl využít. Se štěstím se z Deseti cest dostaneme během hodiny.

Ušli jsme možná půl bloku, když jsem ve vzduchu uslyšel jemné kovové zacinkání. O chvíli později přede mne dopadl měďák. Jednou, dvakrát se odrazil od země a pak přistál v louži bláta.

A sakra!

Degan byl přede mnou dřív, než mince dopadla, a tasil meč. Já jsem se nepohnul. Nebyl důvod. Rozhlédl jsem se kolem Degana po prázdné ulici a čekal.

Stín vystoupil z místa, jež bylo jeho jmenovcem, jako by se zhmotnil z absolutní tmy. Degan narovnal ramena a pozvedl hrot svého meče, aby vyrovnal Stínovu výšku. Jinak se nehýbal.

Stín se zastavil ve vzdálenosti pěti kroků. Černá kápě se otočila směrem k Deganovi.

„Nejsem tady kvůli tobě,“ řekl svým hlubokým sametovým a ironickým tónem.

„Já vím,“ odvětil Degan.

„Víš, kdo jsem?“

„Vím.“

„A odejdeš?“

„Ne.“

Stín překřížil ruce.

„Pak máme problém.“

„Jeden z nás má,“ poznamenal Degan. „Ten druhej musí jenom vyřešit, co s tělem.“

Natáhl jsem se a položil Deganovi ruku na rameno.

„To je v pořádku,“ řekl jsem. Podíval jsem se z Degana na Stín. „Jsem příliš cenný, než aby mě odstranil hned teď.“ Stín se o tohle tvrzení nepřel.

„Pojď se mnou,“ řekl místo toho. „Musíme si promluvit.“

„O čem chceš mluvit? Vím, co chceš. Vím, co mi můžeš udělat. Jsem ohromený. Ale deník nedostaneš, dokud o tom nerozhodnu já.“

„Ty?“ zeptal se Stín. „Myslel jsem, že to bylo Kellsovo rozhodnutí.“

„O tom stále jednáme.“

„Říkal jsem si, že sis moc zvykl na volnost, aby ses teď vrátil na vodítko. Vidím, že jsem měl pravdu.“

„Ty chytráku,“ utrousil jsem. Přesunul jsem se kolem Degana a Stínu.

„Jestli se chceš dostat z Deseti cest, můžu ti pomoct,“ nabídl Stín. „Jestli se mnou budeš mluvit. Jestli ne, dobře,“ zvedl otevřenou ruku. „Legie uzavřely Taneční stezku a já mám lidi u většiny dalších děr po obvodu nedaleko odtud. Nepochybuju, že i tak bys mohl najít cestu ven, ale kdo ví co – nebo kdo – může čekat na druhé straně?“

Zastavil jsem se. Čím déle trvalo dostat se z Deseti cest, tím méně pravděpodobné bylo, že budu schopen včas podat zprávu císaři. Pokud mě tedy Stín nechá odejít.

„Řekněme, že si promluvíme,“ řekl jsem. „Co se stane, když tě pošlu do hajzlu a odmítnu tvoji nabídku?“

„Můžeš jít,“ odpověděl. Ustoupil o krok zpět a ukázal na ulici. „Ale já půjdu vedle tebe a ty si aspoň poslechneš, co ti chci říct.“

Degan na mě mrkl. Mám ho zabít? Zavrtěl jsem hlavou. Ne. Rozhovor s ním bude určitě méně nebezpečný než pokus ho zlikvidovat.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Půjdeš první. My budeme krok za tebou.“

„Degana se pozvánka netýkala,“ řekl Stín.

„Fajn,“ odvětil jsem. Stejně to bylo nepsané pravidlo Bratrstva. Pokud byl Stín během vyjednávání sám, musel jsem být také sám. Teoreticky se mnou takto jednal jako se sobě rovným. Vzhledem k okolnostem jsem tím nebyl příliš polichocený.

„Jdi půl bloku za námi,“ řekl jsem Deganovi. Zamračil se, ale přikývl. Já se Stínem jsme vyrazili.

„Měl bys vědět, že Kells bez mojí podpory padne,“ začal po několika krocích.

„Nevidí to tak horké. To, že u toho nebudeš, možná víc pomůže, než ublíží.“

„Oba víme, že to tak není. Jestliže říše obklíčila čtvrť, nemá Kells kam ustoupit. Možná, že dřív by byl schopný vycouvat z Deseti cest a držet Nicca v šachu, ale ne teď.“

„Je fajn, že má v tobě tak oddaného přítele,“ řekl jsem.

„Byl bych ještě lepší přítel, kdybych měl víc možností.“

„Dohodu znáš,“ řekl jsem. „Nejdřív zachraň Kellse a nás ostatní. Pak dostaneš deník.“

„Až na to, co jsi tak obratně zdůraznil, že to nezáleží jen na Kellsovi, že?“

„Jsem Kellsův člověk,“ řekl jsem. Z opatrnosti jsem nechtěl říkat víc.

„To jsi – a jeden z těch, kterým věří nejvíc.“ Stín naprázdno kopl do malého kousku dřeva na ulici. Zadrnčelo před námi a zastavilo se o sud na dešťovou vodu. „Což mě přivádí na myšlenku, proč tě v tuhle kritickou chvíli poslal ven ze čtvrti. Tebe, jediného člověka, který ví, kde je schovaný Ioclaudiin deník. Docela riskuje.“

Stál jsem tiše, ale rukou jsem se otíral o Tamasův provaz vzadu na opasku, jen abych se ujistil, že tam stále je.

„Někdo podezíravý,“ pronesl Stín, „by si mohl myslet, že Kells se snaží vykroutit z naší dohody. A někdo velmi podezíravý, že ti dal za úkol, abys vymyslel, jak udržet deník co nejdál ode mě, přinejmenším do doby, než dokončí své plány. Co mi na tohle řekneš?“

„Podezíravým lidem bych řekl, že tráví moc času přemýšlením,“ odpověděl jsem. Z jeho kapuce se ozval hluboký burácivý smích.

„Možná, ale je příliš pozdě na to, abych měnil svoje zvyklosti. Takže místo toho se s tebou podělím o to, co jsem vymyslel. Nevidím možnost, že by Kells chtěl deník zničit – na to je příliš cenný. Nepůjde ho skrývat nějakou neurčitou dobu – dříve nebo později se někdo rozhodne, že bude lepší, když deník zůstane ztracený, než aby padl do rukou nepříteli. Nejjednodušší cesta, jak toho docílit, je zabít tě, ale jestli k tomu dojde, Kells se z toho nevykroutí. Začít zvedat cenu by byla holá sebevražda. Takže zbývá možnost, že tě Kells za někým poslal za mými zády.“

„Dostal jsi mě,“ řekl jsem a vložil do hlasu sarkasmus. „Plánuju, že ho prodám císaři.“ Stín se znovu začal smát.

Zahnuli jsme doleva do malé uličky a pak doprava do ještě těsnější. Přes římsy a z hlubokých vchodů na nás dorážela tma. Někde začalo plakat dítě a jeho vřískot se nesl z horního patra budovy. Někdo ospale zaklel a o chvíli později se pláč změnil v jemné kňourání. Můj nos odhalil ve vzduchu mdlý zápach kočičí moči a plísně.

„Nemám rád zradu,“ řekl Stín nakonec a jeho hlas zněl mdle. „Ne když míří proti mně.“

„A kdo ano?“ zeptal jsem se. „Ale to je riziko, které přináší každý obchod. Dát někomu důvěru znamená možnost, že bude zklamána.“

„Přesně.“

To, jak Stín to slovo pronesl, mě přinutilo zastavit se uprostřed ulice. Bylo to příliš konečné, příliš samolibé.

Stín se zastavil dva kroky přede mnou. Otočil se tváří ke mně.

„Máš na výběr,“ řekl.

„Cože, mezi tebou a Kellsem? Ta odpověď se ti nebude líbit.“

„Ne.“ Kápě se zatřásla dozadu a dopředu. „Mezi Kellsem a baronkou Christianou Sephadou. Čí důvěru jsi ochoten zradit?“

Srdce se mi v hrudi sevřelo. Civěl jsem na něj, byl jsem příliš šokovaný na to, abych to skrýval. Pohřbili jsme to hlouběji než hluboko. Věděli jsme to jen Ana, Degan, Josef a já. Jak…?

„Pojď,“ řekl Stín. Četl mi ve tváři. „Nejsi jediný, kdo ví, jak vyčmuchat tajemství. Máš s tou ženou společnou minulost, Drothe. Pokud se díváš dost ostře a honíš se za správnými stíny, je to tam…“

Sledoval mě někdy v posledním týdnu? Jak má člověk vidět, natož se skrývat před Stínem?

„A není to něco tak jednoduchého jako vydírání,“ pokračoval. „Vyděrači nenavštěvují své oběti tak, jako ty navštěvuješ ji. Nevím, jestli je tvou ochránkyní, milenkou nebo partnerkou, a upřímně, nezajímá mě to. Mě zajímá jen to, že pro tebe něco znamená. Jak moc, to si nejsem jistý, ale to zjistíme.“

Nadechl jsem se. Ochránkyně, milenka nebo partnerka, ale ne „rodina“. To znamená, že neví úplně všechno. Pořád tu mohla být ještě šance…

„Zjednoduším ti to,“ řekl Stín. „Jestli nedostanu deník teď, nejenže zmrzačím Kellsovu organizaci – ale taky vyjevím svou nespokojenost baronce Christianě Sephadě, vdově po baronu Nestoru Sephadovi z Lythosu. Ale jestli ho dostanu, pak… zůstanou všichni šťastní, zdraví a celí.“ Pravou rukou udělal rozmáchlé gesto, až plášť zavlál na jednu stranu. „Myslím, že tohle ti musí úplně stačit.“

Stačilo. Znamenalo to, že jsem měl jen jednu možnost. Stín musí zemřít. Hned.

Kapitola 24

Nůž ze zápěstního pouzdra mi sjel do dlaně. Švihl jsem levou rukou. Pravou jsem zároveň trhl za Tamasův provaz a nechal ho rozmotat se jako bič.

Stín byl méně než krok ode mě, ale dokázal nadzvednout okraj svého pláště tak, že se připletl do cesty čepele. Cítil jsem okamžik odporu, než se ostří zakouslo a zamotalo do látky. Rychle jsem ruku vytáhl zpět, aby nezůstala uvězněná v záhybech pláště. Když jsem měl nůž zpátky, švihl jsem provazem.

Opsal široký oblouk a mířil na jeho pas. Nikdy předtím jsem tu zatracenou věc nepoužil a neuměl jsem s ní zacházet – vypálil jsem na střed jeho těla a doufal, že to bude fungovat.

Stín už uskakoval. Když provaz svištěl kolem, zvedl plášť jako štít a vyplivl zvuky, které mi připomínaly opilce s pusou plnou jídla. Když provaz dopadl, cítil jsem, jako bych uhodil železnou tyčí do cihlové zdi. Lano ztuhlo po celé délce a vibrovalo s mojí rukou tak, že jsem myslel, že ho pustím. Ve stejném okamžiku jsem uslyšel čtyři zřetelná třesknutí run. Stín zavrávoral dozadu, skoro upadl a já jsem zaútočil dřív, než jsem zjistil, že je mimo dosah.

„Degane!“ zakřičel jsem, když jsem se vzpamatoval a blížil se k Šedému princi. „Degane, sem!“

Stín byl dobrý. Znovu získal stabilitu, právě když jsem vykročil kupředu. Jakmile jsem byl dost blízko, abych se pokusil o další úder, mrskal okrajem svého pláště, který tančil před ním a stěží dovoloval najít skulinu. Ustupoval a já ho pronásledoval. Potřeboval jsem se udržet blízko, aby zůstalo u boje nožem. Kdybych mu dal prostor vytáhnout meč, měl bych problém.

Tvrdě jsem tlačil. Švihal jsem a bodal nožem, mával lanem jako bičem a znovu bodal. Provaz se k němu nepřibližoval, ale uspokojovalo mě, když jsem viděl, jak jeho plášť doutná tam, kde jsem ho prve zasáhl.

Jediné, co jsem potřeboval, byla jedna rána, jedno hluboké škrábnutí a bylo by hotovo. Jed na noži účinkoval rychle, a jakmile bych Stín řízl, jediné, co jsem musel udělat, bylo ubránit se a počkat, až padne. Jenomže každý výpad vykryl pláštěm a já jsem se začal obávat toho, že se jed o látku setře.

„Jsi blázen,“ řekl, když jsem udělal klamný výpad doprava a pak doleva. Zkroutil a vyvlékl levou nohu stranou, těsně než jsem ji zasáhl provazem.

„Řekl muž beze zbraně,“ zavrčel jsem, když jsem stáhl provaz, udělal jeden rychlý krouživý krok a levou rukou popadl jeho plášť.

Měl jsem ho.

Stín se zasmál. Pravou rukou se rozmáchl po mé tváři, právě když jsem pozvedl dýku k finálnímu úderu. V jeho prstech jsem zpozoroval malý špalíček svíčky a viděl jsem, jak ji v pohybu drtí. Pak můj svět vybuchl bolestí.

Před mým obličejem vzplálo světlo jasné jako den, propálilo se skrz mé noční vidění do hlavy. Všechno ostatní zmizelo. Tam, kde byly moje oči, plál oheň – dvě ostrá, nemilosrdná jezírka bolesti.

Když se mi vrátilo vědomí, křičel jsem. Vnímal jsem, jak si rukama chráním oči, a cítil jsem, jak mě do tváře tlačí špinavá dlažba. V puse jsem cítil krev a splašky a plival jsem, abych se toho zbavil.

Pak jsem to uslyšel – zvuk zvonění kovu o kov, meče o meč. Degan a Stín.

Spustil jsem ruce a zkusmo zamrkal. Přede mnou plavaly jasně žluté skvrny a tmavé kaňky a celé to bylo ohraničené duhovým světlem. Napříč mým viděním se vznášel strašidelný obraz ruky v elegantní rukavici s prsty držícími zbytky vosku ze svíčky.

A bolest. Strašná bolest.

Odněkud přede mnou přicházel zvuk šouravých kroků, zrychleného dechu a škrábání a řinčení mečů. Nezdálo se to tak rychlé a zuřivé, jak bych očekával. Pak jsem uslyšel měkké, slábnoucí syčení. Degan zaklel. Několik kroků, další opatrné střetnutí čepelí.

Byl to první úder, nebo to už trvalo nějakou chvíli? Bolest provádí s časem divné věci, ale odhadoval jsem, že jsem nebyl mimo příliš dlouho. Degan nebyl z těch, kteří otáleli, pokud šlo o to někoho zabít. Nicméně čím déle to trvalo, tím by to pro mě mohlo být horší.

Potřásl jsem hlavou a protřel si oči. Skvrny a temnota.

Byl jsem oslněný už dříve, když jsem používal noční vidění, ale nikdy ne takhle – nikdy se zábleskem, nikdy tak zblízka, nikdy tak jasně.

Uslyšel jsem další zasyčení. Degan zavrčel a skoro zároveň se ozvalo zvonění prudkého šermování. Někdo někoho zatlačoval, ale netušil jsem, kdo koho. A co hůř, slyšel jsem, že se přibližují. Rychle jsem se stáhl stranou a doufal, že pokud někomu bezděčně podrazím nohy, bude ten někdo Stín.

O chvilku později jsem uslyšel, jak Stín zalapal po dechu. Zadržel jsem dech a čekal pád těla.

„Skoro,“ zafuněl Degan.

„Přesně,“ souhlasil Stín.

Pokračovali.

Zatraceně! Co se sakra děje? Už to mělo skončit, což znamenalo, že Stín vytáhl zpod pláště něco jiného. Ale co? Co je to zatracené syčení?

Potřeboval jsem vidět. Potřeboval jsem to dát do pořádku. Hned.

Překulil jsem se přes břicho a přitiskl obličej na zem. Smrděla bahnem a výkaly, hnijící cibulí. Ovinul jsem ruce kolem hlavy, abych ji izoloval od okolního světa. Puch strašlivě zesílil. Skoro jsem se pozvracel, ale potřeboval jsem se očima vyhnout světlu.

Temnota mi byla balzámem, jako tu první noc, když jsme se já a Sebastian vrátili domů. Christiana rozsvítila lampu a čekala. Když jsme vešli dovnitř, stála u dveří. Sebastian mě nevaroval před světlem, před tím, co by mi to mohlo v noci způsobit. Podíval jsem se přímo do něj a bolestí jsem vykřikl.

Temnota lesa mi uklidnila oči a pomohla mi vrátit zrak, za Sebastianovy podpory a mého soustředění. Teď jsem jen doufal, že mi v tom tma znovu pomůže.

Mrkal jsem do objetí svých rukou a usilovně napínal zrak. Oči mi ze zápachu na ulici začaly vlhnout. Bolest se vrátila v plné síle, zasáhla moje oči, mou hlavu, moje vědomí.

Napravo ode mě ocel na oceli. Syčení. Výkřik.

Začal jsem si uvědomovat novou pulzující bolest a zjistil jsem, že klepu hlavou o zem. Každý pohyb, každý úder přinášel do mého vidění nezřetelnou oranžovou záři. Přitiskl jsem prsty k předloktí, abych se jimi nehrabal v očích, a dál jsem tloukl čelem o zem. Ještě jednou, říkal jsem si, ještě jednou. Ještě jedna rána a buď uvidím, nebo zemřu – ještě jednou.

A pak, náhle, se přede mnou mihla barva – světlo a stín, tvary a vzory. Zamrkal jsem a díval se, jak se linie rozdělují do jantarového otisku sandálu.

Vidím! A hlava za mýma očima šílí bolestí, ale, což je to hlavní a jediné, vidím.

Násilím jsem rozevřel prsty a zvedl se z ulice. Kašlal jsem, abych si vyčistil plíce.

Skoro okamžitě jsem spatřil Degana a Stín. Nebyli ode mě ani deset stop, červeně a zlatě zářili, čepele měli připravené, jak jeden druhého znovu poměřovali. Degan držel svůj meč v jedné ruce, klobouk v druhé. Klobouk držel za okraj před hrudí, mírně od těla. Kdysi jsem ho viděl použít ho v boji, aby jím odrazil protivníkovu čepel, ale to bylo proti sedmi mužům. To, že ji použil proti jednomu, nevěstilo nic dobrého.

Stín držel v levé ruce postříbřený srp – lehký, rychlý a nádherný. Ostří bylo nepatrně tenčí a delší než Deganovo. Když se ocel pohnula, vypadalo to, jako by se po její délce v jemných vlnách hnalo měsíční světlo a šplouchalo o modročerný koš. Byla to ocel z Černého ostrova, právě jako Deganova, jen ještě lépe kalená, pokud se tak dalo soudit ze světelného vzoru.

Druhou ruku měl volně sevřenou v pěst, ale mezi prsty jsem viděl lehké záblesky kovu. Hroty vrhacích šipek? Mosazný boxer pro případ, že se Degan dostane blíž?

Mhouřil jsem oči, abych lépe viděl, a zvedal se ze země. Pohyb mé vidění poněkud rozmazal. Když jsem zaostřil, byl Stín v pohybu.

Vykročil dopředu, švihl ostřím, aby odrazil Deganovo a dostal ho z cesty. Ve stejný okamžik vyrazila vpřed jeho pravá ruka a vrhla na Degana dva kousky kovu. S úžasem jsem viděl, že to jsou mince – podle všeho měděné sovy.

Degan zkroutil tělo a kloboukem mince odrazil. Zároveň se snažil udržet meč v kontaktu se Stínovým ostřím. U někoho jiného by to vypadalo ošklivě – u Degana to vypadalo, jako kdyby tančil.

Jejich meče se setkaly, vysoko. Ve stejné chvíli sebral Degan mince ze vzduchu do klobouku. O okamžik později otočil klobouk na stranu. Z místa, kde zmizely dvě měděné sovy, vylétla sprška kusů a hrudek roztaveného kovu. Tam, kde kapky dopadly na ulici, se zvedly jemné chomáčky páry.

Přenosné kouzlo. Ten druh, který vydrží jakoukoli kontrolu Onucí, pokud ho nepoužijete. A co hůř, byl to typ, který se dal nosit po hrstech, což asi byl případ Stínu.

Podíval jsem se na Degana. Ano, na rukávu jeho ruky, ve které svíral meč, jsem viděl přinejmenším řadu popálenin. Taky jsem zaznamenal, že jeho klobouk a oblečení jsou děravé – ještě pár zásahů a buď shoří, nebo se rozpadne.

Zkoumal jsem očima ulici, abych našel svůj nůž. Spatřil jsem ho na druhé straně bojiště. Rychlé jedovaté seknutí nepřicházelo v úvahu. Nebyl jsem si ani natolik jistý svým nočním viděním a schopností přesně zamířit, abych se pokusil hodit jeden ze svých dalších nožů. Stačil jediný špatný krok ve špatnou chvíli a mohl bych místo Stínu zasáhnout Degana.

Provaz byl blíž. Ležel v tmavé kaluži přímo za Stínem, bublal a syčel ve vodě.

Zůstal jsem přikrčený, vytáhl jsem rapír a rychle se šoural směrem k provazu. Svět byl pro mě v pohybu stále mlhavý a rozostřený.

Zastavil jsem se a klekl si k okraji louže. Když se moje prsty natahovaly po provazu, očima jsem spočinul na širokých Stínových zádech v šedém plášti, méně než deset kroků daleko.

Usmál jsem se. Nepotřeboval jsem perfektní noční vidění, ani nejpevnější nohy, dokonce ani nejjistější ruku na to, abych si to s ním teď rozdal. Jediné, co jsem potřeboval, bylo udělat pár kroků a švihnout lanem. Tohle určitě zvládnu.

Prsty jsem se už blížil k provazu, když mi na zápěstí dupla bota.

„No no no!“ káral mě jemně mužský hlas. „Není čas na hraní, Drothe – jsi potřeba jinde.“

Nemusel jsem vzhlédnout na to, abych poznal, o koho jde.

„Máš svinský načasování,“ řekl jsem Ramblesovi.

„V tom je moje kouzlo,“ podotkl. Bota na mém zápěstí se posunula. Svíjel jsem se bolestí. Na krku mi leželo něco chladného a tvrdého.

„Polož ten ocas,“ řekl Rambles. Nechal jsem rapír padnout na zem. „Teď,“ pokračoval, „nech provaz tam, kde je, a postav se. Pomalu.“

Bota se zvedla a já jsem se narovnával. Opřel jsem ruku o stehno, jako by mě bolelo víc než ruka.

Zkroutil jsem hlavu, abych na něj pohlédl. Chlad na mém krku způsoboval přední okraj krátkého meče. Rambles měl na tváři temný sebevědomý úsměv. Vtom mi to došlo.

„Tos byl ty, že jo?“ zeptal jsem se. „Ty jsi řekl Niccovi, že pracuju pro Kellse.“

Jeho úsměv se rozšířil.

„Bylo to buď ty, nebo já. Naštěstí pro mě ses kroutil dost, aby mi ten příběh uvěřil. Upřímně, překvapuje mě, že jsi ještě naživu.“

Štěstí? Uvěřil? Rambles ve skutečnosti nevěděl, že jsem pracoval pro Kellse! On si myslí, že si to všechno vymyslel!

Tu svini s potěšením zabiju.

Za mnou zvonil kov o kov.

„Musíme jít,“ řekl Rambles a zatlačil svým mečem ještě víc na můj krk. „Vstávej!“

Poslouchal jsem jeho příkazy, držel jsem se za levou ruku, naoko jsem kulhal a předstíral zranění. Když jsem se zvedl, ustoupil Rambles o krok, aby mi udělal prostor. V té chvíli se tlak meče uvolnil. To bylo to, na co jsem čekal.

Oběma nohama jsem se odrazil od země. Zároveň jsem napřáhl levý loket. Při tom pohybu se jeho oči rozšířily. Byly ještě širší, když jsem loket, podpořený plnou vahou svého těla, vrazil do jeho rozkroku.

Když jsem se zvedal, sklonil jsem hlavu, ale stejně jsem vzadu na krku cítil lehké škrábnutí. Stálo to však za to, pomyslel jsem si, vidět Ramblese, jak se hroutí na ulici vedle mě. Vytáhl jsem z boty dýku, a když na sebe začal zvracet, sebral jsem lano.

„Kéž by tohle nikdy neskončilo,“ řekl jsem. „Andělé vědí, že jsi mě vytočil tak, že si tohle zasloužíš, ale já mám důležitější věci na práci než tebe.“

Mrkáním vypudil slzy z očí a zhroutil se k zemi. Podíval se na mě a pak za mě.

„Zabij toho sráče!“ procedil skrz zuby.

„Zabij si ho sám,“ řekl hlas za mnou. „Mám svý rozkazy.“

Zatraceně! Odkdy chodí Rambles s parťákem?

Vstal jsem, otočil se a přitom švihl provazem. Ta žena stála přesně mimo jeho dosah. Když konec proletěl kolem ní, elegantně ke mně přikročila a udeřila mě do obličeje. Zapotácel jsem se, sáhl po dýce a zjistil, že je pryč. Pak jsem si všiml, že má kolem pasu bílou šerpu.

Co tady sakra dělá Šerpa? Kde jsou Niccovi lidé? Nebo dokonce Železný Degan? Jestli má Rambles krytí…

Udeřila mě znovu. Po tomhle a po tom, co Stín provedl s mým nočním viděním, mi chtěla upadnout hlava.

Pokusil jsem se stáhnout. Popadla mě za kazajku, držela mě na místě a znovu zapracovala pěstí.

„Přestaň!“ zvolal jsem a upustil provaz. Natáhl jsem dlaně směrem k ní. „To stačí!“

Zírala na mě.

„To sotva,“ řekla, „ale pro tuhle chvíli bude muset.“

Vzhlédl jsem k ní a v mé paměti se něco pohnulo… Divoký úsměv, vyhrnutý plášť ve skoku, její meč, který mě v dešti odstrčil stranou…

„Pustina,“ řekl jsem. „Ty jsi ta Šerpa, která nás přepadla v Pustině.“

„A ty jsi ten sráč, kterej pomoh zabít dva z mých bratrů,“ zaskřípala. „Teď půjdeme.“

Trhla za mou kazajku a přitáhla si mě k sobě. Byla vysoká, s širokými rameny, úzkým pasem a tvrdým chováním – plno svalů, plno reflexů. Její oči byly jako pár měděných mincí v zimním ránu, zatímco její ústa se zdála nejraději usazená v poloze nelibosti. Jediné, co na ní bylo jemné, byly její vlasy – dlouhý kaštanový cop byl protkán bílou stuhou lemovanou jemnou krajkou.

Vzpomněl jsem si, že v Pustině byla krásná. Ale byla to krása přesného švihání meče nebo čerstvě zmrzlého jezera po ránu. Byla to krása, které nebylo radno se dotýkat.

Mrkl jsem zpátky na Degana. Byl plně zaměstnán Stínem, tlačil ho zpět, i když Šedý princ právě sáhl do svého váčku pro další mince. Zasténal jsem. Kdybych měl chvíli času ho zezadu praštit…

Šerpa sledovala můj pohled.

„To je Šedý princ,“ řekl jsem. „Stín. Mysli na svoje péro na klobouku.“

Kousla se do rtu a pak potřásla hlavou.

„Rozkazy,“ řekla a táhla mě za šaty.

„Nech toho,“ řekl jsem a kopal patami. „Nejsem…“

Její obličej byl najednou pár palců od mého. Důležitější však bylo, že jsem přes kalhoty pocítil pevný stisk koulí.

„Tvoji kamarádi mě teď ani za mák nezajímají,“ zavrčela. „Pohni prdelí, a to rychle, nebo tady zůstane několik neživých kousků.“ Aby zdůraznila svá slova, stiskla mě. „Rozumíš?“

„Rozumím,“ vydechl jsem.

Pustila mě a otočila, pak mě postrčila. Utekl bych, jenomže jsem měl nohy roztřesené z její… péče. Sotva jsem získal rovnováhu, cítil jsem ruku na svém rameni a čepel na svých zádech.

„A co já, zatraceně?“ zasupěl Rambles ze země pod námi.

„Příště se ode mě drž dál,“ řekla. A pak ke mně: „Jdeme!“

Přemýšlel jsem o tom, že se jí zeptám, co má sakra společného s Ramblesem, ale usoudil jsem, že by mi to přivodilo ránu do ledviny. Její familiárnost s Ramblesem znamenala, že tudy určitě nevede zkratka, jak dostat deník k císaři.

Raději jsem udělal tři plouživé kroky ve směru, kterým mě postrkovala. Pak jsem uslyšel volat Degana.

„Drothe!“

Usmál jsem se a podíval se přes Šerpu dozadu. Degan odstoupil od Stínu, jako by šel za mnou. Stín se také na vteřinu zastavil, aby se podíval naším směrem.

„Stůjte!“ vykřikl Šedý princ.

Oba se začali pohybovat naším směrem, ale neběželi. Hleděli jeden na druhého, zbraně měli připravené pro případ podvodu.

