Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: .. ..

Adresa: Libusina 172, 27203 Kladno 3, cz

ID 3007-97366308997133626932-174168-0983

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Pravdivá pohádka

o psím životě

a o psancích v Itálii.

Také o tom, jak vás

italský corso pes

může zruinovat,

připravit vás

o přítele a úplně

změnit váš život...

Jak jinak než

k lepšímu!

Lucie Hušková

Ike

můj italský corso pes
aneb psí život v Itálii

Podoba s opravdovými liškami, podvraťáky,

zajíčky, ovcemi, ještěrkami, kudlankami

a vlky či událostmi je čistě náhodná, jelikož Gino

je tak dokonalý, že vlastně neexistuje…

Věnováno mojí milované Valentýnce a mojí

mamince Evě, přestože stejnou láskou miluji

i celý zbytek mé nejbližší rodiny

Copyright © Lucie Hušková, 2017

Copyright © Práh, 2017

ISBN 978-80-7252-697-0

I.

Italská spisovatelka světového formátu Natalie Ginzburg se v jednom svém románu svěřuje: „Když jsem psala Tak tomu bylo, připadala jsem si nešťastná a bez sil.“ Myslím, že něco podobného jsem cítila já, když jsem psala tuto knihu, a zdálo se mi neskutečné, že se v takovém rozpoložení duše pokouším o humoristické povídání o psím životě v Itálii očima corsího štěňátka. Pokud se snažíte vtipkovat, když byste nejraději brečeli, samozřejmě z toho nemůže vyjít nic jiného než náš typický slovanský smích skrz slzy, přestože máte tu nejlepší vůli dodržet všechna pravidla odstupu a nadhledu, která by se při kreativním psaní dodržovat měla.

Jisté je, že jsem se do onoho stavu nedostala kvůli našemu novému psímu přírůstku a že za vše mohl PAS (parental alienation syndrome) a ne PES, přestože jsem přesvědčena, že všichni Beethoveni, Marleyové a Fíkové, o kterých byly natočeny filmy a kreslené večerníčky, byli proti němu úplní břídilové, ale to už bych předbíhala vyprávění.

Byla jsem na dně a důvodem bylo mé zpackané manželství a následovný bis neboli druhá entita v pořadí s tou samou inženýrskou fakultou, jelikož jsem si po rozluce v tom všem zmatku a spěchu nestačila přečíst Inženýři nežijí, ale fungují, kde, jak jsem později pochopila, autor nemusel ani dodávat, že většinou už tak nefungují vztahy s nimi. Je to asi tím, že čtení krásné literatury kromě toho, že snižuje stres až o šedesát procent a zvyšuje sebevědomí, zvyšuje také podstatně empatii a schopnost soužití s partnerem. A italští inženýři, se kterými jsem osobně přišla do styku, četli jen knihy o umělých mozcích a vztazích řízených PNL, tj. neurolingvistickým programováním. Navíc byli ovlivněni osobitým italským modelem patriarchátu a frustrovanými maminkami, které ale zdaleka nebyly ženami v domácnosti, takže když teď nad vším zpětně uvažuji, je mi jasné, že za to fungování vlastně ani nemohli.

Tato laskavá kritika se samozřejmě nevztahuje na české inženýry, tedy alespoň ne na mého milovaného tatínka, díky jehož výchově a povahovým vlastnostem jsem zde byla schopná doposud přežít. Ani na mého spoluautora česko-italské konverzace, kamaráda a kolegu profesionála Honzu Culku, jehož akademické tituly nebudu vyjmenovávat, protože je skromný a já jsem líná, a který po mně ochotně přečetl a poupravil mou místy poitalštěnou češtinu a prohlásil, že kniha je zábavná. A pokud to tedy nebylo díky mým neologismům, jsem mu nesmírně vděčná, protože mé mamince dílo přišlo spíš k pláči. Jelikož jsem ale sama přesvědčena, že kniha by měla buď rozesmát, nebo dojmout, účel je snad splněn, přestože jsem o výsledku měla dost velké pochybnosti.

Touto zmínkou o účelu mi na mysl znovu přišla Natalie Ginzburg, která ve svém Tak tomu bylo také tvrdí, že nesmíte psát s určitým cílem. Já jsem ale přesvědčena (a nemám to ze své hlavy), že je potřeba vědět, proč píšete. V době, kdy jsem psala tuto knihu, jsem už měla napsány dva detektivní romány pro ženy (pod pseudonymem), ke kterým jsem konečně našla odvážného italského nakladatele (gratis) a které žánrově odpovídaly mnohem lépe mé mizerné situaci, a připadalo mi, podobně jako Emmanueli Carrèremu, že jsem se konečně našla. S tím rozdílem, že známý francouzský spisovatel a režisér napsal v první osobě ve svém D’autres vies que la mienne o cizích životech a já jsem psala ve třetí o svém.

Když jsme si ale domů přinesli Ika, cítila jsem potřebu být spontánní a nemuset se bát. Potřebu psát o této krásné psí rase a krásné zemi, ze které pochází, přestože obě mohou být zdrojem obrovských problémů v jazyce, který je mou mateřštinou, přestože jeho vyjadřovací schopnost je teď už poznamenaná bilingvismem. Krátce řečeno zvolila jsem češtinu, aby mne žádný italský inženýr nemohl kontrolovat, pokud tedy nebudu mít zase smůlu a kniha nebude přeložena do italštiny, nebo angličtiny – do jazyků, které italští inženýři většinou ovládají.

Cílem tedy není ani reklama ani odrazování od této úžasné, ale komplikované rasy, jakou bezesporu corso pes je, nebo hanění či chválení země krásné, ale rozporuplné, jakou Itálie je. Obě, navzdory těžkostem, mají schopnost se vám dostat pod kůži a představit si život bez nich, když je poznáte, je těžké. Účelem tohoto vyprávění je dodat ne úplně šťastnému čtenáři odvahy a sebevědomí a připomenout mu slova jedné skvělé písničky od Dire Straits:

Proč se trápit?

Až přejde bolest, měl by ses zase znovu smát

Po dešti mělo by slunce znovu hřát

Tak tomu (vždy) bylo…

Radši si kup corso psa

„Když nejsem úspěšná já, tak musí být úspěšný můj pes,“ prohlásila jsem trochu naivně a trochu optimisticky, zatímco jsem se snažila elegantně si očistit lodičku od štěněcího štěstíčka. To byl taky nápad vzít si do chovné stanice v lese takovéhle boty.

„U nás v Čechách se říká, že šlápnout do hovínka nosí štěstí,“ pokusila jsem se roztomile prolomit ledy. Nebyla to přece moje vina, že štěňata měla kolem výběhu, v rozvinuté a bohaté Lombardii, trochu naděláno. Jsem typická oběť domácího násilí, mám neustálý pocit, že se za všechno musím omlouvat, přestože jsem nic neudělala...

„To se začalo říkat tam, kde lidský bestie pokládaly pozemní miny. Nejjistější způsob, jak na ně nešlápnout, bylo chodit po zvířecím trusu. Teď už to nikoho nezajímá, zbyla nám jen víra, že sračky nosí štěstí,“ vysvětlil mi chovatel zasvěceně a, jak se mi zdálo, trochu nevrle. Evidentně ve mně v mých teď už čtyřiceti neviděl žádnou milf, mimochodem k nemalé hrdosti mých dvou dospívajících dětí. Být maminkou milf v Itálii není žádná rarita.

To bude zase lepší, řekla by moje maminka, která neumí anglicky a pravděpodobně neví, že to neznamená milá mamka v šišlavém podání, ale matka, se kterou bych si to rád rozdal.

„Poslyšte, pokud proti mně něco máte, řekněte mi to na rovinu, nechci, abyste mi dal špatné štěně, mám ho pro děti.“

Mohla jsem si to odpustit. Každý chce většinou štěně pro děti, nebo protože je mít nemůže...

„Kolik je dětem?“ otázal se zaujatě, navzdory mé obavě.

„Dětem je šestnáct.“ A kdybych si před sedmnácti lety nevzala italské zvíře, tak by si teď kupovaly psa v Čechách. Ale to jsem si nechala pro sebe, vždycky si takové věci nechávám pro sebe... Naučila jsem se to v Itálii.

Itálie je krásná země, která dala světu významné umělce, myslitele a vědce. Je tradičně zemí malých a středních podnikatelů pověstných nápaditostí, elegancí, zručností a talentem. Architektura ani příroda země, která se sama tituluje Bel Paese, nemá zapotřebí příliš velké reklamy. Itálie má tedy vše a může to nabídnout, jen je potřeba vědět, jak se k tomu dostat a jak s tím zacházet.

Za poslední článek mi noviny zase nezaplatily. Píšu pro jeden online portál, neplatí, jako v dnešní době téměř každý. K tomu si přivydělávám soukromými lekcemi, o ně se v Itálii žádný finanční úřad nezajímá, můžete jich dávat, kolik jen seženete. Naopak poslední dobře placený překlad, který ještě musím přiznat, jsem měla v létě, před dvěma měsíci.

Itálie má tedy vše a může to nabídnout, jen je potřeba vědět, jak se k tomu dostat a jak s tím zacházet.

„Slyšela jste v televizi tu písničku: Příteli, předsedo vlády, neověřuj naše DIČI, mysli jako tvůj předchůdce radši pořád jen na PIČ...?“ zavedl chovatel řeč na politiku, aby mě pobavil. Zřejmě záměrně, než se budeme muset nevyhnutelně bavit o ceně štěněte. Já jsem se na to, kolik bude stát, neptala. Jednak se hned ptát nemáte a pak jsem byla jako ochromená z plyšového hemžení kolem mých nohou. Ta přátelská a směšná zlatíčka přece nemohou vyrůst v obávané molossy corso psy, přičemž corso nemá nic společného s Korsikou, ale znamená v jižanském dialektu co jiného než silný a mohutný.

Než jsem se sem jela podívat, obtelefonovala jsem sedm jiných chovných stanic. Ceny se výrazně lišily a převážně se mi zdály dost vysoké. Jedna milovnice plemene dokonce požadovala za štěně čtyři tisíce euro. Carlo o ceně nemluvil.

„Ne, ne, nějak mi to uniklo...,“ odpověděla jsem víc unaveně, než jsem chtěla, a napadlo mne: Bez štěněte neodejdu. Děti se tak těší. Pes je ta nejlepší psychoterapie. Zvíře do vás, na rozdíl od psychoterapeuta, nikdy nic špatného projikovat nemůže.

„Mě moc pobavila,“ rozzářil se chovatel. „Moc vtipná písnička, ale jestli to takhle půjde dál, tak to tady budu muset zavřít.“ Vrátil se do reality. „Škoda, protože moji psi vyhrávají téměř všechno. Takže dětem je šestnáct... To je na corso psa výborný věk, přestože někteří chovatelé tvrdí, že se hodí i k miminům, to je ale jen reklama. Na tohodle psa musíte mít čas. Znáte rasu?“

„Moc ne,“ odpověděla jsem, „stihla jsem si přečíst něco o původu plemene. Původně jsem chtěla ridgebacka. Tedy, děti ho chtěly. Ale v Itálii je málo chovných stanic a nechtěla jsem riskovat, že je třeba kříží mezi sebou, aby neměli nemoci, víte? Corso pes, jak jsem zjistila, je zde naopak velice rozšířený a je z čeho vybírat. Vím, že v případě tohoto plemene je velice důležitý výběr dobrého chovatele, kvůli psychice jedince.“

Štěňátka na mě udiveně zírala. Byla zvědavá, co hloupého ze mě ještě vypadne. Aha, tak ona chtěla ridgebacka a přijela si vybrat chovatele. Připadala jsem si jako úplný idiot. Ital se znovu rozesmál.

„Jmenuji se Giuseppe, po telefonu jste mluvila s bratrem. Ano, cane corso je naše prastaré italské plemeno, které bohužel před pár desítkami let téměř vyhynulo. Jsme na něj velmi hrdí, odjakživa chránil člověka. Ptal jsem se, kolik je dětem, protože na něj musíte mít čas. Musíte ho vychovávat jako dítě, důsledně, spravedlivě a vlídně. Nesmíte si myslet, že když někdy vypadá jako bulík, nic nechápe. Chápe všechno. Od malička všechno vidí, všechno posuzuje a nic nezapomíná. Je to pes psycholog. Já osobně doporučuji fenku. Dá víc po citové stránce a navíc se lépe ovládá a je méně dominantní. Ale nejvíc se teď prodávají psi, jednobarevní. Skoro každý chce černého. Je to otázka módy.“

Giuseppe mluvil a mluvil a dobře se to poslouchalo. A já jsem se postupně uklidňovala a přestala jsem nervózně šoupat špinavou botou o trávu a myslet na to, kolik bude štěně stát. A na to, že za chvíli bude zima, složenky za plyn na krku, a že můj život je jeden velký problém... Mysli jako tvůj předchůdce radši pořád jen na PIČ... Nebo si radši kup corso psa... černého!

Létající telátko

Než se rozhodnete koupit si půvabné štěňátko corso psa, měli byste si uvědomit, s kým žijete a s kým budete chtít žít, až se vám štěňátko přes noc přemění v supervýkonný bojový letoun.

Cane corso je přímý potomek římského canis pugnax neboli mýtického molossa, jeho takzvané lehčí verze. Ale srážka s takovým šestiměsíčním „telátkem“ může mít za následek měsíční pracovní neschopenku.

„Jak se vám to prosím vás stalo?“ otázal se Valerij, starší ruský lékař, který v Moskvě zřejmě vyučoval na Univerzitě I. M. Sečenova a teď si tady v Miláně ničí zdraví, sice v prestižní nemocnici, ale na pohotovosti.

„Na pohotovosti se střídají lékaři z celé nemocnice. San Raffaele je nejlepší klinika v celém Miláně. Když bývalého premiéra zasáhla dómská Madonka do obličeje, přivezli ho sem,“ vysvětlil mi můj přítel.

S tím rozdílem, že já jsem v čekárně proseděla šest hodin s bolestmi, zatímco premiér šel na řadu hned. Asi proto, že Madonce okamžitě odpustil, jak sám prohlásil. La mamma è sempre la mamma. Ale raději jsem mlčela, abychom se nehádali.

„Běžela jsem a brkla jsem o psa,“ odpověděla jsem naopak pravdivě a s úsměvem malému modrookému lékaři. Valerij povytáhl udiveně obočí.

„O corso psa,“ upřesnila jsem. „Je mu šest měsíců.“

„Chcete infuzi proti bolesti?“ zeptal se, zatímco si se zájmem prohlížel rentgenové snímky.

Pokud vás tedy taková bezvýznamná epizodka neodradí a dál telátko milujete navzdory ortopedickému límci a vyhlídce na neplacené lázně (v době, kdy už jsou všichni neurotičtí a citově oploštělí, je opravdová úleva moci si přiložit ucho na milující tlamičku, která vypadá jako blahobytný roh opěradla černého ředitelského křesla), musíte se smířit s tím, že pokud telátko právě nespí, létá.

Hop a skok a už je na (vašem) psacím stole a pije z hrníčku (vaše) kafíčko s mlékem. Hop a už je na stolku s novou širokoúhlou plochou obrazovkou a snaží se z ní vyškrábat sympatického bratříčka, který jako by mu z oka vypadl. Hop a už je na dřevěném solitéru po tetičce, za kterým o Vánocích jídávalo dvanáct lidí.

Tam se uklidní, protože cítí energii starých dobrých časů a ne téhle hloupé, uspěchané doby, a pohodlně se natáhne, protože on se tam při své flegmatické a vroucí povaze náramně hodí.

Všechny příručky a chovatelé vám určitě poradí, že první věc, kterou musíte připravit novému přírůstku do rodiny, je útulný a chráněný koutek s pěkným vysokým polštářem, protože telátku by se mohly vytvořit proleženiny a „mozoly“ a vy ho přece chcete vodit na výstavy...

Určitě to tak je, ale corso pes je Ital a tedy exhibicionista a macho a sám si vybere postel, do které chce líhat, nebo si jich vybere i víc. S věkem se to většinou srovná, a pokud bude postel pohodlná, vrátí se do té, kam původně patřil. Takže si nedělejte starosti.

Naše telátko si vybralo nový světlý kožený gauč, ten nejdražší, který jsme si mohli dovolit. Můj přítel miluje kožené značkové sedačky, dodávají mu pocit sebevědomí a sociální jistoty. V naději, že telátko změní názor, jsme položili (jeho) psí postýlku (velikosti matrace klasických rozměrů) vedle honosného gauče (corso pes není žádný stafordšírský bulteriér a má neustálou potřebu lidské společnosti), ale nebylo to nic platné.

Ike (tak se telátko jmenuje) se už rozhodl: buď mi necháte gauč, nebo s vámi budu spát v posteli, anebo se nevyspíte.

Když si umane fňukat takové létající telátko, je to na pováženou. Nesmělé knikání, které vás sice bude dráždit, ale se špunty v uších se dá vydržet, se pomalu může vystupňovat na strhující sílu barytonu hodného Friedricha Schorra. Navíc má telátko vyvinutý hudební sluch do té míry, že když se rozhodnete si trošku zarelaxovat u počítače, nebo při stereu s vážnou hudbou, určitě půjde a ukousne těsně u zásuvky šňůru, protože z ní vycházejí zvuky, které vy, protože jste jen člověk, slyšet nemůžete, ale ruší vám společný cenný zážitek ve dvou.

Corso pes může být silně přitahován technologií. Obzvlášť když váš skvělý tatínek je inženýr, váš manžel, který sice za nic nestál, byl taky a je jím i váš přítel, o kterém se snažíte sebe samu za každou cenu přesvědčit, že za něco stát musí. Máte to automaticky v horoskopu: i váš corso pes bude trochu inženýr. Bude milovat vše, co má nějakou baterii nebo jiný zdroj světla či energie. Bude tím neodolatelně přitahován, a hlavně se to bude snažit zdokonalit. Pokud nejdete s dobou, nebo si to nemůžete dovolit a vaše děti ještě nemají nejnovější verzi iPhonu. Takové šestiměsíční telátko, v našem případě Ike, vám ze soucitu a s porozuměním lehce přemění překonaný model Samsungu vaší milované holčičky v nový IkePhone 1. Bude ho mít hotový za pár vteřin a vy budete mít opravdu velikou radost. Vánoce jsou na krku a vy jste třeba ještě na žádné dárky pro děti nemysleli, protože máte depresi z krize a z telátka.

Samozřejmě, že musíte telátku vysvětlit, že takhle by to nešlo. Nejvhodnější je mu říct suše a důrazně ne, nebo nesmíš. Rozhodně se na něj nesnažte křičet, to telátka moc ráda nemají, a navíc to k ničemu není: telátko se vám v momentě přemění v tvrdohlavého mezka.

Vysvětlete mu raději laskavým hlasem, že víte, že jeho záliba v elektrotechnice by ho zdeformovala (jako jisté inženýry) natolik, že by už nežil, ale jen fungoval. A že by se váš dům mohl časem přeměnit v čistě ekologické bydlení. A to by nebylo dobré ani pro něho. Nemůžete přece každý den (obzvlášť když vám vše kontroluje nový technický premiér vlády) kupovat nové šňůry, nabíječky a kabely, foťáky, mobily a televize. Čím byste ho pak fotili? A na co by se díval?

Telátko, které si vás zpovzdálí prohlíží jako divoká skalní koza, to dost rychle pochopí, jenže nastane jiný problém. Pokud vám váš zvěrolékař doporučil, že po šestém měsíci byste měli přejít na dvě dávky krmení denně o hmotnosti 600 – 650 g kvůli kyčlím, tak on si to rozhodně nemyslí. Jeho nejoblíbenější činností je drcení čehokoli, co se mu zdá být poživatelné (a to je téměř všechno, co máte doma), a pokud to poživatelné není, vyzvrací to...

„Co mu dávate?“ zeptala se neutrálním tónem má oblíbená zvěrolékařka. Cítím k ní náklonost, protože podezřívám jejího manžela, kolegu a společníka, že ji podvádí. Po dvaceti letech života v Itálii na to mám nos.

„Ráno granule, co jsem si přivezla od chovatele (teď právě došly, ale bojím se to přiznat), v poledne a večer kuřecí maso s rýží.“

„Jenom?“

„Né, míchám do toho zeleninu a trochu olivového oleje,“ dodám rychle.

„Dávejte mu za odměnu jablka a mrkve, jsou dobré na zuby. Ty umělé kosti, co prodávají, mu nekupujte, je to strašné svinstvo, plné lepidla. Je to jen byznys. Ten průjem má z toho,“ zasáhne do rozhovoru manžel a společník. Je mi to jasné, je to kurevník.

Z veterinární kliniky se vracím s pytlem léčivých granulí za osmdesát euro. Prohlídku mi paní veterinářka nepočítala, protože jsem nekoketovala s manželem. Mimochodem, nikdy s nikým nekoketuji. Je z toho v Itálii míň výhod, než by se vám mohlo zdát, pokud ovšem nemáte silné nervy a nejdete si tvrdě za svým cílem.

I like Ike

„Proč zrovna Ike?“ zeptal se můj přítel.