„No bezva!“ zavrčela Šerpa. Její prsty se zaryly do mého ramene. Ve stejném okamžiku jsem ucítil bodavou bolest mezi ledvinami. „Aby bylo jasno,“ řekla a postrkovala mě vpřed. „Zabiju tě, než aby tě dostali oni, rozkaz nerozkaz. Tak se pohni.“

Pohnul jsem se. Chtěl jsem klopýtat, táhnout nohy… cokoliv, co by Deganovi dalo šanci, aby nás dohnal, ale nůž na mých zádech mě přesvědčoval k něčemu jinému. Pak jsme zahnuli za roh a já jsem zjistil, že i když nás zpomalím, bude to jedno. Před námi byla čekající hlídka Onucí a vyplňovala skoro celou ulici.

„Za náma jsou dva všiváci,“ řekla jim Šerpa. „Nechci, aby za mnou šli.“

„Žádnej strach,“ řekl muž s velitelským ocelovým límcem. „Zastavíme je.“

„To sotva,“ zabručela Šerpa, když se rozdělili a proudili kolem nás, ale řekla to tak potichu, že jsem to zaslechl jenom já. Vypadalo to, že jich je víc než tucet, ale věděl jsem, že má pravdu – nanejvýš je zbrzdí, nezastaví je. Přesto to zdržení bude dost dlouhé na to, abychom se dostali pryč.

„Pěkná práce, poslat je na smrt,“ poznamenal jsem, když jsme se znovu pohnuli kupředu. „To je standardní procedura?“

„Drž hubu!“ odsekla. Tlak na mých zádech zesílil.

„Ne, vážně,“ řekl jsem, když jsme opustili ulici a vydali se jednou ne úplně rovnoběžnou. „To bylo dobrý. Znám lidi, který by to nadchlo.“

„Drž hubu!“

Směrovala nás dolů úzkou uličkou. Skoro jsem se dotýkal zdí na obou stranách. Zhluboka jsem nabral dech a vypustil ho.

„Víš,“ začal jsem, „jestli se budeš někdy cejtit unavená z práce pro císaře, možná bych tě moh seznámit s Bratrstvem.“

To zafungovalo.

Zařvala a přitlačila mě volnou rukou ke zdi, zřejmě mě chtěla prostrčit skrz, nejlépe několikrát tam a zpátky. Přesto jsem se ze sevření vykroutil a švihl pěstí. Bohužel ta rána nepřistála tak tvrdě, jak bych si představoval. Mířila však na stranu jejího krku. Zavrávorala a začala se dusit.

Rozběhl jsem se.

V úzkém prostoru nebylo jak ji obejít, proto jsem zamířil na opačnou stranu. Uskakoval jsem hromadám odpadků a taky jsem porazil sud na dešťovou vodu, když jsem ho míjel. Udělal jsem všechno pro to, aby se jí hůře běželo a aby ji to zpomalilo. Za sebou jsem slyšel klení a známky klopýtavého běhu.

Ulice ústila na konci rozlehlé cesty. Nalevo ode mě byl plot. Zamířil jsem doprava. Za půl bloku se ulice rozšířila a uprostřed rostla řada malých stromků. Střihnul jsem to doleva a doufal jsem, že mě stromy zastíní, až Šerpa konečně vpadne do ulice.

Vpředu na rohu jsem uviděl vinárnu, jejíž světla se skrz dveře rozlévala do ulice. Pod stromy stál jediný stolek. Přestože bylo Deset cest obklíčeno císařem, někdo seděl u stolku a v měsíčním světle si dopřával skleničku. Člověk musel místní obdivovat.

Zeširoka jsem stolek oběhl a z posledních sil nasadil plnou rychlost. Tenhle roh, pak několik dalších a budu v bezpečí. Pak bych se mohl vrátit, pomoci Deganovi a vypořádat se se vším, co bude následovat.

Jenomže následovala židle. Přilétla směrem od stolu, dost nízko a příliš rychle na to, abych se jí vyhnul. Přesto jsem uskočil, ale zamotal jsem se do jejích nohou a tvrdě jsem dopadl na dlažbu. Něco pode mnou prasklo a stálo mě to chvilku zděšení, než jsem zjistil, že to byla židle a ne já.

Nade mnou se objevil dlouhý stín. Mrkal jsem ve světle a moje noční vidění sláblo. Stín se přeměnil na muže se silnými rameny a s šedou plochou čepicí, ze které trčely tvrdé šedivé vlasy. Usmál se, ukázal malé zuby a tlustými prsty si posunul čapku dozadu.

„Dobře, že jsem se rozhodl dát si drink pod hvězdama, co?“ řekl Degan Železný. „Jinak jsem tě mohl propásnout. Když už o tom mluvíme…“ Podíval se dolů ulicí. „Kde máš společnici?“

Zasténal jsem a opatrně se začal soukat ze zbytků židle. Další bolístky na seznamu, ale zdálo se, že nemám nic zlomeného nebo naraženého.

Převalil jsem se na ruce a kolena a v duchu udělal inventuru. Zoufale mi ubývaly zbraně, což činilo z dýky za opaskem nejlepší možnost – ne že by proti deganovi byla jakákoli možnost dobrá. Znovu jsem zasténal a posunul jsem ruku směrem k noži.

„Nedělej to,“ řekl Železný, aniž by spustil oči z ulice. „Upřímně, nerad bych, abys dopad hůř, než už jsi, ale jestli tu zbraň použiješ, potom tak skončíš.“

Povzdechl jsem si, pomalu vyndal dýku a hodil mu ji k nohám. Zatracení degani!

Zaslechl jsem zrychlené kroky, pak zpomalily a nakonec zastavily. Těžké oddechování. Vzhlédl jsem. Byla to Bílá šerpa.

„Zdá se, že jsi někoho nadzvednul,“ řekl Železný Degan. Šerpa gestikulovala směrem ke mně.

„Sejmul Ramblese na ulici.“

„A tys ho tam nechala?“

„Když jsem viděla, že nás pronásleduje Stín a ten druhej degan, tak jo.“ Železný Degan se napřímil.

„Zajímavé. A kde je Rambles teď?“

„Poslala jsem tam skupinu Rudých. Když bude chytrej, dostane se z toho, dokud budou mít ostatní plný ruce práce.“

Degan Železný pokrčil rameny.

„Teď pro něj nemůžeme udělat víc. Buď se vrátí, nebo ne.“ Sehnul se, položil ruku přes můj krk a zmáčkl. Cítil jsem, že se mi hlava pohnula na ramenou. „Teď už nebudeš utíkat, rozumíš?“ řekl jemně, jako by napomínal malé dítě.

„Rozumím,“ zamumlal jsem, když mě zvedal na nohy.

„Vezmu ho odsud,“ otočil se k Šerpě. „Nejlepší bude, když se ztratíš.“

„No počkej!“ zaprotestovala ostrým hlasem. „My jsme spolu hotovi. Moje část dohody je splněna.“

„Hotovi?“ zasmál se Železný Degan, jako když se kutálejí kameny – tvrdě a tupě. „Ani z poloviny, Lyrie. Myslíš si, že když mi dodáš tady ten ubohej pytel, co si říká Čenich, že jsme vyrovnáni? To těžko.“

„Ale…“

„Ne!“ vyštěkl. „O tom tady teď nebudeme mluvit. Řeknu ti, až budeme vyrovnaný, jasný?“

Šerpa – Lyria – překřížila ruce a vzdorovitě se napřímila.

„Takhle ti to vyhovuje, co?“

Degan Železný pustil můj krk a přikročil k ní. Byla o něco vyšší, ale vypadalo to, že to pro něj není překážka. Věděl jsem, že nemá cenu utíkat. Degan Železný byl čilejší, znovu mě chytat by ho nejspíš jen naštvalo. Kromě toho začala být jejich konverzace zajímavá.

„Degani,“ začal pomalu, „neruší své slovo. Nepodvádějí. A nekladou se jim otázky. Rozumíš?“

Lyriiny rty se semkly do tenké bledé linky.

„Ještě jednu,“ řekla po chvíli. „Po tomhle ti dlužím ještě jednu službu.“

„To, co mi dlužíš,“ opáčil Železný Degan, „je tvoje slovo. Uvidíme, jak dlouho bude trvat, než dojde na splacení.“

Lyria pohlédla přes Železného Degana na mě.

„Taky dlužím svoje slovo někomu jinému,“ položila ruku na bílý pás kolem svého pasu.

„To je mezi tebou a císařem. Ale nemyslím si, že by byl jeden z těch, o které se v tenhle okamžik musíš obávat.“

Lyriina ruka se přiblížila k meči a pak klesla zpět.

„Jednu službu, degane,“ řekla, když se odvrátila. „Pak je moje splátka vyrovnána.“

Degan Železný sledoval, jak odchází a celou dobu potřásá hlavou. Když byla z dohledu, přešel zpátky ke své židli a posadil se. Stál jsem a pozoroval místo, kde se Lyria ztratila. Degan Železný si vyměnil Přísahu s Bílou šerpou? Co pro ni, sakra, mohl udělat? A co bylo zajímavější – co ona mohla udělat pro něj, kromě toho, že mě chytla?

Posunul láhev vína mým směrem.

„Tady,“ řekl. „Napij se, než řekneš nějakou pitomost.“

Napil jsem se z láhve. Víno bylo červené a jemné a hořké. Poválel jsem ho v ústech a pak vyplivl na nejbližší strom. Zachechtal se.

„Máš radši bílý, co? Můj táta říkával, abych nevěřil nikomu, kdo pije bílý.“

„Nepiju víno,“ odvětil jsem.

„Pak bych ti měl uříznout hlavu.“ Zasmál se a vzal si láhev zpět. Nalil si do poháru, pak se napil. „Takže,“ začal a zíral do sklenky, „jak se daří mému bratru po meči Deganovi Bronzovému?“

Snažil jsem se, aby na mé tváři a v mém hlasu nebyl poznat zájem.

„V kondici. Nebezpečný. Pravděpodobně na cestě za mnou,“ odvětil jsem. Doufal jsem.

Abych řekl pravdu, s tuctem Onucí a Stínem na krku – neměl jsem ponětí, jak si Degan vede. Už předtím měl malou šanci, ale teď? Stačil šťastný zásah nebo náhodný rozmach… A Stín měl u sebe pravděpodobně ještě nějaké mince.

„Jak by měl být,“ řekl Železný Degan. „Koneckonců, musí dodržet Přísahu.“ Když jsem byl zticha, zvedl oči. „Překvapený, že to vím? Dobře, doteď jsem to nevěděl, ale tušil.“ Dlouze se napil. „Bronzový Degan je k tobě vázán, a já zase… k někomu jinému. Řekni mi, věděl, že jsem v tom taky namočený, předtím, než s tebou uzavřel Přísahu?“

Zíral jsem na něj a výmluvně překřížil ruce. Začala mě bolet záda, jak jsem dopadl na zem, ale opřel jsem se o strom a pokusil se to ignorovat.

„Budiž. Upřímně, byl bych zklamaný, kdybys mi to prozradil. Ale měl bys vědět tohle – my degani spolu nebojujeme, ne pokud se tomu můžeme vyhnout. Jestliže Bronzový uzavřel Přísahu s tebou a věděl, že já můžu stát proti němu, pak je on ten špatný. Ať vyhraje, nebo prohraje, řád ho za to nepochválí. Připomeň mu to, pro případ, že ho uvidíš dřív než já. Prosím tě o to.“

„Proto,“ podíval jsem se tam, kde předtím stála Lyria. „Takže proto jsi využil ji. Poslal jsi ji, abys nemusel riskovat, že půjdeš proti Deganovi – myslím Bronzovému – až si půjdeš pro mě. A navíc, kdo se bude hádat s Bílou šerpou, že? Každý si bude myslet, že má císařské poslání.“

„Říkali, že jsi chytrý. A jo, využil jsem ji k tomu, přinejmenším částečně. A co se týká dalších důvodů, dobře… Ať se ukáže, jak jsi chytrý.“ Vyprázdnil pohár a položil ho na stůl. „Teď bude nejlepší, když se pohneme. Nesmíme přijít pozdě. Koneckonců jsi ‚žádaný‘.“

„Žádaný?“

„Samotnou lady.“ Poklepal mi na rameno. „Potkáš se se Samotou.“

Kapitola 25

Dům byl rozlehlý, dobře postavený a prázdný. Vyzdobený vrbami z tepaného železa a vavřínovými listy. Brána z ulice se otvírala do zahrady, která ještě nebyla rozkvetlá. Cestička z drceného štěrku se kroutila od brány k předním dveřím a míjela pučící stromy a záhony s květinami.

Bylo to pozlátko – jeden z pěkných zařízených domů, které byly pronajímané venkovské šlechtě, když pobývala u dvora. Zbytek času zůstávaly domy pravděpodobně prázdné, střežené hlídači – pokud je zrovna nepronajali zazobanému členu podsvětí. Takovéto domy obvykle sloužily k provozování hazardních her, jako chvilkové bordely nebo úkryty bohatých rukojmí, ale dokázal jsem si představit, že si ho pronajal Šedý princ k jednání.

Degan Železný mě vedl po cestě. Zamrkal jsem, protřel si oči a znovu zamrkal. Chvíli nám trvalo, než jsme se vykradli z Deseti cest a dostali se přes město, a někdy během naší cesty vyšlo slunce. Ranní světlo se odráželo od štěrkové cesty a bodalo mě do očí, až se mi rozmazával zrak.

Věděl jsem, že je to zbytek ze záblesku Stínu. Zatímco moje noční vidění se mi vracelo, moje oči byly stále příliš citlivé na světlo, víc, než když jsem tenkrát dostal tento dar od Sebastiana. Věděl jsem, že to přejde. Otázkou bylo, jak brzy.

Když jsme vešli do stínu hlavního vchodu, zamrkal jsem a přimhouřil oči. Můj průvodce otevřel bez klepání dveře. Vstupní hala za nimi byla malá, s dlážděnou podlahou a stěnami pokrytými tmavým dřevem. Uvnitř bylo chladno. Jediné světlo přicházelo ze dvou malých oken, posazených vysoko ve zdi za námi.

Zatoužil jsem po příšeří a napětí na krku a v ramenou jako by povolilo. Pak jsem si všiml ženy, která stála v klenuté chodbě.

Ve skutečnosti vypadala Samota jinak než ve snu. Vyměnila krátký kožený kabátek a punčochy za obyčejné modré šaty a vlasy jí spadaly volně na ramena. Kolem očí a úst se jí začínaly rýsovat drobné vrásky – jestli od úsměvu nebo mračení jsem nedokázal říct – ale samotné oči byly stále stejně zlatě nefritové, takové, nad kterými by každý klenotník pukl závistí. Tyhle oči mě dlouho pozorovaly, než se odvrátily k Železnému Deganovi.

„Nuže?“ ozvala se Samota.

Železný přikročil blíž a tiše hovořil do jejího ucha. Na jeho slova reagovala tak, že přimhouřila oči, ale jinak zůstala její tvář opatrná a bez výrazu.

Když skončil, Samota se otočila a vedla nás hlouběji do domu. Amulety na jejích šatech a ve vlasech jemně cinkaly. Všiml jsem si, že některé z nich byly staré poutnické známky. Samozřejmě – mělo mě to napadnout dřív.

Prošli jsme třemi pokoji, z nichž každý byl větší než ten předchozí a každý byl plný nábytku, pokrytého přehozy. Koberce byly srolovány ke stranám a okna zatažená závěsy. Bylo to tam cítit prachem a neužíváním.

Čtvrtý pokoj, do kterého jsme vešli, byl menší než předchozí tři. Stály tam dvě nezakryté nízké židle, mezi nimi břidlicový stůl. Na stole ležela otevřená kniha, vedle ní vyhořelá svíčka. Jedna ze zdí pokoje vypadala, jako by byla celá z oken, a byla pokrytá závěsy, kterými pronikalo plno světla.

Samota se posadila na židli. Já jsem se pohnul k té druhé.

„Ty zůstaneš stát,“ řekla. V jejím hlase nebyla známka vřelosti, žádná otevřenost, se kterou jsem se setkal ve snech. Dnes byla jako chladná ocel. Zastavil jsem se a zasunul palce za opasek. Železný Degan zaujal pozici pár stop za mnou.

„Takže?“ otázala se Samota, když bylo zřejmé, že nehodlám začít.

„Deník s sebou nemám, kdyby tě to zajímalo,“ odpověděl jsem.

„Jo, to vidím. Kde je?“ Všiml jsem si, že její rty byly výraznější, když se zlobila.

„Neřekl jsem to Kellsovi, neřekl jsem to Stínu. Proč si myslíš, že s tebou to bude jinak?“

Opřela se a překřížila nohy. Byly to pěkné nohy.

„Oni tě nemají. Já ano.“

„Výhrůžky,“ odvětil jsem. „Jak nápadité!“ Překřížil jsem ruce. „Rád bych ti něco vysvětlil. Nicco mě měl jako cíl, Kells mě umluvil, Bílá šerpa mě zbila, v pokoji jsem našel vznášejícího se mrtvýho vraha a se Stínem jsem se setkal tváří v tvář. To všechno v posledních třech dnech! A to jsou jenom nejdůležitější body. Takže musíš pochopit, že si z tvých zatracených výhrůžek moc nedělám. Jestli chceš mít v rukách Ioclaudiin deník, měla bys mi dát lepší důvod, než ‚pustím ti žilou‘. Já jsem krvácel od chvíle, kdy tohle všechno začalo, a už mě to netrápí. Tak mi nabídni něco lepšího než krev, nebo drž kurva hubu.“

Pokoj se ponořil do ticha. Slyšel jsem, jak v dálce zazvonil chrámový zvon. Železný Degan za mnou zašoupal nohama. Při posledním zvuku jsem pocítil napětí na krku.

Samota se nehýbala. Seděla a v klidu mě pozorovala. Až na to, že v očích měla plamínky.

„Ironiusi,“ řekla nakonec, až jsem nadskočil. „Nech nás o samotě.“

Za mnou nastalo krátké ticho, pak jsem uslyšel, že se Železný Degan otočil a odkráčel. Jeho kroky byly tišší, než bych předpokládal u člověka jeho velikosti.

„Nikdy nevěř prodejnýmu meči,“ pronesla Samota, jakmile se za ním zavřely dveře.

„Ani deganovi?“ zeptal jsem se.

„Zvlášť deganovi. Lidi, který svůj život vyměňujou za sliby, mě děsí. A lidi, který se dovolávají těchhle slibů, kdykoliv se jim to hodí, mě děsí ještě víc.“

„A teď s jedním z nich pracuješ.“

„Některý starosti jsou větší než jiný.“

Musel jsem souhlasit, ale ne když šlo o slib Bronzového Degana. Viděl jsem, co to obnášelo, a stále mě to udivovalo. Dělal jsem si starosti, jestli je naživu, jestli je Stín mrtvý, jestli je moje sestra v nebezpečí. Netrápilo mě to, co jsem Deganovi dlužil. Spíš jsem se utěšoval myšlenkou, že je stále tam venku a stará se o moje zájmy.

Samota ukázala na druhou židli.

„Prosím!“ Sedl jsem si. „Pověz mi, co víš o Deseti cestách,“ řekla, jakmile jsem se usadil.

„Je to zasraná díra,“ odpověděl jsem.

„A?“

„Obklíčená císařovými vojáky.“

„A?“

„A pokračuje tam válka gangů. Ta, kterou jsi začala.“

Samota se ani nevykrucovala.

„Dobře. Proč jsem ji začala?“

„To mi řekni ty.“

Vykouzlila úsměv, který by otupil i žiletku.

„Takhle to nefunguje. Ty vysyp, co víš. A já pak doplním nesrovnalosti.“

„Abys přede mnou mohla zamlčet všechno, co nechceš, abych věděl? Ne. Jestli chceš slyšet moji verzi, já chci slyšet tvoji. To je všechno.“

Samota se opřela a složila ruce před obličejem. Zaslechl jsem slabé ťukání. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistil, že si nehtem u palce klepe na zuby.

„Domluveno. Ale stejně musíš začít. Potřebuju vědět, co si Nicco a Kells a Stín myslí, že sleduju v Deseti cestách. Co se toho týká, měl bys být jejich hlavní zdroj. Potřebuju slyšet tvoji verzi předtím, než k tomu přidáme moje fakta.“

Vytáhl jsem semínka a poválel je v dlaních. Kombinace potu a tepla uvolnila z ahrami pálivou pižmovou vůni. Sklonil jsem se a vdechl ji – starý přítel v cizím pokoji.

Byla to tahle žena, která mi řekla – ve snu – abych si držel karty u těla. Předpokládal jsem, že bude hrát stejně. Ale byl rozdíl mezi tím být opatrný a být hloupý. A zatajovat něco před Šedým princem, když byla ochotná se se mnou setkat, téměř jistě patřilo do druhé kategorie. Pochyboval jsem, že bych dostal lepší nabídku.

„Dobře,“ řekl jsem, stále shrbený nad rukama. „Chceš být příštím Temným králem. Potřebuješ válku v Deseti cestách, abys do ní mohla vtáhnout Nicca a Kellse, aby se oslabili natolik, že je budeš moct svrhnout. Odtud se přesuneš do jejich území a pak do zbytku Ildreccy.“

Samota se nepohnula.

„A co ostatní Princové? Že by se o tohle nestarali?“

„To je to, proč potřebuješ knihu. Dá ti sílu dostat se přes ně, pokud se rozhodnou vstoupit ti do cesty.“

„Aha.“ Ťuk, ťuk, ťuk – zvuk nehtu poklepávajícího o zuby. „A to je to, co jsi jim řekl?“

Dal jsem si semínka do úst a zaťukal jsem na zuby. Ťuk, ťuk, ťuk.

„Víceméně.“

Samota se usmála. Nejdřív jsem si myslel, že je to reakce na to, jak ji imituji. Pak se začala smát.

„Měla bych tě políbit, Drothe. To je dokonalý!“

„Hm?“

„Jestli si Nicco, Kells a Stín myslí, že jdu po Ildrecce, pokusí se mě zastavit mimo čtvrť. Nikdo z nich skutečně nechce Deset cest, takže se stáhnou a budou mě chtít zarazit. To znamená, že čtvrť padne snadněji.“ Do jejích očí se vkradl temný záblesk. „A jestli se válka nedostane přes její zdi, pak se stáhne i císař.“ Znovu se zasmála a zatleskala rukama. „To je nádhera! Měla bych ti za tohle vyprávění zaplatit!“

Vzpřímil jsem se na židli, najednou jsem se cítil méně chytrý než před chvílí.

„Chceš říct, že se to všechno týká Deseti cest? Intriky, pověsti, to že se Nicco s Kellsem chytili pod krkem – i účast říše – všechno jenom proto, abys mohla ovládnout Deset cest? Ty nechceš být Temným králem?“

„Ne, zatraceně! Mám dost bolestí hlavy i bez toho, aby se kdokoli stal Temným králem, natož já. Ne, já chci jen Deset cest.“

Vyslovil jsem zřejmou otázku – tu, na kterou čekala.

„Proč?“

„Jsi si jistý, že to chceš vědět?“ Ne.

„Ano.“

„Tušila jsem to.“ Usmála se a natáhla se dopředu. „Protože se to vždycky nejmenovalo Deset cest. Protože před dlouhou dobou se to jmenovalo Deset moudrých lidí.“

Zjistil jsem, že jsem mezitím bez povšimnutí sežvýkal a spolkl svá semínka. Dal jsem si do pusy další.

„Před jakou dobou?“ zeptal jsem se a začal mít divný pocit.

„V době, kdy se Stephen Dorminikos stal císařem a před začátkem Nekonečného cyklu.“

„A proč se čtvrť jmenovala Deset moudrých lidí?“

„Myslím, že začínáš tušit proč,“ řekla Samota. Zůstal jsem zticha a ona pokrčila rameny. „Deset moudrých lidí se jmenovala po lidech, kterým ji Stephen Dorminikos udělil. Dal ji svým Paragonům – deseti z nich, abych byla přesná – takže pro něj mohli nepřetržitě provádět výzkum.“

„A jeden z těch Paragonů se jmenoval Ioclaudia Neph,“ dodal jsem. Samota přikývla.

„Včetně Ioclaudie. Jež napsala deník jako pojistku svého života.“

„Pojistku? Proč potřebovala zajištění, když pracovala pro císaře?“

„Proč někdo potřebuje zajištění, když pracuje pro někoho silného?“

„Aby ho proti té síle chránilo.“

„Přesně. Císař je neusadil do Deseti moudrých lidí, aby pracovali na imperiální magii. Usadil je tam proto, aby pracovali na duševní magii. Usadil je tam, aby ho učinili nesmrtelným.“ Natáhla se vpřed a hleděla mi do očí. „Andělé nevybrali Stephena Dorminikose, aby sloužil jako Nesmrtelný vládce – on sám se vybral. Pověřil své Paragony, aby našli způsob, jak ho učinit nesmrtelným, ale nefungovalo to. Z nějakého důvodu byla reinkarnace to nejlepší, co dokázali. Takže rozdělili jeho duši na tři části, které se vracejí cyklicky za sebou. Tak se Praotec Stephen Dorminikos stal Markinem, Theodoiem a Lucienem. Andělé s tím neměli nic do činění.“

Srdce mi poskočilo, ale skoro jsem si toho nevšiml.

„A Paragoni?“ zeptal jsem se, ale odpověď jsem už znal.

„Zabiti. Oni a všichni ostatní z Deseti moudrých lidí – sluhové, učni, pekaři, všichni. Během jediné noci. Císař obklíčil čtvrť, poslal do ní své vojáky, a když byli hotoví, dal to místo spálit. Od té doby bylo bezpočtukrát přestavěno a jméno se pokaždé trochu změnilo. Ale vespod to všechno je, Deset cest je stále Deset moudrých lidí. A jsou tam zahrabaná tajemství.“

„Jako Ioclaudiin deník,“ řekl jsem.

„Jako Ioclaudiin deník,“ souhlasila Samota. „Předpokládá se, že ten její je nejúplnější, ale jsou tam i jiné poznámky, útržky deníků, dávné runy a kruhy síly. A já je chci všechny vykopat, což znamená, že potřebuju Deset cest.“

Zíral jsem na Samotu, snažil jsem se přenést přes to, co mi právě řekla. Jestli to, co říkala, byla pravda, pak Andělé nemohli s reinkarnací Stephena Dorminikose nic dělat. A jestli to byl ten případ, pak celý jeho základ – být vybrán Anděly, být prostředníkem mezi nimi a lidmi, být veden za své vlády duchovními pravidly – byl celý vykonstruovaný, byl to podvod, zasranej podfuk. Cítil jsem, jak se celý můj svět houpe, a moc jsem o to nedbal.

„Jak?“ zeptal jsem se. „Jak někdo může něco takovýho dokázat? Náboženství, kulty, naprostá víra? To není možné!“

„Samozřejmě, že je,“ odvětila Samota a její zelené oči zářily. „Jak ty tvoříš pověsti v ulicích? Vyprávíš několika klíčovým lidem pohádku, kterou chceš rozšířit. Dáš jim podněty, aby mluvili, a vytratíš se. Pokud jsi to udělal dobře, uchytí se to samo o sobě. Podívej se na to, co jsem udělala s Niccem a Kellsem v Deseti cestách – to nic nebylo.

Teď uvažuj, co může udělat císař. Zvlášť když měl roky na to se připravit. Mohl položit základy kultu, vytvořit sbor fanatiků, vyškolit byrokracii tak, že na něj bude čekat, až se vrátí. Stephenovi Paragoni nepřišli s Nekonečným cyklem přes noc a on nezemřel hned, když onu magii vypracovali. Byl čas na intriky, položit základy, ujistit se, že bude znovuzrozen jako vládce říše, která spoléhá na jeho návrat jako věc víry. A když se vrátil?“ Samota rozhodila ruce. „Všechno se potvrdilo. Nejtěžší pro Stephena bylo svrhnout První regentství, když se rozhodli, že se nechtějí vzdát moci v jeho prospěch. Pak už to byla jen věc naplnění očekávání, která sám určil.“

Třel jsem si spánky. Bolest byla zpátky, ale věděl jsem, že to není jen z mého zmoženého vidění.

„Ale proč? Proč podstupovat tohle všechno jen pro udržení trůnu?“

„V první řadě proč Stephen zabil svého strýce a stal se císařem?“

„Aby zachránil impérium,“ řekl jsem. Neboť tohle byl přinejmenším oblíbený příběh. Teď jsem si nebyl tak jistý.

„Přesně. Zachránil impérium, ale věděl taky, že nehledě na to, jak dobré základy položil, jednou by se mohlo zhroutit. Znáš dějiny – dříve nebo později přijde na trůn někdo, kdo obrátí práci svých předchůdců naruby. Dej dost takových blízko sebe a impérium padne.“ Samota zvedla prst. „Ledaže…“

„Ledaže zůstane na trůnu navždy,“ doplnil jsem.