„I like Ike!“ odpověděla jsem laskavě. Vždycky jsem laskavá. Když se pokoušíte o vážný vztah s dvěma dětmi, musíte taková být. „Heslo: I’m madly for Adlai moc voličů nepřesvědčilo,“ dodám vtipně.

Jak se dalo bohužel čekat, mého italského přítele by mým českým prostřednictvím nepřesvědčil žádný americký výmysl. Zbožňuje Ameriku a věří všemu, co slyší v práci a v televizi, a nikdy se nesměje ničemu, co mu řeknu já. Občas ale propukne ve výbuch smíchu (zatímco s ním mluvím), když si vzpomene na něco, co mu vyprávěl někdo jiný. I like Ike byl slogan, se kterým Eisenhower vyhrál volební prezidentský program v dvaapadesátém.

„Proč zrovna Ike?“ trvá na svém. „Proč zrovna Ike mi má zničit můj život s tebou?“

Mělo by mi stačit, že ho nazývá jménem a nemluví o něm jako o psovi. Je jasné, že k němu má citový vztah. Vždycky jsem chtěla chlapa, který by měl rád zvířata. Nevím ale, zda má rád mě.

Protože s ním budu vyhrávat všechny výstavy a všechno to, co ti zničil, se ti vrátí, až s ním začnu krýt. Myslím si, ale odpovím něco jiného…

Když něco chcete, musíte tomu věřit. Není pravda, že pokud dáte přednost psovi před fenou, bude se jednat o jistou investici. Je fakt, že ti, kdo mají obýváky vytapetované diplomy a poličky přeplněné poháry, jsou natolik vyhledáváni, že jim krytí zajistí slušný vedlejší příjem. Ale je to asi tak pravděpodobné, jako že vyhrajete v loterii.

Když něco chcete, musíte tomu věřit. A mít někoho, kdo věří ve vás a pokud možno vám pomůže… Pravděpodobně zde nezáleží ani na národnosti ani na mentalitě.

„Mami, co to tady dělá?“ ukázal mi můj šest-náctiletý syn štítivě moje použité spodní kalhotky, které právě vylovil z tašky plné starých učebnic. Zítra je chce zanést do Libraccia, obchodu s použitými texty. Zrudnu.

„Ukaž?“

Špinavé nejsou. Naštěstí. Ale jak se tam, hrome, vzaly? Podezřívavě se podívám na Ika. Ďábelsky se na mě šklebí z gauče. Třídila jsem v prádelně v přízemí prádlo, přestože používám papírky absorbující barvu, pořád ho třídím…

„Nikdo nenechává roztříděné prádlo na zemi,“ vytkne mi důrazně můj přítel. „Nedělá se to. Teď půjdu a koupím ti na něj bedny.“

Znovu se podívám vyčítavě na Ika.

Jak jsem asi mohl být tam, když jsem celou dobu tady na gauči? Prohlíží si mě potměšile. Ty kalhotky by se asi Nikovi při posuzování kvality textů špatně vysvětlovaly.

Dojde mi to. Při dohadování s přítelem jsem zapomněla na Ikovu polední procházku a Nicolas mi ji samozřejmě nepřipomněl. Vale by na ni nikdy nezapomněla, ale ta leží ve svém pokoji ve druhém patře s chřipkou. Nicolasovy učebnice, moje kalhotky: společný trest i ostuda.

Konečně ti to došlo… Ike se na mě podívá a znechuceně se otočí na druhý bok. Teď už nikam nepůjdu, i kdybyste mě na kolenou prosili.

Ike je Ital s pevnými nervy a za svým cílem, co se týče žrádla, si jde tvrdě. Abych vás nezmátla. Italové jsou národ složitý. Jsou často velmi tvrdí (až krutí) sami k sobě a tudíž i k ostatním. Jedinou velkou výjimkou, kterou jsem kdy poznala a která potvrzovala pravidlo, byl můj bývalý manžel inženýr: byl tvrdý jen k nám.

V Itálii můžete opravdu potkat misionáře, kteří by za vás dali život a přinejmenším obětují kariéru, ale i podvodníky, kteří vás kvůli prospěchu prodají jako Jidáš Pána Ježíše. Snad proto se zde vyvinula rasa corso psa.

Ne že by vás cane corso prodal za kus žvance, to v žádném případě. Naopak – on by za vás život dal. Ale vypadá tak trochu, že má na vše dost času. Není to rozhodně žádná hysterka, musí se přesvědčit, zda má dotyčný opravdu zlé úmysly. Musí se v tom sám znovu ujistit a pak už bude lepší, když si to rozmyslí dotyčný, protože vašeho pejska by už nejspíš žádné sebedůraznější ne, nebo nesmíš nezastavilo.

Vraťme se ale ještě k tomu podvádění se žrádlem, nebo lépe řečeno s odměnami. Moje děti začaly telátko důsledně a s láskou vychovávat hned poté, co se stvořeníčko adaptovalo na nové – staré bydlení, kde to pro všechny bylo těžké, ale to by bylo na jiné, dlouhé povídání.

Jen upřesním, že jsme se kvůli létajícímu telátku přestěhovali na venkov, aby se mu lépe bydlelo a kde by (kdyby chtěl) mohl chodit na velice dlouhé procházky a nemusel létat po bytě. První povel, který se naučil ještě v bytě, bylo sedni.

Byly mu tři a půl měsíce a dodnes je to jediný příkaz, na který stoprocentně slyší. Má ho totiž neodmyslitelně spojený s dobrotami, vzpomínkami z dětství. Umí samozřejmě i jiné věci a je za ně (i není) odměňován, to podle toho, nakolik podvádí. V sedni ale slepě věří a je v něm maximálně poctivý.

Když Ikovi táhlo na sedmý měsíc, pochopil, na kterých věcech nám velmi záleží, na kterých méně a za poškození kterých bychom ho nejraději zabili, a začal je dělit na kategorie.

Například se přesvědčil, že pokud půjde a vyleze si na krabici s motorovou sekačkou (kterou kdovíproč ta návštěva, co tu bývá o víkendu, nechala v obýváku, přestože neustále řve na zbytek smečky kvůli věcem položeným nebo pohozeným – úplným nesmyslům, které by on bez problému a za pár sekund sežral), nic hrozného se nestane a vás ani nenapadne někde shánět kousek masa, nebo alespoň sýra, abyste ho okamžitě dostali dolů. Ví, že do rizikové kategorie číslo dvě patří stůl po tetičce v obýváku, stůl v kuchyni (pokud má štěstí a dostane se tam), šuplíky a židle, protože by se z nich mohl dostat ke kategorii číslo tři. Jelikož je přitahován technologií, rád si sedá na tiskárnu nebo vedle širokoúhlé televize (koupili jsme ji přece plochou proto, aby se tam vešel), nechápe, proč je kvůli tomu tolik kraválu, ale bezpečně mu došlo, že bytová technika patří do poslední třetí kategorie, té prémiové. Pokud ho zdvořile vybídnete, aby dotyčné místo opustil, rád to udělá a přijde si skromně pro odměnu. Za pár minut se tam ale vrátí, protože mu přece ta směšná psí sušenka nemohla stačit, a vy a veterinář-sukničkář to pořád ještě nechápete. On přece poslouchá, aby za to něco dostal.

Existuje ale kategorie tabu (pro vás), na kterou jsou i psí sušenky s obyčejnými povely krátké, i kdybyste jich nabízeli celé balení.

Představte si telátko, z kterého je teď už malá puma, které vám vyletí na psací stůl a začne fanaticky vytrhávat stránky z Velkého ruského slovníku, protože jsou tam určitě některé zastaralé partajní výrazy a ono politiku nesnáší (kvůli žrádlu), ani novou, natož starou. Dostat ho dolů je nemožné, taky protože už váží přes třicet kilogramů a vy přece ještě máte pořád ten ortopedický límec a nemáte nic zvedat.

Skoč na něj neplatí, protože právě zjistilo, že pokud se bude supersonickou rychlostí točit kolem dokola na vašem otevřeném notebooku, obrázky na obrazovce se začnou měnit ve stejném tempu, a to je velká zábava (je přece pan inženýr) a vám se stejně rychle začne měnit výraz obličeje a budete střídavě říkat: ne – nesmíš – má mě rád – nemá mě rád… Než vás napadne: sedni. Načež se telátko vzpamatuje a jakoby zázrakem zresetuje, asi tím, že právě svým objemným zadkem zasedlo ubohý počítač, který mu ze zoufalství předal svou poslední funkci.

A hle, tu kdos u světnice dvéře zlehka odmyká…

A mně se rozzáří oči a upřímně přestanu myslet na škody, které telátko natropilo, protože mám ráda život a nejsem úplně normální… A protože se vrátil můj přítel... S bednami?

Ne, vypadá to na něco úplně jiného. Nemohu odtrhnout zrak od toho, co drží v ruce. Ano, telátko přece potřebuje hračky a bude hodné. Proč jen mu neustále křivdím (příteli…).

„Ty bedny jsem zatím nechal být.“

„Ano, ano...“ Pnu se k němu celou svou bytostí, načež mi za zády vykoukne telátko.

„On sedí na počítači?“ vydralo se přidušeně z mého přítele.

„Ano, já vím, ale ty jsi přinesl...? Jsi tak skvělý, že tě to napadlo…!“

„Myslím, že to bylo tvých dětí, když byly malé. Našel jsem to u mě doma. Napadlo mě, že tam třeba něco nechaly, tak jsem se jel podívat. Teď už jsou velké a nepotřebují to.“

„Ano, nic nepotřebují, mají přece corso psa. Jsi opravdu skvělý, konečně bude mít do čeho kousat.“

Ike jako by vše pochopil, aniž bychom to postřehli, opustil třetí kategorii a zasedl jako přibitý před mého přítele. K rodinnému štěstí stačí tak málo.

„Né, Kapesníčka nééééééééé...,“ zakvílel srdceryvně můj přítel inženýr a pevně se přimkl k obrovskému plyšovému medvědovi s červeným bryndákem, kterého vyndal ze sportovní tašky.

Než by ho Ike rozpáral, trvalo by mu to určitě alespoň dvě hodiny, problesklo racionálně mou myslí a pak mi to došlo…

„Pojď sem,“ snaží se v návalu citu a vzpomínek na šťastné dětství přivinout i mě.

Ne, prosím tě, ne, když jsi právě objal Kapesníčka, myslím si a procedím mezi zuby, aby mě nikdo neslyšel: „I like Ike. Pro tebe, ty zlobo, ty…“

Niko, Miko, Lola, ufo a Zeleníčko

Zeleníčko (přeloženo do češtiny, opatrnosti není nikdy nazbyt) je italská obec se 7790 obyvateli, na italské poměry spíš vesnice než město. Leží na výhodné vlakové trase v severní Itálii.

Na Wikipedii se také dočtete o dvou významných památkách, které stojí za zhlédnutí z hlediska náboženského a architektonického: o svatyni Blahoslavené Panny Marie Olmské a farním kostele svatého Ambrože.

Nikde ale nepíší, že zde žijí i hodní lidé: laskavý řezník, který schovává mému synovi kosti a odřezky pro telátko od prvního dne, co jsme se sem přestěhovali, milá paní prodavačka v supermarketu, která mu také schovává kosti a přidá k tomu vždy kus odkrojeného masa, které by sta-čilo na nedělní oběd.

Pořádně se oblékni, když tam jdeš. Neber si pořád to samé triko. Určitě si chudák myslí, že jsou ty kosti pro nás... A dobrácký instalatér, který mi občas něco opraví zadarmo, aniž by za to požadoval sexualní úsluhy.

Nechci říkat hop, ale připadají mi ochotní dokonce úředníci na městském úřadě, přestože nejsem ani VIP ani bestsellerová autorka a přestěhovala jsem se sem sama z Milána kvůli dětem a psovi.

Za cenu (platí i o nájmu) malého bytu ve větším italském městě si totiž na venkově můžete pořídit vilku svých snů. Dojíždění se ale prodraží a je nepohodlné, a kdo nemá to štěstí a nesehnal práci v místě, z domu nebo nepožaduje každý večer teplou večeři od jedné a té samé manželky (a tedy dojíždí), se raději ve třech mačká v pár čtverečných metrech metropole a po práci si jde uvolnit potlačenou energii do posilovny nebo do swingers klubu, což mu také může přijít pěkně draho… Pokud se rozhodnete pro vesnici, většinou vás takové moderní odreagování neláká. Domky jsou bez ohledu na to, zda právě ve světě letí jednopatrová móda, stavěné převážně do výšky (v Evropské unii je Itálie na čtvrtém místě co se týče hustoty obyvatelstva ), a pokud denně vyběhnete pár pater nebo uvíznete ve špičce na nejucpanějším úseku A4 mezi Bergamem a Milánem, zálusk na nějaká předražená a upocená plýtvání energií vás brzy přejde, taky protože kromě benzínu musíte mastně platit i tu dálnici.

Italské vesnice mají i spoustu jiných nevýhod: pokud jste smolaři a za sousedy se vám namanou lotři po pravici i po levici, budťe si jisti, že vy – přistěhovalci uprostřed – nebudete nikdy nikým spaseni, i kdybyste měli tisíckrát pravdu. Italská justice poslední dobou není příliš nakloněna ani italským maminkám, natož těm slovanským v rozluce, co po zvládnutí jazyka pochopily, že doma nemají milujícího manžela, ale despotickou tchýni, která na sebe vzala podobu synáčka, aby vás lépe viděla a slyšela… Pokud má váš partner milenku nebo milence, budou to vědět dřív než vy nejen vaši nejbližší sousedé, kteří vám vidí do talíře, ale i majitel chovné stanice na místní specialitu – oslí maso, s kterým se nikdy nepoznáte, protože vás dělí propast; podobná té, co je mezi vámi a mnohými osly v politice.

Život na vesnici tedy není pro každého, mně se ale zdá, že bydlet tam za to stojí, možná protože jsem se rozhodla sama být lepší a vnímat i hodné lidi. Možná proto, že se obyvatelé právě této obce nazývají ti, co mají zelenou a nic moc jimi neotřese. Jejich teritorium se totiž nachází ve čtvrté seismické skupině, což jim třeba oproti takovým obyvatelům jižanské Katánie ubírá na výbušnosti a mně přidává na klidu. Samozřejmě mnozí místní se sem kdysi, nebo před nedávnem přestěhovali z jihu za prací, ale lombardská oploštělost už je z(de)formovala. Přesto zdvořilého rodilého jižana neomylně rozpoznáte od zdvořilého seveřana nejen podle přízvuku, ale i podle reakce na vašeho psa:

„Dobrý večer, promiňte, že ruším, to je cane corso?“ zeptá se zdvořilý jižan, pokud je v šeru veřerního venčení schopný rozpoznat, že jste vysoká, blonďatá a ještě ne úplně stará.

„Ano, je to corso pes,“ odpovíte zdvořile a trochu potěšeně.

„Myslel jsem si to. Je krásný, je z jihu. Promiňte, že jsem se zeptal. Ať se vám výborně daří! Doufám, že brzy na shledanou…“

Zdořilý obyvatel Lombardie se místo pozdravu zdvořile usměje:

„To je cane corso?“

„Ano, je to corso pes,“ odpovíte a přemýšlíte, co na vás není v pořádku, že mu nestojíte ani za pozdrav.

„Myslel jsem si to.“ A znovu se (namísto pozdravu) zdvořile usměje.

Ve výčtu hodných a zdvořilých obyvatel bych mohla pokračovat dále podle kritéria jaký pán, takový pes, nebo spíš jaký pes, takový pán.

My vzorní se potkáváme denně na cyklistické stezce mezi poli, která spojuje Zeleníčko s Levate, ve snaze ušetřit našim miniaturním zahrádkám přesycení kyselinou močovou a sousedům, kteří neoplývají láskou ke všemu živému, infarkt, nebo pokus o prohřešení proti pátému přikázání.

Mnozí obyvatelé Zeleníčka velmi dbají na svou fyzickou kondici, kterou si zajišťují bezplatně pohybem na čerstvém vzduchu. Mladí běhají, jezdí na kole i na bruslích, starší chodí nebo hrají bocce, a tak je na cyklistické stezce téměř vždy někdo, kdo je ochotný telátko pochválit, pokud zrovna neběží na čas (ty má Ike ze všech nejméně rád) a nepřipomíná nepřítomného robota, co nevidí a neslyší nic kromě tikání stopek.

Odhaduje se, že v Itálii je zhruba devět milionů psů, z nichž pět a půl milionu žije ve městě. Tudíž ne každý, kdo bydlí na vesnici nebo v domku, tam žije proto, aby si mohl pořídit psa. S majiteli psů na vesnicích je to navíc jako s řidiči. Někteří vodí své čtyřnohé miláčky ven denně a za každého počasí jako ti městští. Pak jsou tu takzvaní sváteční voditelé psů, kteří s nimi vyrazí do ulic a polí jednou za týden, jen aby se sami předvedli. I na vesnicích ale existují výjimky, které se nehodí do žádné kategorie, obzvlášť v Lombardii, kde je přece jen touha udržet se ve formě a moci se předvést silnější než deprese z krize a z IMU (jediné daně z nemovitosti).

Například malý černý ratlík Niko má za paničku malou starší podsaditou blondýnku. Myslím, že na procházky s ní chodí jen proto, aby ji kontroloval. Nikdy je totiž není vidět spolu. Panička obvykle energicky rázuje několik desítek metrů před Nikem s dvěma (nebo více) kamarádkami v náladě jako u letního táboráku o půlnoci, přestože je děvet hodin ráno a pět stupňů pod nulou. A Niko se nenápadně poflakuje za ní nebo před ní s výrazem Hercula Poirota. Že je venčen, lze poznat jen podle složeného vodítka, kterým jeho panička pošvihává.

Ale ty jsi krasný, máš hedvábná ouška a vrásky jako já… nebo Proč máš venku šulánka, ty ostudo, vždyť ti v tom mraze umrzne. Žvatlá na Ika, který nedůvěřivě zírá na prázdný obojek. To, že někde daleko v poli mrzne šulánek i Nikolínovi, jí zřejmě vůbec nevadí. Já i Ike cítíme s Nikem, který nás uctivě pozoruje ze vzdálenosti půl kilometru, a protože je opravdu zima, zdvořilým pozdravem a bafnutím ukončíme to utrpení.

Miko je další psí obyvatel Zeleníčka, jeho panička je vyšší, štíhlejší a umírněnější. Má krásný dům a děti žijící v cizině. Miko je zlatý retrívr a Ikův velký přítel i konkurence.

Ty jsi ale krásný, Iki. Vděčně se na ni podívám, sen o krásném samci, který bude hodně vydělávat, mě ještě neopustil.

Seduto, Mico, seduto. Snaží se podrbat Ika, který proti ní bleskurychle a v předklonu poska-kuje zleva doprava na napjatém vodítku, zatímco Miko se ji tím svým pokouší omotat a strhnout k zemi, aby netrpěl sám. Jeho panička má ale vnitřní i vnější stabilitu, a tak se mu podaří rozsypat jen sáček s houskami a jí, přes všechny jeho marné pokusy tomu zabránit, pohladit jeho přítele a soka v lásce. Žárlivost je úžasná trýzeň i pro psy.

Ike ale nemá jen opatrné a žárlivé kamarády, které přes všechny jejich slabosti toleruje a ze svého statusu budoucího krále čtvrti je k nim shovívavý. Jako každý vládce má i dvořany svérázné a agresivní, které sice drží pod dozorem (trůní nehnutě na zadku a pozoruje je, dokud neprojdou, pokud si ovšem nechtěji hrát…), ale protože v dětství nebyl nikdy nikým pokousán, dá se říci, že jim důvěřuje ze zvědavosti. Corso psi jsou totiž velice sebejistí a inteligentní, a tím tedy i zvědaví a zvídaví.

Představte si například rozlehlou plošinu Pádské nížiny (tam, kde bydlíme), nad jejími poli se válí chuchvalce mlhy, která houstne nad šumícím potokem, a někde v dálce tušíte hory. V zimě kolem osmé hodiny večer už moc lidí nesportuje a vy víte, že ve vedlejší vesnici se skrývá sexuální maniak, na kterého samozřejmě navzdory všem testům DNA a moderní technice ještě nepřišli, protože na italském venkově vládne omerta (zákon mlčení), se kterou by měl problémy i sám Sherlock Holmes. V této malebné a povzbuzující atmosféře si najednou povšimnete, že v mlze občas probleskne malé modré světélko. Krouží nad polem, pak na chvíli zmizí a najednou se vám řítí vstříc, k vašemu velkému údivu se rozdvojí a v tom okamžiku se zastaví a čeká. Na bludičky nevěříte, na světlušky je moc zima, psa baskervillského už dávno zastřelili… Co to tedy bude? Asi ufo…

Nevím, jak by Ike zareagoval na zelené mužíčky, ale myslím, že to, co se vynořilo proti nám, by jim klidně mohlo konkurovat.

„Ta světýlka mají proto, abyste je poznal ve tmě?“ vypadne ze mě zdvořile po lombardsku, ve snaze zakrýt šok.

Proti nám se na tmavém pozadí elegantně rýsují dvě čtvercové postavičky trpasličích pinčů, rozzuřených mojí a Ikovou reakcí. Stojíme tam jako dva bulíci a zajímáme se o ta hloupá světélka, co se jim klimbají na krčcích, zatímco oni se snaží dokázat páníčkovi, že jim tu nepohodlnou ostudu na krk věšet nemusí, jelikož oni jsou schopni opatřit infarkt komukoliv i klasickým způsobem, asi nikdy nečetli Psa baskervillského.

„To jsou blikačky,“ opraví mě, „mají je, protože já s nimi chodím ven i ve tři ráno.“

„Chápu.“ Radši nechci vědět, proč s těmi štěkajícími přízraky v noci straší na blatech.

„Máte opravdu krásného psa a je úžasně vyrovnaný,“ snaží se uklidnit i mě, zatímco jeden z ufounů (je prokázáno, že to mimozemšťané běžně dělají) se marně pokouší obšťastnit Ika. Pokud vám nevyhovují manýry prasáka, ani ten nejupřímnější kompliment vás nepřesvědčí…

Pak je tu Lola, malá čtyřměsíční fenečka kavalíra kinga. Majitelé jsou hodní manželé, inženýři z Latinské Ameriky. Nikdy ji nevidím na vodítku, přestože její o rok starší bratříček Jack na vodítku ukázněně chodí.

Lola má obrovské charisma a už jen pohled na ni přináší úlevu jako koncentrát Bachových kapek, Lola je dar z nebes. Je neuvěřitelně milá a přátelská a zachránila Ikovi život, nebo ho alespoň uchránila od velkého dobrodružství a nám všem ušetřila velké trápení. Corso psi totiž milují svou smečku natolik, že pokud se jim zdá, že by se mohl některý její člen vydat do nebezpečí, bez váhání se vydají ho následovat. Jsou pro něj ochotní i přes plot skočit.

„Jste moc hodný, viděl syna jít k autu a musel přeskočit plot… Nebýt vás, určitě bychom o něj přišli,“ vysvětluji horlivě a vděčně panu inženýrovi z Jižní Ameriky.

„Naštěstí se zastavil, aby se pozdravil s Lolou,“ usmívá se skromně, zatímco Ike buší intenzivně pumí tlapou do miniaturního kavalírka.

„Dovolil jsem si ho svázat Jackovým vodítkem. Teď zde v okolí střílí myslivci. Bál jsem se, aby se třeba někdo nespletl a…“ Ohleduplně nedokončí větu.

Co na tolik laskavosti odpovědět? Snad jen to, že hodní lidé ještě existují a že latinskoameričtí inženýři se pravděpodobně liší od italských, nebo to bude tím Zeleníčkem. V každém případě Ike, od té doby, co se narodil, musí mít pocit, že na světě žijí jen laskaví, přestože někdy trochu podivní lidé, kteří jsou blázni do corso psů.

Předseda vlády a svatý Antoníček

Pokud budete zvažovat, zda si pořídit corso psa, určitě se budete snažit si o něm opatřit co nejvíce všeobecných informací. Zjistíte, že je to jedno z nejdražších plemen na světě a pravděpodobně ten nejdražší obranářský pes vůbec. Že ho italští chovatelé vyváží do Ameriky, Kanady, evropských zemí a Ruska. Dozvíte se, že neohrožení a neúplatní corso psi hlídají podezřelé kanceláře, špičkové bary a restaurace, zlatnictví, butiky i velké sklady, ale že ho najdete i na zemědělských usedlostech v Apulii nebo na Sicílii, odkud původně pochází. Že je to oblíbený pes italské a americké mafie, vás asi nepřekvapí (přestože se neřadí mezi deset nejnebezpečnějších ras), ale stejně to na vás udělá dojem.

Jeho fanoušci vám na internetu sdělí, že takového corso psa si můžete pořídit za 800 až 2000 eur (někdo se ale nestydí si říct i o 4000 eur za štěně), na kolik vás přijde měsíčně co se týče žrádla (zhruba 50 eur v granulích), výcviku (250 eur – základní výcvik) a ti upřímnější se zmíní i o veterináři (pokud se chovná stanice, kde jste štěně koupili, specializuje i na boxery, budete to mít o trochu dražší, bez křížení s nimi by zřejmě váš corso pes netrpěl ani epilepsií ani dysplazií kyčelního kloubu), ale nikdo vám neřekne, za kolik toho telátko denně poškodí a rozbije. Jelikož bylo v minulosti s úspěchem používáno ve válkách (neohroženě vnášelo do řad nepřátel zapálenou pryskyřici), důsledně bojuje i proti hospodářské krizi a rádo utrácí na dluh, tedy na váš.

Kdyby byl tedy poradcem předsedy vlády Ike, pravděpodobně by zrušil daň z nemovitostí, kde bydlí soudruzi corso psi, a zakázal by používat pojmy, které neexistují, je totiž velice praktický. Dobře ví, kolik toho právě on doma denně zničí, proč to dělá a proč se jeho na první pohled snadná výchova může úplně obrátit proti vám, a to nevyhovuje žádnému corso psovi. Touží totiž po pánovi, kterého by si mohl vážit, zbožňovat ho a ctít. Bude vás tedy zpočátku podrobovat různým zkouškám. Navíc je psem cílevědomým a hloubavým a nikdy nic nelikviduje bez politického přesvědčení nebo zdravotního důvodu.

Například se musíte smířit s tím, že v kulišárnách na něj nebudete nikdy stačit, přestože se je časem naučíte rozpoznávat: bude se vás snažit mást, pohrávat si s vámi, slibovat a neplnit, tvářit se jako by se chystal udělat to, co chcete, ale udělá úplně něco jiného, nebo bude dělat věci naoko, aby za to něco získal. Tak jak už to v politice bývá…

Pokud se rozhodnete investovat více a vybavíte telátku pelíšek jako Richiemu Richiovi (ve snaze uchovat zbytek obydlí v použitelném stavu) a budete ho neustále zásobovat hračkami, moc toho nevyřešíte; středně velkého plyšáka je schopné vykuchat přibližně do třiceti sekund. Trochu déle už mu bude trvat vykuchání vaší nové (ještě nesplacené) kožené pohovky. V čemž mu bohužel nebudete moci zabránit, přestože budete doma a budete (bezmocným) svědkem té strašlivé události. Některé pohromy jsou totiž nevyhnutelné a bývají pilotovány vyšší mocí, třeba sociálními službami:

„Ale proč nás už nenechají na pokoji? Ani soud už se námi nechce zabývat. Děti jsou velké. PAS – Syndrom zavrženého rodiče neexistuje, byl oficiálně zavržen mezinárodní vědeckou komunitou a americkým psychiatrickým sdružením APA. Nebyl zařazen do příručky mentálních chorob DSM-V ani tento rok (snaží se o to už dvacet let), italská vláda a lékařská společnost se vyslovily proti jeho používání v rodičovských sporech. Ví se, že je to vše jen právnický výmysl a podvod, jen z mého bývalého manžela tahají peníze…“

„Ano, souhlasím,“ ujistila mne po telefonu laskavá sociální pracovnice. „Využívají některých mechanismů, které se běžně vyskytují i v nerozvedených rodinách. Víme, že ve vašem případě nejde o manipulaci dětí z vaší strany. Některé maminky by si ale potrestání zasloužily. Bohužel na ty zrovna nikdy nedojde, protože první, komu vymyjí mozek, je vlastní manžel a ten proti nim nikdy nepoužije ani nic konkrétního,“ povzdechne si moudře, ale hned se po úřednicku vrátí do reality: „Advokát otce je velice agresivní a vlivný člověk. Zkuste nás pochopit, jinak bychom museli napsat, že nespolupracujete.“

Dokud jsem tu já, tak se tu násilím a proti své vůli nikdo léčit nebude, natož z něčeho, co nexistuje. RAF... Tohle s vámi udělám, zakousl se Ike zuřivě do válcové opěrky gauče. Corso psi citlivě reagují na vaše pocity, můžete se přetvařovat, jak chcete, a stejně bude vědět, která bije.

Cane corso projde cynicky kolem psího útulku a srdcervoucí úpění jeho uvězněných bratříčků mu nebude stát ani za otočení, zatímco vy si budete připadat, jako by na vás právě spáchali atentát a určitě ten večer nebudete večeřet, pokud ovšem do útulku nechodíte jako dobrovolník. On se naopak přežere: pes nikdy neví… Smysl pro přežití a chránění se od traumatu je v přírodě velmi silný, když se ale jedná o vlastní smečku, nebo dokonce páníčka, to pak už je jiná. Já ale ještě musím opatrně sejít z prvního patra, kam jsem se uchýlila, aby mě Ike při tom důležitém telefonátu nerušil (nelíbí se mu, když s někým mluvím podřízeným tónem)... Tolik schodů. Přece kvůli němu znovu nespadnu, sotva jsem sundala ten ortopedický límec. A on trhá, škube a vykusuje: všude po zemi se válí umělá bělostná výplň nové pohovky… Zdrceně svírám mobilní telefon (jediný, který ještě nerozkousal), je mi zvláštně úzko u srdce... Se sociálními asistenty (alespoň v cizině) je ale nejdůležitější zachovat asertivní tón se servilním nádechem (ne moc, aby to vypadalo přirozeně) a hlavně hystericky neřvat: Přestaň, ty odporná bestie… Ten gauč stál tisíc euro!

Corso pes vždy ví, co dělá, a bude se vás snažit uchránit od nátlaku fyzického i psychického. Ta rozškubaná pohovka totiž znamená:

VIDÍŠ? SE MNOU SE NEMUSÍŠ

NIČEHO BÁT. ZŘÍDÍM JE JAKO TEN GAUČ!!!

RADĚJI PŘI TOM TRHÁNÍ ZEMŘU,

NEŽ BYCH DOPUSTIL, ABY TI UDĚLALI

NĚCO, CO NECHCEŠ!!!

A tak trhá se zápalem jako vzteklý a vůbec se nešetří. A samozřejmě nechápe, proč potom kvůli tomu tak brečíte, doufá, že štěstím. Takového mužského přece jen tak nenajdete. On vás jen nechtěl rušit štěkáním (corso psi velice málo štěkají, je to pod jejich úroveň) na ten pitomý mobilní telefon, který byste si stejně neměli držet u hlavy. Jen použil akci, aby vám dodal jistoty. Napsat to na papír, aby vám to strčil pod nos, ještě totiž neumí. A tak s vámi komunikoval způsobem neohroženého bojového psa. Zkuste někoho takového najít mezi obyčejnými smrtelníky. Nemíním tím misionáře, ale na ty asi nenarazíte, většinou někoho zachraňují v cizině.

Corso pes je naopak přesvědčen, že potřebujete bodyguarda dvacet čtyři hodin denně, budete ho mít neustále za zadkem. Když jde o ušlechti-lé cíle, mohou u toho, podle jeho logiky, i chlupy lítat, je přece skoro poradcem předsedy vlády. Má rád pohodlí a pohodu a bude dělat vše pro to, aby ji doma zachoval. Konflikty jsou pro paranoiky a nesnáší je. Vše řeší silou. Miluje VÁS, jste jeho maminka, je „věčným štěňátkem“. Dospívá zhruba ve třech letech a co se týče mazlení, zůstane v tomto stadiu po celý život (zkuste počochnit hlavičku takovému tříletému československému vlčákovi a bude vám to jasné).

Pokud mu nějaká hračka vydrží déle než týden (musí to být něco z tvrdé gumy, vhodná je menší pneumatika nebo víko od umělohmotné popelnice), bude ji za vámi neustále nosit a snažit se ji dorazit přímo na některé části vašeho těla.

Sednete si třeba před televizi, ale váš corso pes má pocit, že jste se ještě navzájem dostatečně neužili. Položí vám tedy na vaše právě vyprané džíny oslintanou telecí kost a začne ji poživačně ožužlávat. Musíte se přece na jeho pocitech a potřebách podílet. Celkem pomáhá mu vysvětlit, že to nekonečné špinění právě vypraných věcí vám vadí. Už tak stačí, že budete muset neustále přepírat povlak na gauč (aby přítele nenapadlo, že je potřeba jej vyměnit), pod kterým se skrývá vámi právě zaštupovaná válcová opěrka. Čím víc toho properete, tím méně toho bude moci prožrat. Od té doby, co ho máte doma, vlastně jen neustále perete, kvůli němu.

Chápe to, je přece hloubavý a praktický. A aby se vám zavděčil, vyleze si nad vás, na vrch opěradla pohovky. Tam vám přece nemůže vadit. Navíc je přitom velice elegantní (vypadá jako krásná, lesklá svalnatá puma) a začne vám vytrvale žvýkat přímo na hlavě (tu ožužlanou kost si položí na vaše vlasy), stejně se večer budete sprchovat, tak kde je problém? Nesmíte se na něj zlobit a uvažovat o tom, že jste asi přecenili síly a že by možná bylo lepší dát ho pryč. Alespoň Ike si to nezaslouží. Co je na tom špatného, že musí vždy svačit na něčem vyvýšeném. Nikdy se doma nesníží ke žraní ze země, je král bufetu. Sedací část pohovky může přece ideálně sloužit (když už ho odtamtud neustále vyhazujete) za malý švédský stůl a stolek pod plochou televizí jako archeo-logické naleziště. Corso pes nemiluje zadarmo. Musíte si to zasloužit a nějaká pohovka vám s ním přece nemůže zničit vztah. Nemůže za to. Jen si vzpomeňte, když i vám rostly zoubky, a podívejte se na jeho stoličky, tomu se říká rozdíl.

Tomu všemu by se samozřejmě dalo zabránit venkovním kotcem, ale to byste pak doma neměli milující telátko, které vám bude něžně olizovat prsty (síla stisku v čelistech je větší než u dospělého vlčáka), přestože se mu budete snažit vyndat z tlamičky vaše nové hodinky rukou od uzeného, nýbrž všehoschopné zvíře.

Ike si je toho dobře vědom a náležitě na to hřeší. Přece ho nebudete zavírat za trest na zahrádce, když si může léčit nervy pošramocené z lidských zlozvyků v skvělé společnosti na pohovce (jak už jsem řekla, spokojí se i s opěradlem), zatímco společně a užasle sledujete ten nový, neuvěřitelný program o italské výměně psů.

Vysvětlím Ikovi, že v Čechách už dávno existuje jeho obdoba, více ateistická týdenní výměna manželek a že bych ho na exkurzi do jiné rodiny mohla zapsat (zatímco já se také půjdu podívat, zda to jinde nefunguje lépe), pokud mě nepřestane vytlačovat z mého, jím zničeného gauče. Ike mi ale shovívavě přimáčkne tlapou hrdlo na opěradlo, takže na chvíli začnu chrčet, a olízne mi orosené čelo, oba přece víme, že takové věci se v mafiánských rodinách nedělají: Co tě to ale holka napadlo? Co byste si tady beze mě počali? Všimla sis vůbec, jak se s tebou ty sociální pracovnice snažily vyběhnout? Kdo by na vás tady dával pozor?

Je tedy fakt, že se v naší italské čtvrti krade jako na Ostravsku nebo v Praze (pokud se člověk řídí mapou českého zločinu), a jelikož místní kočovníci posílají na průzkum jako předvoj (z obecně praktických důvodů) nezletilé a nedorostlé spoluobčany, takový corso pes je jistější než poplašné zařízení napojené na policii. Žádný boss přece nebude riskovat talent malých dětí, jsou pověrčiví a černá bestie odjakživa naháněla víc hrůzy než třeba bílá (pokud se nejedná o pitbulla, nějakého rozmazleného a hysterického bulíka, nebo příslušníka Ku-klux-klanu).

Kočovníci obvykle moc dobře vědí, kdo má jakého psa, nevědí ale, že Ike má děti rád a sám by jim ty šuplíky ducnutím hlavy ochotně otevřel (skříňky a zásuvky moderní obývákové stěny jsou hladké, bez jakékoliv úchytky a je potřeba vědět, kde ťuknout), mladí talenti by ale asi byli zklamáni. Šuplíky jsou už totiž dávno vyrabované Ikem a nerozkousaný zbytek jsem tak důmyslně schovala, že ho ani sama nejspíš nenajdu. Posttraumatická stresová porucha totiž mimo jiné omezuje paměť. Proč sem vlastně dávat mříže nebo poplašné zařízení, když tu od té doby, co mám (teď už desetiměsíčního) corso psa, není co kloudného ukrást, tedy nic kromě něho samého.

Mám ale dvě děti, a pokud se chci vrátit k tlumočnictví, musím si být jistá, že na ně někdo doma dá pozor. I proto, že jsou dospívající. Ike totiž strašně žárlí a určitě by nesnesl, aby se s někým, třeba jen na chviličku, zavřeli v pokojíčku.

Jak už jsem řekla, neštěká, vyhazuje věci ze šuplíku jako žárlivá manželka a trhá a cupuje, aby vám sdělil, že něco není v pořádku. To něco může být třeba to, že si v kuchyni bezstarostně večeříte, zatímco jemu rozhodně jeho odměřená porce nestačila. Nebo ho necháte příliš dlouho samotného, zatímco jste doma a píšete si o něm román, to taky nesnese. Proč psát, když si můžete hrát? Třeba běhat kolem rozervaného gauče s obálkou plnou starých proplacených složenek v hubě. Proč je vlastně musíte pět let schovávat? Určitě, aby vás kvůli tomu pak mohli honit. Tomu Ike rozumí a občas se při tom hravém kroužení kolem (roztrhaného) gauče zastaví a drze se na mě podívá, je přece skoro poradcem předsedy vlády. Ví přece vždy, co dělá.

Když jsem ale ze skříně vyndávala masivní mozaiku rozlámaného svatého Antoníčka, kterého jsem si schválně přivezla z Portugalska (protože sv. Bonaventura řekl: „Hledáš-li zázraky, jdi k Antonínovi.“), začala jsem mít v hlavě trochu zmatek a zrodily se pochybnosti. Ví Ike opravdu vždy, co dělá? Do svatopetrské kupole přece také uhodil blesk, když odstoupil papež. Jedná se snad o nějaké upozornění?

Svatý Antoníček je patronem znovunalezení ztracených věcí, milujících, manželství, žen a dětí, pošťáků, pekařů, trosečníků, proti horečce, zvířat, proti lichvě a úrokům atd., pomocník v každé nouzi, no prostě toho, co je v každé domácnosti potřeba. Měl viset v kuchyni a ochraňovat tohle nové bydlení a rodinu společně s Ikem. Proč Ike vždycky všechno zkazí? Ale možná, že ho nerozbil on. Musel by ho vyndat ze skříně a přelomit ho tlapou (bohužel vím, že by to zvládl), jenže corso pes není člověk a ať vás nikdy nenapadne na něj aplikovat lidské zákony a potrestat ho za něco, o čem si nejste stoprocentně jistí, že to udělal. Corso pes se nezlomí, nezapomene, neodpustí. Pokud ale ví, že jste měli pravdu, ani se neurazí, bude čekat, až mu odpustíte vy, a bude vás za to o to víc milovat (doporučuji s ním několik hodin nemluvit a ignorovat ho), čím jste silnější a spravedlivější „maminka“, tím lépe to funguje.

Molossové nesnáší tvrdý výcvik. Dostanete je tím do deprese, zkazí se a zahořknou. Musíte být vlídní, důslední a nesmíte se bát.

Jak ale potrestat Ika za to, že přelomil vejpůl svatého Antoníčka? Možná mi tím chtěl jen sdělit:

,,Nevěš ho tu, není potřeba se snažit zachránit něco, co nikdy nebylo, hlavně ne přes moc…“

Nevím, je to složité. Svatého Antoníčka si vážím víc než předsedy vlády, ale jak už jsem řekla, nikdy netrestejte nikoho za nic, pokud jste ho u toho nenačapali. Mohlo se to totiž klidně rozbít/ztratit při stěhování. Pokud byste ale nechtěli být příliš čestní (můžete si vždy vybrat) a rozhodli jste se simulovat třeba takové vloupání, kvůli pojištění, stačilo by jen vyndat ze skříně věci, které Ike rozbil:

keramický teploměr = 38 €

zlatí cvrčící cvrčci v krabičce pro štěstí =

(neupřesnitelná hodnota)

notebook starý, ale oblíbený =

původní hodnota 1000 €

Velký ruský slovník Kovalev = 80 €

tiskárna = 250 €

mikina s potiskem = 30 €

učebnice historie = 22 €

mobilní telefon Samsung = 100 €

potah na gauč šedý = 80 €

potah na gauč béžový = 80 €

mobilní telefon Nokia = 40 €

stěna v obýváku (dá se opravit?) = 7 000 €

nabíjecí kabel k fotografickému aparátu = 15 €

povlak na postel = 30 €

šála = 20 €

nabíjecí kabel k telefonu Nokia = 6 €

nová sedačka = 1000 €

mozaika sv. Antoníčka = 60 €

(plus nedocenitelná ochranná hodnota)

propisovací tužky = zhruba 10 €

fotografický aparát starý = původní cena 250 €

oblíbené Valentýnčiny kozačky = 75 €

20 CD a DVD = cenu si nepamatuji

Když to vše sečtete, určitě pochopíte, proč by Ike jako poradce vlády doporučil zrušení IMU, alespoň tam (jak už jsem se zmínila), kde žijí corso psi. Pokud nám tedy svatý Antoníček nevrátí ztracený řád a pořádek.