„Taková je každopádně teorie. A doposud to fungovalo.“

„Ale co Andělé? Od chvíle, co se vrátil, potvrdili, že je jejich Jediný vyvolený. Jestli ho nepřivolali zpět, proč ho nezničili?“

Samota pokrčila rameny.

„Jak to mám vědět? Nejsem teolog. Všechno, o čem uvažují, je mezi nimi a Stephenem. Víme, že jeho plíživé šílenství je trest za jeho rouhání vůči nim, ale doufám, že to tak není. Pro mě je to zatraceně mírný trest.“

Znovu jsem si třel spánky a zašmátral po váčku na bylinky. Nebyl tam. Samozřejmě. Přišel jsem o svoje šaty před zdánlivě dlouhou dobou. Zatahal jsem za jeden ze švů Nestorova kabátce a cítil jsem, že se lehce poddal. Ani tenhle oděv mi nevydrží dlouho.

„Promiň, že se ptám, ale pochop, že mě zajímá, kde jsi sakra k tomuhle všemu přišla?“

„Myslíš, že jsem si to vymyslela, nebo zešílela, nebo obojí?“

„Napadlo mě to,“ odpověděl jsem. „Taky musíš připustit, že takovouhle věc nenajdeš v žádné učebnici dějin.“

„Mám útržky jiného deníku,“ řekla Samota. „Jen kousky, ale je to dost na to, abych si udělala základní obrázek o tom, co se stalo. Zbytek jsem si dala dohromady z dávné historie, o které jsi zaručeně nikdy neslyšel, z kacířské teologie a dalších zdrojů. Dovedeš si představit, že informacemi o téhle… stránce… dějin říše se zrovna nedláždí ulice. Ale jsou tu, když víš, kam se podívat.“

„A ty víš, kam se podívat,“ odvětil jsem poněkud sarkasticky.

„Jako ty.“

Trochu jsem se ošil. Měla pravdu – pro mě bylo docela jednoduché zjistit, jestli říká pravdu. Měl jsem Ioclaudiin deník, mohl jsem se do něj podívat. Proto jsem byl nakloněný věřit jí, přinejmenším pro tuhle chvíli. Jediný problém byl, že kdybych jí začal věřit, byl bych vtažený do něčeho daleko většího, než jsem si dovedl představit. To mě znervózňovalo. A začal jsem podezírat. Dostal jsem odpovědi, ale ne tu hlavní – proč.

„A co Stín? Jak ten do toho všeho zapadá?“ zeptal jsem se. Výraz Samoty potemněl.

„Nezapadá. Alespoň ne donedávna.“

„Jak se dozvěděl o deníku?“

Samota neodpověděla.

„Řekla jsi, že mi o tom povíš všechno,“ připomněl jsem jí.

„Když se z jednoho z mých lidí vyklubal Dlouhý čenich,“ zavrčela. Pozvedl jsem obočí. „Jestli něco cekneš,“ ucedila Samota ostře, „mám tu Železnýho Degana a ten tě ohne do zajímavýho spletitýho tvaru.“

„Jen profesionální uznání,“ zvedl jsem ruce. Dělat Dlouhého čenicha proti Samotě muselo být peklo. „Kolik toho Stín ví?“

„Ví, že ten deník existuje, ale myslím, že si neuvědomuje celý jeho význam. Pro něj to je zdroj síly, možný průvodce magií síly. Nemyslím si, že by věděl o spojení na impérium, ale i tak je deník příliš lákavá kořist na to, aby ji ignoroval. Už sám o sobě je velká hrozba. Stín s imperiální magií je něco, o čem bych radši nepřemýšlela. Ale jestli se dostane k Ioclaudiiným poznámkám a pozná jejich skutečnou cenu…“

„Využije je,“ řekl jsem. Neznal jsem Stín dobře, ale viděl jsem dost na setkání s Kellsem. Neopomněl využít příležitost pasovat se na úroveň císaře. „Rozhrabal by Deset cest, aby dostal ostatní deníky, a pak by to udělal – začal by další Nekonečný cyklus jen pro sebe.“

„Měli bysme dva nesmrtelné vládce místo jednoho,“ přikývla Samota. „Jednoho pro Poctivce a jednoho pro Bratrstvo.“

„Na rozdíl od tebe,“ řekl jsem. Její oči se zúžily.

„Co tím myslíš?“

„Co zatraceně myslíš, že myslím? Říkáš, že chceš deník dávnýho Paragona, říkáš, že jsou v něm tajemství o reinkarnaci, a pak mi řekneš, že chceš překopat Deset cest, abys našla cokoliv dalšího o tom procesu. I když se nechceš stát příštím Temným králem, určitě se o něj zajímáš proto, abys zjistila, jak neumřít.“

Samota se rychle zvedla ze židle a cinkání talismanů na jejích šatech znělo v jednoduchém akordu.

„To si myslíš? Že chci rozbít svou duši, abych se vrátila zpět do života? Že chci žít jako část sebe sama až do konce věků?“

„A proč jinak? Jaký je důvod toho, že chceš najít deník a ovládnout Deset cest, když se ho nechystáš využít? Když se nechystáš převtělit sebe samu?“

„Protože něco o něčem vědět neznamená, že to hned použiješ!“ vykřikla. „Protože magie může fungovat oběma způsoby!“

Posadil jsem se, zíral na ni, vstřebával co řekla a co jí vyklouzlo.

„Do prdele!“ kopla do stolu. Zabalancoval a převalil se. Mramorový vršek se rozbil, rozsypal se všude po podlaze. Železný Degan okamžitě otevřel dveře a strčil hlavu dovnitř. Samota ho gestem vyhnala.

„Takhle jsem se s tebou o tom bavit nechtěla,“ řekla. „Ne, dokud nebudu vědět, kde stojíš.“

„Je to císař, že jo?“ ignoroval jsem její protesty. „To se netýká tebe nebo Stínu nebo Bratrstva – jenom jeho. Ty chceš svrhnout pitomýho císaře!“

„Ne,“ potřásla smutně hlavou. „Převrat je jednoduchý. Už k němu došlo tolikrát, že to ani nespočítám. Chci ho zabít. Navždycky. Chci pochopit, jak ho první Paragoni učinili nesmrtelným, a chci to napravit.“

„Jsi šílená,“ namítl jsem.

„Chápeš to obráceně. Císař je ten, kdo je šílený. Všechny tři inkarnace Stephena Dorminikose – Markino, Theodoi a Lucien – pomalu šílí.“

„To není žádný objev. Všichni vědí, že jim k stáru přeskakuje. Vždycky je to tak. To je to, proč další vtělení, nebo regent, je připravený vystoupit a převzít moc, když ta úřadující inkarnace dosáhne padesáti let.“

„Ale není to neškodné a vždycky to takhle nebylo. Začalo to teprve v posledních dvě stě padesáti letech. Před Theodoiem Šestým nebyly běžné regentské dvory, ani se po dědicích nepožadovalo, aby nesídlili dál než den cesty od Ildreccy. Ale když se ke konci vlády Theodoi zbláznil, věci se začaly měnit. Postupem času se šílenství plížilo, přicházelo rychleji a v každém cyklu se prohlubovalo.“

Přemýšlel jsem o tom, co Samota řekla, co jsem četl v dějepisu, co mi Lyconnis pověděl o Čtvrtém regentství. Když se člověk podíval na dějiny impéria, jak řekla Samota, byl tam vzorec. Postupem času se regentství stávala běžnějšími a různá vtělení byla čím dál méně ochotná opouštět město než dřív, před i během vlády. Sakra, povídalo se, že Markino, Theodoi a Lucien spolu dokonce trávili čas, v dřívějších dobách. Teď k tomu nedocházelo, aspoň ne na veřejnosti a asi ani v soukromí.

„Zanedlouho,“ pokračovala Samota, „nebudeme mluvit o paranoidním nebo posedlém muži na trůně, který slintá, když mluví. Budeme mluvit o třech aktivních, bdělých, chytrých mužích, z nichž každý je přesvědčený, že další dva se ho snaží zničit. Mluvím o paranoie, demenci a božím komplexu, a za tím vším je celá struktura říše. Každé vtělení je v předchůdcově nebo následníkově hrdle teď víc, než kdy bylo během prvních pěti století impéria. Je jen otázkou času, kdy proti sobě začnou otevřeně bojovat.“

„Občanská válka?“ zeptal jsem se nedůvěřivě. Samota přikývla.

„Občanská válka se třemi císaři, každý vstane z mrtvých, každý je hladový po pomstě, každý schopný povstat a vést armádu, znovu a znovu a znovu.“

„Ale říše v minulosti krize přestála,“ řekl jsem, ačkoliv jsem nebyl tak přesvědčivý, jak bych býval chtěl. „Vládu Uchazečů, Revoltu levobočků, zradu Bílých šerp pod Stříbrným jestřábem – dvůr tím vším prošel bez Stephenových vtělení na trůnu. Kdo říká, že by nebyli schopní ovládat ohnutého císaře?“

Samota zkřížila ruce.

„Přemýšlej o tom. I ohnutý vládce je vládce.“

A lidi poslouchají vládce. Nebo přinejmenším poslouchají jednu jeho verzi. Ale se třemi tábory impéria vznikne chaos – nekonečný chaos. Svět, který mi doteď podsouvali, se začal drolit. Tušil jsem přílivovou vlnu událostí, které se tvořily za obzorem. Až udeří, může zatopit všechny a všechno, co se jí postaví do cesty. Jen blázen by tam zůstal stát a pokusil se postavit proti ní hráz.

„To se mě netýká,“ řekl jsem a rychle vstal. Moje vidění se trochu třepotalo, jak mi bušilo srdce, pak se to ustálilo. Měl jsem sestru, Kellse a sebe, abych se o ně strachoval, ne říši. „Jsem členem podsvětí – nejsem v pozici postavit se císaři, natož abych zachraňoval posraný věci. Ať se každej stará sám o sebe.“

„Opravdu?“ zeptala se Samota šibalsky. Posadila se a opřela se. „Já si to nemyslím. Nebudeš sedět na tom deníku, jen aby sis zachránil vlastní zadek, Drothe. Jestli je tohle, po čem toužíš, mohl jsi ho předtím dát Kellsovi nebo Niccovi, nebo Stínu nebo dokonce mně. Bylo by to jednodušší, zvlášť pro tebe. Ale neudělal jsi to.“

„Všichni děláme chyby,“ odvětil jsem.

„Jo, ale to nebyla chyba. Víš proč? Protože – na určité úrovni – chceš být hráč. Věděl jsi, že je ten deník důležitý, a věděl jsi taky, že ho můžeš využít pro to, abys byl důležitý ty. Dobře. Víš co, Drothe, funguje to. Jsi ve hře, ať se ti konečná sázka líbí nebo ne. A já jsem tady, abych ti řekla, že je příliš pozdě na to, aby sis umyl ruce a vypadnul.“

„Sleduj mě!“

Zamířil jsem ke dveřím, čekal jsem, že Samota zavolá na Železného Degana. Místo toho jsem ji slyšel zavzdychat. Pak to řekla.

„Pokrytče!“ To mě zastavilo, přesto jsem se neotočil.

„Cože?“

„Slyšela jsem toho o tobě spoustu, Drothe. Spoustu výrazů, které tě popisovaly: houževnatý, nebezpečný, neúprosný, chytrý. Slyšela jsem i něco méně pěkného. Ale o jedno slovo jsem zakopávala pořád, i když co se týče ostatních, téměř ho neslyším.“

„Radši by ses neměla chystat říct ‚poctivý‘. Ani já bych to nesežral.“

„Ne poctivý,“ řekla. „Čestný.“ Zasmála se. „Lidi tě skutečně nazývají čestným, Drothe.“

Teď jsem se otočil. Samota nasadila svůj zářivý úsměv.

„Představ si někoho, jak používá to slovo k popisu jednoho z nás, ‚vší z kanálu‘. Slyšela jsem šlechtice, vojáky, kněží – dokonce kupce, Andělé pomozte mi – jak říkají čestný, ale jen zřídka Temnější a nikdy Čenich.“

Vstala. Díval jsem se, jak přechází po pokoji a pod nohama jí křupou kusy mramoru.

„Když někdo zvolí takové slovo pro člověka, jako jsi ty,“ řekla jemně, „musím přemýšlet, jestli je to pravda, nebo jestli mě vodí za nos. Jsi čestný, Drothe? Jsi loajální, nejen ke svému šéfovi, nejen k přátelům, ale k Bratrstvu? Protože o to teď jde. Jestli se chceš zachránit a chceš, abychom tě brali vážně, pak bys měl připustit, že se to týká nejen tebe. Týká se to celého Bratrstva, udržet je naživu, ovládnout je, nebo dokonce zabránit říši, aby je zničila. Obraz je větší, než si myslíš, větší než samotná organizace. Namyslím si, že bys tady byl, kdyby ses o to nezajímal. Kdyby se to týkalo jenom tebe, už dávno bys deník prodal nebo vyměnil.“ Udělala poslední krok a přiblížila se na dosah, skoro jsme se dotýkali. Voněla vanilkou, cedrovým dřevem a letním vínem. „Co myslíš?“ zeptala se.

Zíral jsem do těch zelených očí a pochopil jsem zkazky o tom, jak pravděpodobně verbuje všechny svoje agenty osobně. Byla dobrá – zatraceně dobrá. A měla pravdu.

Byl jsem – sakra, pořád jsem byl – ochotný jít k císaři, abych zachránil Bratrstvo. Dokonce i když to znamenalo zradit Kellse, být vyvržen, být štvaný. Bylo potřeba to udělat. Ale neznamenalo to, že jí dám ten deník kvůli krásným řečem a zeleným očím.

„I kdybys měla pravdu a já byl ochotný se postavit za Bratrstvo, pořád nechápu, jak tomu pomůže to, že ti ten deník dám. Jestli chci zabránit říši, aby nás zničila, bude lepší, když půjdu přímo za nimi. Jestli má v sobě deník všechno, co říkáš, že má, měl bych být schopný uzavřít s císařem obchod za sebe i za Bratrstvo. Když ho dám tobě, nic z toho udělat nemůžu.“

Samota pomalu přikývla.

„Dobře,“ řekla. „Všiml sis toho.“

„Všiml čeho?“

„Hrozby, jakou představuje říše.“

„Těžko si nevšimnout, když obklíčili celou čtvrť a pokoušejí se zabít každého člena Bratrstva uvnitř.“

Samota potřásla hlavou.

„Nemluvím o Deseti cestách, Drothe, ani o tom, co udělali Isidorovi. Mluvím o tom, že se císař zbláznil – o třech vtěleních vstupujících do války a o tom, že stahují všechny záležitosti impéria s sebou. Včetně Bratrstva. Nemyslíš, že bychom si měli vybrat stranu? Nemyslíš, že Šedí princové a Ušlechtilí neuzavřou smlouvu s jedním nebo druhým císařem, aby z toho měli prospěch? Ve válce, která se nebude odehrávat jen v polích nebo lesích, ale v ulicích impéria, jak dlouho myslíš, že různá vtělení Stephena Dorminikose budou schopná přehlížet nechuť z nás, než si z nás udělají prvotřídní nástroje? Nástroje, které mohou použít a pak vyhodit, protože koneckonců jsme jen podsvětí?

Ne! Teď už nejde jen o nějaké hrozby pro Bratrstvo, Drothe – jde o to, co se s Bratrstvem stane za padesát, sto, dvě stě let. Jde o záchranu podsvětí jako organizace, jako způsobu života. Když říše padne, vezme s sebou i Bratrstvo. Nemůžeš mít tmu bez světla a nemůžeš mít podsvětí bez říše. Ironií je, že jestli chceme udržet říši, a tedy i podsvětí naživu, musíme zabít císaře.“

Měl jsem pravdu – nelíbilo se mi, kam se to ubíralo. Polkl jsem a udělal krok vzad. Samota za mnou.

„Proč bych se měl starat o to, co se stane s Bratrstvem za sto let?“

„Proč by ses měl starat o to, co s ním bude teď? Mohl jsi kdykoliv odejít, kdybys chtěl. Jenže jsi to neudělal. Protože jsi jeden z nás. Protože jsi čestný. Protože se staráš o to, abys viděl větší obraz. Proto.“

Stál jsem tam, nic neříkal, horečně jsem přemýšlel a zároveň jsem úplně vypnul. Hlavou mi běželo tolik věcí, že jsem nebyl schopen žádnou z nich uchopit. Kromě jedné.

Samota měla pravdu. Zatracená Samota, ale měla pravdu.

Kapitola 26

Podíval jsem se Samotě do očí. Usmívala se. Oči jí jiskřily.

Měla pravdu. Možná o věci, možná o císaři – nebo možná ne. To jsem ještě potřeboval zvážit. Ale určitě měla pravdu o mně.

Nemohl jsem odejít, protože v sázce bylo hodně – příliš hodně na to, aby to mohlo, jen mohlo, do sebe zapadat tak, jak říkala. Historie, jak jsem věděl, byla plná nepravděpodobných žvástů, jako je tenhle. Zatraceně! Ale jen proto, že měla pravdu a že jsem věděl, že jí pomůžu, neznamenalo to, že se mi to musí líbit – nebo že jí to hodlám ulehčit.

„Být čestný je jedna věc,“ poznamenal jsem, „ale dobrý pocit mi na ulici nepomůže, ani ode mě neodežene vrahy. Když ti ten deník dám, zradím Kellse, urazím Stín a riskuju naštvání císaře. Potřebuju něco víc, než šťastnej konec pro Bratrstvo, abych měl důvod to udělat.“

Samotě poklesla ramena.

„Peníze, Drothe? Doufala jsem, že od tebe můžu čekat víc. Ale jestli…“

„O penězích jsem neřekl ani slovo.“

V očích se jí objevila malá jiskřička.

„Práci?“

„S prací pro jiný jsem skončil. Moc kompromisů. A ani nechci být Ušlechtilým.“ Po tom, co jsem pracoval pro Nicca a Kellse, jsem věděl, že nepotřebuju tenhle typ problémů.

„Tak co teda? Přece mi teď neřekneš, že se chceš vrátit a stát se Širokým čenichem.“

Přešel jsem ke stěně závěsů. Mírně jsem je rozevřel. Jak jsem si myslel, byly tam skleněné tabule.

Slunce mě pálilo do očí, ale přesto jsem vyhlédl ven do zahrady. Nikdo se o ni nestaral, opustili ji, aby se stala záhonem živé zeleně, nikdo ji nestříhal a nezbavil chaosu žluté, červené, modré, bílé a oranžové. Najednou se mi zachtělo otevřít jedno z oken a nahradit prach a stísněnost místnosti vůní hlíny, vegetace a vláhy. Místo toho jsem záclony zase zatáhl.

„Chci, abys mi kryla záda,“ řekl jsem, aniž bych se k ní otočil. „Chci stejnou ochranu, jakou dáváš svým lidem, ale bez řetězů. Chci vědět, že mám za sebou organizaci, když to budu potřebovat, ale nechci být na ní závislý. Chci, aby lidi věděli, že když se postaví mně, postaví se i tobě, ale to co slíbím, je výhradně moje věc.“

Slyšel jsem, jak zalapala po dechu.

„Slyšel ses, cos řekl?“ zeptala se. „U mě nemá nikdo takovéhle výsady. Ostatně ani u nikoho jiného. Nikdo!“

„Jestli to tak bude jednodušší, tak pro tebe občas něco udělám. Jen ti nechci patřit. Každá práce bude nezávislá, samostatná dohoda mezi mnou a tebou. Kromě toho mi umožníš pracovat s tvýma lidma, ale jen když k tomu dáš souhlas, a oni mě nebudou moct využívat, dokud na to nekývnu.“ Otočil jsem se k ní. „Taky budu potřebovat podporu. Nicco na svém území zavřel nebo převzal moje zdroje peněz, a roky jsem neměl prsty v žádné akci na Kellsově straně města. Mám několik vedlejších zájmů tady a támhle, ale ne dost na to, abych mohl operovat sám. Potřebuju víc. Detaily můžeme vyřešit, až se to v Deseti cestách urovná, ale někde budu potřebovat sehnat peníze.“

„Ty…“ začala Samota.

„Mám Ioclaudiin deník,“ řekl jsem „Jedinou věc, kterou potřebuješ k záchraně impéria.“ Jiskřička z jejích očí teď zmizela, nahradilo ji tvrdší a chladnější světlo.

„Co se děje? Začíná být pro tebe cena za čest příliš vysoká?“

Každý kousek jejího těla křičel rozhořčením. Jak si dovoluješ se mnou takhle mluvit? Ale stála tiše. A já jsem věděl, že alespoň pro tento okamžik jsem ji dostal. Ukázal jsem na prázdnou židli mezi kousky rozbitého mramoru.

„Posaď se,“ řekl jsem. „Je toho víc.“

„Jak ti padne?“ zeptal se Železný Degan.

„Docela dobře,“ odpověděl jsem a potřetí si urovnal kabátec. „Myslím, že poslední majitel měl užší ramena.“

„Buď rád, že jsme pro tebe vůbec něco našli. Tvoje velikost není nejběžnější.“

Nové oblečení byl poslední a nejjednodušší můj požadavek. Samota byla ze mě otrávená – řekla svým lidem, aby pro mě něco našli tak rychle, jak je to možné, předtím, než mě prakticky vyhodila ze dveří. „Rychle“ se dalo přeložit jako použitý hadr – tmavé kalhoty, záplatované punčochy, které byly kdysi žluté nebo bílé, ale teď nebyly ani jedno, obnošená plátěná košile a kabátec a sražený svrchník, oboje bledě červené. Nic nesedělo dost dobře a v kabátě zůstalo pár obyvatel, ale vypadalo to pořád líp než narychlo přešité Nestorovo oblečení.

Na druhou stranu jsem měl stále ještě svoje boty, stejně jako pár náhradních dýk a překvapivě krásný rapír, který mi sehnali v domě.

„Sem,“ ukázal jsem na modrobíle pruhovaný stánek napravo ode mě. Zpod něj vycházel kouř, který byl cítit rybou a olejem a paprikami.

„Tam jsi schoval knihu?“ zeptal se nevěřícně Železný Degan.

„Ne. Nejed jsem od minulý noci. Mám hlad.“

Byli jsme na rohu čtvrti Kamenný oblouk, stále dost daleko od náměstí Pátého anděla. Železný Degan se rozhlédl kolem, jedním bystrým pohledem přelétl pozdně odpolední dav. Byli jsme v Niccově území.

„Sám bych něco zakousnul,“ olízl si rty. „Drž se u mě.“

„Žádnej strach,“ řekl jsem. Železný Degan byl něco jako moje ochranka a zároveň agent. Samota nechtěla, aby se mi cokoliv stalo, než dostanu knihu, nebo abych udělal něco neočekávaného, až ji získám.

Ustoupila mým požadavkům s těžkým srdcem. Zajistit ochranu pro Christianu bylo překvapivě jednoduché, přestože se Samota podivovala nad tím, proč se tak starám o bezpečí baronky. Pečlivě zdůraznila, že mi nikdo nemůže zaručit ochranu před Šedým princem, zvlášť před Stínem. To jsem už díky Task poznal na vlastní kůži, ale cenil jsem si její upřímnosti.

Moje vlastní ochrana proti Stínu byla daleko choulostivější věc. Obklopit mě Strážci bylo neobhajitelné a pravděpodobně by stejně nadělalo víc škody než užitku. Nejlepší, co mohla Samota udělat, bylo dát vědět Stínu, že jsem teď pod jejími křídly, a každý jeho krok proti mně bude krokem proti ní. Ve chvíli, kdy už byli v podstatě na pokraji války, jsem si nebyl jistý, že to pomůže, ale nezbývalo moc jiných možností.

Před krámkem byla malá fronta, ale ignorovali jsme ji a šli rovnou dopředu. Několik Poctivých zavrčelo svou stížnost, ale ostrý pohled Železného Degana je umlčel.

Muž soustředěný u grilu na dřevěné uhlí byl malý, se žlutou pletí a zaprášenými vlasy. Patřil ke stepnímu kmeni. Byl zamazaný od toho, jak obracel ryby nad ohněm, krájel cibuli, sekal bylinky a lil čerstvý olivový olej na horkou pánev a u toho si potichu prozpěvoval.

„Nazdar Rall’ade,“ pozdravil jsem. „Co jsi dneska chytil?“

Rall’adovy ruce ztuhly, jedna byla blízko ohně, druhá nad krájecím prknem na stole vedle něj. Pohlédl na mě a jeho obličej zbledl.

„Odejdi, prosím,“ zašeptal s imperiálním přízvukem.

Ušklíbl jsem se. Nicco – musel to být on. Po ulici se rozneslo, že jsem v nemilosti, což přimělo i mé někdejší Naslouchače zapomenout, že mě znali. Ne, že bych ho obviňoval – měl ženu a osm dětí, o které se musel starat. Ale měl jsem hlad.

„Dneska solený žlutý zobouni, co?“ nadhodil jsem a mrkl do koše s vykuchanými očištěnými rybami. „Dej nám dvě…“ Železný Degan mi poklepal na rameno, zvedl tři prsty a pak ukázal na sebe. „Udělej nám čtyři nejlepší.“

Rall’ad sklonil hlavu a hodil na olej malou hrst červených chili papriček. Okamžitě začaly syčet a prskat.

Samota a já jsme se kvůli Niccovi trochu chytili. Chtěl jsem ho odstranit, jak za to, co udělal Eppyrisovi, tak abych se ho jednou provždy zbavil. Samota to rovnou odmítla. Byl její hlavní pákou v Deseti cestách. Jeho ztráta by uvrhla čtvrť i její plány do chaosu – aspoň to tvrdila. Místo toho navrhla, že s ním promluví, aby bylo jasné, že má ode mě dát ruce pryč.

Zasmál jsem se. Nicco by si od ní do své pomsty nenechal mluvit. Ona však měla jiný názor a tím to končilo. Nabyl jsem dojmu, že se jí moc nelíbí představa, že by se pletla mezi mě a Nicca, a jestli má v té věci padnout nějaké rozhodnutí, budu si ho muset najít sám – pokud to samozřejmě nebude překážet jejím plánům.

Rall’ad několikrát pohodil pánví, pak přidal hrst nasekané cibule. Vůně mě štípala do očí a v ústech se mi sbíhaly sliny.

„Jestli někdo uvidí, že s tebou mluvím, bude to moje smrt,“ zasyčel. Dvakrát rychle hodil pánví a pak ji položil vedle na stůl. Zvedl mísu se směsí sekané máty, petržele, česneku a kuskusu. „Nicco má oči všude.“

„To vím,“ řekl jsem. „Býval jsem jedním z nich, pamatuješ?“ Kuchař zbledl. „Žádnej strach! Jestli něco, tak ti Nicco poděkuje, až mu řekneš, že mířím k Pěti sloupům.“

„A míříš?“ zeptal se. Usmál jsem se.

„Starej se o to, abys mi nepřipálil rybu.“

„To se mi nestává,“ řekl Naslouchač.

Nejhorší bod mezi Samotou a mnou byl Kells. Chtěl jsem ho nechat být, nebo přinejmenším nechat ho naživu a jeho organizaci nedotčenou. Samota správně upozornila na to, že je s ním ve válce, děkuji pěkně, a že nemůže jen tak ustoupit. Kromě toho byl ve spolku se Stínem, a jak by tohle mohlo fungovat?

S tím, jak probíhala válka v Deseti cestách a že Kells stejně nebyl schopný mu deník dodat, jsem dohodu mezi ním a Stínem neviděl na moc dlouho. To jsem řekl Samotě a taky jsem poznamenal, že Kells bude skvělou protiváhou k silnému spojenci, kterého má v Niccovi. Zdálo se, že ji tahle poznámka zaujala, a i když nemohla slíbit, že mého bývalého šéfa přijme, souhlasila, že to stojí za zvážení.

Nebyla to dohoda, v jakou jsem doufal, ale nabízela pro Kellse určitou naději. Ne, že by mi to v něčem pomohlo, v jeho očích jsem teď byl přeběhlík. Neznal důvody nebo dohody nebo volby, které jsou za tím – věděl jen, že místo toho, abych dal deník jemu, vyměnil jsem ho za svůj život. Mohl to brát jako bodnutí do zad.

Přál jsem si najít nějaký způsob, jak tohle zklamání vysvětlit, aby pochopil, proč to dělám, ale na vysvětlování už bylo pozdě. Vypadalo by to jako výmluva – což do jisté míry i byla. Kells byl jedním z mála lidí v Bratrstvu, ke kterým jsem vzhlížel, a práce pro něj byla jedna z věcí, na které jsem stále hrdý. Zůstal jsem mu věrný mezi nepřáteli, dokonce i když by bylo jednodušší, kdybych ho opustil a pracoval pro Nicca. To, že jsem prošel tím vším, vrátil se k němu se vztyčenou hlavou, jen abych ho teď opustil, bylo skoro příliš tvrdé na spolknutí.

Skoro.

Rall’ad vytáhl rybu z grilu, otočil ji na záda, stiskem otevřel břišní dutinu a vytvořil uvnitř malou misku. Dovnitř dal dvě lžíce paprik a cibule společně s bylinkovým kuskusem.

Tři další udělal stejným způsobem. Všechno dal na podnos a podal nám ho. Snažil jsem se Rall’adovi podstrčit peníze, ale nechtěl je.

„Bylo by to jenom horší. Jen to snězte a odejděte. Prosím.“

Vzal jsem si svůj kus a nechal zbylé tři Železnému Deganovi na podnose. Postavili jsme se stranou, maso a náplň jsme si nabírali prsty. Máta a bylinky tlumily pálení paprik. Normálně bych si to vychutnával, teď jsem to pouze snědl.

Železný byl hotový dřív než já a podal dřevěný tác zpátky Rall’adovi. Dojedl jsem poslední kousek, zbytky vyhodil a vydal se zpátky na ulici.

„On byl jeden z tvých?“ zeptal se Železný několik kroků od Rall’adova stánku.

„Bejvávalo. Teď je při pohledu na mě posranej.“

„Čekal jsi něco jinýho?“

„Ne, jasně že ne. Není to jednoduchý, vidět takovýhle konce – jak rychle mě odstrčili.“

„To nebude nikdy lepší. Na to ti dávám slovo.“

Přikývl jsem a vzpomněl si na Degana, který mi vyprávěl o svém řádu – jak degani někdy sloužili roky, než byl dluh splacen. Bylo pro ně jednodušší, když věděli, že mohou odejít za svých vlastních podmínek, jakmile dokončí svou práci, nebo to bylo těžší? A co když od nich Přísaha bude vyžadovat, aby se obrátili proti svým přátelům a druhům? Nebude nikdo, kdo by je vinil, kromě jich samých a jejich cti. Dokonce i s Kellsem jsem měl přinejmenším vědomí, že ho svou zradou chráním – degani tenhle luxus neměli.

Při té myšlence jsem se otřásl. Bylo to břemeno, které bych nikdy nechtěl nést.

Jakmile jsme došli na náměstí Pátého anděla, davy zhoustly. Železný Degan se mnou držel krok daleko lépe, než jsem očekával. Jeho svalnatá postava klouzala hladce kolem houfů lidí, dokonce i když jsem se vnořil za ně a mezi ně. Očekával jsem za ním mezery, místo toho prošel skoro bez povšimnutí.

Za chůze jsem se tu a tam ohlédl po Elirokosovi uprostřed náměstí. Zvětralá Odpustkářova socha mi stále připomínala jednorukého žebráka, ale teď jsem měl pro jeho nesnáze pochopení. Zbitý, zlomený, jeho sláva z něj doslova odpadávala po kusech, stále stál a ukazoval na cestu spásy. Tesané duše v jeho péči zmizely spolu s jeho rukou, ale neznamenalo to, že by byly zapomenuty. Viděl jsem tíhu jeho břemene, odrážející se v obratně vytesaných liniích jeho tváře, pokleslá víčka, nepatrné nahnutí jednoho ramene. Jestli nějaký Anděl poznal zoufalství a prohru, byl to tenhle.

Kývl jsem na sochu s novým uznáním. Rozhodl jsem se, že až to všechno bude za mnou, musím zaplatit svůj respekt v jeho svatyni.

Když jsem vstoupil, zastavil se Mendross uprostřed práce. Bylo dost pozdě na to, aby lidé, kteří jdou na trh, nakupovali ovoce, takže byl plně zaměstnán přerovnáváním pytlů, doplňováním beden a řvaním na svého syna, aby mu s prací pomohl. Viděl jsem, že jejich malý dvoukolák, ve kterém prodávali svoje nejstarší zboží na ulici, byl skoro plný.

„Zatraceně, kluku,“ nadával Mendross. „Jestli nepohneš svojí prdelí, tak tohle nikdy neprodáme. Anchaka už má vozejk skoro zabalenej a chystá se pryč. Když skončím s tou shnilou hromadou…“

„Svatí Andělé a vládcové, co tady sakra děláš?“

Usmál jsem se, když mě prodavač ovoce zachytil pohledem a skoro upustil koš s datlemi z rukou.

„Přijde mi, že nejsem u svých Naslouchačů moc populární,“ podotkl jsem suše. Mendross si olízl rty a mrkl na dav, který se šoural po trhu kolem nás.

„Musíš vypadnout,“ sykl. „Hned!“

Překřížil jsem ruce na prsou a zíral na něj. Začínal jsem být unavený z toho, že mě každý z Niccova území, koho jsem znal, odmítal. Nicco mě může pronásledovat, ale to neznamená, že jsem jedovatý pro každého, koho se dotknu.

„Půjdu, když dostanu ten balíček, co jsem ti tu nechal.“

Mendross se podíval na Železného Degana a zaváhal. Tak rád bych se svým Naslouchačem odešel stranou, ale věděl jsem, že by mě nenechal. Proto jsem na Mendrosse kývl, aby věděl, že může mluvit.

„To je právě to,“ začal. „Lidi chodí kolem a ptají se na tebe.“ Položil koš a přistoupil blíž. „A na… to.“

„Na to?“ podivil jsem se. Kdo věděl, že se má na deník ptát Mendrosse? „Kdo se ptal?“ Mendross přenesl váhu z nohy na nohu.

„Vysokej chlápek, tmavej plášť.“ Polkl. „Bez ksichtu.“

Stín? Kurva!

„Ptal se tě na to?“

„Ne, ne – jen jestli jsem tě s tím viděl. A jestli nevím, kde by to mohlo být.“ Vydechl jsem.

„Někdo další?“

Mendross otevřel pusu. Ale nedostal šanci promluvit.

„Fajn, to jsem byl vždycky já,“ ozval se za mnou Bronzový Degan, „ale nevím, jestli se to počítá.“

Otočil jsem se a po tváři se mi rozlil úsměv.

Stál na náměstí, těsně mimo stín sochy, a na tváři se mu rýsoval rozpustilý úšklebek.

„Přece jenom,“ dodal, „nechystám se tě zabít.“

„Dej tomu čas,“ zasmál jsem se. Zaznamenal jsem, že má nový klobouk – tmavě červený jako jeho kabát a kalhoty – s broskvovým chocholem. Taky jsem si všiml, že nese plátěný pytel.

„Jak se ti podařilo dostat se z toho…“ řekl jsem, když jsem vykročil směrem k němu, ale zarazila mě ruka na mém rameni.

„Ne tak rychle,“ řekl Železný Degan a zastavil mě na mé cestě. „Máme dohodu.“

„Nezapomněl jsem,“ opáčil jsem. Pokusil jsem se neúspěšně setřást jeho ruku. Železný přikývl.

„Jo. Jen se chci ujistit, že to ví i on,“ ukázal volnou rukou na Bronzového Degana.

Podíval jsem se z jednoho degana na druhého. Ani jeden se na mě nedíval a ani jeden se neusmíval. Moje dobrá nálada mě opustila tak rychle, jako přišla.

Za námi jsem slyšel Mendrosse, jak spěšně ustupuje do zakryté zadní části stánku.

„Jakou dohodu?“ zeptal se Bronzový.

„Slíbil, že jí dá deník,“ odpověděl Železný a sundal ze mě ruku. „A já jsem tady proto, abych se ujistil, že ho dostane.“

„Myslíš Samotu?“ zeptal se Bronzový.

„Jo.“

Bronzový Degan se podíval na mě a pak zpět na Železného.

„To nedovolím,“ řekl.

„Cože?“ Udělal jsem krok vpřed. Nikdo mě nezastavil. Udělal jsem další tři, dokud jsem nestál přímo před Deganem. „Co tím, kurva, myslíš, že to nedovolíš?“

„Víš, proč Samota tu knihu chce, Drothe?“ zeptal se trpělivě.

„Jo,“ vyštěkl jsem. „Víš to ty?“

Degan zvedl obočí a řekl, tak tiše, že jsem to stěží zachytil: „Aby mohla zabít císaře.“ Bezděky jsem ustoupil vzad.

„Tys to věděl? Celou dobu jsi to věděl? Ty parchante!“

Degan potřásl hlavou.

„Ne. Tak to nebylo. Nevěděl jsem, co chce Samota udělat. Nevěděl jsem, jak do toho ta kniha zapadá. Měl jsem nějaká podezření, ale nevěděl jsem to jistě.“ Podíval se na Železného Degana. „Až doteď.“

„Víš, že je potřeba to udělat,“ řekl Železný.

„Vím, že vy si myslíte, že je potřeba to udělat,“ odvětil Degan. „Na tuhle záležitost mám jiný názor.“

„Jsi v menšině,“ odtušil temně Železný.

„Čísla nemají co dělat s tím, jestli je to správně nebo špatně!“ vyštěkl Degan. „Přísaha je Přísaha, ať jsi sám, nebo za tebou stojí stovky dalších.“

„Počkej chvíli,“ vložil jsem se do toho. „Přísaha? Jako Přísaha?“ Prohledával jsem očima trh a hledal jsem velké muže se zvláštními meči. Kromě těch dvou poblíž mě jsem neviděl žádné. „Chceš mi říct, že je do toho zataženo víc deganů?“

„My jsme starý řád,“ vysvětloval Degan a upíral pohled na Železného. „Uplynulo dvě stě jedenáct let od našeho založení. Nemyslíš si přece, že se tak dlouho potloukáme kolem a jen nabízíme své služby za sliby, že ne? Věř mi, jsou lepší způsoby, jak se postarat o živobytí.“

Železný Degan přistoupil blíž.

„To by stačilo, Bronzový! Neplácej tu o věcech, do kterých nikomu nic není.“

Degan se suše zachechtal. Položil plátěný pytel k nohám a uvolnil si tak ruce. Nespouštěl svůj upřený pohled z druhého degana.

„My degani máme ‚vyšší‘ cíle – byli jsme založeni k podpoře. Jen se teď úplně neshodneme na tom, za jakým účelem. Zdá se, že věci se v průběhu času zašpinily. Zdá se,“ řekl tvrdým hlasem, „že se někteří lidé rozhodli, že je jednodušší stát se zbabělcem, než si udržet svou čest.“

„Nepleť si paličatost s oddaností, Bronzový,“ řekl Železný Degan. „V rozpoznání pravdy není nic zbabělého.“

„A není nic vznešeného na tom, že zničíš to, co jsi přísahal, že budeš chránit!“

Cítil jsem, jak se mi chvěje žaludek.

„Mluvíš o císaři,“ vydechl jsem. „Degani přísahali, že budou chránit císaře?“

„Ne,“ opravil mě Železný Degan. „Ne císaře – říši. To je rozdíl.“

„Ne v tomhle případě,“ podotkl Degan.

„Zvlášť v tomhle případě,“ oponoval Železný.

„Když ho zabijete, impérium se zhroutí,“ řekl Degan.

„A jestli ne, spolkne se zaživa.“

Degan zaskřípal zuby a položil ruku na jílec svého meče.

„Tohle nemůžeš vědět.“

Ten pohled jsem už dříve viděl. Nehodlal se vzdát. Kecy!

„To je sporný,“ řekl jsem Deganovi. „Uzavřel jsem se Samotou dohodu. Špatně nebo dobře, patří to jí.“

„To tedy ne.“

„Ty to nechápeš,“ řekl jsem. „Já…“

„Ne, ty to nechápeš,“ odvětil. Zhluboka se nadechl a podíval se mi do očí. „V téhle věci ti nemůžu dát na výběr. Dáš mi ten deník. Hned.“ Zamrkal jsem.

„Vyhrožuješ mi?“

„Ne,“ odvětil Degan. „Odvolávám se na tvoji Přísahu.“

A pak udeřil Železný Degan.

Kapitola 27

Železný proplul kolem mě, vzdálenost mezi sebou a Deganem zmenšil rychleji, než jsem si myslel, že je u tak rozložitého člověka možné. Degan zachytil jeho pohyb o vteřinu později a začal vytahovat svůj meč, ale už jsem viděl, že je to pozdě. Zatraceně, nedával pozor kvůli mně! Deganovo ostří stále nebylo venku z pochvy, když se k němu Železný dostal.

Železný postupoval s prázdnýma rukama, dávaje přednost rychlosti. Jeho levá ruka sevřela Deganovu pravou a zastavila ji v půli pohybu. Ve stejném okamžiku se pravá pěst Železného dotkla Deganovy čelisti a poslala tak jeho hlavu se škubnutím vzad. Další tři divoké údery následovaly v hladkém pedantském rytmu – hlava, krk břicho. Degan mezi nimi proplouval, jak nejlépe dovedl. Ohnul tělo a vysunul ramena a boky. Díky tomu se dvěma posledním úderům vyhnul tak, že proklouzly podél ramene a žeber, místo toho, aby ho zmrzačily.

Lidé kolem nás začali křičet, někteří se tlačili, aby se dostali pryč, jiní se prodírali blíž, aby si zajistili lepší výhled. Moje pravá ruka instinktivně sáhla po rapíru. Skočil jsem dva kroky vzad, abych měl prostor tasit, pak jsem se zastavil. Komu jsem tady chtěl vlastně pomoct?

Železný napřahoval paži k dalšímu úderu, když Degan zkroutil tělo a jeho levačka zamířila na obličej druhého degana. Železný trhl hlavou dozadu. Deganova ruka proplachtila kolem a já jsem viděl, že se Železný začal usmívat. Pak Deganův loket dokončil pohyb a s hlasitým křupnutím zasáhl obličej Železného.

Odtáhli se od sebe, Železný se po úderu belhal zpět, Degan využil momentu, aby uvolnil ruku ze sevření. Pak nastal čas pro použití ocele.

Nyní se dav zavlnil jako jeden muž, jak se všichni pokoušeli dostat z dosahu obnažených ostří. Obchodník, který začal hlásat speciální bojové ceny, se teď dožadoval Onucí. Kapsáři a jejich pomocníci, kteří začali lovit v davu, místo toho popadli nejbližší kořist a vytratili se dřív, než to začne být opravdu nebezpečné.

A já jsem jen nehnutě stál s rukou na své zbrani. Nedokázal jsem se přimět, abych zasáhl do boje. O Železného Degana jsem se nestrachoval – byl samý sval, byl tu proto, abych dodržel úmluvu. Stranou mě drželo to, co představoval – moje dohoda se Samotou, budoucnost říše, bezpečnost mé sestry a taky moje. Kdybych ho pomohl zlikvidovat, všechno tohle by bylo pryč. A po pravdě řečeno, nebyl jsem připraven porušit další slib tak brzo potom, co jsem ho dal – rána byla příliš čerstvá.

Až na to, že jsem dal taky slib Deganovi. Ne, ne slib – Přísahu. Tu, kterou bere tak vážně. Bojoval se Stínem, aby ji dotáhl do konce. Můžu udělat něco menšího? Můžu se mu podívat do očí a říct mu, že moje slovo Samotě platí víc, než slib jemu? Sakra, tohle byl Degan – byl vůbec nějaký slib důležitější než ten, který jsem mu dal?

Zkurvysyn! Kdyby v tom jen nebyl ten deník, kdyby v tom nebyla říše…

Zatraceně, váhal jsem.

Degan a Železný se od sebe vzdalovali a začali pomalu kroužit. Deganův meč byl delší o dobrou dlaň, ale vypadalo to, že meč Železného je těžší a lehce zakřivený. Podobně jako Deganův byl i koš jeho meče vykládán kovem jeho jména v propleteném květinovém vzoru.

Udělal jsem další krok vzad. Chtěl jsem se držet zpátky, dokud se nerozhodnu, co udělám.

Degan si sáhl na čelist, rukou ji posunul tam a zpátky. Zamručel a vyplivl krev.

„Uvolnil jsem něco?“ zeptal se Železný. Deganův loket mu roztrhl kůži na tváři. Byla rozseklá a krvácela.

„Jenom kameny v mojí hlavě,“ odpověděl Degan a smál se. „Zuby mám všechny.“

„To se ti zrovna nepovedlo, žes mě nechal dostat se tak blízko.“

„Každej dostane jednu věc zadarmo – ty sis to vybral teď.“

Železný Degan pokrčil rameny a udělal malý krok vpřed. Jeho ostří sklouzlo na šíři ruky doleva. Degan odpověděl natočením meče a posunutím boků. Železný jej chvíli studoval a pak se stáhl.

„Pamatuju si tenhle pohyb z Byanthie,“ řekl. „Použil jsi ho proti kapitánovi vévodovy hlídky, viď?“

„Vlastně proti samotnýmu vévodovi,“ řekl Degan. Pak, ještě než se slova plně rozvinula ve vzduchu, se pohnul. Jeho nohy se míhaly a jeho meč připomínal ve skomírajícím slunečním světle hořící stříbrnou šňůru. Dva rychlé kroky a Deganovo ostří bylo pár palců od Železného a v divokém úhlu mířilo k jeho rameni. V poslední chvíli udělal Degan svým mečem malý kruh a proměnil sek v rychlé bodnutí směrem vzhůru.

Železný Degan ustoupil a klekl si na koleno. Zvedl meč a zachytil ten Deganův. Kov třeskl o kov a Deganův hrot proklouzl nad hlavou Železného. Pak se koše jejich mečů se zazvoněním střetly.

Teď byli u sebe, perfektní vzdálenost pro dýku, až na to, že ji ani jeden neměl po ruce. Místo toho kopl Degan kolenem Železného do hrudi, právě když ten švihl svým mečem přes Deganovo protilehlé stehno těsně nad kolenem. Degan zaječel, Železný zalapal po dechu a oba se zhroutili na dlažbu.

Degan se pohnul jako první, překulil se na ruce a kolena a začal se zvedat. Naše oči se setkaly, mrkl na pytel, který přinesl, a pak znovu na mě.

Podíval jsem se na pytel. Byl dost beztvarý, aby něco prozrazoval. Měl v něm už to, pro co jsem si přišel, aby se pojistil, že naši dohodu dodržím? Byl deník v tom pytli, co ležel uprostřed ulice?

Bohužel byla jen jedna možnost, jak se přesvědčit.

Zatímco jsem se sunul kupředu, Železný vstal a lehce se přikrčil. Přestože lapal po dechu, jeho meč téměř sám od sebe držel skálopevný kryt. Podíval se na mě a pak veškerou pozornost obrátil k Deganovi. Degan byl už na nohou a očividně odlehčoval té, do které ho Železný zasáhl. Pytel ležel přesně mezi nimi.

„Teď to nech ležet, Čenichu,“ řekl Železný. Hluboký nádech. „Bude dost času později.“

„Je to jeho majetek,“ namítl Degan. Železný se zachechtal a znovu se nadechl.

„Je vidět, že máš na něj vliv, co? Dal svoje slovo dvakrát, brácho – tobě a Samotě. Komu myslíš, že dá přednost?“

Degan se zamračil.

„Vem ten pytel!“

Musel jsem připustit, že mě to trochu překvapilo. Bylo dobré vědět, že má Degan ve mě takovou důvěru. Nebo počítal s tím, že si ho může vzít zpátky, když změní názor.

„Nech to ležet,“ řekl důrazně Železný Degan. „Ať ho to rozptyluje.“

Podíval jsem se z jednoho degana na druhého.

„Do hajzlu s tím,“ řekl jsem. Sundal jsem ruku z rapíru a vykročil vpřed.

To byla první chyba.

Degan vyskočil doleva a vpřed a použil moje tělo jako štít proti Železnému. Mohlo mu poskytnout úkryt jen na chvíli, ale coby deganovi to pravděpodobně stačilo.

Železný vyskočil na nohy a otáčel se v opačném směru. Když se obrátil, přehodil si meč do levé ruky, takže když stál přede mnou, mohl přesměrovat setrvačnost do totálního výpadu. Ostří měl už natažené.

Začal jsem se stahovat z dosahu, když jsem na zádech ucítil ruku.

„Ne,“ řekl mi Degan do ucha. Ostří Železného mi kroužilo kolem ruky, jeho obloučky klouzaly okolo a ve stejném okamžiku vyrazilo po Deganovi.

Za sebou jsem uslyšel zavrčení a škrábání kovu o kov. Obličej Železného byl méně než tři stopy od mého, viděl jsem, jak stiskl čelisti. Pak se naklonil směrem ke mně.

Jemně řečeno jsem se od jeho postavy odrazil. Jeho tělo se dotklo mého a vrhlo mě pryč, jako kdyby mě odhodil. Ve stejné chvíli jsem ucítil, jak mě postrkuje Deganova ruka, takže když jsem dopadl na zem, byl jsem dobré tři nebo čtyři kroky od nich.

Překulil jsem se a viděl, jak Degan volnou rukou zablokoval zápěstí Železného. Musel se natáhnout kolem mě a popadnout ho, když udělal výpad. Železný se točil, pokoušel se držet Deganovo tělo mezi sebou a jeho mečem, i když se Degan zkroutil a páčil jeho zápěstí.

Pohledem jsem zkoumal ulici. Pět stop nalevo ode mě byl pytel.

Ve spěchu, abych ho dostal, jsem téměř zakopl sám o sebe. Chtěl jsem se zeptat Degana, jak deník získal, a pak vyzpovídat Mendrosse, co ho přimělo k tomu, aby ho Deganovi vydal, ale to všechno mohlo počkat. Právě teď jsem chtěl jenom sebrat tu zatracenou věc, abych se jí pak mohl zbavit.

Jenže když jsem zvedal pytel, poznal jsem, že v něm deník není. Byl těžký a hmota uvnitř příliš poddajná. Ať to bylo cokoli, kniha to nebyla.

Sáhl jsem dovnitř a opatrně jsem vytáhl smotané zauzlované lano. Každý uzel měl v sobě zamotaný malý útržek papíru a kolem každého uzlu, jak jsem věděl, aniž bych je poznal, byly omotané jednotlivé prameny mých vlasů.

Degan se nějakým způsobem dostal z boje se Stínem a znovu získal provaz, který mi vyrobil Jelem. Nebo ho nějak dokázal sebrat, aniž ho aktivoval, když šel za mnou. Tak či tak, nemohlo to být jednoduché.

Uslyšel jsem výkřik, následovaný údery meče tak rychlými, že se skoro slily v jeden nepřetržitý hluk. Vzhlédl jsem, připravený k pohybu.

Degan tlačil Železného zpět neúprosnými údery a výpady, jeho ostří před ním svištělo vzduchem. Bylo to ohromující, nikdy jsem neviděl práci s mečem v takové rychlosti a zároveň přesnosti. Každá akce byla precizní, každý útok navazoval na ten předchozí s úžasnou efektivitou. Nebyl tam jediný náznak nejistoty.

A Železný odrážel každý útok stejně bezchybně, vykrýval Deganovo ostří jen tolik, aby se ho nedotklo, víc ne. Železný v obraně nikdy nezaváhal, ať to byla čepel, tělo nebo noha – byl přesně tam, kde potřeboval být, aby nebyl zasažen. Ale žádný z jeho protiúderů nebyl účinný. Bylo jedno, co zkoušel, nedokázal otočit Deganovy útoky zpátky proti němu.

Byl to krásný, avšak skličující pohled. Jediný problém byl, že se blížili ke mně.

Uskočil jsem zpátky a přemýšlel, kterým směrem se mám dát, když Železný najednou ukročil na jednu stranu a skoro se otočil zády k Deganovi, právě když bodnul svým mečem směrem k němu. Degan ohnul svůj trup zpět a taky se pokusil ukročit, ale nestačil se vyhnout ostří Železného, které sklouzlo po jeho pravé paži. Degan volnou rukou odrazil meč a na rameni bicepsu se mu objevil dlouhý mělký řez.

Odstoupili od sebe a jeden druhého si prohlíželi. Pak začali znovu kroužit.

Při pohledu na Deganovo zranění se mi zhoupl žaludek a odvrátil jsem hlavu při pomyšlení na to, že bych mu dal knihu. Zatraceně!

Když jsem smotával provaz a strkal si ho za opasek, přelétl jsem pohledem tržiště. Většina davu se už rozptýlila, ale dost lidí ještě postávalo na krajích a sázelo se, kdo vyhraje. Byl tam dokonce prodavač vody, který se prodíral davem se svým džbánem.

Razil jsem si cestu po okraji bojiště, snažil jsem se vyhnout dosahu obou deganů a spěchal jsem směrem k Mendrossovu stánku.

Prodavač ovoce zaujal pozici před částečně zničeným krámkem a v rukách měl solidní klacek. Pokud do toho bude smět promluvit, neztratí se ani jediný fík. Pak jsem se objevil já a na zboží rázem zapomněl.

„Degani?“ vyhrkl a skoro prskal. „Degani bojujou o knihu, kterou jsi mi dal? Tu, o který jsi říkal, že ji tady nikdo nebude hledat?“

„Nemyslel jsem si, že to takhle skončí.“ Mendross udělal krok vpřed a významně se ohnal klackem.

„Slyšel jsem jméno Stín, Drothe. A Samota. Tyhle jména slyším nerad!“

„Vítej v klubu,“ zavrčel jsem. Vstoupil jsem do jeho stánku. Mendross chvilku váhal a pak odložil svůj klacek.

„Chci, aby ta kniha byla pryč z mého krámu. Hned!“

„Vypadám na to, že jsem sem přišel pro to, abych se s tebou hádal?“

Mendross se otočil na podpatku a rozhrnul závěs.

„Spyro!“ zaječel. Chlapcova hlava vystřelila zpoza otevřeného pytle s datlemi. Vlasy měl rozcuchané a oči napůl zavřené. „Někdy si myslím, že prospíš Soudný den, kluku!“ vyštěkl Mendross. „Jdi ven a podívej se, jestli nikdo nerozkrádá stánek.“ Spyro se na cestě ven zrovna nepřetrhl, ale bylo to jen tak tak.

Prošel jsem s Medrossem skrz závěs a ohlížel se při tom přes rameno. Oba degani se zase dostali do sevření, každý volnou rukou držel ruku s mečem toho druhého. Železný tlačil Degana pozadu směrem ke stánku prodavače mosazných věcí, zatímco Degan se snažil přenést váhu, aby tam místo něj spadl Železný. Závěs se zahrnul a zastínil mi tak výhled, a o chvíli později jsem uslyšel náraz a chřestění stovky kadidelnic a držáků lamp, jak slétly na zem. Přemýšlel jsem o tom, kdo dopadl na stůl. Místo abych se podíval, otočil jsem se k Mendrossovi. Prodavač ovoce vyklopil nenuceně koš s fíky na podlahu. Zespodu se vyvalil do hadrů zabalený svazek.

„Tady.“ Rozbalil deník a podal mi ho. „Nechci nic vědět,“ řekl, když jsem si ho vzal. „Nikdy. Rozumíš?“ Věnoval jsem mu křivý úsměv.

„Věř mi – to bych ti nikdy neudělal.“

„Hm. Před dvěma dny jsem mohl mít…“

Vyrušil nás Spyro, jehož hlava se vynořila zpoza závěsu.

„Tati!“ skoro křičel. Oči měl doširoka otevřené. Význam tohoto faktu ani jednomu z nás neušel. „Musíš jít ven!“

Pak jsem si uvědomil, že je ticho. Žádná známka bitvy.

Vyrazil jsem skrz závěsy a skoro přitom porazil Spyra. Udělal jsem dva kroky do ulice a zastavil se.

Degan a Železný stáli uprostřed náměstí, zbraně připravené, a ztěžka oddechovali. Kolem nich ležely mosazné výrobky všech různých tvarů a matně odrážely poslední denní světlo.

Ani jeden z nich si moc nevšímal druhého, místo toho zírali na to, co zbylo z davu, který je obklopoval. Nebo lépe řečeno na tucet nebo více mužů a žen, kteří vystoupili z davu s připravenými zbraněmi.

Nejdříve jsem si myslel, že to jsou Onuce, které přišly urovnat zmatek. Pak jsem si všiml, že nejbližší z nich na sobě nemá rudou šerpu. Místo ní měla stěží viditelný zlatý proužek uvázaný kolem ruky. Válečné barvy. Niccovy válečné barvy. A kurva!

Reflexivně jsem ustoupil vzad, když přes ulici zahřímal známý hluboký hlas. Stále měl sílu přimrazit mě uprostřed pohybu.

„Teď jsem tě dostal, ty malej hajzle!“ burácel Nicco. Napravo ode mě se rozestoupil dav a on vstoupil do otevřeného prostoru před stánky. Nejdřív jsem si myslel, že si válka vybrala na Niccovi svou daň, s opuchlýma očima, rozcuchanými vlasy a neupraveným oblečením vypadal, jako by ho právě vytáhli z postele. Pak jsem si všiml, že za ním stojí Rall’ad a uvědomil jsem si, že to bude nejpravděpodobnější vysvětlení.

Prodavač ryb viděl, jak na něj koukám, culil se a ustoupil hlouběji do davu. Parchant mrňavej! Jestli se z toho dostanu, upeču mu ksicht na jeho vlastním grilu.

„Bude to pro tebe bolestivý, Drothe,“ řekl Nicco a svíral ruce v pěst. „Moc bolestivý.“

Než jsem mohl odpovědět, podíval se stranou a oslovil degany.