(Corso) pes nad zlato

Podle údajů posledního kongresu Italské psychiatrické společnosti se deprese stane v brzké době druhou nejrozšířenější nemocí po onemocněních kardiovaskulárního systému. Italové pak mají absolutní primát v Evropě, co se týče stavů sklíčenosti, úzkosti, strachu ze smrti, ze stáří, z bídy, a v zabíjení partnerek, takzvané ,,feminicidio“.

Asi vás taky napadne proč, když mají slunce, moře, papeže a je tu tak krásně? Nedá se přece neustále všechno svalovat na krizi. Ja tuším, že je to tím, že doma nemají Ika.

Americký časopis Pediatric nedávno potvrdil, že není nad to mít psa v domě. Nejen proto, že domácí mazlíček z vašeho potomka udělá lepšího člověka, než by se při vší snaze kdy mohlo podařit vám. Ale protože psí přítomnost v rodině posiluje imunitní systém dítěte, pomáhá mu tak v boji proti dýchacím problémům, alergiím (mnohým se to asi nebude líbit), stresu a omezuje spotřebu antibiotik.

Pes totiž na svém kožichu shromažďuje různé mikroorganismy, bakterie a viry, se kterými (podle finského doktora Bergrotha, který výzkum provedl) dítě přichází do styku, aniž by mu způsobovaly onemocnění. Velice důležité je pak, aby pes byl v domě už během prvního roku dítěte. Tímto způsobem se imunitní systém naučí rozeznávat potenciální nepřátele a stane se odolnějším vůči virovým a bakteriálním útokům, které naopak napadají člověka. Takové děti pak netrpí záněty středního ucha a dalšími neřády. Aby se takového efektu dosáhlo, doktor Bergroth doporučuje strávit se psem zhruba šest hodin denně. To neznamená, že mu musíte půl dne viset na krku. U miminka to pak za prvé nepřichází v úvahu a za druhé, přestože lituji, že jsme sami psa v tomto věkovém období neměli, doporučuji miminko hlídat a být ostraži-tí do té doby, než ho jeho psí bratříček přijme za vlastního. K tomu, abyste zamezili infekcím, stačí trávit se psem čas pod jednou střechou. Další důvod k tomu, abyste se nechovali jako zvířata a nevázali psí bytosti venku na řetěz, přestože budete mít k věci jen spotřební přístup.

Pes je ta nejlepší vakcína, jen se musíte sami obrnit proti pohodlnosti a sobectví. Pokud byste doma měli Ika, pohodlnost a sobectví by vás rozhodně přešly. Na procházky musíte pravidelně a odměřené dávky už dávno neplatí. Nemůžete si přece pochutnávat na fiorentině, když se od vás očekává, že na kosti od steaku necháte i pěkný kus masa. Schválně ho ani neosolíte, přece stačí trochu oregána (které tam mimochodem nepatří) – to abyste se oba uklidnili. Vy, protože se vaše dnešní pracovní schůzka přeměnila v malý thriller. On, protože to tuší a je naštvaný, že jste ho nevzala s sebou, a tak vyvádí.

Divíte se, kam zmizelo 10 euro, které jste ještě před chvílí viděli na psacím stole? Běžte se podívat pod Ikův polštář v jeho spací vaničce. On by přece za vámi do Milána bez lístku nejel. Radši by celou cestu běžel. Má přece svou hrdost a nenechá se nikým vysadit z vlaku, jen protože jsou všechny mašinky na znehodnocení jízdenek na perónu rozbité. Už když byl malinký, šetřil si na hračky a pravidelně jsme v jeho pelíšku nacházeli peníze. Říkala jsem vám přece, že by byl ideálním poradcem předsedy vlády. Žádné daňové úniky, žádné kradení a vykrádání, vše bere smrtelně vážně. Jde příkladem. Nevěří bankám a ukládá jen pod matraci.

Je ale ještě malý a nechápe tedy vlastní potenciál, ten je ve vašich rukách. A vy se musíte snažit, abyste ho rozvinuli. Koho v dětství nevyjukali, většinou si pak v dospělosti nemusí na nikom léčit mindráky.

Někdy mě napadá, že touto knihou snižuji popularitu této vzácné rasy. To ale není mým úmyslem. Chci jen, aby bylo jasné, že cane corso není pes pro každého. A zamezit tak, z lásky k těmto krásným zvířatům, tomu, aby je pak z dětství vyjukaní páníčkově trestali psím útulkem. Musíte mít pochopení a být ochotní k velkým obětem, dokud bude malý. On bude později (až bude velký) upřímně a bez sebelítosti ochotný i k té největší. Když je s vámi, ničeho a nikoho se nebojí. Všechno má smysl, pokud tedy po něm nějaké nesmysly nevyžadujete.

Když je ale sám, občas stačí i černý igelitový pytel (který vám vítr přinesl na zahrádku), aby uctivě zacouval francouzským oknem do bezpečí obýváku. Vaše přítomnost z něj naopak dělá to, co potřebujete, a co Bonnie Tyler definuje jako „hero“. Nebojte se tedy, nebudete mít doma dalšího zbabělého italského inženýra, musí jen dospět pomalu a bez traumatu.

Nevím, zda tomu mohu věřit, ale někde jsem četla, že se na Sicílii corso psi používali namísto kyseliny. Když se podíváte na Ika, jak si na (roztrhaném) gauči slastně saje z papírové krabice od mléka trošku medu (aby byl klidnější) a vypadá při tom jako desetiměsíční psí miminko, které je okamžitě ochotné vám taky dát cucnout, těžko si dovedete představit, že tento miláček požíral nějaké mafiánské pentiti (ti, co začali spolupracovat se spravedlností a porušili zákon mlčení), aby je nenašli.

Já si ale dovedu představit, jak by se zachoval na mé rizikové pracovní schůzce:

„Jsem vážně rád, že tě má tvorba zajímá. Kritika je ze mě nadšená. Moje kniha by mohla mít v Čechách velký úspěch. Žil jsem několik let v Praze. Moje snoubenka byla amerického původu, byla velmi bohatá a hezká. Myslím si, že by to mohlo zajímat spoustu lidí.“

Možná, myslím si já, ale nejsem si jistá. Spokojeně si mě prohlíží.

„Slyšel jsem, že máš čuch na knihy!“

Bohužel, nejen na ně, snažím se dál tvářit nadšeně. Asi si zapomněl vyměnit košili a možná vyčistit zuby.

„To pivo je tak dobré. Skoro tak dobré jako české. Jen mi možná budeš muset pomoct ho zaplatit,“ zavtipkuje pan spisovatel a rošťácky po mně hodí očkem.

Nevím proč, ale od začátku jsem ani s jinou možností nepočítala. Je opravdu velká krize a klasici většinou tvořili v bídě. Upřímnost je luxus, který si bohatí nemohou dovolit. Někdy ale nadhled hraničí s neomaleností a roztomilost s nevychovaností. Opět se usměju a pokusím se začíst do knihy, kterou mi přinesl. Začíná verši. Zřejmě nejsem ve své kůži, a tak se mi zdá, že mi něco uniká. Poslední dobou mám tento pocit dost často. Pokračuji v četbě:

..moje láska je prostitutka, svině a kurva... je jako salmonela, škrkavka, kandida na pyscích... Ztuhnu. Že by odpor k ženám? Ve svých padesáti letech žije s osmdesátiletou maminkou. Nemá děti. Nikdy se neoženil…

„V redakcích jsou samí debilové. Vůbec se nedivím, že krachuje jedno nakladatelství za druhým. Nejvíc nesnáším redaktorky a literární agentky, ničemu nerozumí, jsou to všechno kurvy.“ Dýchne mi důvěrně do obličeje.

Tentokrát se usměji znatelně nakřivo. Pan spisovatel ve své misogynii asi zapomněl, že bych ho měla zastupovat jako literární agent, alespoň v Čechách. Neměl pít to druhé pivo, prý bere nějaké prášky. Lithium?

„Ale ty jsi úplně jiná. Taková profesionální a korektní, máš zájem. A moc ti to sluší.“

„Ta kniha je opravdu neobvyklá,“ snažím se to zamluvit a tvářit se, jako by mi běžně říkali, že mi to moc sluší. To lithium s tím alkoholem je pěkné svinstvo. Je mu opravdu cítit z úst. Rozkašlu se.

„Ty máš ale zájem jen o tu knížku, že jo?“ Podívá se na mě téměř střízlivým pohledem. Tak zvláštně, zkoumavě, jako pes před tím, než vás napadne. A pak, že jste ho neprovokovali.

„Jsi moc sympatická, ale něco mi na tobě začína vadit.“ Stupňuje grády. „Jsi nějaká moc klidná a povznesená.“ Položí mi ruku na koleno a druhou uhodí mobilním telefonem do stolu tak silně, že z něj vypadne baterie. „Jak to, že to na tebe nezabírá, ty... Co to máš v ruce, ty svině?“

„Ani nevím...“

V případě ohrožení zamiřte na násilnikův obličej, pevně stiskněte rozprašovač a dvěma krátkými nástřiky jej zasáhněte.

Čtu pohodlně na druhé straně. Sprej je obrovský, stačí na pět psů.

„Doufám, že to není prošlé. Mám to doma alespoň tři roky, abyste potom neoslepl.“

Úspěšný autor série románů o tom, jak přežít na perifériích a proč jsou bojová umění nebo zbraně pro většinu lidí nesmyslná obrana – Mark Mac Young – by vám v takovéhle situaci vysvětlil, že fyzický boj je až ta poslední možnost a že vy slušní a poslušní občané budete jen stěží tak rychlí jako ten hrdlořez, kterému lezete krkem. A tudíž pokud už tasíte zbraň, musíte ji bez zaváhání použít a ne s ní jen tak strašit. To si ji radši vůbec nepořizujte. A také že násilníka nesmíte vytáčet a tím dostat do primitivního stavu, řízeného limbickým systémem, a myslet si: teď hned mu to taky musím dát sežrat (to si může dovolit Ike) a konflikt eskalovat, ale naopak se musíte snažit ovládnout a konflikt deeskalovat, byť za cenu zdánlivé „ztráty tváře“. Já to zcela chápu, protože mám takový pocit, že hned po mobilním telefonu by můj George Stark (podle scénáře Stephena Kinga) mohl rozbít půllitr.

Podle Mac Younga mohou někteří lidé nebezpečí podvědomě vycítit. To znamená, že mají ten pocit, že „něco není v pořádku, jen nedokážou pochopit, co to je“. Proces výběru oběti pak bývalý gangster nazývá „interview“. Agresor vás „vyzpovídá“, a pokud „projdete interview“, jste vhodná oběť. V takové situaci, pokud vám to tedy pálí a chápete, o co jde, je dobré se přepnout do stavu zvýšené ostražitosti a začít tančit asertivní shadow dance, tj. stínovou hru na ostří nože, abyste nepřišli o kůži.

Nechci se chvástat, ale myslím si, že jsem právě neprošla takzvaným „vášnivým“ interview (zločinec na vás zčista jasna a bezdůvodně začne chrlit oplzlosti a výhrůžky, pokud ztuhnete a nereagujete, nebo reagujete příliš, budete napadeni) a že by navzdory tomu, co o zbraních tvrdí profesionál Mac Young, na mě Ike byl hrdý. Asi proto, že já bych to určitě zmáčkla. Ale to už přispěchá italský personál, aby zkontroloval poškozený stůl. A já neustále myslím na Ika a říkám si: V dnešním světě bláznů a zvířecích chřipek – corso pes nad zlato.

Neslintej!

Naučili mě neškatulkovat. Nepřistupovat k nikomu s předsudky a věřit, že pravda, přestože si dává na čas, zvítězí. Mám kosmopolitní mentalitu, a tudíž má nejlepší kamarádka v italském Zeleníčku je napůl německého a napůl sicilského původu. Jmenuje se Sabina. Dělá doma úžasnou keramiku a šperky, ale považuje se za ženu v domácnosti. Seznámila jsem se s ní při venčení Ika (v době, kdy jsme se poznaly, měla fenku německého ovčáka) a hned jsem věděla, že je skvělá. Když jsem jí u ní doma na kafi popisovala mé setkání se známým spisovatelem, byla v šoku.

„To bude tím, že je napůl z Kalábrie,“ vysvětlila mi ochotně její dobrá kamarádka, kterou právě nechal její snoubenec z jihu a která přišla k mé nejlepší kamarádce na kus řeči. „Já bych mu to spočítala. To by si tak mohl zkusit, vše závisí na ženě. Dole (na jihu) už se bouří mafiánské manželky. Dělají to kvůli dětem: píší knihy, podávají svědectví, dívky, které se v sedmnácti musely vdávat a pak snášet nevěry a bití, zatímco vychovávaly čtyři děti a staraly se o výpalné, jsou přežitek. Teď vystupují na kongresech a sdělují si zážitky. Jediná žena dokáže poslat do vězení celý klan…“

Ike, který vzorně sedí (občas extrémně po-slouchá), obří hlavu netečně položenou na stole vedle talíře se sušenkami, souhlasně zachrochtá. Jeho biologická matka Ema je rodem z Catanie. Na Sicílii vše záleží na maminkách. Vypadají prý podřízeně a někdy nevzdělaně, směšně křičí a brečí, ale to je jen zdání: o všem v rodině rozhodují ony. On tam sice nikdy nebyl, ale také už o tom slyšel: Catanie byla nedávno prohlášena hlavním městem paroháčů. Místní vdané ženy založily webové stránky pro výměnu zadaných dvojic: se svými sedmi tisíci zaregistrovanými fanoušky jsou na prvním místě v celé Itálii. To znamená, že pod Etnou se jedná o něco úplně jiného než o rodinnou postel a o kostel, za všechnu tu emancipaci asi může ta sopka. Navzdory vší té nové rovnoprávnosti se ale na Sicílii, kupodivu postaru, téměř nikdo nerozvádí. Je to svět sám o sobě. Mít mimomanželského potomka je nepřijatelné (pokud tedy nejste oddaní s někým jiným), ale soužití bez hříšných důsledků se nepočítá. Ještě nedávno prý bylo záhodno přijít do manželství jako panna, ale nikdo se nepohoršoval nad tím, pokud tato panna byla přebornicí v análním sexu. Ike tudíž nechápe, proč jeho nejmilovanější českou maminku, kte-rá ho adoptovala (protože Ema by na něj neměla kvůli té hloupé promiskuitě tolik času), pořád někdo otravuje. Vyrostla přece v klidné české krajině, kde nemají ani moře, natož nějakou sopku, a teď už skoro dvacet let žije na severu Itálie, kde mají jiné hobby než party pro heterosexuální dvojice. Přece jen ten jih zůstal trochu pozadu. Už toho má opravdu dost a bude s tím muset něco dělat sám.

Snažil se ji přesvědčit, aby se obrátila na nějakou vyšší instanci, ale ona nějak pořád nechápe, že občané EU mají právo žít svobodně, bez obav z pronásledování nebo násilí, kdekoli v Evropské unii a mají právo na volnost pohybu. Kdyby tak jen jemu někdo zakazoval se svobodně pohybovat a někde ho zavíral, to by viděl: roztrhal by ho na kusy. Jeho maminka je ale úžasně vyrovnaná a má úžasnou empatii. Ike si dokonce myslí, že dokáže číst myšlenky, teď totiž právě kamarádkám vykládá, jak musel chudák trpět, když byla nucena ho skoro na celý den zavřít doma, byla v nemocnici na vyšetření. On ví, že ona ví, ale v Itálii nikdy nesmíte říkat, jak se věci opravdu mají. Vše je třeba opsat jakousi indiánskou řečí, ať už bojujete za pravdu nebo proti ní. Kdybyste jednoduše řekli, co si myslíte, nikdo by vám nerozuměl. Ať už vám vykládají jakýkoliv nesmysl, musíte se tvářit tak, jako byste na tom také shledali něco zajímavého a rozumného. Občas přitakat, abyste neurazili, a snažit se nenápadně přesvědčit.

To samozřejmě není případ Sabininy dobré kamarádky a dětí (ty jsou nevinné a říkají jen, co si myslí). Kamarádka je ale naštvaná na bývalého snoubence (zastánce nadřazenosti mužů) z Kalábrie a tím pádem i na život, vládu a tudíž i na sociální a zdravotní systém. Teď se například podivuje nad tím, proč si ona s dvacetiletou praxí zdravotní sestry musí dodělávat vysokoškolské vzdělání (aby nepřišla o práci), když nová ministryně zdravotnictví má jen obyčejné gymnázium a nikdy nepřišla do styku se zdravotní problematikou. Asi přišla do styku s něčím jiným, někteří lidé jsou holt neustále nespokojení a najdou si vždy důvod ke kritice.

Jeho maminka naopak neustále někoho omlouvá. Strašně moc ji ta Itálie změnila. Teď tu tedy musí poslouchat, že se chudák musel úplně pominout, protože byl doma zavřený (poprvé) skoro osm hodin, a tudíž ze zoufalství rozkousal všechny rohy nové dřevěné stěny (musí uznat, že to dřevo bylo opravdu kvalitní), což normálně nedělá, protože ty skříňky nanejvýš úderem tlapy otvírá. Proč neřekne pravdu? Udělal to, aby se pomstil! Aby přivolal pozornost! Proč neřekne, že ho vytočil její přítel, když pro ni ráno přijel (svoje auto musela nechat bývalému manželovi) a vů-bec se s ní nepřivítal. Místo toho na ni začal křičet kvůli telefonu. Ike ví, proč s ním nemohla mluvit: sprchovala se a strojila, aby byla včas hotová, a tak mu to položila s omluvou (to je přece logické, jinak by na ni pak musel čekat), ale to on nechápe, a tak křičí a křičí:

„Tak to už by opravdu stačilo, říkám ti, že nejsi normálníííí…“

„Jen protože jsem řekla, že nechci bezdrátový telefon i na záchodě?“

„Budeš dělat to, co říkám já! Kde jsi včera byla?“

„Vždyť jsem ti to už řekla. Byla jsem v Bergamu na rodičovském sdružení.“

„To je hrůza, je to horší než být sám. Jen vám sloužím. Vydělávám jen na vás. Už si konečně uvědomte, že si za věci můžete sami a nedávejte pořád vinu ostatním.“

Ike ho nechápe. Pokud ví, tak sem jezdí jen na návštěvu a nikdy nic (jako každá pořádná návštěva) nedělá. Pokaždé, když jde pryč, tak mu maminka strčí nějaké peníze, ale to bude asi na tu posilovnu, co do ní čtyřikrát týdně chodí, a na večeře, ze kterých pravidelně volá. Ike se tomu nediví, je to přece maminka, jemu taky kupuje granule, maso a prášky na odčervení a nic za to nechce. Ale opravdu nechápe, proč na ni křičí, když ji jednou za čas veze do nemocnice a už tak je dost vystresovaná. Proč teď kamarádkám neřekne, že on Ike se urazil za ni. Někdy mu připadá, že si sama sebe vůbec neváží, nebo je moc nad věcí, nebo už to vzdala…

Anebo to bude tím, že už tu žije příliš dlouho a ví, že takto se v Itálii (která se, co se mužské mentality týče, příliš neliší od Blízkého východu), chová přibližně osmdesát procent macho populace. Ti, kteří se tak nechovají, měli (nebo mají) osvícené maminky a tatínky, patří (nebo patřili) ke skupině už zmíněných misionářů. Ale na to přijdete až po dostatečném zvládnutí italského jazyka, jelikož prvních pět let se ještě utěšujete, že jste asi nerozuměli. Italové jsou totiž v očích východních turistek nebo studentek Erasmu dokonalí muži, a pokud byste s tím nesouhlasily, je jasné, že jste nesnesitelná ohyzda. Mají totiž pravdu v jedné věci: opatřit si v Itálii milence je ta nejjednoduší věc na světě a určitě vám taková randevous plná superlativů zvednou sebevědomí více než nesmrtelné výroky doktora Plzáka, který by mimochodem zásadou o zatloukání, i když to praskne v Itálii velice uspěl.

Nesmíte zapomínat, že se zde nic neříká na rovinu, ale vše se opisuje a vylepšuje tou indiánskou řečí. Italové jsou bezesporu, jak už bylo jinými odpozorováno na ulicích, vynikajícími společníky (rádi se poslouchají), milenci (rádi se předvádějí), přáteli (pokud patří ke dvaceti výše zmíněným procentům, platí to na sto procent), manžely (platí pravidlo dvaceti procent, nebo hodná milenka či milenec), otci (starší zodpovědná generace zvyšuje pravidlo dvaceti procent o zhruba dalších dvacet procent, milenka se nevylučuje)… Jsou divocí a vášniví (za to asi můžou ti Arabové, Řekové a Normani, kteří je zde v minulosti otravovali), nespoutaní, romantičtí a pozorní (obzvlášť pokud jste milenka – trochu mrcha). Jejich láska je bouřlivá? Ano a jako každá pořádná bouřka brzy přejde, pokud tedy neplatí pravidlo dvaceti procent, nebo příměs nějaké severnější krve. To všechno Ike ví od maminky a soudě podle sebe s tím souhlasí. Tak nechápe, proč, když si je toho vědoma, skoročlena ještě toleruje, nebo se vůbec z té komplikované Itálie neodstěhuje. Určitě za tím něco bude.