„Proti nikomu z vás nic nemám. Jestli se chcete bít na mým území, přehlídnu to. Co se mě týče, můžete tenhle trh zdemolovat. Moji Strážci proti vám nezvednou prst.“ Ukázal na mě. „Ale jestli se budete plést mezi mě a tamto, budete mít problém.“

Pohlédl jsem na muže a ženy, které vzal Nicco s sebou. Všechny jejich zbraně byly kvalitní, všechny tváře vzteklé. Více než jeden z nich měl na sobě také aspoň nějaký druh ochrany. Čtyři měli ocelový límec, další dva kožený kabát, většina pak různé druhy helem, jeden měl dokonce na hrudníku připnutý dobře naolejovaný ocelový kyrys. Brnění se na ulicích obvykle nenosilo. To, že přišli vyparádění, znamenalo, že se připravili na problémy.

Poznal jsem mezi nimi některé tváře: Mythiase, Seri Břitvu, Jendu Kanálníka, dvojčata Děs a Běs, Blbce… Byli tady nejlepší z Niccových rváčů.

Svým způsobem jsem se skoro cítil poctěn, koho všeho shromáždil, přestože jsem věděl, že to nebylo míněno přímo pro mě. Co mě trápilo, bylo, že jich přišlo tolik, aby přemohli oba degany.

Železný se pomalu a chladně podíval na muže a ženy, kteří ho obklopovali. Degan jednoduše zíral na Nicca.

„Fajn,“ řekl Železný Deganovi. Degan neodpovídal. Stál uprostřed ulice, krev mu prýštila z ruky. Čišel z něj takový klid, že dokonce i kapsáři a prodavači vody se přestali hýbat.

Nicco zachytil Deganův pohled.

„Nebuď hlupák. Nestojí za to,“ řekl.

„Co ty o tom víš,“ odpověděl Degan. Pak se pohnul a Blbec, který byl od něj dobré čtyři kroky, padal k zemi, zatímco Degan tahal svůj meč z jeho levého oka.

Ticho se okamžitě proměnilo ve zmatek. Když poznali, že je zle, poslední z davu se vytratili z bezprostřední blízkosti krveprolití. Dva Strážce zachytil příboj zpanikařeného houfu a odnesl je pryč. Ostatní se vrhli na degany. Železný se zasmál, propracovával se vpřed ke třem Strážcům a s děsivou nenuceností zabil toho předního. Když se zbývající dva přesunuli ve snaze zabránit tomu, aby se spojil s Deganem, znovu se zasmál a volnou rukou je odmrštil stranou.

Degan ani na okamžik nepřerušil útok. Aniž by se ohlédl, zachytil botou Blbcův meč, vykopl a levou rukou chytil zbraň ze vzduchu. S mečem v každé ruce se teď hnal na Nicca.

Čtyři Strážci mu zastoupili cestu. Degan sekl levou rukou, kryl se pravou, uskakoval a švihal hrotem svého levého meče. Na krku nejvyššího ze Strážců se objevila sečná rána, rudě pulzovala a pak se muž zhroutil na zem. Další rána, úder, bodnutí oběma meči a další Strážce padl.

Vypadalo to, že si Degan razí cestu k Niccovi bez většího úsilí. Nad tou myšlenkou jsem se usmál. Pak se ze strany vyřítil další Strážce, donutil Degana, aby změnil postoj a bojoval na dvou frontách. Jeho postup se zastavil.

Nicco zbledl při pohledu na Degana, který se probíjel směrem k němu, ale měl ještě čas na přemýšlení. Vzpomněl si na mě.

„Dostaňte toho zkurvenýho Čenicha!“ zařval do prostoru. Začal kroužit směrem ke mně.

Nemusel jsem se rozmýšlet dvakrát. Zůstat stát znamenalo udělat ze sebe cíl. Jestli jsem chtěl někomu pomoct, potřeboval jsem se dostat ze stánku, nejlépe nějak nenápadně. Čím méně lidí bude vědět o tom, kde jsem, tím více škod můžu způsobit.

Vytáhl jsem rapír a přikrčil se za závěsem. Pak jsem uviděl Seri Břitvu, jak přes hromadu beden skáče ke stánku s odporným úšklebkem na kostnaté tváři.

Když dopadla, nic neřekla – ostatně nemohla, měla už roky vyříznutý jazyk. Pověst pravila, že jí to udělal manžel za to, že mu lhala. Jakmile se zotavila, použila dlouhé holičské břitvy, kterými stále vládla, rozřezala ho a prodala jako krmivo pro prasata.

Seri s cvaknutím otevřela a zavřela břitvy, otevřela a zavřela, a stříbřitá ocel se jen míhala. Přestože jsem sahal na meč, rozmyslel jsem si to – viděl jsem, jak rozsekala lepší šermíře, než jsem byl já, a byla to pro ni otázka vteřin.

„Pokračuj, vyzkoušej ji,“ řekl hlas. Pohlédl jsem doprava a viděl dalšího Strážce jménem Leander stát venku před stánkem. Přes rameno mu odpočíval pěchotní meč se širokou čepelí – suvenýr z jeho služby v imperiálních legiích.

Dva proti mně – viděl jsem větší šance v pravidelných kohoutích zápasech. Kdybych nedržel v levé ruce Ioclaudiin deník, mohl bych se pokusit vrhnout svou zápěstní dýku.

Pak jsem viděl, jak se za Seri pohnul závěs, přestože nefoukal žádný vítr. Odolal jsem pokušení se usmát. Pohlédl jsem na Leandera.

„Kolik?“ nadhodil jsem. Jeho oči se zúžily.

„Co kolik?“

„Kolik chceš, abys mě nechal odejít?“

Leander se na mě podíval, na chvíli byl ohromený, pak se zasmál.

„Myslíš kolik za podraz na Nicca? Nejsem…“

Pak přes mezeru v závěsu udeřil Mendrossův klacek. S hlasitým křupnutím dopadl na Serino ucho. Podlomila se jí kolena.

Já jsem zároveň hodil deník po Leanderovi. Neměl jsem z toho radost a moje útroby se svíraly, když jsem to udělal, ale jinak jsem po něm mohl mrsknout už jen mečem a ten jsem právě teď potřeboval víc.

Ten pohyb Leandera překvapil. Instinktivně zablokoval knihu mečem, takže minul rapír, kterým jsem okamžitě zaútočil. Ostří ho zasáhlo dospodu čelisti. Zarylo se hluboko, hlava mu sklouzla dozadu a byl mrtvý.

Stále jsem se vzpamatovával ze svého útoku a chtěl se otočit, abych poděkoval Mendrossovi, když mě něco udeřilo ze strany do hlavy. Mou první myšlenkou bylo: Co to sakra děláš, Mendrossi?, ale zapotácel jsem se, upadl a uviděl Mendrosse, jak stojí v zataženém vchodu s překvapeným výrazem ve tváři. Pak jsem spatřil Nicca, jak ke mně přistoupil, a já jsem poznal, kdo mě praštil.

Mendross šťouchl a švihl svým klackem, ale stánek byl příliš úzký na to, aby to mělo nějaký efekt. Nicco se natáhl a sebral mu zbraň skoro mimochodem. Pak chytil Mendrosse pod krkem a začal ho tlouct jeho vlastním klackem.

Vstal jsem ze země. Všechno se pode mnou houpalo, ale právě teď jsem neměl čas se tím zabývat. Sáhl jsem do míst, kam jsem upustil rapír – jednou, podruhé a na třetí pokus jsem ho našel. Najednou byl v mé ruce nemotorný a těžký. To nebylo dobré znamení.

To, že jsem byl Niccovi tak blízko, ve mně vyvolalo bouři emocí – strach, úzkost, nenávist, paniku, zoufalství, kupodivu dokonce i radost. Ale pod tím vším byla temná potřeba pomsty – pomsty za Kellse a jeho lidi, za všechny výprasky, které jsem utrpěl, za to, co právě zažíval Mendross, za Eppyrise a Cosimu a jejich děvčata. Chtěl jsem se pomstít za všechno, čemu mě tenhle zmetek podrobil v posledních sedmi letech, za všechno, co jsem musel podstoupit, protože to byla moje práce. Dobře, ta práce teď byla hotová a byl čas vzít si zpět svou hrdost a všechno mu vrátit.

Vyškrábal jsem se na nohy.

Když jsem se zvedl, Nicco se otočil a nechal Mendrosse na pokoji. Bez opory se Mendross zhroutil na zem. Silně krvácel z tolika míst, že jsem je ani nespočítal, a většina z nich byla na hlavě. Když dopadl, nehýbal se. Nicco přes něj bez dalšího rozmýšlení hodil klacek.

Zvedl jsem hrot svého rapíru a zaujal nejlepší postoj, jaký jsem mohl. Zdálo se, že se svět trochu ustálil, za což jsem byl vděčný.

Nicco se zašklebil a přikrčil se v zápasnické pozici, s rukama před sebou. Měl na sobě kožené gladiátorské rukavice, jejichž zadní strana byla pokrytá železem, dlaně a jednotlivé prsty byly vyztuženy řetězy pro zachycení ostří. Při pohledu na ně a na něj jsem byl překvapený, že jsem ještě při vědomí.

„Jen my dva, prcku!“ zahřímal Nicco. „Žádný degani, žádný Duby, žádný Strážci a žádný prodavači ovoce.“ Tleskl rukama o sebe, až to zazvonilo. „Chci si to vychutnat.“

„Nápodobně,“ řekl jsem a udělal výpad. Nicco musel počítat s tím, že jeho hrozby na mě působí stejně jako v minulosti, protože když jsem zaútočil, vypadal opravdu překvapeně. Trhl sebou vzad a stěží zvedl ruce včas, aby odrazil ostří. Pokročil jsem, tvrdě jsem udeřil dalšími dvěma údery a hlubokým seknutím v rychlém sledu. Nicco je všechny vykryl, ustupoval, dokud nenarazil na jeden z Mendrossových stolů. Vykryl další seknutí, pak sehnul hlavu a nahrbil ramena. Oči se mu zúžily.

Ten pohled jsem znal. Znamenal, že se řítím do problémů.

Dřív než mohl zaútočit a použít svou větší váhu k tomu, aby mě skolil, ustoupil jsem vzad a padl na zem. Rychle jsem se dvakrát překulil a byl jsem pod stolem a venku na náměstí.

Nicco zaklel, vyrazil po mně a cestou rozhazoval bedny a koše.

Rychle jsem se rozhlédl po náměstí. Degan se opíral o podstavec Elirokosovy sochy a svými dvěma zbraněmi zadržoval několik Strážců. Železný bojoval za běhu, schovával se ve stáncích a za nimi a využíval místa k tomu, aby útočníky vyvedl z rovnováhy a museli ho nahánět. Na zemi leželo víc těl, než když jsem se tam díval poprvé, ale oba degani také vypadali, že utrpěli další šrámy.

Důležitější bylo, že žádní Strážci nebyli v mé bezprostřední blízkosti.

Rychle jsem se podíval na zem po Ioclaudiině deníku. Byl nalevo ode mě, nedaleko od Leanderovy nohy. Nebylo jednoduché na něj dosáhnout, ale přesto nebyl příliš daleko. Pak mezi mnou a deníkem přistála bedna a byl jsem nucen obrátit svou plnou pozornost zpět k Niccovi.

Stál na náměstí přede mnou, jemně máchal rukama ve vzduchu a čekal na svou příležitost. Stáhl jsem se do těsnějšího krytu a sáhl po bojové dýce na opasku. Jestli se Nicco dostane přes hrot mého rapíru, budu potřebovat něco, co ho zažene do úzkých. Prsty levé ruky jsem právě otřel o rukojeť dýky, když se Nicco pohnul.

Chňapl po mém ostří, pokusil se ho chytit a vytlačit nahoru, zatímco sám se sehnul s připravenou pěstí. Přestal jsem se zabývat dýkou a odtančil vzad, přitáhl jsem rapír k sobě a pak s ním zaútočil na jeho oko. Nicco změnil časování svého útoku, po svém počátečním výpadu zpomalil. To znamenalo, že jsem couval rychleji, než on postupoval. Hrot mého meče švihl do prázdna. Nicco odrazil ostří a pokračoval.

Zapomněl jsem, jak dlouhé má ruce a jak jsou rychlé. Rapíry nejsou příliš vhodné na odrážení útoků, a s Niccovou zkušeností ve vlastní obraně jsem se rychle ocitl v defenzívě. Zbraň nebyla určená pro tento způsob boje, tři a něco stop oceli většinou bylo dost na to udržet rváče jako Nicco v odstupu. Dnes to však vypadalo, že ho víc zajímá, aby mě dostal do rukou, než aby se staral o několik zatoulaných bodnutí a seknutí.

Horší bylo, že mě tlačil tak tvrdě, že jsem neměl čas vytáhnout dýku. Kdyby se ke mně dostal dřív, než ji vyndám, byl bych vyřízený.

Něco se muselo změnit.

Degan by nepochybně provedl cosi dokonalého a smrtícího. Já jsem skočil vzad a udělal dřep na ulici. Vystrčil jsem meč před sebe, sehnul hlavu a levou ruku položil přes sebe jako ochranu. O vteřinu později jsem ucítil úder do rapíru. Pak do mě Nicco narazil.

Natáhl jsem se na dlažbě. Do pravé ruky mě řezala ostrá bolest, proběhla od lokte ke konečkům prstů a zase zpátky. Rapír mi s chřestěním vypadl z ruky.

Posadil jsem se a zpozoroval Nicca, jak se vedle mě zvedá na kolena. Jednu ruku si tiskl k pravému boku. Kolem rukavice mu prýštila krev.

Levou rukou jsem sáhl po dýce za opaskem. Nicco se naklonil a udeřil mě hřbetem ruky. Spadl jsem dozadu, natáhl se, dýka odplachtila pryč. Cítil jsem, že mi vzal nůž z boty, pak se na mojí levé ruce usadila bolavě těžká váha, přesně nad zápěstním pouzdrem. Cítil jsem, jak mě povrch ulice tlačí do svalů.

Nicco se natáhl z místa, kde mi klečel na ruce. I přes bolestivé grimasy se mu podařilo vykouzlit odporný úsměv.

„Došly ti hračky, Drothe? Znám tě moc dobře – vím, kde máš všechny svoje čepele.“ Natáhl se a udeřil mě do pravé nohy. Cvočky na kloubech vrazil hluboko. „Bota,“ řekl a pak mě praštil do břicha. „Opasek.“ Zhoupl se kolenem na mé ruce tam a zpět. „Zápěstí. Vynechal jsem něco?“

Při každém dalším mučení jsem zalapal po dechu, ale nevykřikl jsem – neměl jsem sílu.

Vztek mě opustil. Uvnitř jsem cítil prázdnotu, rostoucí pocit beznaděje. Eppyris a Cosima, Christiana, Degan, Kells, dokonce i Samota – nedodržel jsem slovo, které jsem jim dal, nezvládl jsem splnit ani jeden slib. Myslel jsem si, že dokud budu na ulici, dokud budu mít deník, dokážu překonat všechno. Že dokonce když poruším dohodu se Samotou, dokážu se nějak vyhnout následkům.

Byla to čistá a prostá nadutost. Teď jsem se díval po náměstí, abych viděl následky, které kvůli mně utrpěli druzí. Mendross, zbitý a zkrvavený ve vlastním stánku, Degan bojující o život nejen proti půl tuctu Strážců, ale taky proti Železnému Deganovi, Nicco systematicky drtící a ničící ty lidi a věci, kterým jsem slíbil, že jim pomohu, a mnozí další. Hazardoval jsem se životy druhých lidí a ani jsem si toho nevšiml.

Zkurvenej Čenich!

Nicco přenesl váhu a uvolnil tak trochu tlak na mou levou ruku. Vrátila se mi do ní krev a nové modřiny mě bolely a pálily.

„Dlouze a pěkně si popovídáme. Ty a já,“ řekl. „Velmi dlouze.“

Podíval se po náměstí, ujistil se, že žádný z deganů není v pozici, ze které by ho mohl zasáhnout, a pak se postavil. Moje čepel ho zasáhla ze strany poblíž boku, rozsekla mu maso a možná ho škrábla do kosti. Tady končily moje naděje.

Nicco se natáhl, sevřel do pěsti předek mé kazajky a zvedl mě na nohy. Částečně ochromenou pravou rukou jsem objal svou bolavou levačku. To způsobilo, že moje ruka zavadila o opasek a něco tvrdého, stočeného.

Pocítil jsem náhlou vlnu čehosi. Ne naděje – to ne, to ještě ne – ale možná zoufalství a kousku nejtemnější podlosti. To však stačilo. Nechal jsem pomalu klesat prsty pravé ruky dolů.

„Tak pojď,“ řekl Nicco. Přiblížil svůj obličej k mému. Byl cítit olejem a olivami. Moje prsty našly cíl a ovinuly ho, jak nejlépe dovedly. „Mám tři Bratry utrpení, který na tebe čekaj,“ zavrčel. „Každej z nich je připravenej pracovat na tobě osm hodin, dokud neřeknu, že je konec.“

Pak jsem v Niccových očích zahlédl smrt. Nevím, co viděl, ale stačilo to na to, aby odtáhl svůj obličej od mého. Usmál jsem se drsným úsměvem. Teď! Teď jsem to pocítil. Naději. A nenávist.

„Doufám, že jsi jim zaplatil předem,“ řekl jsem. Pak jsem švihl Jelemovým stočeným lanem mezi jeho nohama. Tvrdě.

Kapitola 28

Ozvala se série plesknutí tak rychle za sebou, že skoro zněla jako jedno. Niccovy oči se doširoka otevřely a otočily v sloup. Padl na zem. Stál jsem tam s kouřící smyčkou provazu v ruce a kolébal se z nohy na nohu. Pak jsem se sklonil a obtočil provaz kolem Niccova krku.

Uzly na provaze byly rozmístěny tak, aby rozdrtily krk oběti – což nebylo překvapivé, když uvážíme, že Jelemův vzor byl připraven pro vrahy. Když jsem lano omotal a zatáhl, všiml jsem si, že tři papírové runy nedoutnaly jako ostatní, ale byly bílé a celé. Zbyly mi na příště.

Nicco se nebránil. Myslím, že ani nevěděl, že umírá. Jeho obličej zmodral, pak zfialověl, ale nepřestával jsem ho škrtit, dokud se neobjevila krev. Ani pak jsem nepřestal – nedokázal jsem to. V podvědomí jsem věděl, že je mrtvý, ale něco mi nepřestávalo říkat: Ujisti se! Ujisti se! Takže jsem držel, dokud jsem nezačal dostávat křeče a mé ruce se neroztřásly únavou. I pak jsem si musel říct, že už můžu povolit sevření.

Když jsem mu konečně odmotal provaz z krku, musel jsem mu ho otřít o šaty, abych ho zbavil zbytků krve. Věděl jsem, že bych měl něco cítit – úlevu, znechucení, uspokojení – ale jediné, co jsem cítil, byl nejasný pocit marnosti. Nicco byl mrtvý, ale věci se nezměnily. Ne v tom, na čem záleželo.

Vstal jsem a viděl, že náměstí je bez života. Byl šerý podvečer. Zamrkal jsem a promnul si oči. Tma mi dělala dobře.

Otočil jsem se, abych zamířil k Mendrossovu stánku a knize. Pak jsem spatřil Degana a strnul.

Pořád stál zády k podstavci Elirokosovy sochy, ale teď se o něj vyčerpaně opíral. Kolem něj ležely v půlkruhu vyskládané mrtvoly jako úděsná barikáda. Ani jedno z těl nezaúpělo, ani jedno se nepohnulo, tak důkladná to byla jatka.

Degan byl potřísněn krví od hrudi dolů a od bicepsů k prstům na rukou. Jeho vlastní meč mu ochable visel v pravé ruce a chvíli mi trvalo, než jsem si všiml nové rány, která mu rozřízla paži od ramene k lokti. V levé ruce měl pořád Blbcovu zbraň, ale tahle ruka se mu viditelně třásla.

Rozhlédl jsem se po náměstí. Železný Degan nebyl nikde v dohledu.

Opatrně jsem stočil provaz do levé ruky. Zasunul jsem rapír do pochvy a přešel k Deganovi. Před půlkruhem mrtvol jsem se zastavil.

„Tak,“ řekl tiše, bezbarvě a vyčerpaně. Druhým mečem ukázal na Niccovo tělo. „Jaký to bylo?“

Ruka mi sevřela provaz, až zavrzal.

„Ty parchante!“

„Aha, takže rovnou k věci.“ Podíval se na své zakrvácené boty. Ze špičky si seškrábl malý kousek něčí kosti. „Nejdřív bych se tě rád na něco zeptal,“ pohlédl mi do očí. „Kdybych tě prostě požádal – potom co ses dohodl se Samotou a přišel jsi sem, abys to předal do rukou Železnýmu – abys dal ten deník mně, udělal bys to?“

Civěl jsem na něj. Věděl jsem, co mi tak zoufale chce říct, ale nedokázal jsem se přimět mu lhát. Degan kývl.

„To jsem si myslel. Takže už víš, proč jsem se musel odvolat na Přísahu.“

„Ne, to nevím. Nemusíš to dělat.“

„Nemusím?“ Opřel se zády o kámen. „Proč ne? Protože to tvrdí Samota? Nebo Železný? Protože si myslí, že císař nějak zničí říši, kterou tak úžasně dlouho chránil?“ Zavřel oči. „Proč jsi napadl Stín?“

„Cože?“

„Slyšel jsi mě. Proč jsi sám zaútočil na Šedého prince?“

„Protože ohrožoval Christianu, ohrožoval Kellse, organizaci, všechno. Chtěl je použít jako páku proti mně a dřív nebo později, až bych nebyl k ničemu, by z nich učinil příklad. Spočítal jsem si, že nejlepší šance pro ně je, když ho zabiju.“

„Ale musel jsi vědět, že nemůžeš vyhrát,“ namítl Degan. „Že můžeš umřít dřív, než se tam dostanu.“

„Musel jsem to zkusit. Nebyla jiná možnost.“

Degan se mírně usmál.

„To je totéž jako se mnou a deníkem. Nemůžu je nechat zničit říši jenom proto, že si myslí, že císař je hrozbou. Proto jsem se odvolal na tvou Přísahu – protože je to jediný způsob, jak zachránit říši i tebe.“

„Co tím chceš říct?“

Degan se zavřenýma očima převalil hlavu sem a tam po žulovém podstavci – nesouhlasné gesto unaveného muže.

„Nemyslíš si snad, že tě Stín přestane honit? Pokud jsi to neuhodl, nezabil jsem ho. Pořád tu je. A nebude mít radost z toho, až zjistí, že jsi ho nejen napadl, ale taky že jsi dal deník Samotě. Nezajímá mě, co ti slíbila – před Stínem se neschováš, Drothe.“ Otevřel oči a pohlédl na mě. „Ledaže…“

„Ledaže?“

„Ledaže si od tebe vezmu tu knihu,“ řekl Degan. „Stín ví, že mě nedokážeš zastavit, pokud by došlo k boji. Kdybych ji ‚sebral‘ – ať už by se to seběhlo jakkoli,“ usmál se, „nemohl by tě obviňovat, že jsi mu tu knihu nepředal.“

„Možná, ale pořád tu bude moje napadení. A z tebe taky nebude zrovna skákat radostí.“

„To nech na mně. Není tak dobrý, jak si o sobě myslí.“

„Minule byl dost dobrý, aby přežil.“

„Nebude mít pokaždý po ruce drobný.“

Zkřížil jsem ruce na hrudi.

„Takže ty říkáš, že utekl před tebou, potom co jste vyřídili Onuce?“

„Nazvěme to oboustranný ústup díky polehčujícím okolnostem. Kromě toho, musel jsem najít tebe a vrátit ti provaz.“

„A jen tak náhodou jsi ho donesl do Mendrossova stánku, aby mi ho předal. Dneska? Zrovna teď?“ Hladil jsem palcem jeden uzel.

„Když něco zkoušíš dost dlouho, jednou štěstí přijde. Kromě toho chodíš za svým malým zelinářem víceméně tehdy, když se něco hroutí.“

To jsem tak čitelný?

„Jo, jsi.“

Zakřenil jsem se. Pak jsem vzdychl.

„Co teď?“ Degan se odpoutal od sochy a postavil se zpříma.

„Odvolávám se na tvou Přísahu a vezmu si deník. Nic se nezměnilo.“

„Ne, nic se nezměnilo,“ řekl Železný Degan.

Otočil jsem se. Vystoupil zpoza dvou stánků. Kráčel zlehka a v jeho ruce si hověl meč. Košili měl promočenou potem a krátké vlasy přilepené k hlavě. Na pravém předloktí měl dvě čerstvé rány a škrábanec na kloubech levé ruky. Kromě říznutí na tváři od Degana měl ještě malou ránu na bradě. Žádné ze zranění nevypadalo vážně.

Podíval jsem se na Degana. Měřil si Železného a studoval jeho kondici. Nebyl z toho zrovna nadšený.

Železný vykročil z kruhu těl.

„Řekl ti, co dalšího se stane, jestli uspěje?“ zeptal se mě. „O následcích toho, že použil Přísahu, jak to právě udělal?“

„Jak ji použil?“

„Tady Bronzový používá Přísahu, kterou jsi mu dal, v přímém rozporu s Přísahou jiného degana – mě. A to není dovoleno.“

„Už se to stalo,“ řekl Degan.

„Dávná historie a jiná doba. Už to neděláme. Ale to na tom není nejhorší, že, Bronzový?“

Degan tiše stál se skloněnou hlavou a zpod obočí hleděl na Železného.

„Bronzový přijal tvou Přísahu, i když věděl, že v tom figuruju i já, a pravděpodobně na opačné straně. Přijetím tvé Přísahy se dostal do konfliktu se mnou.“ Nyní na Degana otevřeně zíral. „Nejenže se dostal do problému, ale pomohl ho vyvolat. To je ta poslední věc, přes kterou se Řád nepřenese.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že jestli Železnýho zabiju a vezmu si deník – v přímém rozporu s jehoPřísahou – budu vyloučen z Řádu a budou mě hledat,“ vysvětlil Degan.

„Zatímco když ho zabiju já,“ pokračoval Železný, „bude jeho jméno jen navždy vymazáno ze svitků. Už nikdy žádný Bronzový Degan. A samozřejmě, bude mrtvý.“

„Ale degani už museli mít v minulosti konflikt Přísah?“

„O to nejde,“ řekl Degan a narovnal se. Potěžkal oba meče, pak Blbcův odhodil. „Jde o vědomé se postavení bratru nebo sestře a jejich Přísaze.“ Jeho hlas zněl uštěpačně. „O tom, že raději udržíme smír než náš slib.“

„Ne, jde o věrnost,“ odsekl Železný. „O následování tradic Řádu a držení slova tomu, kdo přísahal, že se vydá stejnou cestou jako ty.“

„Moje slovo patří mně,“ oponoval Degan. Přehodil si meč do levé ruky a hrotem opisoval drobný složitý vzor. Zamračil se a vzhlédl k Železnému. „Věř mi – kdybych z toho dokázal najít jinou cestu ven, Přísahu bych nepřijal. Ale ty se mýlíš – v císaři, v říši a v tom, co musíme udělat – a to mi nedává jinou možnost.“

Železný přešel do volného prostoru, dál od mrtvol. Pozvedl meč, až měl jílec těsně pod bradou, a zasalutoval.

„Na staré časy.“

Degan vystoupil z kruhu těl.

„Bylo mi potěšením.“

Nepoznal jsem, jestli mluví ke mně nebo k Železnému. V porovnání s jeho bylo Deganovo zasalutování levou rukou nemotorné, pomalé a nejisté. Srdce mi pokleslo.

Oba muži zaujali postoj. Železný přenesl váhu. Pak byl mrtev.

Zamrkal jsem. Co to…?

Pořád jsem je viděl, Degana předkloněného, s pravou rukou na Železného zápěstí. Tahal za jeho ruku s mečem, zatímco jeho vlastní vklouzl pod ni. A Železného, s mečem napřaženým, ale mimo, s očima soustředěně přivřenýma a Deganovým mečem pod žebry a vystupujícím někde mezi lopatkami.

Kratičký okamžik stáli oba strnule přede mnou, stejně impozantně jako Elirokos na svém žulovém podstavci. Pak jsem zamrkal nebo vydechl, nebo se svět pootočil a čas se znovu rozběhl.

Železný se usmál. Otevřel ústa, aby něco řekl, ale vylezla z nich jen narůžovělá pěna a lehký vzdech. Degan se zašklebil a přikývl. Pak Železný padl k zemi. Degan vytáhl meč ze svého bratra ve zbrani a odstoupil. Mrazivě vydechl.

„To bylo těsně,“ roztřeseně si otřel čelo. „Bál jsem se, že to uvidí.“

Zíral jsem na něj. Degan si jemně otřel meč o Železného košili a zasunul jej zpátky do pochvy. Pak s velkou úctou vzal jeho meč a otřel jej o své vlastní šaty. Namočil prst v Železného krvi a otiskl jej o jílec meče, pak o pochvu. Pak obojí sebral, vstal a zasunul meč do pochvy.