Ten nedospělý skoročlen smečky navíc nechápe, že když někam jedete, tak se se psem nesmíte vítat, natož loučit. Neměli byste se na něj ani podívat, natož se mu vrhat na krk, jako byste objímali rakev. To podrazí sebedůvěru i tomu nejsilnějšímu corso psovi. On přece ví, že když se maminka nerozloučí, není to nevychovanost nebo nedostatek lásky, ale důkaz toho, že se vrátí a že to nestojí za řeč. Takové sicilské loučení mu ale udělá v hlavě přinejmenším pěkný zmatek. K čemu vám bude nábytek, když jste se rozhodli, že se domů už více nevrátíte, a tudíž se loučíte se svým psím kamarádem? Proč by to vše mělo připadnout státu (který pro Ika nikdy nic dobrého neudělal) v neporušeném stavu? Předtím, než tu zemře steskem a žízní, to pěkně zdemoluje! Zemřít odevzdaně a bez boje by bylo přece pod corsí důstojnost. Tak, jak teď uskřípl roh tlustých dřevěných dvířek stěny, by mohl klidně někomu uskřípnout ruku v zápěstí. Ještě máte chuť omezovat jeho svobodu? Navíc věta: Už si konečně uvědomte, že si za věci můžete sami, a nedávejte pořád vinu ostatním ho opravdu rozběsnila. On moc dobře vidí, co se děje, a že maminka vinu nikomu nedává, i když by mohla. Ike jen nechápe, proč má takovou smůlu… Ale on to teď všechno změní. Spravedlnost existuje, obzvlášť když je váš advokát přítelem ministra spravedlnosti. Lidem se musí neustále naznačovat, jinak nic nechápou, a pak se diví, když je někdo roztrhá. V řeči těla a mafiánských vzkazech je Ike přeborník, jeho biologická maminka je přece ze Sicílie. Jenže s některými lidmi nemá vůbec cenu diskutovat. Když chybí empatie, chybí všechno: nerozumíte ani dětem, natož psům nebo mafii. Jeho maminka teď třeba přesně ví, co si myslí, přestože se tváří, že si nemyslí vůbec nic, je na návštěvě. Kdoví zda bude vykládat, že její přítel chce dát svou vlastní maminku do domova, protože slintá. On by tam nikdy nedal ani svou biologickou maminku, která na něj neměla moc času. Nemůžete přece dát vlastní maminku do psího útulku, obzvlášť pokud ona vás do žádného nedala, když jste byli malí. To byste pak nebyli psi, ale svině. Ale jak to vypadá, v Itálii je teď módní dávat do domovů úplně všechny, hlavně děti kvůli úplným nesmyslům. Dobrá kamarádka maminčiny nejlepší kamarádky teď právě čte otevřený dopis kvestorovi, který publikovali i v lokálním bergamském plátku:

Vážený pane kvestore,

ani ti NEJHORŠÍ KRIMINÁLNÍCI nebo UPRCHLÍCI PŘED SPRAVEDLNOSTÍ nebyli nikdy zadrženi způsobem, jakým postupovali Vaši agenti, kteří doslova unesli a terorizovali dva nezletilé. Chápu, že kompetentní úřady musí vykonávat svou povinnost a plnit nařízení, ale dá se to udělat i jiným způsobem. Mohli jste zatelefonovat a zpochybnit služební nařízení a požádat soudce o zrušení všech akcí, vzhledem k tomu, že místo nebylo vhodné k vykonání takové operace, nacházeli jste se před základní školou. V Itálii je bez pádného důvodu v komunitách více než 32 tisíc dětí a zrovna tak jsou nabídnuty k adopci. To jen posiluje kritiku sociálních asistentek, psychologů a soud-ců, kteří fabrikují příliš uspěchané znalecké posudky. Každý den odeberou alespoň osmdesát dětí a zavřou je do „chráněných center“ zhruba na dva roky. Státu přijde každé dítě průměrně na 200 euro denně. Chtě-la bych vyjádřit soustrast všem takto zničeným rodinám a moje opovržení všem těm, kdo se na tom aktivně podíleli… atd.

Ike je v šoku, kdyby takhle někdo chtěl opravdu zničit jeho smečku, věděl by přesně, co by měl dělat. Nikomu by to nedovolil. Ale jak je vidět, lidé tak neuvažují. Když se někde setkají s něčím ošklivým, radši to honem nechají zmizet. Někam to zavřou a tak podobně, aby se tím nemuseli zabývat, a jak to vypadá, ještě na tom dokážou vydělat. Ike si myslí, že nejhorší je, že si mnozí lidé myslí, že jsou pozitivní, protože se obklopují jen hezkými a pozitivními věcmi, ale tak to nefunguje. On by se skoročlenem smečky zestárnout nechtěl. Neví, co by bylo s ním, on přece slintá už teď, ale zatím to vypadá, že mladá slina nikomu zase tak nevadí. Ale co až zestárne? A co až zestárne maminka? Musí se dozvědět, co za tím vším je. Přece jen vám tak někdo nemůže přikázat: NESLINTEJ! Obzvlášť, když jste corso pes…

Růže a trny

Poslední dobou pozoruji v Ikově chování změny. Ne že by přestal záškodničit a vymáhat si pozornost, jestliže si připadá zanedbaný, je to přece jižan a je mu teprve rok a půl. Například, pokud ho hned po ráno po probuzení nepodrbu na bříšku (jakmile otevřu dveře ložnice, vyleze ze své vaničky pod schody a začne sebou na zemi sekat jako krokodýl) a omezím se jen na to, že mu otevřu francouzské okno do zahrádky a jdu mu připravit snídani, půjde a jedním naštvaným škubnutím strhne červený potah z gauče, aby s ním pak zběsile pobíhal po těch pár metrech čtverečných, které patří k naší pronajaté vilce, a provokoval sousedy jako slavný Manolete býka. Od té doby, co jsem totiž dala zvýšit plot, moji sousedé opět vychází na zadní zahrádku.

„Dobrý den,“ pozdravím vlídně sousedčino pozadí, vybírá pečlivě a pomaličku jedno stébélko trávy po druhém ze vzorně posekaného trávníku, a začnu sbírat méně svědomitě a velmi rychle obrovské kusy rozškubaného přehozu.

„On to roztrhal?“ ujistí se vděčně sousedka. Obě víme, o kom je řeč.

„Ano,“ odpovím přirozeným tónem a donutím se neotočit. Z obýváku lomcuje mříží divoká skalní koza. Kus hadru v ruce znamená, že bychom se o něj měli začít tahat.

„Ano,“ zopakuje po mně sousedka a taky se neotočí. Za jejím oknem buší do skla dvacetiletá dcera na vozíčku. Sekání trávníku znamená, že nesmí ven. Ani manžel se neotočí, hukot sekačky ho k tomu opravňuje.

Popřeji sousedce hezký den. Máme obě unavený a apatický výraz. Ona zůstane na zahrádce a já se vrátím k naštvanému Ikovi. Vím, že se to nedá srovnávat.

Na to, až se úplně uklidním, si budete muset ještě alespoň rok počkat.

Vyzývavě si mě prohlédne, abych si to moc nemalovala. Aby mi dal za vyučenou, rozkousal tubu gelu na vlasy (marně si lámu hlavu, kde ji našel), pečlivě ji vylízal, což obnáší pár hodin stresu, samozřejmě ne pro něho. Corso psi si velmi zřídka stěžují na bolest, zdá se, že ji ani nevnímaji. Můžete jim šlápnout na pumí tlapu a ještě vás za to láskyplně obejmou tou zdravou, abyste jim neutekli. Mají ale navzdory své mohutnosti velice delikátní žaludek a v případě, že si je jednou pokusíte koupit pečenou kůží z kuřete, podruhé si to už určitě rozmyslíte. Pokud tedy nemáte černé svědomí a nebojíte se smrti a v noci neděláte cokoli proto, abyste neusnuli. Corso pes samec je velice čistotný a doma se vám vyprázdní jen ze zoufalosti. Jestliže ale nebude dbát na zdravou výživu, budete se divit. Bohužel uhlídat, aby někde něco neolízl, není úplně možné. Možná i to se ale časem změní a nebudu muset doma mít neustále pětikilovou zásobu černého uhlí a na zahrádce lopatku na hovínka hodnou baby jagy.

V každém případě se mu ale začíná měnit povaha. Přestal se bát štěkajících psů v zahrádkách (kdo štěká za plotem, většinou nekouše) a sprintuje s nimi zleva doprava, on – radostný na svobodě, oni – rozzuření za mříží.

Večer dokáže projít kolem záhadného domu blízko vlakového nádraží v Zeleníčku. Donedávna to nedokázal ani s přemlouváním a musela jsem mu při procházení přidržovat špičku ocasu nahoře (v případě, že má pes vztyčený ocas, je dominantní, nebo se nebojí), což mi na statusu normální cizinky na malé vesnici jistě nepřidalo. Jenže nedivte se, v té zahradě tam na stromech strašidelně chrastí a zvoní snad všechny druhy plechovek od energetických nápojů a modifikované kukuřice, na kmenech jsou přibité značky aut všech amerických států a sem tam se bělostně zaskví nějaká ta socha bez končetiny, hodná hraběte Peiracka… Jenom hlupák by se tu bezstarostně procházel, natož tam šel krást...

Další velká změna k lepšímu je, že když mi dopravní služba Bartolini přiveze nějakou zásilku, Ike už v chodbě nadšeně neskáče na zvonek a nesnaží se ho sežrat a já nemusím hystericky ječet se sluchátkem v ruce: „Sedni hlupáku! Jedeš, neřáde!“ (samozřejmě italsky) Takže většinou stihnu otevřít dřív, než dopravci s mým vytouženým balíčkem vyděšeně ujedou. Když mi přijdou domů něco opravit, nesnaží se už dělníkům při práci opírat o záda své ožužlané pískací prase a donutit je, aby ho za to pomazlili. I na procházkách si začíná vybírat, od koho se nechá pohladit.

„Ten je ale velký a černý,“ volá na mě ze vzdálenosti sta metrů bodře stařeček, který cudně močí za stromem, tak abych na něj neviděla. Je mi to nepříjemné, ale starým lidem se to často plete, přestože se zdá, že v Itálii se libido s věkem nesnižuje (to bude tím temperamentem, nebo tou kustovnicí, co je tu teď také módní). A navíc Ike zaregistroval výjimečnou situaci a zalehl do vystavovací polohy a nedokážu ho odtáhnout. Když kolem nás konečně prochází, raději hlasitě smrkám a Ike se tváří dost nepřátelsky… Snad z něj nakonec opravdu bude hlídací pes a ne kreslená karikatura, která by mohla případného zloděje nebo násilníka ohrozit jen v případě, že by se o něj opřela (při láskyplném olizování ve stoje) a on by se zrovna v tom momentě nacházel na schodech.

Další nezanedbatelný plus je, že pokud v dálce zbystří nějakého svého psího přítele, už k němu radostně nevyráží jako Usain Bolt k cíli, ale vznešeně, přestože vstřícně, vyčkává, až k němu kamarád dojde sám, tak jak čekal na dědečka. Záležitost, kterou náležitě oceníte, obzvláště pokud prší a v druhé ruce držíte rozevřený deštník, který hrozí, že vám každou chvíli jedním z drátů vyrazí oko, a tudíž vás ani moc nezajímá, že vlastně brzdí tu bleskovou rychlost, kterou se právě nečekaně a proti své vůli řítíte vpřed. Je to málo platné, telátko dospívá a díky naší společné péči a práci (mé a mých dětí) se stává lepším člověkem, pardon psem.

Už to není černý buba, který na vás drze a nechápavě kouká pokaždé, když něco vyvede. Jak už jsem se zmínila, dělá naschvály, ale jen ty nezbytné, aby si udržel vaši pozornost a lásku, pokud jste tedy schopní to pochopit. Všeho všudy mu stačí málo: pravidelné procházky, pár minut házení míčkem nebo kohoutí hlavou (vše co zbylo z jím rozporcovaného gumového brojlera) a přetahování s nějakým hadrem (potahem). Je jasné, že se mění, a já se snad budu moci vrátit k tlumočení, abychom se také leskli, tak jako se teď leskne on, a budu si jistá, že doma je vše v pořádku, protože náš corso pes na to dohlédne. Už se na to moc těším, protože jak tvrdí Jude Law: bez peněz nic nefunguje, a mně za chvíli nebude fungovat poslední notebook. A to bude velký problém, protože pracuji z domu a počítač, přestože nejsem žádným expertem ani fanouškem moderní technologie a mohla bych žít bez televize i mobilního telefonu (stejně obojí jen škodí a ničí spánek), je můj hlavní zdroj obživy.

Od návštěvy u Sabiny a setkání s její dobrou kamarádkou mám navíc pocit, že si mě Ike prohlíží jinýma očima: tak mateřsky a soucitně, jako bychom si vyměnili role. Je pravda, že zničil, co se dalo, a že, jak teď chápu, touha pořídit si ho byla rozhodně více řízená srdcem a potřebou někoho silného než rozumem. Na to, abyste na někom vydělávali, musíte totiž mít energii, čas a peníze, takže zatím asi na žádné výstavy nedojde. Ale nelituji, že jsem se tehdy, když jsem poprvé uviděla to kouzelné, neohrabané štěňátko (které si mě vybralo a přišlo mi olízat nos), dala unést city a pocity svými a svých dětí, přestože hrozí, že to alespoň zde poblíž Bergama nebudou mít milovníci velkých psů lehké.

Nedávno totiž paní starostka jedné malé bergamské vísky rozhodla: Mohutný pes = mohutný majitel. To znamená, že psi rozměrů XL mohou být venčení jen jim proporčně odpovídajícími osobami. Není to úplně logické, protože stodvacetikilový dýchavičný pán může být méně vhodný majitel mrštného a svalnatého pitbula (měl by vážit mimochodem od 15 do 27 kg) než šestnáctiletý svalnatý šedesátikilový páníček trochu obtloust-lého bloodhounda. Přesto ale obyvatelům vesniček poblíž Bergama hrozí pokuta (ve výši až sto padesáti eur) v případě, že se rozhodnou zhubnout do plavek.

Corso pes je tedy luxus i pro nás, co bydlíme v Zeleníčku (kde žijí hodní lidé, kteří rozdávají maso a kteří by asi neudali moji útlou dceru, protože je na ni a elegantního Ika opravdu pěkný pohled, protože už netahá), ale možná nás uchrání od nějakého toho vloupání a rozhodně nám zabezpečí soukromí:

„Už to tady nemůžu vydržet, mám ho hrozně rád, ale všechno tady zničil (zničil opravdu všechno a můj přítel to ještě nezjistil)

Podívej, jak ti to tady ten pes všechno zašpinil. Jak to, že na něj nemáš u dveří připravenej hadr? (někdy mám a někdy nemám, to podle toho, kolik mám zrovna sil)

Dole do sklepa jsem dal do těch skříněk vzadu nové kapesníčky, jak to, že jsi je ještě nenašla? (taky se tomu divím)

Nesmí chodit na zahrádku, vyhrabal tam díru (vyhrabal ji).

V rohu u plotu je buchta, přinesu ti ji, abys viděla, jak voní (je tam a strašně smrdí).

Vypni to rádio, posloucháš ho pořád (poslouchám ho potichu, dodává mi sílu v boji proti depresi).

Chci se dívat na televizi v klidu (ale ta televize tak řve, že se doma nedá vydržet).

Vůbec tě nezajímá, co říkám.

Z čeho ty můžeš mít depresi? (???)“

Ike je psycholog, a tak když přítel přijede, už se k němu nechová jako k nám nebo sobě rovnému, ale vítá hračku a rozptýlení, což můj přítel naštěstí nechápe. A než si s ním začne hrát, omluv-ně se na mě předtím podívá.

Honí se s ním (Ike honí přítele) například po naší miniaturní zahrádce, mezi palmou a rozkvetlým keřem růží. Pod keřem na něj přerostlé telátko bafne tak, že se můj přítel lekne (přece jen vyrostl ve velkém městě a býčky zná jen z reklamy) a zprudka se postaví. Výsledkem jsou čtyři zapíchnuté trny v pečlivě vyholené hlavě.

Když se podívám na Ika, zdá se mi, že se zlomyslně usmívá, jako by říkal: To máš za to, žes dal vlastní maminku do útulku, protože slintala a kde za týden poté zemřela.

Takové chování nemůže pochopit žádný pes, když mu zemře páníček, provyje hodiny i dny. A tak se ho občas snaží postrašit i tím, že při hraní obnaží zuby, nebo do něj plácne tlapou – věci, které na nás, opravdové pány, nikdy nezkouší.

Já Ika úplně chápu a budu to muset nějak řešit, jenže zatím nevím jak. Než totiž maminka začala slintat, závázali jsme se splácet spolu nové bydlení. Měla to být taková společná investice v době, kdy se nedá věřit nikomu, natož bankám, jediná věc, na které se v poslední době shodneme. Krize většinou nikoho nezlepší. Někdo se ji naučí snašet a někdo ji nesnese, nebo se stane nesnesitelným. Já se snažím ji snést, také protože díky italským demokratickým úřadům nemohu změnit bydliště v Itálii, natož zemi.

Jak na svých webových stránkách píše jeden český právník: „Manželství s cizincem se může změnit v noční můru a svoboda se může proměnit v žalář.“ Platí bohužel v mém případě doslova. Když jsem si před osmnácti lety brala křehkého a patologicky plachého italského inženýra, nenapadlo mě, že nás téměř utýrá hlady a deset let poté mě bude honit po soudech (v naději, že nebude muset platit výživné), aby dokázal, že jsem proti němu poštvala děti, a docílil tak jejich umístění do chráněného centra. Fakt, že se sám o nic nezajímá a jen najímá odborníky, potvrzuje i to, že neví, že pokud dosáhne umístění vlastních dětí do ústavu, na konci jejich pobytu mu od rodinného domu přijde mastná faktura.

Je strašné si přát, aby vaše děti co nejdřív dospěly, obzvlášť pokud jejich dětství nebylo úplně takové, jaké byste si pro ně přáli mít. Bohužel v současné době je zletilost pro velké množství dětí jediná možnost ochrany. To ale můj přítel, který nemá děti, nechápe. Není totiž ovlivněn city, ale pocity a elektrotechnickou fakultou: jestliže věci nefungují, nejsou potřebné. A vy nikdy nevstupujte do stejné řeky, obzvlášť pokud se jedná o italskou tchýni a inženýrskou fakultu. A dou-fejte, že pokud se umoudří globální oteplení, za chvíli by měly kvést růže.

Ike a černá pedagogika

V 18. století se prý vedly spekulace o zlé povaze dětí a jejich zkrocení. Tyto pověry vycházejí údajně z touhy mít možnost cvičit lidi jako zvířata.

„První roky dětství mají, mimo jiné, tu výhodu, že lze použít sílu a donucení. S věkem děti zapomenou na všechno, s čím se setkaly ve svém raném dětství. Může-li tím pádem člověk připravit dítě o vůli, nebude si později pamatovat, že kdy nějakou mělo.“

(J. Sulzer: Versuch von der Erziehung und der Kinder Unterweisung, 1748)

Pokud je tedy touha (vy)cvičit lidi jako zvířata díky různým manipulačním prostředkům realizovatelná a existuje možnost připravit člověka o vůli, Ike by s tím nesouhlasil: s jedovatou pedagogikou si na něj totiž nepřijdete a už vůbec ne během prvních tří let života, kdy je ovlivňován hormony, náladami a pochybami. Zachce-li se mu obdržet vaši pozornost a obdiv, je ochotný ignorovat i kus čerstvého syrového masa, přestože mu jej strčíte přímo pod nos. A vy se budete balamutit, že je to tím kouzelným slůvkem nesmíš a že oplýváte těmi samými (ne-li většími) schopnostmi Césara Millana s jeho milionovými výdělky a černou pedagogikou.

Ale je to opravdu jen iluze, protože ve skutečnosti to, co dokáže slavný cvičitel psů s teď už hojně kritizovanými kopanci a elektrickými obojky, dokážete i vy, ale jen pokud se vašemu corso psovi bude chtít hrát. Nesmíte zapomínat, že molossové (pokud nespí) vyžadují neustálou pozornost. Výcvik berou jako hru a to, že se jim věnujete, náležitě ocení:

„Sedni, Iki!“ – okamžitě zasedne.

„Lehni, Iki!“ – bleskurychle zalehne.

„Koulej se, Iki!“ – bez zaváhání začne válet sudy.

„Plaz se, Iki!“ – zodpovědně se začne plížit vpřed.

„Bum, Iki!“ – natáhne se jak široký tak dlouhý a dělá mrtvého.

Jak už jsem řekla, cane corso je Ital a tudíž racionální exhibicionista. Vždy ví, kdy se má předvádět a kdy se mu to vyplatí a kdy se vám na to může vykašlat. Nudí se? A vy ho neopěvujete? Půjde se bavit někam jinam a s někým jiným, samozřejmě to musí být nějaký skoročlen smečky, kterého má pod kontrolou, má přece mafiánskou náturu.

Ať vás ani nenapadne si pořídit paní na uklízení: za prvé to jsou s telátkem v bytě vyhozené peníze (pokud tedy nepatříte k těm, kterých se krize nedotknula) a za druhé ty tři hodiny ušetřené práce, které si za týden vaší dřiny budete moci dovolit, bude váš černý buba považovat za interaktivní personalizovanou zábavu s bílou paní a i vy si to pěkně užijete. Paní sem přece nechodí proto, aby vám ulehčila život, ale aby ho zpestřila jemu.

Kam jen zmizely ty gumové rukavice, ještě před chvílí jsem je tu viděla?

Proč je převrhnutý ten kýbl s vodou, nikdo tu přece nebyl?

Kdo rozlil ten mycí protředek na podlahu, nestihla jsem ho zavřít?

Kam se poděl smetáček?

A ten hadr na podlahu?

Proč jsou na čistě povlečené posteli grizzlí stopy?

A na zemi roztrhaný igelitový pytel s vyhozenými papíry?

Kdo to asi mohl udělat? Ike? V té době přece prohryzával tyčky dřevěné branky na schodech, aby se k ní dostal.

„PANÍ, POJĎTE, BUDEME SI HRÁT!!!“

Vy se budete muset smířit s tím, že se znenadání obrátí role a budete běhat po celém domě a zoufale shánět náhradu za to, co Ike zašantročil, nebo stačil rozkousat, aby přivolal vaši pozornost, nebo momentálně spíše pozornost vaší pomocnice. V případě, že si to nepamatujete, hrozně žárlí a běda, pokud si umanete se jí na něco vyptávat, je to přece jeho živá hračka. Ujišťuji vás, že z toho stresu budete zničení víc, než kdybyste si uklidili celý dům sami. Navíc je totiž paní (přestože to netuší) skoročlenem smečky:

Neskákej na ni!

Nečuchej k ní! (K princeznám se nečuchá!)

Neolizuj ji!

A paní se směje a směje (a neuklízí), no prostě psí kusy, jako kdyby se už někde potkali u Kolína. Už vám musí být jasné, že vymývání mozku a násilí možná platí na lidi a na některé psí rasy, ale rozhodně ne na molossy, nebo alespoň ne na Ika. Komu dali v dětství svobodu a lásku, v dospělosti má vlastní názor a ví, před kým se chce předvádět a koho chce ignorovat. Kdo je nedostal, většinou se snaží předvádět před všemi a případně je k obdivu donutit.

Jelikož jsme Ika, když byl malý, nezlomili, jak postupně dospívá, začíná si vybírat. Nejraději má děti. Jsou většinou vděčné publikum a tudíž Ike je jejich maskotem, téměř všichni ho v Zeleníčku znají jménem a zdálky na mě (na něj) volají. Jestliže je ale malého publika málo, vždy se mu přetvařovat nechce:

„Proč s Ikem nechodí ven tvůj tatínek, když ho nedokážeš udržet?“

Taky bych to ráda věděla…

„Kolik je ti let?“ zeptám se raději malého prince (vypadá adoptovaně), zatímco se snažím posadit Ika, aby ohnivými kopyty neutloukl pod pláštěnkou se třesoucí vetché stvořeníčko, které chlapec drží na obojku. Odhaduji, že mu je sedm a na místní poměry je velmi snědý (asi Latinská Amerika). Potěšeně na mě mrkne a chvíli zaváhá. V ruce drží obrovský deštník, je delší než on.

„Je mi čtrnáct a Lilly jsou čtyři.“ Neodvážím se diskutovat. Lilly na čtrnáct vypadá. Připadá mi to správné, občas je potřeba někde přidat a někde ubrat, abychom to vydrželi, přestože je nám sedm.

„Bude bouřka, dávej pozor!“

„Mám deštník a je mi čtrnáct.“

„Já vím...“

Ike ho ignoruje: je silný a má mafiánskou náturu a ti cizí a slabší (pokud si nechtějí hrát) ho nedojímají a nezajímají, navíc pochopil, že malý princ měl větší zájem o mě než o něj.

Příště asi budu muset nechat doma Ika, nebo riflovou bundu.

Souboj Ika s globálním oteplováním

Nějak se mi zdá, že se globální oteplování vymyká tomu, co jsem o něm viděla a slyšela v televizi. Nechci do toho šťourat, protože se v tom nevyznám, ale je fakt, že poslední dobou beru vážně jen to, na co si můžu sáhnout a za co musím zaplatit. A to se bezprostředně takového jevu, jako je klima a jeho vývoj, netýká.

Když ale všichni tvrdí, že se otepluje a tají ledovce, tak to tak určitě bude a všichni musíme myslet na budoucnost a já nechci být nezodpovědná v tak důležité záležitosti a jít proti proudu, také protože je to mnohem těžší.

Teď ale momentálně potřebuji bez dluhů dožít do konce měsíce, takže mě to neustálé placení složenek za plyn pěkně vytáčí. Už aby začalo svítit sluníčko déle než půl dne a mohla jsem přestat topit více než týden. Myslím, že za to, že ještě v červnu musím v Itálii kupovat pelety do kamen v obýváku, může Ike, přestože mě má hrozně rád a spoustu starostí se mi snaží ušetřit, ale také se hrozně rád prochází za chládku.

Je to tudíž také vlastně takový souboj titánů. Ike si to, co chce, vymůže svou mezkovitou vůlí. Jsem si tím téměř jistá, když vidím, jak se zarputile rozplácne na horkém asfaltu a usilovně se soustředí, načež za pár minut začne foukat vítr, nebo pršet a ochladí se o několik stupňů.

Čím jiným by to asi tak rychle mohlo být? Zvláštní je, že přestože teplo venku nesnese, rád si poleží před kamny. Kdo se v tom má vyznat. Teplo proti zimě. Každou chvíli se to mění, nebo si to protiřečí. Vůbec nevíte, co je co a kdo je kdo a čí vlastně jste.

Vraťme se ale konkrétně k Ikovi. Pokud jen teplota odpovídá letní kalendářové představě a já přestanu topit, dává mi to pěkně sežrat. Mám-li někam jet a donutím se k tomu, abych ho předtím vyvenčila já (přestože by to mohl udělat někdo jiný), a je horko, můžu si být jistá, že mi ujede vlak nebo jiný dopravní prostředek. Ike se totiž na půl cestě domů rozhodne, že se unavil a že musí změnit počasí a tudíž SI MUSÍ půl hodinky poležet a popřemýšlet, nejlépe uprostřed silnice. Zkuste si pak silou odtahovat takového padesátikilového bubu, který si ducne na zadek a nepůjde a nepůjde, přestože na něj troubí z lévé i z pravé strany: co po nás chcete, on je mezek a já jsem blbá kráva.

Pokud ale dokážeme dojít k potoku, máme vyhráno. Ike miluje vodu. Okouzleně se v ní prochází, strká čumák pod hráz, tam kam nemá (na bergamsku se to zmijemi jen hemží), zlaté blatouchy se mu odráží od obrovské lesklé hlavičky a není mu vůbec teplo ani zima a je mu krásně. Laškovně se mě snaží strhnout k sobě dolů, abych také měla něco ze života, a když mu vysvětlím, že já bych nejraději jela k moři, kam se nějak kvůli těm všem problémům nemůžu dostat, pochopí to, stoupne si proti proudu a pije a pije. Voda je neskutečně průzračná, a tak ho nechám pít, na rozdíl od louží, kde, jak se ví, je silná koncentrace pesticidů z polí a po které už zde pár ubohých psů pošlo.

Nejraději má ale procházky kolem deváté nebo desáté hodiny večer. S takovým obrněným vozem, který se proti vám radostně řítí v naději, že vám znovu opatří ortopedický límec (aby nemusel trpět, když někam půjdete, protože o vás bude pečovat doma – mimochodem můj přítel si to taky tak nějak představuje) se opravdu ani v pozdní hodinu na strašidelné pláni bergamské nížiny nemusíte bát. Majitelé méněcenných ras, kteří nás neznají, bleskurychle odchytávájí své miláčky a místo jmen hystericky křičí: piškot, piškot, vrať se, dostaneš piškot.

Načež se samozřejmě všichni ti Roskové, Pedrové a Nikové zmateně zastaví a nevědí co dělat. Vyděšený pán je horší nežli nebojácný pes, takže nikdy žádnou rasu nepodceňujte.

V každém případě se louka kolem jedenácté večer vylidní a vyzmijí a Ike může nerušeně létat a létat. Strach ani teplo už není problém. Z nedaleké osvícené vesničky zní hudba, zpěv a rozjařené hlasy z nějaké místní sagry a mně připadá neskutečné, že se ještě lidé dokáží bezstarostně bavit, když je mi tak smutno.

I like Ike, řeknu si po sté a je mi trochu lépe.

Italský Ike, italská sociální služba, italští soudní znalci, pravda a štěňátka
aneb v Zeleníčku nežijí jen hodní lidé

Jak už dávno víte, Ike je jižanský Ital. Má italskou mafiánskou náturu. Nesnáší černou pedagogiku. Dělá jen to, co chce. Je žárlivý, je štědrý, je vášnivý a bouřlivý. Brání svou rodinu a nikdy by ji neopustil, je mstivý, je vynalézavý, nesnáší vymývání mozku a pro svou smečku – klan je schopný jít na smrt, nebo by ji alespoň rád zbavil těch, co jí život znepříjemňují.

Někdy je ale i pro takového titána, který silou vůle dokáže měnit počasí, těžké změnit lidské počínání, zákony a úmysly. Obzvlášť pokud se zlo maskuje dobrem a lež pravdou.

Každý má svou pravdu prohlašují italské sociální asistentky a soudní znalci na severu Itálie. Asi proto, že neznají českého pana Wericha, který tvrdil, že:

Každej má svoji pravdu. Jsou různý pravdy, ale v žádný době žádná pravda není pravdou, když ji život nepotvrzuje. Některá pravda je tak malá, že vlastně už ani pravdou není.

Ike je ale Ital z jihu a tudíž pro něj pravda je vždy jedna a velká a hlavně je jeho, nebo jeho maminky. Lež má totiž krátké nohy a on a maminka je mají pěkně dlouhé. Navíc ví moc dobře, že pokud se pravda příliš dělí, nakonec z ní nic nezbyde; je to jako s kostí nebo s kusem masa. Pan Werich by s ním byl moc spokojený. Je také přesvědčený, že pokud chcete zastávat tu malou pravdu, musíte to umět, mít dobrou paměť, nebo ji musí mít špatnou ten, komu se ji snažíte vnutit, a je tudíž třeba ji také stokrát zopakovat, což občas, jestliže jste na to sami, bývá problém.

Od návštěvy u nejlepší na půl německé kamarádky Sabiny se tedy neustále pokouší dopídit té velké pravdy. Začal se dokonce potají učit číst. Vzdělání je totiž ta nejúčinnější zbraň proti malým pravdám. Jeho maminka se například neustále diví, proč stále ještě leze na její psací stůl, když už tam nic neničí; ještě ji totiž nenapadlo, že tam čte. Nechala si na stole dlouhý znalecký posudek, na základě kterého ji v Itálii zavřeli do klece, a poznámky z posledního pohovoru se sociální službou a on tomu chce přijít na kloub.

„Ve vašem případě je slovo svoboda pojem, o kterém se dá diskutovat.“

Ike si dovede představit, jak se tomu maminka zdvořile usmála.

„Jako státní úředník, který by měl respektovat kromě italské ústavy i zákony Evropské unie, byste tak mluvit neměla. Navíc jsme příslušníci cizího státu.“

„Řídím se nařízením soudce.“

„Soudce byl oklamán soudním znalcem a rozhodnutí se zakládá na neexistujícím syndromu, který byl zavržen mezinárodní vědeckou komunitou, a i kdyby existoval, dobře víte (tvrdí to i vaše kolegyně), že v našem případě byl použit neprávem. Nepopírá to ani soudní znalec, navíc se otec dětí oficiálně a písemně vzdal při rozluce. Kromě toho už byl celý rozsudek respektován a vyplněn vaší kolegyní v Bergamu, vše uzavřeli a nechali nás být.“

„Nikdo mě neinformoval.“

„Možná jste se měla informovat sama.“

„Musíte spolupracovat, jinak napíšeme, že nespolupracujete,“ uzavře lakonicky a nelogicky kouzelnou sociální formulí státní úřednice. Pan Kafka by to narozdíl od pana Wericha a Ika určitě pochopil.

Ike si je ale dobře vědom, že je to nad lidské síly. Je mu jasné, že je to záležitost pro hodně velké zvíře, třeba takového corso psa.

Moc se tomu nesmějte! Jestliže se americké lesy mohou hemžit hodnými vlkodlaky, kteří na-vštěvují knihovny a střední školy a bojují z lásky ke své vyvolené proti lidské a vlkodlačí nespravedlnosti, proč by takový dobrácký mafiánský italský pes, který se učí číst, nemohl řešit byrokratické nesnáze své milované maminky?

Itálie, jak se ví, je jednou z nejzkorumpovanějších zemí v Evropě (na devátém místě, Česko na pátém) a něco důležitého tady vyřešit nebo zařídit vůbec není snadné. Někdy je to život pod psa a někdy na zdechnutí. Láska je ale přece silnější než smrt a víra hory přenáší a jedno ani druhé corso psovi nechybí. Jenže na to, aby to fungovalo, musíte být pozitivně naladěni.

Ike je přesvědčen, že zabývat se jen samými negativními věcmi je hrozně škodlivé. On, jako každý správný Ital, by takhle žít nemohl. Každý pořádný jižan stres z práce nebo z domu kompenzuje zábavou: po obědě si trochu pospí (jak jinak – na jihu se dobře jí a je tam horko), aby byl schopný do noci dělat, a kolem jedné ráno jde na super večeři, kde si pokud možno zazpívá. To Ikovi připadá správné, přestože jak ví z vlastní zkušenosti, potom nezbývá moc času na děti. Ale jemu je už teď víc než rok a to, co nám v dětství vadilo, občas přijmeme za vlastní, abychom si to vynahradili, platí to hlavně pro psy.

Jeho maminka ale pořád jenom něco dělá, píše nebo čte, a je doma s dětmi, které už jsou velké. A pak se diví, že se toho italská sociální služba snaží využít a obvinit ji z hyperprotektivní výchovy, aby se zavděčila biologickému tatínkovi, který se před sedmi lety oficiálně štěňátek vzdal a nechal je skoro zemřít hlady. To Ike už stačil pochopit i z toho divného znaleckého posudku – přestože soudě podle toho, jak si vše protiřečí a je zmatené – to musel napsat nějaký řeznický pes. Asi to bude tím, že ještě neumí pořádně číst, vůbec totiž nechápe, proč o ní říkají, že je hezká a hodná a o kousek dál je zase zlá a ošklivá. Jak asi může být agresivní, když pak píší, že je dobře vychovaná a drží se zpátky. A hlavně nechápe, proč dělí vinu a říkají, že každý má svou pravdu, když všichni v polovině posudku uznali, že je nevinná, ale v závěru klidně zhodnotí, že ji má ona.

Tak už to u zvířat chodí, myslí si a diví se, že to maminka při vší své lásce k přírodě ještě nepochopila.

Pes – samec přece běžně obětuje potomky, aby se mu snáze žilo, obzvlášť pokud s ním nevyrostli. Pak je na jeho obranu potřeba říci, že mezi štěňátky nedělá rozdíly, a pokud se mu zachce, bere všechny za vlastní. V Itálii vás ale klidně obviní z přehnané péče, přestože váš syn v sedmnácti letech prohlásí, že se v sobotu vrací domů v jednu v noci a že vy proti tomu nic nemáte, hlavně když víte, kde je, s kým je a čí je. Pokud by ale řekl, že se vrátil ve dvě ráno, už by vám ho mohli odebrat, protože ještě není zletilý.

Tohle Ike opravdu nechápe, není to logické, jak asi má stihnout tu večeři, která začíná v jednu? Naopak ale docela dobře rozumí tomu, že vám děti mohou odebrat jen tak, bez jakéhokoli důvodu. Samozřejmě to myslí obecně, kdyby jen tak chtěli odebrat někoho z jeho smečky, to by viděli. Ale musí říct, že na tom nic tak divného neshledává (pokud se tedy nejedná o jeho rodinu), fenám se také odebírají v určitém věku štěňátka a pak je dají někomu jinému. Ne že by to bylo správné, ale většinou to je tak proto, aby psí maminka mohla mít další štěňátka. Jeho adoptivní maminka ale žádná jiná nechce a jsou pro ni to nejdůležitější na světě, tak proč neustále vyhrožují?

Když tam takhle jednou Ike znovu pročítal posudek (ten, co napsal ten řeznický pes) a pořád nemohl pochopit, jak si někdo může tak protiřečit a lhát, když pracuje ve jménu spravedlnosti, všiml si, že maminka nechala otevřený počítač s článkem o nedůvěře v soudní znalce. Jak už bylo řečeno, Ikovi už byl rok, a tak už ho nebaví vyškrábávat písmenka z klávesnice. Naopak ho teď mrzí, že tehdy místo „o“ nevydloubl třeba „x“ nebo „y“, která se v italštině téměř nepoužívají. Maminka by to určitě ocenila a určitě by řekla, že je to tím, že umí číst, kdyby to tedy věděla. Článek byl v češtině, ale Ike rozumí povelům v obou jazycích, a přestože čte ještě pod psa, pochopil to, co potřeboval. Psalo se tam o soudních znalcích a o tom, že se často nechají zkorumpovat.

Ikovi to začínalo být jasné, jsou za tím odměny. Kolik kostí a drbání za ušima asi musel ten řeznickej pes dostat, radši na to nemyslet. Spíš co s tím udělat? Posudek je napsaný špatně a špatní lidé z něho udělali velkou pravdu, co teď s tím? On je ale corso pes a příliš miluje svou rodinu a i tu jejich velkou pravdu rozdrtí na padrť… To by tak hrálo, aby někdo dostával kosti a drbání za ušima za blaf. Však ještě uvidíte.

Kdo nic nedělá, nic nezkazí,
a kdo nic nemá, o nic se nemusí bát

Po návratu z týdenní dovolené v Čechách (kam nám nakonec italská sociální služba přece jen povolila odjet) mi připadá, že Ike přes noc vyrostl jako Maxipes Fík v kresleném večerníčku. Když jsem předtím doma u rodičů po roce uviděla jejich zestárlého čtrnáctiletého jakoby smrsknutého německého pinče Ronyho, rozbrečela jsem se.

„To je tím, že ho srovnáváš s Ikem,“ okomentoval prakticky můj racionální tatínek inženýr.

„Je ho třetina, vypadá jako liška,“ upřesnil vtipně můj bystrý syn.

„To jsi na tom tak špatně?“ otázala se soucitně moje empatická maminka.

Jsem na tom špatně, řekla jsem si až po návratu domů, zatímco mi můj přítel rozčíleně oznamoval, že nás kontumačně odsoudili na patnáct dní vězení a dali nám pokutu ve výši 4000 eur pro každého za spoluúčast v krádeži prostěradla a rozbité lampičky (ne naší vinou), aniž bychom o tom věděli.

„To se mi snad jen zdá, takhle přece nemůže fungovat italská spravedlnost?!“ křičí.

„Není přece možné odsoudit člověka bez řádného procesu… Navíc, když mu doručí soudní obsílku na špatnou adresu a neuvědomí ani jeho advokáta. V životě jsem nic neukradl. Každý rok odvádím sedmdesát procent svého platu státu na daních. Nikdy nejsem nemocný. Třídím odpadky, šetřím vodu a platím televizi. Opravdu doufám, že bude občanská válka.“

„Ale jak je to možné? Přeci po té, co sis všiml, že stěhovací firma omylem zabalila i to jeho prostěradlo, jsi mu ihned napsal a nabídl mu, že ho vrátíš, nebo zaplatíš.“

„Jistě, ten dopis, kde vše přiznávám, mám. Nejsem žádný blbec. Ale vypadá to, že právě to použili jako jediný důkaz u soudu. Pamatuješ si přece, jaké jsme s tím bláznem měli problémy, když jsi z toho podnájmu chtěla jít pryč, protože tam zatékalo a měla jsi tam ty dva elektrické zkraty? Jelikož jsem se ale nenechal vydírat a pěkně jsem s ním vyběhl, teď mě chce zničit.“

Ike ho zvědavě pozoruje. Skoročlen je jeho oblíbená hračka. Je rád, když přijde (téměř vždy mu něco přinese), radostně na něj skáče, aby se s ním přivítal a dal mu najevo, že jsou přátelé, ale někdy má pocit, že mu v zapalování něco nefunguje, bude to asi tím, že platí tu televizi.