„Pojďme,“ vybídl mě. „Teď, když jsme hotoví, pochybuju, že se Onuce budou držet v odstupu.“

Vydal jsem se za ním, přehrával si v hlavě souboj a snažil se doplnit chybějící kousky.

„Předpokládám, že je po všem,“ řekl jsem.

„Mezi mnou a degany?“ ozval se Degan přede mnou. „Jo.“

„Takže jak ti teď mám říkat?“ Degan neodpověděl. „Co chceš udělat s deníkem, až ho dostaneš?“

„Zničit ho.“

„Cože?“

„Co jsi čekal?“ řekl a hlas se mu svíral. „Dokud tu bude, je to hrozba.“

„A co císař?“

„Co s ním? Nevím, co by s deníkem udělal, ale i kdyby ho někam zamkl, pořád by ho někdo mohl použít. Bude lepší, když přestane existovat.“

„Ale ne všude se tam hovoří o reinkarnaci,“ namítl jsem. „Krucinál, dokonce ani o imperiální magii! V tý knize jsou informace o počátcích říše – od někoho, kdo to měl z první ruky.“

Degan se otočil tak rychle, že skoro upadl.

„Není to relikvie na prodej, Drothe. Hračka. Nevinná knížka o historii.“ Ukázal zpátky na náměstí a na Železného Degana. „Myslíš, že to pro mě bylo snadný? Pro to, co ta kniha může způsobit, jsem se vzdal svýho života, a ty mi teď chceš říct, že ji chceš vyměnit? Zničit jen část? Rozhlídl ses vůbec kolem sebe na tu zkázu, co způsobila?“ Ukázal před Mendrossův stánek, kde svazek ležel. „Ten deník je nebezpečný, a nejen císaři. Půjde do ohně.“

„Protože jsi slíbil, že ho budeš chránit?“

„Jo! Protože jsem na to přísahal!“

„A naše přísaha? Slíbil jsi mi pomoc, a že budeš jednat v souladu s mými zájmy. Jak ti v tom sakra pomůže to, že mě donutíš porušit své slovo?“

„Když si knihu necháš, nikdy nebudeš mít klid. Stín po tobě půjde. Císař po tobě půjde. Krucinál, možná po tobě půjde i degan! Věř mi, tvým ‚zájmům‘ nejlíp poslouží, když ta věc bude pryč.“

„Jak kurevsky pohodlný pro tebe je, že se moje ‚zájmy‘ kryjou s tvejma Přísahama!“

„Co to má znamenat?“ napřímil se Degan.

„Znamená to, že jsem ti věřil. Věřil jsem ti, že mé Přísahy nezneužiješ. Věřil jsem, že v tomhle všem znamená něco i naše přátelství.“

Neviděl jsem, jak se pohnul. Jen jsem cítil hřbet jeho ruky na své tváři. Zapotácel jsem se. Deganovy oči zářily jako v horečce. Celý vypadal jako v horečce.

„Jak můžeš něco takovýho říct?“ skřípal zaťatými zuby. „Po tomhle všem. Po tom, co jsem přijal tvou Přísahu s vědomím, co to pro mě znamená. Co to znamená pro Železného.“

„To je ono. Ty jsi věděl, co to znamená, ale neřekl jsi mi to. Já jsem viděl jen to, co je na druhý straně – Kells, Bratrstvo, já, Christiana. Z mýho pohledu to, že ti budu dlužit službu, vypadalo zatraceně dobře. Kdybys mi řekl, co to pro tebe znamená…“

Co kdyby to udělal? Změnilo by to něco? Nechal bych je v riziku, jen aby Degan nemusel jít do války se svým řádem?

Otřel jsem si krev, která mi tekla z úst, a ohlédl se na tělo Železného Degana.

„Proto jsi to udělal? Abys měl pravdu, když se ostatní mýlí? Abys byl ten degan, který zachránil císaře?“

„Ne.“

„Tak proč?“

Hleděl za mě a zatínal zuby.

„On je císař. Bez něj není impérium. Možná, že před čtyřmi nebo pěti stoletími by to mohlo fungovat, ale teď už ne.“

„Možná, že nebude žádná říše ani s ním.“

„Tomu nevěřím. Ne teď. Ne po…“

Nedořekl větu, zíral na náměstí, na své dílo. A v tu chvíli jsem věděl, že neměl jinou možnost. Připustit něco jiného by znamenalo, že zahodil svoji existenci pro nic, ba co hůře, pro mě. To jsem po něm nemohl žádat – ne po tom, co si vybral cestu a zpečetil svůj osud.

„Kniha půjde do ohně. Jasný?“

Přikývl jsem. Věděl jsem, proč to musí udělat. Ne pro císaře nebo pro říši, ale pro sebe. Položil mi ruku na rameno.

„Tak to bude nejlepší.“

„Já vím.“

Přikývl a otočil se. V tu chvíli jsem ho udeřil provazem zezadu do hlavy.

Nemohl jsem ho žádat, aby změnil názor, ale také jsem ho nemohl nechat knihu zničit. A to znamenalo, že jsem musel učinit rozhodnutí bez něj, bez ohledu na to, jak mě to vnitřně rozpolcovalo.

Objevil se malý záblesk a plesknutí. Degan zavrávoral a upadl. Meč Železného Degana s řinčením dopadl na dlažbu. Když jsem přiklekl ke svému příteli, cítil jsem hořký zápach sežehnutých vlasů.

„Je mi to líto,“ řekl jsem a hlas se mi skoro zlomil, „ale nemůžu to takhle nechat.“

Degan rychle mrkal a oči měl rozšířené šokem a překvapením. Jeho ústa se pohnula, ale nevyšla z nich žádná slova. Nebyl jsem si ani jistý, jestli mě vůbec slyší. Přesto jsem se však natáhl a posunul meč Železného mimo jeho dosah, pro každý případ.

„Pokud na tom ještě záleží,“ řekl jsem, „nejde o císaře nebo říši – už ne. Kdyby v tom bylo jen tohle, řekl bych k čertu s tím a kvůli tobě hodil deník do ohně. Seru na Dorminikose ve srovnání s Přísahou tobě. Ale jde o víc. O Christianu a Kellse a lidi, kterým jsem já přísahal, že je budu chránit. Jde o to, že Bílé šerpy teď budou Bratrstvo pronásledovat jenom proto, že pár z nás zakoplo o špatný kousek historie. Měl jsi pravdu, když jsi říkal, že Stín a říše si nedají pokoj, ale oni nejdou jen po mně. Jdou po všem, co má se mnou něco společného. A to nesmím dopustit – ani kvůli tobě.“

Deganova ruka sebou mdle cukla směrem ke mně. Jemně jsem ji odstrčil.

„Dokud budu mít deník, budu mít páku. A v tuhle chvíli to je to, co potřebuju. Zničení by mě o to všechno připravilo.“

Vstal jsem a podíval se na něj. Oči se mu hýbaly, pokoušel se na mě zaostřit, ale bradu měl pevně sevřenou. Slyšel mě, hádal jsem, a přesto…

„Omlouvám se,“ zopakoval jsem. „Za porušení Přísahy, za to, co jsi pro mě udělal, za…“ Podíval jsem se na provaz v ruce a zahodil ho. „Já jen… je mi to líto.“

Ležel na zemi, svíjel se a mračil. Odvrátil jsem se.

Rozhlédl jsem se po náměstí, protřel si oči a rozhlédl se znova. Viděl jsem, že zpoza závěsu stánku svého otce vykukuje Spyro.

„Spyro!“ křikl jsem. Oči se mu rozšířily hrůzou a pokusil se utéct. „Neopovažuj se utíkat, říkám ti!“ Ukázal jsem na Degana. „Pojď, přeneseme ho dovnitř. Hned.“

Spyro klátivě přiběhl. Napůl jsme nesli, napůl táhli Degana přes náměstí. Degan na mě chrlil tiché nadávky, ale jinak se nevzpíral. Když jsme dorazili, Mendross vykukoval zpoza závěsu. Obličej měl rozbitý a právě mu začínal natékat, ale přesto mi pokynul. Také jsem pozdravil, všechny peníze, které jsem měl u sebe, jsem položil na nejbližší koš a sebral deník ležící u Leanderových nohou.

Cestou z náměstí jsem sebral meč Železného Degana. Takovou věc nenechám skončit v nějakém vetešnictví.

Když jsem vyběhl do noci, slyšel jsem, jak na náměstí Pátého anděla dorazily Onuce. Jejich načasování bylo jako vždy dokonalé.

Měsíc zapadl, a když jsem vešel do čtvrti Raffa Na’Ir, obloha na východě mírně bledla. Ulice byly tiché až na šourání a nadávky, které přicházely zezadu. Zastavil jsem na křižovatce a čekal. Pravá ruka si hrála s jílcem rapíru.

„Zatraceně, Drothe, říkal jsem ti, že až sem nedojdu,“ stěžoval si Baldezar.

„No vidíš, a zvládls to.“

„Ne díky tobě.“

Sledoval jsem, jak se písmák belhá za mnou. Opíral se o berli, levou nohu měl ovázanou a zpevněnou dvěma dřevěnými dlahami. Dosud se úplně neuzdravil a už se neuzdraví. Seknutí Ptáčnice šlo nejen do svalu, ale zasáhlo i šlachu a kost. Z Baldezara byl mrzák.

Na zádech nesl velký pytel plný per a inkoustů, spolu s pergameny a sklenicemi tinktur. Nenabídl jsem se, že mu ho vezmu. Tohle byl případ, v němž jsem nelitoval svého podílu na něm. Pokusil se mě zabít – belhání se po zbytek života byla menší cena, než bych zaplatil já, kdyby se věci vyvinuly obráceně.

I přesto se nesl povýšeně. Hlavu vzhůru, ramena tak doširoka, jak mu berle dovolovaly. Byl mistrem své dílny a svého cechu a na to nesměl nikdo zapomenout – ani já. S někým takovým bylo těžké mít soucit.

„Mohli jsme si najmout aspoň nosiče,“ brblal Baldezar, když ke mně došel.

„Čím míň lidí ví, že jsi se mnou, tím líp.“ Proto jsem se cestou sem držel nejméně blok před nebo za ním a proto jsem se až do této chvíle nezastavil, abych s ním promluvil. Jediné oči, které nás tady uvidí, nepatří ani Bratrstvu ani říši.

„Co teď?“ urovnal si Baldezar pytel na zádech.

„Teď půjdete se mnou,“ řekl jemný hlas ze tmy.

Baldezar na berli nadskočil a skoro upadl, když se Jelem objevil ve dveřích. Všiml jsem si, že stojí na místě, kde bych ho měl svým nočním viděním vidět.

„Hezkej trik,“ poznamenal jsem.

„Není to ani hezký, ani trik,“ opáčil Jelem, „ale tvrdá práce. A měl bys být rád, že jsem vůbec přišel.“

Jelem měl pramalou radost, když jsem ho dříve vyhledal a chtěl po něm, aby mi v Raffa Na’Ir našel bezpečný dům. Jeho nadšení ještě pokleslo, když jsem mu řekl, že sem potřebuju dostat Baldezara. Nakonec ho až příslib odpovědí a dalšího materiálu přesvědčil, aby vystrčil krk tak daleko.

„Neboj se, toho, kdo mi činí laskavosti, se držím.“

„Z toho, co jsem slyšel, to musí být krátkej seznam,“ řekl Jelem. „Pojďte.“

Spolkl jsem repliku a následoval Jelema hlouběji do čtvrti. Několikrát se vrátil, kudy jsme přišli, a dvakrát se zastavil a do noci zamumlal zaklínadlo. Chvíli potom jsme došli k zeleným dveřím zasazeným v jinak nenápadné zdi z nepálených cihel. Prošli jsme dvěma místnostmi do dvora a pak do samostatného malého stavení. Bývalo to sedlářství a několik postrojů dosud viselo ze zaprášených hřebů ve zdech. Lehce tu byla cítit kůže.

Většinu prostoru zabíraly dva stolky, pár židlí a malá truhlice a v rohu byly srolované tři pokrývky. Ze stropního trámu visela zhasnutá lucerna a všude kolem se válely svíčky. Jedna z nich byla zapálená. Přes jediné okno visely dvě vrstvy těžké látky, aby se ani toto chabé světlo nedostalo ven.

„Je tu jen jeden vchod,“ poznamenal jsem. „To není dobrý, pokud nás někdo najde – není kam utéct.“

„Utéct?“ divil se Jelem. „Říkal jsi, že potřebuješ místo, kam by ses ukryl před císařem i Bratrstvem. Pokud tě někdo z nich najde, nezáleží na tom, jestli je tu pět dveří, deset oken a sedm komínů – nedostal by ses nikam.“ V tom měl pravdu.

„Jak povzbuzující,“ zavrčel Baldezar, když se dobelhal k jedné židli a se skuhráním se posadil. „Nuže, jsem tady.“ Ukázal na Jelema. „Tamto je tady taky. Co přesně od nás chceš?“

Jelem nakrčil tmavá obočí, ale mlčel.

Podíval jsem se na oba. Pořád jsem si nebyl jistý, jestli to můžu udělat. Bylo to znesvěcení daleko horší než pašování svatých traktátů nebo prodávání talismanů víry. Jednalo se o znesvěcení pravdy – pravdy daleko starší a hlubší, než do jaké jsem měl právo se plést. Až na to, jak jsem řekl Deganovi, že jsem neměl jinou možnost – ne po tom všem.

Sáhl jsem pod košili a vytáhl Ioclaudiin deník. Položil jsem ho na stůl.

„Chci,“ řekl jsem s rukou opřenou o popraskanou kůži desek, „abyste vy dva změnili historii.“

Kapitola 29

„Co je do prdele tohle?“ zírala Samota na svazek papírů, který jsem před ni položil.

Byli jsme ve výklenku odděleném závěsem od lokálu hospody ve čtvrti Dvě koruny. Venku svítilo slunce a lidé se zastavovali ve výčepu na brzce odpolední drink. Bylo tři dny po boji na náměstí Pátého anděla a některé části mého těla mě dosud bolely.

„Ioclaudiin deník,“ řekl jsem. „Nebo aspoň jeho nejdůležitější části.“

„Nejdůležitější části?“ ptala se nevěřícně. Dnes byla v hnědém – kožená kazajka a sukně, okrová košile, boty rezavé barvy s jasně žlutými punčochami. Jako obvykle jí z vlasů a oblečení visela sbírka amuletů. Tentokrát jsem neviděl žádnou poutnickou známku. „Co je se zbytkem deníku?“

Přinutil jsem se jí podívat do očí.

„Potřebuju ho k něčemu jinýmu.“

Okamžitě vyletěla ze židle.

„Cože?“

„Je to jediný způsob…“

„K čemu? Mě ojebat?“ Cvrnkla prstem do papírů. „Mně dáš sračky a zbytek deníku si necháš? To rozhodně nevypadá jako dohoda, kterou si pamatuju, že jsme spolu uzavřeli.“

„Bylo třeba udělat malou změnu.“

„Změnu? Co to má kurva znamenat?“

Poklepal jsem na papíry a snížil hlas.

„To znamená, že všechno, co bylo v deníku o císaři a reinkarnaci, je v tomhle svazku. Máš, co jsi chtěla, co jsi tvrdila, že potřebuješ, abys zachránila říši. Zbytek musí jít jinam.“

„Což znamená?“ zúžila oči do štěrbin.

„Což znamená Stín.“

Nezmínil jsem Jelema a stránky, které požadoval jako protislužbu za laskavost s Tamasovým provazem, ani poznámky, které si vzal za práci na knize samotné. Když jsem viděl její náladu, tak čím méně toho řeknu, tím lépe.

Kdybych očekával další výbuch vzteku, byl bych zklamán. Samota si jen hryzala ret a otočila se k závěsu.

„Gryphe!“

Objevila se hlava Strážce stojícího před výklenkem.

„Vyčisti lokál,“ poručila. „Všichni musí ven – i majitel. Dokud neřeknu jinak, tohle místo patří mně.“

Gryph zmizel zpět za závěsem. V místnosti proběhl krátký rozruch, který rychle utichl.

„Všechno čistý,“ ozvalo se z výčepu.

„Ty jdi taky.“

Ozvaly se kroky, pak otevírání a zavírání dveří a ticho. Samota se otočila zpátky ke mně.

„Co si kurva myslíš, že děláš? Měli jsme dohodu. Nemáš žádný právo rozhodovat, co uděláš s deníkem, natož ho rozdělit! Měl jsi aspoň…“

„Žádný právo? Mám větší právo na ten deník, než kdokoli jinej v tomhle posraným městě. Já jsem se potil, krvácel, zabíjel a zrazoval pro tu zatracenou věc. Zatímco ty jsi posílala do ulic Sekáče a fušovala do snů, já jsem bojoval s Princema a Zaklínačema a Strážcema v ulicích. Viděl jsem, jak jiný lidi bijou a mučí, protože měli tu smůlu, že se náhodou ocitli blízko u mě. Ten deník je víc můj než tvůj, Stína, císaře nebo kohokoli jinýho. Jestli je někdo, kdo si vydobyl právo rozhodovat, co s ním bude, jsem to já.“

„A jaký bylo tvoje geniální rozhodnutí? Dát Stínovi imperiální magii? Uděláš z něj nejnebezpečnějšího člověka ve městě! A co hůř, až ji začne používat, říše na nás udeří tvrději než kladivo na kovadlinu. Nebo se toho nebojíš? Možná dáš nějaký stránky taky císaři, aby sis kryl zadek.“ Znechuceně rozhodila ruce. „Tady nemůžeš udělat šťastným každýho, Drothe. Ani jsi to neměl zkoušet.“

„Seru na to, jestli je někdo šťastnej. A kdybych si chtěl krejt zadek, znám spoustu lepších způsobů. Dělám to, protože tohle je nejlepší způsob, jak ti pomoct, jak pomoct říši a jak udržet naživu lidi, na kterých mi záleží.“

„A Stín? Co až on začne bourat věci?“

„Dostane deník,“ narovnal jsem se, „ale ne dost, aby mu to moc pomohlo.“

„Co má sakra znamenat tohle?“

„Nikdy tu knihu neviděl. Neví, co v ní je – jenom to, že ji chceš ty a že hovoří o imperiální magii.“ Ukázal jsem na stránky před ní. „Když jsem nechal… svoje lidi… odstranit tyhle stránky, nechal jsem je zároveň upravit deník. Něco jsme přidali, něco odstranili, vymáchali ve vodě – pořád jsou tam poznámky o kouzlech, ale dá mu sakra hodně práce, než si poskládá něco dohromady.“

„A ty si myslíš, že si toho nevšimne?“

„Mý lidi jsou hodně, hodně dobrý.“

Zírala na mě a zarývala nehty do dřeva stolu.

„Krucinál!“ řekla nakonec. „Měli jsme dohodu.“

„Dodržel jsem ji tak, jak jen to šlo.“

„Dodržels ji tak, jak jsi chtěl. To je rozdíl.“

„Rozdíl je, že jsem si uvědomil, že mám povinnosti i vůči jiným lidem a že jsou stejně tak důležitý.“

„Jak pohodlný – kázat o morálce a podvést mě!“ Chtěl jsem něco namítnout, ale zadržela mě zvednutou rukou a pokračovala. „Ne, drž kurva chvíli hubu! Přemejšlím.“ Natáhla se po papírech a začala jimi listovat.

„A co lidi, co to pro tebe udělali? Musíme se o ně bát?“

„Ty ne.“

Předpokládal jsem, že Jelem bude spokojen, ale Baldezar? Teď na mě něco věděl a nepřekvapilo by mě, kdyby ho jednoho dne přepadlo pokušení to použít. Jediné, co ho pravděpodobně udrží zticha, je jeho spoluúčast na celé věci. Padělání části relikvie bylo koneckonců kacířství a přes všechno své naparování byl Baldezar zbabělec.

„A co budeš chtít od Stínu výměnou za deník?“

„Aby dal ruce pryč.“

„Odkud?“

„Od všeho, co má něco společnýho se mnou.“

„Myslíš, že to udělá?“

„Nemám moc na výběr. Jak už jsi řekla, pokud se rozhodne, nedokážu ho udržet stranou od kohokoli, takže to nejlepší je přimět ho, aby toho nechal sám.“

„A když ne?“

Pokrčil jsem rameny.

„Ty si myslíš, že ti budu věřit, že nemáš záložní plán?“ Založila si ruce na prsou. „Určitě je v tom něco víc.“

„Záleží na tom,“ řekl jsem. „Jsem pořád tvůj?“ Zavrtěla hlavou.

„Po tomhle ne. Nemůžu ti dát víc než volnou cestu ke dveřím a i to je velkorysost. Podle toho, co víš a co jsi udělal, bych tě měla na místě zabít.“

„Ale to neuděláš.“

„Neudělám,“ souhlasila. „Dodržel jsi přinejmenším část dohody, a to se počítá. Moh jsi dát Stínovi všechno, ale dal sis spoustu práce, abys zakryl, cos dal mně. Aby sis to špatně nevyložil – netěší mě, co jsi udělal, spíš jsem kurevsky nakrknutá, ale nezabiju tě.“

„Díky.“

„Zmiz mi z očí,“ mávla netrpělivě rukou. Vstal jsem a už jsem byl napůl za závěsem, když znovu promluvila. „Drothe! Ještě poslední věc.“

„Co?“ zastavil jsem se, ale neotočil.

„Železný. Co se s ním doopravdy stalo?“

Nadechl jsem se – z plných plic.

„Snažil se mi pomoct dodržet slovo, který jsem ti dal. Do tý doby jsem si nebyl jistý, jestli to udělám. Umřel při plnění Přísahy.“

Za závěsem bylo ticho. Ještě chvíli jsem počkal, pak jsem prošel výčepem a dveřmi na ulici.

Schody vzadu ve skladišti v Pustině vrzaly, když jsem po nich stoupal. Schválně jsem ignoroval týden staré skvrny od krve, kterých si všimlo mé noční vidění, stejně jako ozvěnu bolesti v noze při každém kroku.

Stejně jako když jsem tu byl naposledy, byla tma, a podobně jako tehdy místo páchlo špínou a plísní. Teď však nepršelo ani mě sem neposlal Stín někoho najít. Byl jsem tu, abych se setkal s Šedým princem. Sám.

To na tom bylo nejdivnější – nemít vedle sebe Degana. Jeho nepřítomnost na mě doléhala cestou přes Pustinu a teď ještě víc. Nebyl to jen pocit bezpečí od silného muže s připraveným mečem, který mi chyběl, ale nepřítomnost jeho hlasu, jeho černého humoru, kvůli níž jsem se cítil nahý. Bylo to, jako by mi chyběla část mého stínu.

Poslední tři dny jsem strávil zalezlý s Jelemem a Baldezarem. Schůzka se Samotou byla mým prvním větším výletem do ulic od chvíle, kdy jsem zabil Nicca. Spousta lidí mě za to chtěla vidět mrtvého, nehledě na množství dalších věcí. Teď byla ta nejlepší chvíle vyrovnat účty, zvlášť s Čenichem v nemilosti. Ale přes to všechno jsem dvakrát vyklouzl ven – poprvé, abych požádal Ptáčnici, aby našla Degana, a podruhé, abych zjistil, že se jí to nepodařilo.

Pořád jsem si nebyl jistý, jestli to pro mě byla úleva nebo ne. Jedna moje část si chtěla s Deganem naposledy promluvit, pokusit se všechno vysvětlit, slyšet, že to chápe, nebo klidně ať mě pošle do háje – hlavně abych se mohl omluvit. Ale druhá část věděla, že bez ohledu na to, co bych řekl, vše mezi námi bylo zničené. A tahle část byla ráda, že nemusím podstoupit muka pokusu o vysvětlení nevysvětlitelného.

Závěs pořád ležel ve dveřích. Přešel jsem přes něj přibližně do poloviny místnosti. Odložil jsem objemnou kabelu, již jsem přinesl, a vytáhl svíčku, kterou mi dal Jelem. Byla tlustá asi jako moje zápěstí a těžká, ze špinavě žlutého vosku, který vypadal jako lůj, ale byl o něco měkčí na omak. Byla dlouhá jako polovina mého předloktí s čistě zaříznutým vrškem a spodkem.

Postavil jsem svíčku na podlahu a vytáhl křesadlo. Jiskrou jsem zapálil troud a přiložil jej ke svíčce. Knot vzplál, prskal jako vzteklá kočka a zhasl. Čekal jsem. Pak, přesně jak říkal Jelem, se svíčka rozhořela. Plamen byl malý a žlutý, s jemnými stříbrnými odlesky na okraji. Pokud nevíte, že tam máte hledat stopy magie, přehlédnete je. Spoléhal jsem na to.

Prohlédl jsem si místnost. Čtyři okna, jedny dveře, žádné židle. Zvedl jsem závěs a za chůze ho skládal. Deník jsem strčil do závěsu tak, aby nebyl vidět, a položil pod sebe, když jsem si sedal na vzdálenějším okraji kruhu světla, dost daleko od dveří. Za sebe jsem položil pytel s mečem Železného Degana, vytáhl váček se semínky, který jsem dostal od Jelema, a čekal.

Stín se objevil o hodinu později, což bylo o tři hodiny dříve, než jsme měli sjednanou schůzku. Nevěděl jsem, jestli mi to má lichotit nebo děsit.

Svíčka mě samozřejmě prozradila. Stín vklouzl bez váhání dovnitř a šel přímo ke mně. Jeho plášť za ním za chůze vlál a odhaloval náznaky šedého kabátce, černé vesty, vysokých jezdeckých bot a meče se stříbrnou rukojetí. Jeho tvář byla závojem temnoty.

Seděl jsem bez hnutí a s každým jeho krokem mi srdce tlouklo hlasitěji. Když došel k okraji kruhu světla, promluvil jsem.

„Blíž už nechoď!“

Stín ještě o dva kroky postoupil a zastavil se přesně uvnitř kruhu světla.

„Jsi tu brzo,“ řekl.

„A ty ne?“

„Já jsem nevytáhl nůž, když jsme se naposledy potkali. Říkal jsem si, že bude lepší přijít dřív a ujistit se, že pro mě nebudeš mít připraveno další překvapení.“

„A možná nastražit pár vlastních.“

„Myslím, že oba víme, že to není třeba,“ mávl zamítavě rukou. Kápě se otočila sem a tam a prohlédla si místnost.

„Není tady,“ řekl jsem. Věděl jsem, že se rozhlíží, jestli někde v temném koutku nečíhá Degan. „Ani nikdo jinej. Jenom ty a já.“

„Což tě nechává mně na milost.“ Zkřížil ruce a pravá se mu dostala nepříjemně blízko jílce meče. Pamatoval jsem si na jeho souboj s Deganem. Proti němu jsem neměl šanci, aspoň ne v přímém souboji. „Jestli mě chceš přemluvit, abych tě nezabíjel, musíš mít dobrý argumenty.“

Vylovil jsem semínko a strčil si ho do pusy.

„Mám Ioclaudiin deník. Chci si promluvit o podmínkách.“

Stín zaklonil hlavu a rozesmál se.

„Takže ses nakonec rozhodl to udělat. Nejdřív jsi zradil Nicca, teď Kellse. Ohromné! Stává se z tebe loutkář, Drothe. S trochou peněz a času bys to mohl dotáhnout na Ušlechtilého.“

„Jestli je to nabídka práce, nemám zájem.“

„Není.“ Stínův hlas se vrátil do stejně vážného tónu jako můj. „Pokusil ses mě zabít. To nemůžu nechat jen tak. Projevy shovívavosti, natož nadržování, by jen podryly mou pověst.“ Zastrčil palce za opasek s mečem. „Baronku nechám naživu. Tebe taky, ale musí tu být viditelný následek – chybějící prst, ucho, něco malého. A budeš muset opustit Ildreccu. Na pět let, možná sedm – dokud lidi nezapomenou.“

„To jim nepotrvá tak dlouho.“

„Mně jo.“

Takže takhle to je – pro Stín to nebyl jen obchod, bylo to osobní. To, že jsem po něm skočil a dostal se z toho, ho užíralo víc než myšlenka, že se Samota dostane k něčemu, co chtěl mít sám. Pokud ho nepřesvědčím, že to, co mu můžu nabídnout, je cennější než se do mě pustit, neodejdu odsud v jednom kuse. Zavrtěl jsem se a cítil pod sebou deník.

„Zapomněl jsi, co je v tý knize? Čím jsem si musel projít, abych ji dostal?“ Rukou jsem objel temný prostor kolem nás. „Degan a já jsme v týhle místnosti bojovali s Bílýma šerpama. Kvůli tomu má říše v Deseti cestách vojsko. Krucinál, musel jsem se proplížit přes jejich pozice, jenom abych se sem dostal. Je to zasraná imperiální magie! A teď mi říkáš, že výměnou za něco, co ti dá sílu chytit Bratrstvo pod krkem, ze mě odsekáš kousky a vyženeš mě z Ildreccy?“ Krátce, uštěpačně jsem se zasmál. „Něco mi říká, že můžu požadovat víc.“

„Můžeš požadovat, co chceš, Drothe. Ale musíš při tom myslet na jedno – vyjednávání je účinné, jenom když obě strany mají co ztratit. Jestli odtud odejdu v ruce s deníkem nebo s tebou, na tom nezáleží. Tak či tak budu spokojený. A tak či tak tu knihu nakonec stejně dostanu.“

„A pokud jsem s deníkem udělal náhradní opatření?“

„Pro případ, že by ses nevrátil? Co s ním chceš udělat? Zničit ho? Politováníhodné, ale pak ho nebude mít nikdo. Dát ho Samotě? Pokud bys to chtěl udělat, už by se tak stalo a teď by byla tady a kryla ti záda. Prodat ho císaři?“ Vysmál se mi. „Oba víme, že máš větší šanci se mnou než zkoušet se dohodnout s císařem. Ne, pokud ho nezničíš, najdu ho. Přece jen jsi dokázal, že to možné je.“

Podíval jsem se na kápi. Přesně takhle jsem si představoval, že se to bude odehrávat. Stín nebyl z těch, kteří by vyjednávali, pokud nemusí – je to koneckonců Šedý princ. Oba jsme věděli, že jediná páka, kterou na něj mám, je ta kniha, a jakmile ji dám z rukou, bude veškerá síla na jeho straně. V tomhle jsme si alespoň nic nenalhávali. Jediná věc, která mi nahrávala, byla skutečnost, že se mě nepokusil zabít hned, jak vešel do místnosti. A i to bylo přinejlepším pochybné štěstí.

„Nebudu svou nabídku opakovat,“ řekl Stín. Vzdychl jsem a rozmotal závěs.

„Já vím.“

Vytáhl jsem deník a vstal. Stín se zachechtal.

„Celou dobu jsi na něm seděl? Nedá se říct, že bys neměl kuráž.“ Natáhl ruku.

„Takže takhle je to?“ vykročil jsem vpřed. „Přes všechny pózy a záhady a kouzla nakonec kšeftuješ jako obyčejnej hrdlořez na ulici? Dej mi ten pytel, nebo je po tobě? Od Šedýho prince jsem čekal víc.“

„Máš, co si zasloužíš. Pro tebe, milý Čenichu, je tohle ažaž.“

Zastavil jsem se vedle svíčky. Hleděl jsem na knihu ve svých rukou, pak na Stín. A jeho pohled se setkal s mým. Usmíval se. Byl to samolibý úsměv masitých úst nad tmavou bradou tvaru listu a pod dlouhým nosem. Vysoké lícní kosti dodávaly jinak kulaté tváři ostré hrany. Ale co mě ohromilo nejvíc, byly obrovské vrásky od smíchu kolem očí a úst. Kdo by čekal, že se Šedý princ jako Stín bude tak srdečně smát, až se to projeví na jeho obličeji?

Usmál jsem se a viděl, jak jeho škleb vadne. Cítil, že se něco změnilo, ale ještě nepřišel na to, co to je. Nevěděl, že ho vidím, že veškerá magie v místnosti byla spálena Jelemovou svíčkou.

„Ne,“ řekl jsem, „zasloužím si víc.“ A mrštil po něm deníkem. To poslední, co jsem z něj ve světle svíčky zahlédl, byly rozšiřující se oči a reflexivní hmátnutí po knize. Pak jsem kopl do svíčky a místnost potemněla.

Kapitola 30

Odkutálel jsem se doprava mimo přímou palebnou linii. Plamen svíčky zhasl, ale stejně nějakou chvíli trvalo, než se probudilo mé noční vidění. Nechtěl jsem jen stát a čekat, až si pro mě přijde smrt.

Předpokladem ovšem bylo, že se můj noční zrak probudí. Můj otčím provedl rituál skoro před dvaceti lety. U tak starého kouzla si Jelem nebyl jistý, co s ním svíčka provede. Stejně jako všechno ostatní dnes v noci to byl risk.

Potmě jsem udělal ještě další dva kroky doprava, tiše přitom vytáhl rapír a čekal. Slyšel jsem Stín před sebou, jak něco brblá. Pak jsem spatřil náznak pohybu – rozmazanou jantarovou skvrnu vzdálenou několik kroků, která vypadala jako ruka rychle se pohybující vzduchem. A další. A pak jsem náhle uviděl obraz přikrčené postavy v kápi gestikulující ve tmě a obdélník knihy ležící zapomenutě u jejích nohou.

Vzduch před Stínem byl prázdný – nebyla v něm žádná energie, světlo, hrozba. Posunul jsem se dále doprava, když sáhl po opasku a hodil před sebe hrst mincí. Cinkly o prkna na podlaze a odmítly se roztavit jako proti Deganovi.

Stín nebyl hlupák. Jakmile viděl, že mu jeho přenosné kouzlo nepomůže, otočil se a vyrazil směrem, odkud přišel. Nemohl jsem se mu divit – kdybych byl v tmavé místnosti s chlapem, který zhasl světlo, chtěl bych taky ven. Nikdo takovouhle situaci nenastraží bez plánu.

Škubl jsem levou rukou, cítil, jak do ní sjel zápěstní nůž, a vrhl ho. Nesnažil jsem se ho přímo zasáhnout – byla tma, pohyboval se a házel jsem levou rukou. Šance, že bych ho zasáhl třeba jen rukojetí dýky, byly mizivé. Ale trefit zeď tak, aby to bylo dost hlasité, a pak ještě jednou, když nůž dopadne na podlahu, to bylo naprosto něco jiného.

Při tom zvuku Stín ztuhl. Jeho meč byl okamžitě venku, šermoval jím před sebou, kolem sebe a za sebou ve smrtícím kruhu. Když se ho nikdo nepokusil probodnout, znovu začal pomalu postupovat.

„Byla to ta svíčka, co?“ pronesl do tmy. „Nějak vyrušila magii.“

Viděl jsem, jak se kápě naklání sem a tam a větří jakýkoli pohyb, jakýkoli zvuk. Levá ruka mu opět projela vzduchem. Nic se nestalo.

„A taky si nemyslím, že ta tma byla nehoda. Což znamená, že máš způsob, jak mě najít.“

Mlčel jsem a otáčel se, abych se k němu dostal šikmo zezadu. Stín se znovu rozmáchl mečem a změnil směr. Další sek, další otočka, dva kroky, série výpadů a zasvištění meče vzduchem, pak kryt a rychlé bodnutí.

Nerozeznal jsem, jestli jde o nacvičenou sekvenci pohybů nebo jen náhodné rozmachy, ale rozhodně se – a především pak jeho meč – pohyboval nepředvídatelným způsobem. Dělal, co mohl, aby kolem sebe vytvořil ocelovou stěnu, kterou budu muset proniknout, pokud to chci mít rychle z krku. A já jsem potřeboval, aby to bylo rychle.

Vytáhl jsem dýku z boty. I když jsem si přál s ním skoncovat jediným bodnutím, věděl jsem, že ne vždy se to podaří. Meče, jako je ten můj, dokáží stejně snadno zranit jako zabít, ale když se dostanete nablízko s dýkou, šance, že někdo skončí mrtvý, se o hodně zvýší – obzvlášť když jeden ze zúčastněných nevidí.

Sklonil jsem meč tak, že se jeho hrot lehce dotýkal podlahy, a přiblížil se. Stín mířil doleva a pokoušel se dostat k jedné zdi. Jeho meč se neustále pohyboval a prsty tančily. Připlížil jsem se blíž. Ještě nanejvýš dva kroky.

„Používáš noční vidění?“ zeptal se, když kolem sebe pročísl kruh. Strnul jsem. Díval se přímo na mě. Pak se otočil. Vydechl jsem. „Slyšel jsem o tom, samozřejmě, ale nikdy jsem nepoznal někoho, kdo ho má.“ Jeho kápě se otáčela sem a tam. „Kdybych to věděl… Jaké bych pro tebe mohl mít využití…“

Napřímil jsem se.

„Využil jsi mě až dost i bez toho.“

Pak jsem se přikrčil.

Stín okamžitě švihl mečem po mém hlasu. Byl dobrý – i když jsem byl při zemi, cítil jsem závan vzduchu kolem meče, jak šel po mém těle a ne po hlavě – větší cíl, větší šance.

Udělal jsem totéž, jen můj výpad mířil odspoda nahoru a doprava na jeho hrudník. Můj meč narazil a… prohnul se?

Na rapíru jsem cítil, jak škrábe kov o kov, když jsem zakroutil ostřím v pohybu, který mu měl rozpárat vnitřnosti, ale jen prohnul látku jeho kazajky. Stín zavrčel, ale nepadl ani nekrvácel. Brnění. Podle všeho kroužková košile. Parchant!

Zaryl jsem špičku rapíru hlouběji do jeho zbroje a zvedl jílec nad hlavu. Zároveň jsem levou rukou švihl dýkou po jeho noze. V témže okamžiku, kdy se dýka potkala s nohou, se střetly i naše meče. Ani pro jednoho z nás to nebylo dobře. Zatímco mně se podařilo rozříznout mu nohu nad botou, náraz Stínova meče ten můj rozpůlil. Doufal jsem, že síla nárazu zapůsobí jako úder kladiva do hřebíku a protlačí hrot mého rapíru skrz jeho brnění, ale místo toho se mu ho tím jen snáze podařilo zlomit. Zatracenej Stín a jeho ocel z Černýho ostrova!

Stáhl jsem se, přičemž jsem se jen taktak vyhnul výpadu naslepo, a po čtyřech lezl pryč.

„Hezkej pokus,“ řekl Stín. Jeho hlas byl stísněnější než ještě před chvílí. „Štěstí, že nejsem důvěřivej, co?“

„Myslíš to brnění?“ ptal jsem se, když jsem se sunul přes místnost k pytli. „To jenom znamená, že tě budu muset rozebrat po kouskách a začít na krajích.“ Odhodil jsem zbytek rapíru hlasitě doprava.

Stínova kápě se natočila směrem po zvuku, pak se obrátila zpět ke mně. Prsty jeho levé ruky znovu tančily. Ulehčoval své pravé noze.

„Myslíš?“ začal se prořezávat vzduchem kolem sebe. „Pokud vezmeme v úvahu, že jsi právě přišel o meč s někým, kdo ve tmě nevidí, mám dojem, že tvoje práce právě skončila.“

Když jsem přiklekl k pytli na druhém konci místnosti a sáhl dovnitř, temně jsem se zasmál.

„Měl jsi štěstí,“ opáčil jsem, když se moje ruka sevřela na jílci meče Železného Degana.

Tiše jsem ho vytáhl, vstal a zvedl ho. Ocel z Černého ostrova mi prakticky tančila v ruce. Byla to těžší zbraň, než na jakou jsem byl zvyklý, a byla určená spíše k sekání než bodání, a také byla trochu zakřivená, ale co se dá dělat.

„Myslím, že se o tebe dokážu postarat i s dýkou. Potmě určitě.“

Usmál jsem se, otočil a udělal krok směrem ke Stínu.

Tam. Jiskra světla na konečcích jeho prstů, sotva viditelná i mým nočním viděním. Zamrkal jsem. Nebyl to jen přelud? A jestli ne, všiml si jí on?

Stínovy prsty se pohybovaly pomalu a opatrně. Sklouzl po nich zákmit duchovitého světla. Stín se tiše zachechtal. Všiml si. Magie se vracela zpět.

Jelem mi nedokázal říct, jak dlouho efekt svíčky vydrží. Záviselo to na tom, jak dlouho by hořela a kolik magie spotřebovala. Čím déle, tím lépe. Doufal jsem, že budu mít k dobru tři hodiny, ale Stínův brzký příchod mi dal stěží jednu. Což znamenalo méně než pět minut bez magie.

Vyrazil jsem přímo na něj s mečem vzhůru a dýkou v druhé ruce. Už nebyl čas na ukrývání se – žádné nože ve tmě, žádné čekání na nejlepší okamžik, žádné pokusy nechat toho grázla, aby se potil, jak si zaslouží. Teď to byla jednoduchá záležitost – vyřídit ho dřív, než sesbírá dost magie. Pokud to urychlím, měl jsem šanci – tma byla pořád na mé straně. Když to nezvládnu, no, jak jsem říkal, aspoň jsem ho donutil bojovat.

Pořád jsem byl tři kroky od něj, když ve Stínově ruce vykvetl oheň. Srdce mi pokleslo a náhlé světlo mě pálilo do očí, ale nezastavil jsem. Jen jsem pro efekt zařval.

Nevím, jestli to bylo výkřikem nebo překvapením, že mě vidí skoro u sebe, ale zapotácel se zpět. To bylo dobře, protože výhonky plamene, které hodil, proletěly kolem mého levého ramene, místo aby mě zasáhly doprostřed obličeje. Špatné bylo, že i tak jsem na uchu a tváři cítil horko z prolétávajícího ohně.

Ucukl jsem, což stačilo na to, abych musel provést improvizovaný úder. Místo seknutí do míst, kde Stínův krk přecházel v rameno, zamířilo těžké ostří na jeho levou nohu. Stín zachytil můj meč svým a energii úderu využil pro svůj vlastní výpad.

Rychle jsem se přiblížil, abych se dostal dovnitř oblouku jeho seknutí. Největší síla úderu je na hrotu meče a dostat se kolem něj je pro mě bezpečnější. Zároveň jsem zaútočil dýkou, znovu a znovu, krátkými pohyby zespoda. Bodal jsem jen do kroužkové košile, ale nestaral jsem se o to. Potřeboval jsem jen zůstat v kontaktu, kde mi moje výška a dýka přinese výhodu. I když se mi nepodařilo košili propíchnout, tlačil jsem mu ji na tělo – tvrdě. Se štěstím mu zlámu pár žeber nebo něco roztrhnu.

Stín se otočil, aby mohl reagovat na můj útok. Cítil jsem, jak mě hruška jeho meče tluče do zad, ale neměl ten správný úhel, aby do toho mohl dát sílu. Zatlačil jsem ještě tvrději a měnil směr bodání – tu odspoda, tu shora, tu ze strany – aby pro něj bylo těžší chytit mě volnou rukou. Pokud se mi podaří dostat mu čepel do podpaží nebo dokonce ze strany do hlavy…

Pak jsem uviděl, jak se jeho levá ruka zvedá a blíží k mému obličeji, přesně jako předtím. Otočil jsem se a padl k zemi. V následujícím okamžiku jsem na podlaze spatřil svůj stín v záblesku jasného světla. Když jsem vrávoral pryč, cítil jsem žár – v očích, ne ve tváři. Nebylo to až tak zlé jako tehdy venku, pořád jsem viděl podlahu, rozeznal jsem svou ruku, i když všechno se jakoby komíhalo. Před očima se mi jantarová mísila se žlutou a sílila a slábla, ne jako stálý přísvit, na jaký jsem byl zvyklý. Vypadalo to skoro jako…

Och!

Zvedl jsem oči. Černá stěna místnosti hořela. Stínův ohnivý oblouk musel projít kolem mě a zasáhnout staré dřevo a omítku. Zatím to nebylo hučící peklo, ale soudě podle toho, jak rychle se šířil, to dlouho nepotrvá.

Otočil jsem se. Stín byl možná deset kroků ode mě, lehce nahrbený, s levým předloktím přitisknutým k boku. Meč měl připravený v pravé ruce, v levé, poblíž hrudi, se mu třpytily mince.

„Už žádná tma, Drothe,“ řekl v sálajícím, sílícím žáru ohně. „Žádný očarovaný svíčky.“ Pomalu se napřímil a narovnal ramena. „Teď je řada na mně.“

Udělal krok a já jsem vyběhl. Ne ke dveřím, ale k závěsu, který jsem měl jako polštářek. Za této situace se odtud mohl dostat jen jeden z nás – utíkat ke dveřím by mi vyneslo jen meč – nebo něco horšího – v zádech.

Zahodil jsem dýku a levou rukou popadl závěs. Otočil jsem se a vyhnul se první spršce roztaveného kovu letící vzduchem. Protřepal jsem závěs, strčil do něj ruku a dvakrát zamával látkou ve vzduchu, aby se mi obtočila kolem dlaně a předloktí. Několik stop látky zůstávalo volně viset, což mi dodávalo pružnou stěnu tkaniny, kterou jsem mohl použít buď jako štít, nebo jako bič.

Zametl jsem ze vzduchu další minci, pak ještě jednu. Přiletěly ještě dvě a Stín se hnal hned za nimi. Už si nehrál. Nepohrával si se mnou mečem ani nezůstal vzadu a neházel mince, dokud by ze mě nezbyla vyčerpaná kouřící hromada. Přihnal se rychle a meč v jeho ruce byl jen nejasný odlesk plamenů. Sekl po mé hlavě, podruhé, pak přišel vnější útok, následovaný výpadem a dalším sekem, to vše během méně úderů srdce, než by stačilo na vyslovení. První dva údery jsem zachytil svým mečem, třetí se se štěstím zamotal do závěsu, stěží jsem se vyhnul čtvrtému a jen jsem sledoval, jak poslední rána prosvištěla na tři prsty před mým obličejem.

Podnikl jsem protiútok, ale Stín ho téměř bez námahy odvrátil a hodil mincí po mém zátylku. Neměl jsem čas zvednout závěs, takže jsem jen uhnul hlavou, jak jen to šlo.

Přímo uprostřed levého ramene jsem ucítil palčivou bolest. Vykřikl jsem a ustoupil. Přikrčil jsem se a natáhl závěs před sebe. Světlo v místnosti bylo jasnější a začínal jsem cítit žár ohně šplhajícího se po zdi. V mihotavém světle jsem viděl, jak se mi pravá ruka třese. Částečně to způsobily nervy, ale dílem také únava – nebyl jsem zvyklý na meč Železného Degana a i půl libry oceli navíc dělalo velký rozdíl.

Jestli to potrvá ještě chvíli, neudržím už žádný pevný kryt. A jestli to potrvá ještě déle, možná zemřeme oba, až se zřítí střecha, nebo oheň spálí všechen vzduch, nebo nás žár uvaří. Ani jedna možnost se mi nelíbila, ale v tuhle chvíli jsem nevěděl, co mám dělat – Stín byl na mě příliš dobrý.

Pak vrhl další tři mince a já jsem najednou věděl přesně, co musím udělat. Tři mince znamenaly, že se nemůžu vyhnout – určitě ne všem. Tři mince znamenaly, že je budu muset zblokovat. Tři mince znamenaly, že Stín jde hned za nimi a spoléhá na to, že mu pročistí cestu. Tři mince znamenaly, že ho mám – doufal jsem.

Když se mince roztavily a rozprskly, zamával jsem závěsem nahoru a dolů, chytil je do jeho záhybů a odhodil je doleva. V tomto pohybu jsem se natočil z profilu a dostal svou levou ruku za sebe. Pak jsem napřáhl meč.

Odkoukal jsem to od Degana a sám se o to také jednou nebo dvakrát pokusil. On to nazýval jednoduchý úhyb těla. Mně to připadalo zatraceně těžké. Podstatou bylo dostat své tělo stranou, zatímco meč zůstane na místě. Tak se na něj protivník sám napíchne, až zaútočí. U Degana to vypadalo jako vysoké umění, mé provedení bylo obvykle něco jako dětská čmáranice v prachu. Ale fungovalo to.

Obvykle.

Spatřil jsem záblesk a postřehl závan, jak se Stínův meč zabodl do místa, kde jsem předtím stál. Co bylo ještě lepší, cítil jsem, jak se můj meč zakousl – jenže jaksi špatně.

Pohlédl jsem na ostří a srdce mi ztuhlo. Namířil jsem meč správně Stínovi do cesty, ale zapomněl jsem, že čepel je zahnutá. Zatímco rovné ostří rapíru by se zapíchlo přímo doprostřed obličeje Šedého prince, špička meče Železného Degana ubíhala doprava. Místo smrtícího výpadu ostří proklouzlo kolem jeho tváře a vyjelo ven ze strany kápě. Možná jsem ho škrábl na tváři, ale rozhodně jsem ho nezastavil.

Vytáhl jsem meč a pokusil se proměnit nepovedené bodnutí v kruté říznutí, ale Stínova levá ruka vyletěla, popadla moji pravačku a zakroutila. V celé paži se svaly a kosti napínaly a kroutily špatným směrem. Bolestí jsem se předklonil, pak padl na kolena s paží stále napnutou. Cítil jsem, jak mi povolují prsty a meč mi vypadává ze sevření. Zaduněl o podlahu. Pak mě něco tvrdého – hruška Stínova meče nebo celý jílec? – praštilo do týla. Dopadl jsem na všechny čtyři a Stín konečně pustil mou ruku.

Slyšel jsem hukot, ale jen jeho část byla v mé hlavě. Ohlédl jsem se za sebe. Zadní stěna byla v jednom plameni. Strop nad Stínem halil černý oblak kouře. Jestli tam nahoře ještě nehoří, brzy bude.

Stín si toho buď nevšímal, nebo mu to bylo jedno. Hrot jeho meče byl kousek od mé vzhůru obrácené tváře. Zvedl levou ruku a prostrčil prst dírou, kterou jsem mu udělal v kápi. Usmál se. Jeho meč se ani nehnul.

„Těsně,“ podíval se na mě. „Měl jsi přijmout mou nabídku.“

„Stejně bych skončil mrtvej.“

„Samozřejmě,“ pokrčil rameny. „Pokusil ses mě zabít – to není možné tolerovat. Ale aspoň by to bylo, řekněme, přiměřeně rychlé. Teď však…“ Ukázal na záři ohně za mnou. „Slyšel jsem, že kouř tě zabije dřív než plameny. Doufej, že je to pravda.“ Posunul meč, takže se tyčil nad mými zády, a pak jej pozvedl k mrzačícímu úderu. Aspoň teď nebude mít důvod jít po Aně. I to něco znamenalo.

„Jdi se bodnout,“ ucedil jsem a připravil se na úder.

Stínova ruka se dala do pohybu, když něco vyletělo ze tmy a roztříštilo se o jeho temeno. Kolem kápě se rozletěly hnědé a béžové střepy. Stín zavrávoral. Jeho meč se zabodl do podlahy vedle mých nohou.

Bez přemýšlení jsem vyrazil pravou rukou k jeho opasku a vytrhl mu měšec. Stín se narovnal a vysvobodil svůj meč. Ohlédl se na dveře, pak zpátky na mě. Měl jsem právě tak čas uvolnit zuby šňůru měšce a vrhnout celý jeho obsah po kápi.

Ať k němu nejsou naklíčované, jako byl můj provaz, modlil jsem se k Andělům. Ať ta zatracená věc není klíčovaná.

Přes plameny jsem slyšel syčení mincí, jak vyletěly do vzduchu, následované vlhčím zvukem, když se roztavený kov setkal se Stínovou tváří. Stín vykřikl a zhroutil se na podlahu, rukama si drápal v kápi. Natáhl jsem se a přitáhl si meč Železného Degana. Vstal jsem.

Stín se přestal kroutit, když jsem mu podruhé vrazil meč do obličeje. Pak jsem vzhlédl.

Ve dveřích stál Degan. V pravé ruce měl další otlučenou keramickou nádobu – kdo ví, kde ji našel – a v levé svůj bronzem vykládaný meč.

Hlasitě jsem se zasmál a skoro si musel sednout. Degan mě znovu zachránil. I po tom, co jsem mu udělal. Musel jsem se smát. V to jsem ani ve snu nedoufal.

Sledoval mě, nebo Stín? Jedno mé já – to, kde sídlila profesionální hrdost – doufalo, že Stín, ale měl jsem jisté pochybnosti. Jestli se mi někdo dokázal přilepit na záda, aniž bych o tom věděl, byl to Degan. Ne že by mi to vadilo – to ani v nejmenším.

Střecha už hořela a trám spadlý ze stropu rozdělil místnost na dvě části. Na vzdáleném konci byla malá mezera, ale oheň šířící se podél zdi už k ní neměl daleko. Jakmile se tam dostane, bude příliš úzká, jestli ne úplně pryč.

Vyrazil jsem, pak se zastavil, když jsem si vzpomněl na Ioclaudiin deník. Ležel na mé straně místnosti blízko hořícího dřeva. Doutnal, ale ještě nevzplál. Degan sledoval můj pohled. Když se naše pohledy střetly, zavrtěl hlavou a odložil nádobu na zem. Pak se otočil.

„Počkej!“ křikl jsem.

Obrátil se zpátky. Jak jsem ho pozoroval a kouř mi začal stoupat do očí, postavil se zpříma a přiložil si meč ke rtům. Bylo to stejné gesto, které udělal v Arkádách, když jsme si vyměnili Přísahu, až na to, že teď hleděl přímo do mých očí. Ani nemrkl, když políbil ostří, zablýskal jím v záři ohně a hodil na podlahu před sebou. Jen mi hleděl do očí. Pak se otočil a byl pryč.

Bylo po všem – po Přísaze, po našem přátelství, po jeho životě jako degana. Tím jsem si byl naprosto jistý. Z jeho strany byly všechny dluhy splaceny a účty uzavřeny. Bylo to přesně, jak předpovídal – svázat se spolu Přísahou zpřetrhalo všechno ostatní mezi námi, a nejen to.

Neběžel jsem za ním. Nechtěl jsem mu být na obtíž, honit se za něčím, co bylo pryč. Byl jsem Čenich – poznal jsem, když stopa vychladla.

Místo začal plnit kouř, nutil mě kašlat a rozmazával vidění. Prodral jsem se k deníku a musel ho odkopat od ohně, protože byl příliš horký, abych se ho dotkl. Desky byly teď spíš uhel než kůže a jeden roh začínal černat. Což mi vnuklo myšlenku.

Pochmurně jsem se usmál v tom malém koutě pekla a zabalil deník do závěsu. Nesmí shořet – teď ještě ne.

Sebral jsem meč Železného Degana a položil ho přes tělo Stínu. Pár správných slov do správných uší a Řád deganů tady najde zkroucené zbytky meče spolu se spálenou skořápkou Stínu. Ať si myslí, že Šedý princ zabil jejich bratra a nechal si jeho meč jako trofej – Stín byl dostatečně drzý, aby to vypadalo hodnověrně. Deganovu svědomí to neuleví, ale možná to zabrání jeho někdejším bratrům, aby ho naháněli. Takový dárek na rozloučenou jsem si zrovna nepředstavoval, ale bylo to to nejlepší, co jsem dokázal.

Sebral jsem deník a zamířil k vnější zdi. Lezl jsem po čtyřech a kouř mě skoro oslepoval. Cítil jsem, jak na mě shora dopadají uhlíky, pálí mě na krku a na hřbetech rukou, škvaří vlasy a propalují šaty. V tuhle chvíli však tato místa pálila jen o málo víc než zbytek mého těla.

Dostal jsem se ke zdi rychleji, než jsem čekal a plazil se podél ní, dokud jsem nad sebou nezahlédl oblast nehybné, klidné černoty. Zvedl jsem se, převalil své tělo přes parapet a padal dolů. Bylo to z prvního patra, ale nehodlal jsem si stěžovat.

Kapitola 31

Opíral jsem se o zeď přes ulici od Císařské čtvrti a snažil se vypadat uvolněně. Což nebylo snadné, protože na mě zíral tucet Zlatých šerp.

Třída, která nás oddělovala, byla široká jako tři normální ulice a byla v perfektním stavu. Podél západní strany, na níž jsem stál já, se táhla ohrazená sídla, drahé obchody, dobré hostince a nevěstince nejlepší pověsti. Na východní straně stála Zeď, úchvatná linie červených cihel a bílé malty táhnoucí se více než míli na sever a na jih, dokud neopsala velkorysý oblouk k moři, jež obklopovalo Ildreccu. Byla vyšší než všechny okolní budovy a tlustší než většina z nich a označovala hranici Nebe na zemi, pokud jste dali na slova kněží, nebo hřiště pro rozmazlené a mocné, pokud jste byli přízemnější. Rozhodně to nebylo místo, kam by byl vpuštěn někdo jako já.

Ale proto na mě Šerpy nezíraly.

Okatě jsem je ignoroval a hleděl na nebe. Po jinak jednotvárné modré prázdnotě se táhla tmavá šmouha. Deset cest hořelo a bylo tomu tak už skoro den, díky Stínovi a mně. Požár byl pod kontrolou – ukázalo se, že aspoň k něčemu jsou legie dobré – ale popel se usazoval na celé město, podle toho, kam zrovna vál vítr. Tmavá zima na sklonku jara.

Občas jsem přemýšlel, jestli se popel netáhne za mnou, aby mi připomínal, že já jsem dovedl věci do tohoto bodu. Ale na to bych nezapomněl ani pod modrou oblohou.

Bouchnutí vrátek v bráně přes ulici vrátilo můj zrak zpět na zem. Zlatí ztuhli v dokonalém pozoru. Z Císařské čtvrti vyšla vysoká, známá postava. Kolem pasu měla omotanou bílou šerpu a do copu vpletené stužky. Lyria.

Promluvila s jedním Zlatým, který ukázal mým směrem. Podívala se na mě, zamračila se, pak se zahleděla na zmačkaný kousek papíru, který jsem jí poslal. Stálo na něm: Týká se to tvé Přísahy. Venku. Žádný podpis.