Ike si moc dobře na ten podnájem a toho dědka pamatuje. Měl z toho trauma: když ho poprvé postavili na podlahu toho ošklivého a tmavého bytu, tak se z toho počůral. Skoročlen smečky se hned rozlobil a okamžitě ho vyvedl ven. Ika, poté co ho poznal lépe, už ani nepřekvapuje, jak to mohl udělat a ještě se urazit, když se mu maminka s dětmi snažily vysvětlit, že první tři dny se má štěňátko jen nechat zvykat na rodinu a čůrat na pleny, aby se příliš nestresovalo. Stejně se první týdny bude počůrávat dál, jen co se napije, všechno jím proteče a nemůže za to. Tenkrát ale nemohl pochopit, jak někdo může takové malé stvořeníčko, které do té doby dělalo své potřeby jen do rohu v kotci, hned odvést na ulici. Ani se ještě neseznámilo se smečkou a hned má mít povinnosti?

Ta fenka, kolie Daisy, co na něj vybafla hned u plotu, ho strašně vylekala. Bál se pak psů za plotem ještě po celý rok, přestože byl o hlavu větší. Tolik vjemů na tříměsíční miminko: nová rodina, cizí byt, výtah, zlý dědek, skoročlen smečky, to není fér. Jak teď může tvrdit, že s tím dědkem vyběhl, když se plížil? Pak už tam radši ani nejezdil a vše musela vyštěkat maminka.

Teď ale mluví v jednotném čísle. Naopak všechny problémy a viny mají vždy množné číslo. Toho si Ike všiml i v tom znaleckém posudku toho řeznického psa, ale to určitě bude nějaký bastardino a ne pravý jižanský Ital a ty Ike nebere vážně.

Majestátně se zvedne, nebude přece ty nesmysly poslouchat: vůdcem je tu maminka a někdy Valinka (molossové nemusí mít výhradně jednoho lídra), opře se znechuceně (ve stoje) o stůl – solitér po tetičce – už na něj skákat nemusí, stačí na něj vystoupit. On ale od té doby, co se naučil číst a pochopil, že lidská spravedlnost neexistuje, omezil psí kusy. Situace řeší mlčky, je přece mafiánský pes. To, že je opravdový pan domácí on, ví děti i maminka, čím dál víc jim dokáže číst myšlenky.

„Ať okamžitě sleze z toho stolu, je po tetičce! Jak je to zvíře vůbec velké?“

„Sedmdesát tři v kohoutku, na výstavy už to nebude.“ Povzdechnu si, přestože jsem vůdkyně smečky. Ale Ike ví, že vzdychám kvůli novému dopisu od sociální služby, o kterém skoročlen neví a o kterém se můj advokát a psychologický konzultant vyjádřili jako o zneužití úřední moci, ach jo...

„Ať sleze. Nemáš ke mně žádnou úctu. Nemám pravdu?“

„Máš pravdu.“

„Všechno je špatně. Přísahej mi, že až dáte tu zahrádku do pořádku, tak už tam ten pes nikdy nebude chodit. Nesmí nic kazit a ničit… Skončíte na ulici.“

To už jsem někde slyšela...

„Mami, když skončíme na ulici, Ika si necháme, žejo?“ ptají se mě občas mé děti…(někdy si myslím, že jsou ještě malé navzdory tomu, že jim bylo sedmnáct let).

„Jasně, bezdomovci, co mají psa, budí větší soucit, je to statisticky prokázáno, i když v Ikově případě nevím, ale bude nás hřát.“ (po kom asi jsou?)

„Ike nic neničí, likviduje za nás kočičí hřbitov. Rodina, která tu před námi bydlela, měla dvacet koček, obávám se, že je asi všechny nestěhovali. Skoro každý večer přinese domů kořist a radostně kolem ní tančí jako domorodci Daniela Defoa.“

Pokusím se být vtipná v brutálním stylu mého přítele (dívá se jen na akční filmy, nebo katastrofické sci-fi – to je jediné, čemu se směje). Zůstane vážný, to bude asi tou narážkou na dobrodužnou klasiku.

„Nedělej si ze všeho legraci a nebuď cynická. Uvědom si, že pokud se neproberete, špatně to s vámi dopadne a nikdy nebudete nic mít. Já už to s vámi nevydržím. Příští týden požádám šéfa o přeložení do Kanady. Pokud se budeš snažit, můžete tam přijet za mnou. Stejně už se tady není o co bát.“

Ike se na něj zaujatě podívá, teď ho například úplně chápe, možná by z něj přece jen mohl být ten plnohodnotný člen smečky. Vždy když má jít ráno na procházku, rychle sežere všechny granule v misce, i když by je tam normálně nejraději nechal. Kdo nic nemá, o nic se nemusí bát, proto taky zničil všechen nábytek včetně gauče, o kterém skoročlen ještě neví, je to tak jistější. Nikdy si nic nezahrabává nebo neschovává jako jiní psi ztraumatizovaní hladem a chudobou. O vše se dělí, to proto, že ho moje skvělá dcera od malička učila žrát s rukou v misce.

Například strašně rád sklízí kukuřici, ale zásadně ji nekrade. V Zeleníčku je neuvěřitelně vysoká a zelená, možná to bude tím Monsantem v Miláně, ale o to se Ike nezajímá. Skáče na vysoké stvoly a strhává je k zemi za žlutý obrovský klas, je tím úplně posedlý. Jen mu vadí, že musí dávat pozor na osmdesátileté dědečky, kteří v kukuřici onanují při pohledu na třesoucí se zadky a ňadra místních zarputilých joggistek, je jim přece také už k šedesáti.

Ke starým lidem jsou v Itálii shovívaví, po sedmdesátce (až na některé důležité výjimky) už ani nejdou do vězení. Ikovi ale jdou na nervy, pletou se pod nohy a není fér, že i v kukuřici si musí dávat pozor na to, aby někoho omylem nekousl někam, kam nemá. Výhoda je, že se maskovaní dědečci nemohou rozčilovat, že za ně sklízí obiloviny, oni taky nedělají to, za co by je jejich panímáma pochválila.

To málo (dovolíme mu maximálně dvě palice), co sklidí, nikdy domů nedonese, aby se o to nemusel bát...

„Kdo nic nedělá, nic nezkazí a kdo nic nemá, o nic se nemusí bát,“ zamumlám si znovu, abych si ulevila.

Ale to neslyší ani skoročlen, ani děti. Ike přimhouří moudře a smířlivě levé oko, teď už jsem si jistá: čteme si navzájem myšlenky.

Každá trampota má svou mez

Ikovi už budou dva roky a čím dál víc si je vědom své síly a svého vzhledu.

„To není pes, to je kůň,“ komentuje sympatický lombardský tatínek, když procházíme. Namísto pozdravu se zdvořile a hrdě usměji.

Že to není na výstavy, už poznají i laici. Všechno je nějak jinak, než jsem si plánovala. Do Kanady odjel můj přítel bez nás. Nevydržely to jeho nervy, poté co objevil Ikem vykuchaný a mnou ve stylu vintage zaštupovaný gauč; také proto, že v té době přišel o práci v Itálii a o víru v Ameriku, nebo alespoň ve svou konkrétní americkou firmu. Občas, když se nedopatřením dotknu monitoru počítače a zanechám na něm otisky nebo položím hlasitě kastrol do myčky, si na něj vzpomenu. Napsal mi hezký dopis, bydlí teď u jezera a bude se ženit. Jeho tatínkovi se tam prý líbí a čerstvý vzduch mu dělá dobře. U jezera jsou večer vidět medvědi. Pracuje z domu, nová snoubenka je těhotná, na slovo ho poslouchá a mají se moc rádi. Moc jim to přeji a doufám, že jim to dlouho vydrží.

„To není kůň, to je velbloud,“ upřesní sympatický lombardský potomek sympatického lombardského tatínka, je mu asi šest let a samozřejmě má právo se splést. Znovu se usměji, tentokrát las-kavě. Ike za nás řeší situace, teď už jsem si jistá: nemám auto, a tak přerostl, aby mě nemrzelo, že ho nemohu vozit na výstavy. Je velký jako velbloud, aby se ho bála italská sociální služba a psycholožky zdravotní pojišťovny. Vykuchal gauč, aby se můj přítel konečně mohl oženit, a mně je kupodivu bez něho lépe. Jen si nejsem jistá, zda se mi tento měsíc podaří zaplatit nájem, a to samozřejmě italská sociální služba nesmí vědět. Oni tu totiž nejsou od toho, aby vám v případě nouze pomáhali, ale pokud jste nemovití, štěňátka, pardon děti, vám bez milosti odeberou a dají je do psího, pardon dětského útulku, obzvlášť pokud jste cizí příslušnosti.

Jak už se zmínila jedna italská maminka ve svém dopise neapolskému kvestorovi (měla tu informaci od svého advokáta), je to zřejmě tím, že italský stát na jedno odebrané dítě platí dvě stě až čtyři sta euro denně státem dotované struktuře (casa famiglia), která je většinou soukromého typu a mají na ní privátní akcie psychologové, soudní znalci, sociální pracovníci a někteří soudci, většinou ti, kteří se případem zabývají.

Jistě si dovedete představit, že na jednoho rodiče je to trochu silné kafe, ale já mám, jak už jsem řekla, to štěstí, že za mě všechno zašmodrchané rozmotává Ike a i tady mu něco nehraje. Vidím, jak teď zrovna usilovně přemýšlí a určitě si myslí:

Proč třeba někdo tímto způsobem nedotuje psí útulky? Nedávno se v novinách dočetl (zase byl na mém psacím stole, teď už je mi vše jasné), že všichni toulaví psi budou po šesti měsících uspáni, prohlašoval to tam nějaký starosta z vesničky blízko Bari.

Proč uspáni? Nedá mu to a dál si láme svou obří corsí hlavičku, nakonec na to přijde: uspáni, protože kdo spí, tak nezlobí a nežere a teď se všude a na všem šetří, tedy tam, kde by se podle Ika nemělo. On samozřejmě taky moc rád spí, ale taky strašně rád žere, hlavně to, co mu chutná: třeba takové drůbeží vnitřnosti s rýží, zeleninou a syrovým vajíčkem, může se po tom utlouct. Samotné drahé psí granule už ráno nemůže ani vidět, ledaže mu je hojně poleju silným domácím masovým vývarem, to se potom splete a spořádá je do pár minut. Asi bude mít pravdu ten veterinář – kurevník: všechno umělé je svinstvo a business. Tudíž se mu to uspávání, z úsporných důvodů, vůbec nelíbí. Zrovna minulý týden to ošklivé slovo řekla maminka Valentýnce. Pak se dlouho bavily o jeho nejlepší psí kamarádce Bucke (patří maminčině nejlepší německé kamarádce Sabině a je to ten německý ovčák), povídaly si o tom, že už nemusí brát prášky na ledviny, což je moc dobře, přestože i to je podle Ika šetření, a potom skoro hodinu obě brečely. Neví, co si o tom má myslet, ale už se moc těší, až se Bucke zase probudí. Vždy, když jde kolem jejich domu, si tam sedne a dlouho na ni čeká, aby spolu mohli zase běhat po poli, prát se o klacky a o kameny a koupat se v potoce a vůbec už mu nebude vadit, že ho bude zase kousat do ucha, protože je ženská a je starší.

Bucke je teď v nebíčku, vysvětluje Sabina a má zvláštní úsměv, trochu dětský a trochu pokřivený a dívá se zasněně, jako by už všechno věděla.

Sabina nevěří v Boha, ale Bůh věří v ni. Ta už je v ráji. Dělá tolik dobrých skutků, že to až není hezké. Jenže Ika to teď nezajímá. Jen aby se Bucke už probudila, je to bez ní hrozná otrava a to čekání už ho opravdu nebaví. Je ale rád, že alespoň ví, kde jeho psí kamarádka je (kolem domu je cítit její pach), a tak tam sedí a sedí a maminka se ani nezlobí, ani není nervózní, jen je nějak smutná. Tudíž se nakonec sám zvedne a jde označkovat nějaký ten roh, aby věděla, že tam byl. Jak asi musí být hrozné, když se někdo někomu ztratí, aniž by po sobě zanechal svou vůni?

Italský časopis Panorama nedávno uvedl, že za posledních čtyřicet let v Itálii zmizelo zhruba dvanáct tisíc dětí, z toho deset tisíc nebylo italského původu. Co ale Ika šokuje ještě víc, je fakt, že se v posledních letech tato tendence rapidně zvyšuje. Od června roku 2013, to je za posledních šest měsíců, se v Bel Paese beze stopy ztratilo sedm set dětí. Rok předtím z těch takzvaných dětských útulků uteklo a zmizelo zhruba čtyři tisíce osm set dětí, z nichž téměř všechny byly cizího původu. Italské Ministerstvo vnitřních věcí k třicátému prvnímu prosinci pohřešovalo téměř dvacet šest tisíc osob, z nichž bylo šestnáct tisíc cizinců a z toho deset tisíc dětí. To Ike jako každý obranářský pes nemůže pochopit a o to víc si hlídá svou rodinu.

„Vale, ať si Ike sedne, než přejde ta paní. Toho psa neznám, co to je?“

„Mami, teď je v křoví, kadí tam, neruš ho. To je bernský salašnický přece.“

Je tma, skoro jedenáct hodin večer, špatně vidím. Ale mám takový pocit, že tu ženskou už jsem někde viděla. Co dělá v tuhle dobu za naším barákem?

„Mami, to je přece ta sociální asistentka, já jsem v šoku.“

Sociální pracovnice, kterou nesnáší všichni, co s ní kdy měli co do činění a která se vám před půlnocí prochází kolem vašeho obydlí jako bílá paní, nevěstí nic dobrého. Obzvlášť pokud vám tři dny předtím přijde od sociální služby dopis, že se máte dostavit na důležitý pohovor s psycholožkou, kterou městský úřad platí alespoň sto euro na hodinu a která si klade shakespearovskou otázku léčit či neléčit, protože vám řeznický pes- -soudní znalec napsal, že máte ten syndrom PAS, co není zařazený v bibli mentálních chorob.

„Nemyslím si o nich nic dobrého,“ svěřuje mi místní hodný pan doktor, když si jdu k němu pro recept na prášky na žaludeční vředy. „Všechny pacienty, které k nim posílám, mi zničí a na pořádné prášky pro lidi peníze nejsou.“

Soucitně se na něj podívám. Usměje se.

„Je to problém, když máte v dnešní době svědomí. Ještě že máme v televizi soap operu o prvním ministrovi a jeho milenkách, alespoň můžeme myslet na něco jiného.“

Sociální asistentka, co si na ni všichni stěžují, má také svědomí, to své, a chce mít i svou pravdu.

„Co tady, Valentýno, děláš? Neměla jsi náhodou být v Čechách?“ vyjede na mou třesoucí se dceru a mám pocit, že označení jejich jednotky SS je velice výstižné.

„Vale, kdy jsi přijela? Ve středu, že?“ pohotově se otočím na svou ratolest.

„Ano.“

Jsem štástná, že je tma jako v pytli a není na ni skoro vidět, tedy určitě není poznat, že se červená. Vale nikdy nelže.

„Půjdete se mnou a ukážete mi byt,“ nařídí mi příslušnice SS.

„Cože, v tuhle hodinu?“

„Ano, já dělám taky přesčasy.“ A zamává mi před očima nějakou obálkou.

„Počkejte, v křoví mi kadí pes, nemůžu tady nechat dceru samotnou, je skoro noc.“

Ošklivě se na mě podívá: „Otec nám řekl, že jste příliš hyperprotektivní.“

Nenápadně pouštím malý nahrávací přístroj, který od té doby, co jsme sledováni SS, nosím neustále sebou. Na něco je tma dobrá.

„Přece nemůžete naléhat, aby na stezce v polích, kde si vyměňují drogy, zůstala sedmnáctiletá dívka sama.“

„Ale můžu.“

Jsme pár metrů od naší vilky, a tak radši mlčím. Spoléham na Ika. To, co mám nahrané, se mi líbí.

Doma mám naštěstí pořádek, a dokonce jsem dnes i pekla, přestože je všední den. Měla se stavit moje německá kamarádka Sabina, je jí doma bez Bucke smutno a chodí se k nám mazlit s Ikem.

„Je to tu hezké, viďte? Světlé, velké, děti mají každý vlastní pokojíček.“

Sugeruji, co má napsat do posudku.

„Na to, že jste přišla bez upozornění, uklizené.“ Zavtipkuji, ale to jsem přehnala.

„Až moc,“ utrhne se pracovnice a mrzutě nahlédne do ledničky. Na krizi je toho tam taky až moc. Blahořečím Sabině. A přemýšlím, zda jí utekl salašnický, kterého nechala přivázaného u branky.

„Půjdeme se podívat do prádelny!“

„Proč do prádelny?“

Tam Sabina jít neměla…

„Protože chci vidět, zda dětem perete v dostatečně hygienických podmínkách a zda prádlo na praní je dostatečně čisté.“ Drze se na mě zašklebí.

Nikdo nenechává roztříděné prádlo na praní na zemi. Hlavou mi probleskne nenáviděná pří-telova věta. A je konec.

Sestupujeme do přízemí. Něco cítím.

„Něco tady smrdí,“ utrousí vítězoslavně. Myslím na knihu pro mládež, kterou jsem nedávno poslala jednomu známému italskému nakladateli. Začíná záhadnou vraždou mladé sociální asistentky. Jak jsem byla zbytečně komplikovaná, stačilo by ji strčit ze schodů, pomyslím si.

To jsi neměla psát. Usoudila moje milovaná maminka. Asi ne. Psát arogantně o tom, čeho jste svědkem, si může dovolit jen takový Emmanuel Carrère a to já nejsem. Soustředím se. Zdá se mi, že na zemi vidím velké psí stopy. Jsou hnědé. Bahno přece takhle nesmrdí. Je mi skoro jedno, zda si jich taky všimne. Připadám si jako před popravou. Tolik let jsem se snažila, aby mi neodebrali děti kvůli nesmyslům, a teď uvidí ten binec. Otevře dveře s nestoudností hodnou francouzského spisovatele a režiséra radical chic, ona si to může dovolit.

Prádelna je neuvěřitelně čistá, na zemi není ani kapesník. Dlaždičky se lesknou. U zdi se pyšně dmou obrovské truhly na špinavé prádlo. Jen u třetí, poslední, se mi zdá, jako bych zahlédla zase ty hnědé, smradlavé stopy.

„Vy neperete? Teď se do těch truhel podíváme. Asi vám zapáchá…“

Víko od jedné Drákulovy truhly se začne pomalu, ale realisticky nadzdvihovat. Sociální asistentce se na obličeji nainstaluje výraz, jako by před chvilí pozřela LSD, a zaječí:

„Aiuto, mostri in casa!“

Je z jihu a tam jsou navzdory všemu pokroku velmi pověrčiví a do víry i ateismu míchají esoteriku. Ani se nestačím vzpamatovat a už vybíhá schody. Bere je po čtyřech. Carrerè by mi tu scénu záviděl. Životy, které (ne)jsou moje.

Otevírám obálku, která jí vypadla z ruky. Další zničující předvolání na 14. března 2013.

„Jak to? Čtu správně? O rok se spletli. Asi jim hrabe,“ bere mi z rukou dopis má nejlepší kamáradka Sabina. Vale pro ni v zoufalosti běžela. Přišla domů z pole garáží a stihla dole uklidit prádlo a vytřít, ve strachu, že by se sociální pracovnice mohla jít podívat i do přízemí. Pak si ale všimla, že zmizel Ike.

„To není upír, to je Ike,“ směje se moje německá kamarádka. Je veselá, protože se právě doma rozhodli, že si po smrti Bucke vezmou nějakou psí slečnu z útulku. Už se tam byli podívat. Ike sedí rozšafně v truhle plné špinavých hadrů jako černá lochneska, čumák má obalený hnojem a v tlamě drží prázdnou krabici od pizzy. Sociální asistentka by byla moc spokojená, kdyby to všechno viděla, ale utekla.

„To je neskutečné, to datum na to předvolání je staré několik měsíců. Tam bych se asi dostala jen strojem času,“ podotknu vtipně. Ale všichni se smějí Ikovi, zase to za nás vyřešil.

Když Sabina odejde, jdeme se s Valentýnkou a Ikem také uložit ke spaní. Předtím ale chci ještě poslat krátkou informaci o dnešní neomalené návštěvě sociální služby svému advokátovi, asi si s tím bude umět poradit, mám navíc vše nahrané. Když otevřu poštu, mám tam e-mail od významného nakladatele.

Zajímá nás Váš román pro mládež, kde je jedním z hrdinů corso pes. Budeme Vás kontaktovat telefonicky.

Jdu to oznámit Valentýnce, mazlí se s Ikem v jeho spací vaničce. Podrbu je oba za ouškem. Zítra vám uvařím všechno, co si budete přát...