Jasně čekala někoho jiného – rozložitého muže se zatraceně velkým mečem, muže jménem Degan Železný.

Strčil jsem si do úst semínko ahrami a kráčel ulicí pryč.

Za mnou se ozvaly kroky. Už jsem se chystal otočit, když mě za krk popadla ruka. Další mě chytila za rameno a smýkla se mnou o zeď. Odrazil jsem se od ní a byl na ni mrštěn znovu. Semínko mi vypadlo z pusy a skákalo po dláždění. Z brány jsem slyšel smích a pošklebování. Lyria mi přitiskla ústa k uchu.

„Nikdo mě nebude volat ven z císařské čtvrti, zvlášť ne taková veš jako ty.“

„Uklidni se,“ řekl jsem ke zdi. „Jsem tu jako laskavost.“

„Pro koho? Železnýho Degana? Poslal tě on?“

„Je mrtvej. Jsem tu jako laskavost tobě, ty pitomá Šerpo.“ Tlak na můj krk na chvíli ustal a já jsem se kroutil a snažil se setřást její ruku. Ani se nehnula.

„Co tím myslíš, že je mrtvej?“

„Co tím do prdele asi můžu myslet?“ masíroval jsem si rameno tam, kde obzvlášť tvrdě narazilo na zeď. „Mrtvej. Jsem si jistej, že ten stav znáš, přinejmenším z druhý ruky.“

„Víš to jistě?“

„Sám jsem ho viděl, jak schytal ocelovou kúru.“

„Kdo mu to udělal?“

„To není důležitý,“ zavrtěl jsem hlavou. „Důležitý ale je, že jsem ti přišel pomoct.“

„Ty mně pomoct?“ Přikročila ke mně a přimáčkla mě zase ke zdi. „Jestli si vzpomínáš, ty a tvůj přítel jste zapíchli dva moje bratry ve zbrani. Jedinej důvod, proč jsem vás nezabila už předtím, byl slib Železnýmu Deganovi.“ Zlomyslně se usmála. „Ale když je teď mrtvej, myslím, že mám v tomhle volnou ruku, co říkáš?“

„To je přesně ono. On je mrtvej, ale tvůj slib jemu není – může si ho vybrat kdokoli.“

Záda jí ztuhla, jako by sama byla vyzvána do pozoru.

„Cože?“

„Tvoje Přísaha nebyla jen dohodou s Deganem Železným. Byl to slib celýmu Řádu deganů. Pokud tvůj degan pod Přísahou zemře, ostatní degani můžou od tebe chtít slib splatit.“

„Myslíš, že jsem idiot?“ vyštěkla. „Znám podmínky dohody. Moje závazky skončily, když jsem přivedla tebe.“

„To nějak neodpovídá tomu, jak jsem vás slyšel před vinárnou.“

Lyriina ruka sjela k jílci meče. Vypadala víc než ochotná jej v tu chvíli použít.

„Myslím, že si to možná pamatuješ špatně, všiváku!“

Otočil jsem hlavu a odplivl si na ulici. Lyria supěla ještě víc.

„Většinou si pamatuju věci dobře,“ podíval jsem se jí do očí. „Obzvlášť když se to týká Šerp a dluhů.“

Celým svým tělem mě tiskla ke zdi. Za jiných okolností by mi to možná až tak nevadilo, pod uniformou se děly jisté zajímavé věci. Teď jsem však neměl ani dostatek prostoru se pořádně nadechnout.

„Vyhrožuješ mi, prcku?“

„Nevyhrožuju, jenom oznamuju. Železňák je mrtvej. Dokud degani neuslyší něco jinýho, Řád bude toho mínění, že jim stále dlužíš. Sejdou se a myslím, že za dosud vykonané služby tě nepochválí. Budeš muset začít splácet svůj dluh od začátku.“

Pozoroval jsem, jak se jí do očí pomalu vkrádá pochopení, následované strachem. Šerpy mají sloužit především, naposled a kdykoli císaři. Dlužit službu někomu dalšímu – obzvlášť někomu, jako jsou degani – překračovalo všechny meze. Nedokázal jsem říct, jakou dohodu s Železným Deganem uzavřeli, ale odhadoval jsem, co by nastalo, kdyby se na to přišlo – vyobcování, vyhnanství, možná i veřejná poprava za zradu. Což nejsou věci, před které by někdo, kdo přísahal na svou duši a svůj život císaři, chtěl být postaven.

Potřebovala to udržet v tajnosti. Potřebovala mě.

„A předpokládám, že ty to dokážeš urovnat,“ řekla kysele.

„Jsem jedinej svědek, pamatuješ? Když jsi mě tehdy přivedla, byli jsme tam jen my tři. Pokud řeknu deganům, že jsi svůj dluh Železnýmu splatila, jsi z háku dole.“

Odstoupila ode mě o krok a založila si ruce na prsou.

„A proč by ti měli věřit?“

„Bušila jsi do mě jako do pytle a přivedlas mě Železnýmu Deganovi. A k tomu jsem kriminálník. Vážně si myslíš, že budou věřit, že lžu pro Bílou šerpu, obzvlášť za těchhle okolností?“

„A ty se nebojíš, že když k nim sám přijdeš s touhle informací, nevyvolá to otázky?“

Vzdychl jsem a zavřel oči.

„Ty opravdu nerozumíš tomu, jak to funguje, viď?“

Pitomý Šerpy! Podíval jsem se jí do očí. Pořád doutnaly, ale byl v nich i náznak zájmu. Fajn.

„Poslouchej! Nepůjdu za nima – počkáme, až oni přijdou za tebou. Až přijdou, řekneš jim, že jsi se Železným vyrovnaná. Když ti nebudou věřit, zmíníš se o tom, že jsem u toho byl já. Degani si mě najdou a položí mi pár otázek. Po několika nejasných odpovědích se naštvou a vyděsí mě tak, že neochotně připustím, že jo, Železný řekl, že tvůj dluh je splacen. A problém je vyřešen,“ rozhodil jsem ruce a usmál se.

„A když ti nebudou věřit, že jsi tam byl?“

„Vím, kde skončil jeho meč. Budou mi věřit.“

Lyria si mě chvíli prohlížela.

„Kolik?“ řekla nakonec.

„Jedna služba, splatná mně – stejná, jakou jsi dlužila Železnýmu.“

„Jaká služba?“ přešlápla. Urovnal jsem si šaty.

„Prašť mě.“

„Cože?“

„Už jsme moc dlouho hovořili klidně. Tví přátelé u brány možná začínají mít podezření. Prašť mě a já ti řeknu, jakou službu chci.“

„Žádný problém.“

Viděl jsem, jak cosi rozmazaného dopadlo na mou bradu. Skácel jsem se.

„Jestli to nebylo přesvědčivý, můžu to zopakovat.“ Znělo to velice potěšeně.

„T… bde… brý,“ zavrčel jsem. Překulil jsem se a hleděl nahoru na ni. Neusmívala se, ale jiskra v jejích očích byla až příliš jasná. Přejel jsem si rukou přes bradu, jen abych se ujistil, že je pořád celá.

„No?“ řekla, když jsem se pomalu drápal na nohy. Doufal jsem, že zaťaté pěsti jsou jen součástí představení.

„Pamatuješ se na tu knihu, kterou jsme hledali v Pustině? Tu, kvůli který jste se ty a Degan – pardón, Bronzový Degan – skoro navzájem zabili?“

„Jo…“

„Chci, abys císaři řekla, že byla zničena při požáru v Deseti cestách.“

„Cože?“

„Neboj se. Mám tady její zbytek. Budeš mít důkaz.“

„Opravdu shořela?“

„Aspoň, co je ti známo.“

„Nebudu lhát o věci, kterou jsem dostala nařízeno získat,“ skřípala zuby. „A rozhodně ne císaři.“

„Chápeš, že tohle je vydírání? A že abys získala to, co chceš, budeš muset udělat to, co chci já?“

„Jo, ale stejně to neudělám.“

„Proč kurva ne?“

„Nemůžu.“

Dlouho na mě zírala, pak se otočila a odcházela. Popadl jsem ji za rameno a otočil ji.

„Ty to nechápeš! Nemáš na výběr. Je to buď já, nebo degani – tak je to jednoduchý.“

„To teda není. Už jednou jsem porušila přísahu, kterou jsem dala císaři. Nehodlám to udělat znova.“

„Přísahu? Jdi se bodnout s přísahou! Řeknu ti něco o slibech – nejsou slepý, nejsou neměnný a nejsou křehký. Za posledních pár dní jsem viděl víc porušených slibů a přísah, než se mi chce pomyslet, ale zároveň jsem se něco naučil – nemůžeš dodržet všechny. Nejde o to, jak moc se snažíš, prostě to není možný. Takže si musíš vybírat. Nejen to, který sliby chceš dodržet, ale taky jak to chceš udělat. Musíš proniknout za slova, za to, co chceš, aby znamenaly, a vidět jejich pravou podstatu.

Je snadný držet se toho, co slova znamenaly, když jsi je vyslovovala, ale přísaha je něco úplně jinýho. Takovej slib se mění s tím, jak se měníš ty, a co je důležitější, musí se dokázat přizpůsobit všemu, co na tebe může svět uvalit. Otázka nezní, jestli umíš nebo neumíš držet slovo, ale jestli umíš nebo neumíš dodržet smysl toho, co je za těmi slovy.“

I když tvůj Řád s tebou nesouhlasí – teď už jsem tomu rozuměl.

„Když teď odejdeš, nejenže nepřineseš císaři knihu, kterou chce, ale taky za sebou necháš dluh vůči deganům. Ty, Bílá šerpa, důvěryhodný ochránce císaře, budeš zavázána jim. Měla jsi dohodu s Železným Deganem, ale kdo ví, co po tobě budou chtít oni.“

Odvrátila se ode mě. Neobtěžoval jsem se jí říct, že práce deganů je v zásadě podobná té její, jen s trochu širším zaměřením. To by mi v tu chvíli zrovna nepomohlo.

„Poslouchej, nemůžeš dělat, že se nic nestalo potom, co jsi jednou překročila hranici, a předstírat, že jsi čistá, když oba víme, že je to lež. Až přijdou degani, budeš v tom ještě víc. Nebo uděláš tuhle jednu věc a všeho ostatního budeš zbavená. Co z toho v dlouhodobým horizontu pomůže císaři víc?“

Lyria se podívala na zeď Císařské čtvrti a hleděla za cihly a maltu.

„Proč chceš, abych o tý knize lhala?“

„Protože je to jedinej způsob, abyste vy tamodtud neroztrhali město – a některý z mých přátel – na kousky jejím hledáním. Jediná možnost, jak budou v bezpečí, je, když si císař bude myslet, že je na popel.“

Jediná možnost, aby mě tvůj šéf nestáhl zaživa z kůže za to, co vím, pomyslel jsem si, ale mlčel. Lyria pomalu vydechla. Když konečně promluvila, skoro jsem ji neslyšel, jak tiše hovořila.

„Fajn. Co mám dělat?“

Sáhl jsem do brašny a povytáhl z ní ohořelé kousky deníku. Z knihy zbylo dost na to, aby se dala identifikovat jako Ioclaudiina, ale málo na to, aby někdo zjistil, že některé kusy chybějí. Sám jsem ji spálil, když jsem se dostal ze skladiště.

„Až požár v Deseti cestách vyhasne, vrátíš se zpátky do skladiště v Pustině, kde ostatní dva Bílí…“ Odmlčel jsem se a zbytek věty visel ve vzduchu mezi námi. Lyria se pomalu a nebezpečně nadechla. „Kde tví bratři zemřeli,“ opravil jsem se. „Najdeš tam tuhle knihu spolu se zbytkem těla a mečem. Meč tam nech, ale tohle si vem. Já zajistím, aby to vypadalo, že kniha byla uchráněna před ohněm.“

Zastrčil jsem zbytky deníku zpátky do kabely a vytáhl malé pouzdro zabalené v látce.

„Vem si i tohle. Možná ti to pomůže udobřit se s tvým šéfem.“

Natáhla ruku, pak zaváhala.

„Co je to?“

„Relikvie.“ Úplatek, pomyslel jsem si. „Schránka není v nejlepším stavu, ale samotná relikvie je v pořádku.“ Dávám ti to proto, abys nebyla příliš naštvaná, že jsem tě zneužil. Strčil jsem jí to do rukou. „Je to pero, které Theodoi použil k sepsání Druhé apologie.“ Teď nepotřebuju žádný nový nepřátele.

„Jak ses…“

„Dlouhá historie. Radši se neptej.“

Chvíli zírala na balíček, pak ho opatrně zasunula za pás.

„A teď už tě nikdy neuvidím, správně?“ zeptala se.

„Ani ve snech.“

„V to doufej.“ Pak natáhla ruku.

Překvapeně jsem na ni zíral a ze zvyku jí podal svoji. Jenže ona nebyla Bratrstvo. Naše prsty se o sebe otřely, pak použila mé zápěstí jako chyt, když nasměrovala koleno na můj žaludek. Zlomil jsem se v pase, zhroutil se na kolena a začal zvracet.

„Nemůže to vypadat, jako že se loučíme po dobrým,“ vysvětlila chladně shora. „Lidi by mohli začít podezírat.“ Hleděl jsem na její boty kráčející pryč.

Kdybych dokázal popadnout dech, musel bych se rozesmát. Takhle se mi jen sevřely útroby a já jsem sledoval, jak můj oběd vytryskl na dlažbu.

Právě jsem se nadechoval, když se vedle mě zastavil pár měkkých hnědých bot. Nohy vyčnívající z těch bot na sobě měly obnošené červené punčochy.

„Koukám, že si pořád děláš přátele, kam vkročíš.“

Poznal jsem ten hlas. Byl to jeden z těch, které jsem neměl slyšet. Přesunul jsem se do sedu a vzhlédl ke Kellsovi. Srdce mi bušilo v hrudi, když jsem ho spatřil živého, ale nebyl jsem si jistý, jestli radostí nebo strachem. Byl zdravý, svěží a dokonce vypadal, že trochu přibral. A taky se usmíval. To nemohlo být dobré.

Můj zápěstní nůž byl okamžitě v ruce.

„No no no!“ pohrozil mi Kells prstem. „Šerpy se dívají a nemívají ve zvyku jen přihlížet tomu, co se chystáš udělat.“

„Dva kriminálníci, pokoušející se navzájem zabít na ulici? Proč by se měli starat?“ Vysoukal jsem se na nohy.

„Jsme z Bratrstva – musejí se starat už z principu.“ Prohlédl si mě od hlavy k patě. „Použitý oblečení, ty samý starý boty, čerstvě zmlácená huba – aspoň vím, že jsi mě nezradil pro peníze.“

„Nezradil jsem tě.“

„Ne,“ odtušil chladně. „Opustil jsi mě. Nechal jsi mě vlát ve větru, Niccovi na milost, v pasti ve čtvrti obklíčené císařskými vojsky. Slovo ‚zradit‘ není ani zdánlivý popis toho, co jsi mi provedl.“

Pokusil jsem se mu podívat do očí, ale nedokázal jsem to. Měl jsem vysvětlení, ale nenabízel jsem mu ho. Ať bych řekl cokoli, znělo by to jako omluva. Neuposlechl jsem Kellsovy rozkazy, nepřinesl jsem mu deník, aby ho mohl dát Stínu. Díky mně byl Ušlechtilým bez organizace, padlý boss potulující se po ulicích – stejně jako já. Kells neměl rád omluvy a já jsem ho nechtěl urážet.

„Přísahal jsem, že za to zaplatíš,“ řekl. „Dlouho a tvrdě. A já taky – neboj se – ale ne tak, jak si možná myslíš.“ Ztuhl jsem. Kells si povzdychl. „Pojď, koupím ti drink.“

Byl jsem tak omráčený, že jsem prostě zůstal stát. Kells zastavil a otočil se ke mně. Očividně si užíval mého zmatku.

„Cože? Snad si nemyslíš, že tě teď zabiju? Jsi nedotknutelný. Kdybych se tě jen zkusil dotknout, Samota mi natrhne prdel.“

„Samota?“

„Jak moc tě ta Šerpa praštila, Drothe? Ty jsi s ní přece uzavřel dohodu, že mě dostaneš z Deseti cest, pamatuješ? Samota dodržela svůj slib – dostala mě a půlku mých lidí ven, než tam legie napochodovaly s plnou silou. Teď pracuju pro ni.“ Znovu vykročil. Bezmyšlenkovitě jsem ho následoval.

„Ty pracuješ pro Samotu?“

„Ironie, co?“

„To není to správný slovo. Nečekal jsem, že ocení jakoukoli součást naší dohody po tom, co jsem jí proved.“

„Myslíš, jak jsi ji obehrál? Já bych to udělal, ale ona je z jinýho světa. I když jsi přišel zkrátka, vložila se do toho a použila tvoje jméno, aby získala mou pozornost. Plácli jsme si dřív, než jsem se vzpamatoval. Nemůžu říct, že by podmínky byly bůhvíjaký, ale jsem naživu a stejně tak spousta mých lidí. Proti tomu nemůžu nic říct.“

„Nemůžeš říct nic proti ní, ale co já?“

„Jak jsem řekl, jsi nedotknutelný.“

Dál jsme šli mlčky, pryč od Císařské čtvrti a do přátelštějších míst. Kells ukázal na malou kavárnu dole v ulici. Posadili jsme se pod červeně pruhovanou markýzu. Objednal jsem si konvici kávy, rybízové koláčky a na namazání sladký sýr. Kells si poručil karafu vína.

„Slyšel jsi o Niccově území?“ zeptal se, když přinesli jídlo.

„Slyšel,“ přikývl jsem a rozlomil jeden koláček. Byl to spíš vdolek než koláček – suchý a drolivý, ale pod kyselou chutí rybízu máslově sladký. Namazal jsem na něj trochu sýra, který překryl chuť mírně ořechovou. „Kolik toho dokázal urvat Rambles?“

„Asi třetinu,“ odpověděl Kells, „možná o málo víc. O zbytek se stále bojuje.“

Zavrčel jsem a kousl si do koláčku. Byl bych šťastnější, kdyby Rambles dostal tři stopy oceli do žeber, ale život vždycky neběží tak, jak si přejete. To, že přichází válka, věděl dřív než všichni ostatní. Muselo pro něj být snadné rozmístit své lidi, aby převzali kontrolu, jakmile se věci zhroutí – nebo možná ještě předtím.

Ne, Rambles nebyl hloupý, ale stejně toho parchanta jednou zabiju.

Kells si usrkl vína a zíral na ulici. Odkašlal si.

„Slyšel jsem o tobě a Deganovi. Zdá se, že jste měli úspěšný období vytáčet lidi, když promineš.“ Neodpověděl jsem. „Slyšel jsi o něm?“

Vrátil jsem se zpět k pohledu na Degana ve skladišti, jak se beze slova otočil.

„Ne.“

„Budeš ho hledat?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Myslíš, že cokoliv bych řek, by to mohlo spravit? Že mi odpustí, když poklábosíme nad zákuskem a skleničkou?“

Podíval se na prostřený stůl a zamračil se.

„Ne, to ne.“

„Stejně jako ty. Tak proč jsi tady? Když mě nechceš zabít a nechceš mi odpustit? Proč? Pochybuju, že tě za mnou poslala Samota se vzkazem – po naší poslední schůzce.“

Kells se opřel v křesle.

„Abych ti řekl, že jsi udělal správnou věc. Podfoukl jsi mě, přelstil Stín a obehrál Samotu. Myslím, že já bych to nedokázal, zatraceně, ale ty jo. Sklonil jsi hlavu a šel proti větru, zatímco každej jinej by se nechal unášet. To už něco znamená.“

„Možná, ale to nestačí. Ne, když zvážím, kolik jsem za sebou nechal zmrzačených lidí.“

„Nikdy jsem neřekl, že to stačí. Jenom, že to něco znamená. To je cena, kterou jsi zaplatil za to, že ses upsal věci. Čím dřív si to uvědomíš, tím líp – pro tebe i pro všechny, který využiješ. A ty je využiješ, věř mi. Nemáš na výběr.“

„A co ty? Upsal ses něčemu?“

„Jako Samotě proti císaři?“ Kells zíral do ulice. Byl jsem překvapený, že o tom ví, ale jen mírně. Byl to nakonec Kells. „Nevím. Byl jsem připravený pracovat pod Stínem, ale to bylo jiný – to bylo lézt do postele s Šedým princem. Tohle je,“ mávl nejasně rukou do vzduchu, „větší. Nevím.“ Podíval se na mě. Znovu jsem si kousl koláče. „Proč, plánuješ vlastní organizaci?“

„Já?“ skoro jsem se zadusil.

„Hrál jsi sakra vysokou hru, Drothe. Ulice mluví.“

„Já?“ zopakoval jsem a polkl. Od chvíle, co jsem se zbavil deníku, jsem nemyslel na nic jiného než na přežití. To byl pro mě poslední tah. „Pro případ, že by sis nevšimnul, jsem sám – nemám spojence, organizaci, gorily. Jak můžu sakra něco podnikat?“

„Stejně jako jsi obalamutil dva Prince, stejný počet Ušlechtilých, válku gangů a říši? Spousta lidí tě nemusí mít ráda za to, co jsi udělal, ale respektujou tě kvůli tomu – teď víc než kdy jindy. Dokázal jsi něco, čemu nikdo nevěřil. A to se sakra hodně počítá, to mi věř.“

Zíral jsem na Kellse. Opravdu si lidi myslí, že jsem měl nějaký plán, že jsem zamýšlel, aby se věci vyvinuly takhle? Zíral jsem na drobky z koláčku a vrtěl hlavou.

„Andělé, pomozte mi,“ zamumlal jsem.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozval se Kells. Vzhlédl jsem. Šklebil se.

„Na co?“

„Jaký to bylo?“

„Jaký bylo co?“

„Hrát si s Princema. Podvádět říši. Vyvažovat Nicca a mě. Dělat ty správný věci. Jaký tohle všechno bylo?“

Podíval jsem se mu do očí a viděl v nich touhu, hlad vědět, jaký to byl pocit, dělat to, co jsem dělal – jít proti pravděpodobnosti, vybírat si stranu, udělat něco, správně nebo špatně, z nějakého důvodu. A já jsem poprvé pochopil, jak spousta dalších lidí cítí stejnou touhu.

„Bylo to pěkný. A bylo to strašný. A bolelo to a ukrutně mě to děsilo. A pořád nemůžu říct, jestli to za to stálo.“

Kells ostře přikývl.

„To je uspokojivý.“

Pak odstrčil židli a klekl si na koleno na protější straně stolu. Než jsem dokázal zareagovat, natáhl se přes stůl a vzal mou ruku do svých.

„V tom případě ty jsi můj Princ. Pokud mě chceš.“

Uskočil jsem tak prudce, že jsem skoro převrhl stůl.

„Cože?“ koktal jsem. Kells se rozesmál.

„Promiň! Nedokázal jsem odolat.“ Pokynul mi, ať si sednu, a udělal totéž. „Ale musíš připustit, že na tom něco je.“

„Co, že jsi zvrácenej bastard?“

„Ne, že tě ulice povýšila.“

Vyvalil jsem oči. Věděl jsem, že bych měl něco říct – nebo utéct a schovat se – ale dokázal jsem jen na svého dřívějšího šéfa zírat s otevřenou pusou.

„Je to pravda,“ ujišťoval mě Kells. „Už kolujou zvěsti, že z popela války povstává nový Šedý princ, o tom, jak přemohl Stín a Samotu a houf Ušlechtilých – včetně mě – a už rozmísťuje své lidi v celé Ildrecce.“ Znovu se napil vína, načež zkoumal něco na dně poháru. Zbytek obsahu vylil na zem. „Víš, že už lidi začínají nosit tvoje barvy?“

„Barvy? Já nemám barvy.“

„Ulice a asi dvacet členů Bratrstva tvrdí něco jiného.“ Nalil si další víno. „Šeptá se dokonce, že Rhys Modrý plášť se s tebou chce setkat. Doporučuju, abys striktně požadoval dvacet procent, protože on za tebou přišel první, a po všech ostatních požadoval vyšší podíl. Tím se bude Rhys cítit vyvolený – a víc náležející do tvého tábora – což povzbudí některé váhavce, aby vstoupili na palubu radši dřív než později. Teď potřebuješ jednat rychle.“

„Ale já nejsem…“

Kells mě zarazil pohledem.

„Ale ano, jsi!“ sykl. „Jsi Šedý princ. Ulice to tvrdí, Bratrstvo to tvrdí a podle toho, jak o tobě mluví Samota, je připravena to tvrdit taky. Když tomu věří tolik lidí, nezáleží na tom, jestli s nimi souhlasíš nebo ne, protože se tak k tobě budou chovat. A stejně tak ostatní Princové.“

Ostatní Princové… Do hajzlu! Žaludek mi podklesl a začal jsem se rozhlížet na ulici po Čepelích.

„Teď to máš. Myslím, že Samota se celou tou věcí baví, ale tenhle postoj nemůžeš čekat od všech.“

„Což znamená, že potřebuju najmout lidi a zahrabat se. Rychle.“

„Hm. Na to jsem nepomyslel.“

Ignoroval jsem Kellse a dál sledoval ulici. Dívala se na mě snad Uřezávačka měšců divně? A co ten žebrák támhle naproti? Chystali se na mě, nebo si jen poměřovali nového Šedého prince? Nebo jsem paranoidní?

Kolem prošla žena s dítětem a já jsem se přistihl, že ji sleduju očima s rukou připravenou na dýce. Jasně, jsem paranoidní.

Posadil jsem se zpátky a drbal se na tváři. Šedý princ? Já? Co to vlastně znamená? Co bych měl dělat? Jediná osobní zkušenost byla procházka ve snu se ženou, která chtěla zabít císaře, a setkání s pletichářem používajícím kouzla, který se schovával za maskou tmy. Protože jsem si dost dobře nedokázal sám sebe představit zahaleného do tmavého pláště a vydávajícího se na záhadná setkání v opuštěných domech, nebylo tu moc použitelných vodítek.

Co vlastně byl Šedý princ? Hlava organizace, která se rozprostírala za jinými organizacemi. Šedý princ byl boss, který pracoval nad úrovní ulic a čtvrtí, dokonce i nad úrovní města. Podle toho, co chtěli Samota a Stín, jsem si odvodil, že myslí doširoka. A vysoko. A dlouhodobě.

A došlo mi, někde v hloubi duše, že chtějí být jako Isidore. Tak dobří jako člověk, který zorganizoval celé podsvětí a stal se Temným králem. Princové chtěli ukázat, že jsou králové.

Až na to, že já jsem nechtěl být králem. Chtěl jsem být tím, čím jsem. Jenže to vypadalo, že teď nemám příliš na vybranou.

Podíval jsem se na Kellse. Prohlížel si mě a na rtech mu pohrával náznak úsměvu. Oči měl ledově chladné. Došlo mi, že mým příkladem nemusí být Samota nebo Stín nebo kterýkoli jiný Princ, nebo dokonce Isidore. Měl jsem za dlouholetého učitele jednoho z nejlepších vůdců podsvětí. A pokud budu mít štěstí, stále ho mám.

„Ta nabídka, kterou jsi mi před chvílí dal, pořád platí?“

„Platí. A zahrnuje asi tucet mých lidí, kteří taky patří do organizace Samoty. Pokud nás budeš chtít, jsme tvoji.“

„V tuhle chvíli ti nemůžu nic nabídnout.“

„Zachránil jsi nás. To poslední, co pro tebe můžeme udělat, je oplatit ti laskavost. Jakmile budeš mít ulice pevněji v rukou, můžeme si pohovořit o ceně.“

Zavrtěl jsem hlavou a podíval se za Kellse, na ulici a Ildreccu. Drothe, Šedý princ… čeho? Písmáka, který se mě pokusil zabít? Djanského nájemného Zaklínače? Hrstky Sekáčů, kteří nosili barvy, o nichž jsem nevěděl, že jsou moje? A teď třinácti lidí, kteří patří do organizace jiného Prince. Co je tohle za začátek? Potřásl jsem hlavou a začal se smát.

„Co je tu tak směšnýho?“

„Moje ‚organizace‘.“

„Co je s ní?“

„Skoro půlka z ní jsou Dlouhý čenichy. Kdo sakra rozjíždí kriminální organizaci s tlupou Dlouhých čenichů a bez peněz?“

„To by ti mohlo dokonale sednout,“ rozesmál se Kells se mnou. Přikývl jsem.

„Myslím, že jo.“

Usrkl jsem chladné kávy a přemýšlel. Ano. Tyhle Čenichy se budou hodit, až nadejde čas přivést Samotu k poslušnosti. Pořád je tu říše, kterou je třeba zachránit, a Bratrstvo, které je nutné udržet naživu, a ať jsem prokletý, jestli ji nechám to zkazit.

Když jsme se zvedli, Kells trval na tom, že zaplatí jídlo. Tvrdil, že je to naprosto v pořádku – koneckonců, byl jsem jeho šéf.

Table of Contents

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31