Plukovník je lepší než černý bez

Kolem Zeleníčka se rozkládají široká pole a kolem všech těch polí kdysi vysázeli černý bez, aby chránil úrodu od škůdců všeho druhu. Ikovi jeho žlutobílé nadýchané polštáře drobných květů, ze kterých prší pyl, dvakrát nevoní a nehodlá před ním smekat. Ale jelikož je každá pomoc proti nečistým silám, psychickým problémům a střevním potížím dobrá, je ochotný na něj nezvedat pumí nožičku, když tudy prochází po té cyklistické stezce, na které si po desáté hodině večer vyměňují podobný bílý prášek, který každopádně dráždí čumák ještě víc, a tudíž ho pokaždé, když na něj narazí v nějaké otevřené trubce na zemi, bez milosti vydatně počůrá.

Dnes se tu má seznámit s Ginem, který by mu měl pomoci chránit smečku, byl totiž plukovníkem u karabiníků, a tak se v tom vyzná. Opatřila ho Sabina. Ike si ho už podle toho, co o něm doma povídali, dokáže představit. Na jednu stranu dou-fá, že ho bude moci do smečky přijmout, protože by to bránění bylo přece jen snazší (a taky kvůli Sabině), na druhou stranu nemůže svou adoptivní maminku nechat jen tak někomu, těch bláznů už bylo dost a musí se jich definitivně zbavit. To jen on a maminka jsou spolu nerozlučně spojeni. Někdy ani sám nechápe, kdo to vlastně všechno laskavému čtenáři vypráví. Chvíli on a chvíli maminka. Čtou si přece navzájem myšlenky. Ale to teď není důležité. Hlavní je pochopit, co je pravda a co není, komu se dá věřit a komu ne a kdo vás bude chránit a kdo při první nesnázi uteče. Nejdůležitější v životě, jak píše Carrère, je vsadit na toho správného koně. Ike si ale myslí, že to známý francouzský spisovatel tvrdí jen proto, že neměl to štěstí poznat jeho.

„A vy na té dovolené budete spát spolu?“ zeptala se Valentýna, předtím než se také měla seznámit s Ginem. Ike si jí velice váží. Všechno, co umí, je její zásluha. Ke všemu to byla velice logická otázka. Vůbec mu nevadilo, že ho Gino chtěl vidět jako posledního.

„Ano.“

„Doufám, že nechrápe.“

Maminka se na Valentýnku trochu zaraženě podívala. Ike tomu ale dobře rozuměl. On například nechrápe, jen vzdychá a oddychuje, a když se mu zdá, že někoho honí, tak hrabe nohama, jako kdyby jel na kole. Přesto ho nechávají spát na chodbě ve vaničce pod schody. K tomu je Gino o dvacet let starší než maminka a jemu jsou teprve dva roky. Myslí si, že je to od Gina pěkná drzost. Jako by to nestačilo, maminka ho, když se s ním měla sama seznámit, nevzala na večeři, jak mu původně slíbila. Ten bývalý plukovník ji totiž neomaleně pozval do místní restaurace, která se jmenuje Gatta al lardo (Kočka na špeku), a tam Ike opravdu nemusí.

To to pěkně začíná, pomyslel si tenkrát.

Jenže corso pes dá vždy každému šanci. Než ho naštvete, tak to pěkně trvá. Když se ale jednou zakousne, tak už nepustí, a když se urazí, neodpustí.

„Vai trank, mamma (v klídku, mami),“ pokračovala Valentýnka italsky, přestože na ni maminka mluvila česky. „Vypadá jako Anthony Hopkins… Ten je dokonce šerednější,“ přidala štědře po malém rozmyšlení.

Ike je jí za tu moudrou analýzu vděčný, snaží se toho dozvědět o Ginovi co nejvíce, proto po-slouchá vše, co o něm vypráví: plukovník byl u parašutistů. Má už dvacet let po rozluce, ale ještě se nerozvedl, protože, jak o něm prohlásila jedna jeho amica (které se líbí), bývalá manželka ho má v hrsti, přestože bydlí čtyři sta kilometrů od něho. Tady si Ike bude muset dávat veliký pozor: když má někdo někoho v hrsti nebo se někomu moc líbíte či nelíbíte, tak to není nic moc dobrého. Maminku má zase v hrsti italská sociální služba díky falešnému posudku, který napsal soudní znalec, který byl na kocoury, jednoho si při té forenzní expertize dokonce hladil na klíně. Je to pravda pravdoucí, viděly to i děti a ty nikdy nelžou, jako nikdy nelžou opilci a ti, co už se opravdu naštvali. Ike si ale myslí (přestože kočky nemusí a nechodí kvůli nim ani do místní restaurace), že by bylo ještě horší, kdyby si ten soudní znalec hladil při té expertize kouli. Myslí tím tu křišťálovou, co se z ní hádá osud. Alespoň si s maminkou nemají co vyčítat, napadne ho potom, ale když jeho milovaná maminka telefonuje po skypu se svou milovanou maminkou a baví se o Ginovi, napíná uši.

„No, já nevím, zda ti bude stačit,“ váhá maminčina maminka.

„Přece jen ten věkový rozdíl a taky nemá úplně vyřešenou minulost. Pokud to není ryzí povaha, tak to radši zabal.“

Ike přemýšlí, co je to ryzí povaha, zatímco si pečlivě prohlíží fotografii, kterou maminka dostala od plukovníka a poslala ji své mamince. Je na ní Gino a jeho parta. Sedí venku před nějakou restaurací. Amica, která mluvila o té hrsti, sedí uvolněně vedle svého manžela, který je také amico Gina, má veliké brýle podle poslední módy a manžel má veliký dluh. Všichni, až na ni, vypadají nějak zatrpkle, přestože dole pod fotografií píší: už se na Tebe moc těšíme (to je určeno mamince). Amica s brýlemi z nějakého důvodu, který Ike nechápe, zvedá do fotoaparátu prsty pravé ruky do tvaru V, nebo možná jen zvedá prostředníček… Ten záběr je bohužel zdálky, a tak to Ike nedokáže rozlišit. Ike přemýšlí, zda ví, že i Gino má veliký dluh, částečně proto, že ho vypekla rodina první manželky, která ho má v hrsti, částečně proto, že ho vypekl nějaký společník. Všechno to mamince vyklopil hned na začátku, aby jí to prý také někdo neřekl. To bude asi ta ryzí povaha, uklidní se konečně Ike.

„Jenže zase to všechno ustát sama je opravdu těžké, a pokud se chlap nebojí…,“ pokračuje maminčina maminka.

Ike oceňuje, že se chlap nebojí, protože už se nemá o co bát, ale nelíbí se mu, že ho maminčina maminka podceňuje, je přece jižan…

„No, nevím, vybírejte holky. Jen abyste nepřebraly nebo aby nedopadla jako paní K.,“ volá do toho z postele maminčin milovaný tatínek, protože měl chudák nedávno ošklivou trombózu, ale byl zázračně uzdraven a propuštěn z české nemocnice už druhý den a ani nemusí na kontroly krve.

Maminčin tatínek si myslí, že paní K. je na tom hůře. Když k ní jde maminčina maminka na návštěvu, tak paní K. sedí v kuchyni u stolu pod oknem v tlustém svetru, má zapálený plynový hořák a čte jednu knihu z červené knihovny za druhou a strašně se u toho směje. Má těch knih v knihovně už za tisíce a ještě si jich za tisíce chce koupit. Na to, že čte každou knihu třikrát, jich má opravdu hodně. Ike její způsob čtení velmi dobře chápe. Nejprve knihu namátkou otevře, přečte si tři stránky, které se jí namanou: jednu na začátku, jednu v prostředku a jednu na konci, on to dělá přesně tak. Pak ji přečte znovu celou a potřetí ji čte tak, že si zkouší dialogy. V těch knihách jsou totiž krásní kreslení mužští a ona byla za mlada nejkrásnější ženská v okolí.

„Jo, Helena, to byla kočka. Takový kříženec mezi Ginou Lollobrigidou a Sofií Loren,“ vzpomene si maminčin milovaný tatínek. „Chlapi po ní šíleli. Vozili jí do práce do vázy obrovské větve třešní. Akorát že byla o hlavu vyšší než my všichni.“

Pak si tatínek sehnal maminčinu maminku, která byla stejně krásná, ale byla menší. Je moc rád, že se tak rozhodl. To znamená, že méně je někdy více, a tak je maminčin tatínek pro Gina. Jemu stačí, že se nebojí. V Itálii jsou prý parašutisté nejlépe vycvičeni k bránění. Ike mu věří, protože tatínek, stejně jako Ike, nemusí kočky. A paní K. jich má plnou zahrádku. Dělí se na ty, které se dají chytit a které se chytit nedají. Ty, které se dají chytit, jsou všechny vykastrované.

Vraťme se ale k Ginovi. Za chvíli ho Ike uvidí. Bude na ně čekat na cestičce, co je obroubená černým bezem, který chrání pole a jejich domeček před zlými silami. Z bezu se dá použít úplně všechno a Ike přemýšlí, co se dá použít z Gina. Bude ho muset prověřit. Pokud ho nebude moci přijmout do smečky, bude to problém. Moc plukovníků ochotných někoho bránit, když už jsou v důchodu, asi není. Strašně se změnila doba. Už nestačí namyšleně tvrdit, co všechno umíte, ale musíte tvrdit, skromně, že umíte všechno. Přesně to dělá maminka, když jí volají kvůli tlumočení, asi se inspirovala tím bezem. Jenže tady přijímá do smečky Ike. Kdo s ním chce vycházet, musí mít pověstnou železnou pěst v hedvábné rukavici…

Teď už ale vyšli z domku. Ike se jako vždy zastaví u každého stromu, který lemuje malé parkoviště před vilkou a počůrá si zadní pumí nožičku, kterou nemá zvednutou, a dívá se pozorně kupředu. Maminka si myslí, že i to po třetím roce života přejde. Potom očuchá malý trávníček, na který každé pondělí a čtvrtek odkládají odpadky v soukromých umělohmotných koších, a zkontroluje, zda je správně roztřídili. Kdo to má špatně, tomu to označkuje. Za chvíli dojdou k prvnímu vysokému keři bezu, maminka z něj včera stříhala květy. Nikoho nevidí, ale zdá se mu, že ho někdo pozoruje. Stává se mu to často, je nejkrásnější pes v Zeleníčku a má nejkrásnější smečku, a to se někomu líbí a někomu ne, je na to zvyklý. Teď je ale to pozorování jiné. Takové vnímavé a laskavé a jde z něho teplo.

Ze stínu keře vystoupí pomalu vyšší pán, který nevypadá na šedesát, a usmívá se jako měsíc. Ike hned ví, že je to plukovník, protože nemá moc vlasů (protože nosil čtyřicet let vojenskou čepici), a že bude lepší než bez. Seznámili se s ním přece díky Sabině a se Sabinou se seznámili díky Ikovi…

II.

Záhořovo lože

Ike se diví, proč maminka dneska tolik uklízí. Je celá upachtěná a vůbec jí to nesluší. Chystá se sem Gino. Ike si myslí, že mu to dá pěkně sežrat, bude na to mít dost času, jelikož plukovník s nimi chce strávit celý týden… Corso psi totiž dospívají až ve třech letech, a tak se domnívá, že to za ten týden ještě stihne ztrhnout a corsí koza, které je teď dva a půl roku, si na něj zvykne.

Jen aby nemusel zdrhnout. Potměšile se usmívá černá přerostlá capra aegagrus hircus. Pokud to takhle bude vypadat, tak mu k tomu pomůže. Valentýnka je v Praze na školním výletě. Překládá tam celé italské třídě, aby je neokradli jako ředitele školy u Orloje (hned první den) při výměně peněz, každý den píše esemesky a pozdravuje ho. Jemu se po ní moc stýská, protože Nico se učí jako vzteklý a maminka se pachtí: vše odmašťuje, převléká převléknuté a přerovnává srovnané, aby se zalíbila vyššímu důstojníkovi, který si rovná košile do sloupečku i na noc.

Dnes například už třikrát převlékla Valentýnčinu postel, přestože tak nádherně voněla jejím pachem, skoro jako by byla doma. Ike se tam chtěl na chvíli uvelebit, aby mu nebylo tak smutno, a tak se trochu hruběji protlačil přes maminku a přes kýbl, když lezla při vytírání po zemi, a vyskočil (maminka přehání) na Záhořovo lože… Ano, tak ho maminka nazvala. Takové rouhání, asi nikdy pozorně nečetla Kytici.

Na Záhořově loži se v pekle tak trpí, že se ho kdysi i samotný Satan zalekl a raději vydal poctivému mládenci, upsanému vlastním otcem peklu, krví podepsanou smlouvu. A vrahoun Záhoř, když se dozvěděl, že v pekle mají na mučení elektrickou polohovací postel s vodní kombinací a jeho brandem, se raději ihned začal modlit a kát, aby ji stáhli z výroby. Ike se naopak pokusil o ryze přírodní umění: na čistě povlečené peřině vytvořil překrásné výrazné blátivé otisky (dole do zahrádky zůstaly otevřené dveře), které krásně doplňují dušičkovou atmosféru za oknem…

Šedivé mlhy nad lesem plynou,

jako duchové vlekouce se řadem;

jeřáb ulétá v krajinu jinou –

pusto a nevlídno ladem i sadem.

Vítr od západu studeně věje

a přižloutlé listí tichou píseň pěje

Známá tě to píseň; pokaždéť v jeseni

listové na dubě šepcí ji znova:

ale málokdo pochopuje slova,

a kdo pochopí, do smíchu mu není.

Ike na rozdíl od maminky chápe vše, dokonce i tu řeč stromů. Proto také rozumí tomu, že je unavená a že jí není moc do smíchu. Jít bydlet s plukovníkem, na kterého se doposud všichni věší (včetně bývalé manželky) kvůli penězům, které už dávno nemá, je i na Ika velké sousto. Jenže jí stačí, že má tu ryzí povahu a že za mladých let proháněl Rudé brigády.

Škoda, že se neseznámili tenkrát. Honit Brigate rosse musela být velká zábava a kdo je podle vás vhodnější na bránění a honění než corso pes? Zlaté časy, kdy bylo téměř jasné, jakou barvu mají teroristé, už jsou ale pryč a tady je příšerná nuda. Venku už celý týden prší, Ligurie je po sté zatopená více než Benátky, Sicílií se právě přehnalo tornádo o síle F1 a ty obrovské hnědé stopy, které tak pracně vyrobil, jsou lepší než otisky rukou slavných osobností v Cannes u festivalového paláce, ale maminka to vůbec neocenila.

Zkuste schválně uhodnout, kdo je tu největší hvězda? A jako každá hvězda musí být středem pozornosti. Jenže místo mazlení a obdivování jeho milovaná maminka dře kvůli plukovníkovi a ještě to vypadá, že jí to nevadí. Je to opravdu k vzteku.

Proto, když jí někdo zavolal, využil rychle příležitosti a vyskočil na čistě povlečené lože znovu. Přitom ale pozorně poslouchá, normálně na každý telefonát strašně žárlí, je přece z jihu.

Volá Carmen, krásná maršálka od karabiníků, a chce něco přetlumočit. Maminka je opatrná a říká, že se na to po telefonu necítí. Carmen tvrdí, že jsou to Rusové a že je museli zadržet, protože jsou bez značky a mají v autě nože a ty se v Itálii nosit nesmí. Načež s nimi maminka mluví rusky a nemůže si vzpomenout, jak se řekne značka auta a plete do toho nějaké plate a автономер забыла. Potom Carmen vysvětluje, že jsou podle přízvuku a h s přídechem z Ukrajiny.

Ike nechápe, proč se maminka zdržuje s tím vysvětlováním. Přece je jasné, že když se někde děje něco ošklivého, jsou za tím vždy Rusové. Už tolikrát to slyšel v rádiu a v televizi. Kdyby si s ním raději chvíli hrála, než se do toho pletla s tím platem. Lepší je rozumět řeči zvířat a stromů. Ona ale teď jeho signály vůbec nebere na vědomí. Ike by opravdu nechtěl, aby jí ta výchova na poslední chvíli utekla kvůli plukovníkovi. Musí vám připomenout, přestože už jste se to dočetli v minulém díle, že corso pes je obratný a chytrý ochránce, lovecký pes, spolehlivý společník a pracovní pes, a jak už jste pochopili, vyniká jako „chytací pes“. Pokud ho na vodítku přivedete k divočákovi (jak už jiní napsali) a pustíte ho, v naprostém tichu k němu prý poběží a sevře mu hlavu ve zdrcujícím obětí… Není to tedy rozhodně pes pro nezkušené nebo nesmělé majitele a hlavně ne pro ty agresivní, protože po zlém s ním nic nezmůžete. Je přirozeně nedůvěřivý vůči cizím lidem a oddaně miluje svého majitele, kterého považuje za maminku. A aby ho za ni mohl považovat, musí být soustavně a celý život vychováván. Ale to všechno jeho milovaná maminka dávno ví, tak proč si tolik koleduje?

Ví například, že psi udělají cokoliv, aby upoutali vaši pozornost. Jestliže svého psa odměňujete, když je klidný a tichý, stane se z něj dobře vychovaný pes. Naopak když ho povzbuzujete, aby s vámi zápolil a bláznil, protože vám zrovna chybí adrenalin nebo máte maniakální fázi, budete doma mít psa divočáka.

Je pravda, že divočit pro prastaré italské plemeno, které navíc poslední dobou trochu pomátli a pomíchali (je to teď u všeho běžná praxe), není nic neobvyklého.

Vezměte si jen takové bakchanálie, vypadalo to docela nevinně, takové obyčejné sklízení vinné révy zasvěcené Bakchovi – bohu vína, vinohradnictví, úrody, plodnosti a zábavy – a co z toho nakonec bylo? Prachsprosté orgie. Je tedy fakt, že se při nich trochu obohatil genetický kód, ale byla to sodoma gomora. Ike se obává, že skutečné Záhořovo lože bude plné, proto asi nedávno v neděli v televizi říkali, že se úplně všichni sejdeme v nebi, ale on o tom stejně trochu pochybuje.

Hoho, do pekla? – Čtyřicáté léto,

co již tu sedím, mnoho jsem slyšíval,

mnoho vidíval, ale písně této

potud mi nikdo ještě nezazpíval! –

Hoho, do pekla? Netřeba ti kroků,

sám tě tam dopravím, nevzdechneš ani! –

Však až se naplní můj počet roků,

přijdu snad za tebou také na snídani!

Ike by v pekle, pokud možno, ani moc neležel ani nesnídal, kdyby už tam musel a ještě tam po těch všech vymřelých a zhýráním zaniklých civilizacích zbylo místo. On má ke snídani nejraději rýži s masem podrobenou čerstvými kvasnicemi (jen špetičkou, musí se s nimi opatrně) a v pekle nic čerstvého, kromě duší, asi mít nebudou. Ale pro dnešek už má toho Záhořova lože a pekla dost. Půjde si raději lehnout do své vaničky a v klidu přemýšlet o plukovníkovi nebo číst Kytici.

Věštkyně

Od té doby, co Ike přemýšlí víc než většina lidí, bude asi lepší, aby tuto knihu vyprávěl on. Teď například leží ve vaničce a uvažuje o tom, jak to bude vypadat, až s nimi bude bydlet Gino. Ten bývalý přítel se sice moc neosvědčil, ale asi proto, že s nimi nebydlel, a navíc je Gino plukovník a ne inženýr. Také mu vozí hračky, ale usmívá se k tomu a neřve (zatím). S nikým jiným ho bohužel srovnat nemůže, protože maminka za tu dobu, co ho adoptovala (Ika), na střídání přátel neměla čas.

V podstatě by Ike proti tomu, aby doma byl chlap, nic neměl. Chlapi jsou například vhodnější na hlídání domu. Dá se s nimi také chodit na fotbalové zápasy (Ike nechápe, jak je možné, že některé ženy nedokáží ocenit tu nádhernou vzrušující hru, při které se člověk honí za balónem a ještě přitom může kličkovat, bránit se, útočit, občas se vyválet v bahně nebo někoho kousnout…), delší dobu sedí na gauči a dívají se se psy na televizi atd.

Ike také doufá, že Gino s ním bude chtít chodit na dlouhé procházky. Maminka se totiž poté, co se zbavila sociální služby, chystá vrátit k tlumočení a už si několik dní připravuje nějaké stránky. Má sice ještě trochu problémy s pamětí. Když ve schránce vidí úřední obálku, tak se ještě stále leká. Ale Ike ví, že to přejde, protože příští týden bude dětem osmnáct let a nikdo si už na ně nebude moci vyskakovat a snažit se je zavírat do útulku na základě nějakého syndromu, který nikdy nebyl oficiálně uznán a který teď byl samotným soudem v Miláně (tím samým, co ho na maminku v roce 2011 uplatnil) zakázán.

Když oko vaše slzou se zaleje,

když na vás těžký padne čas,

tehda přináším větvici naděje,

tu se můj věští ozve hlas.

Nechtějte vážiti lehce řeč mojí,

z nebeť přichází věští duch;

zákon nezbytný ve všem světě stojí

a vše tu svůj zaplatí dluh.

Řeka si hledá konce svého v moři,

plamen se k nebi temení;

co země stvoří, sama zase zboří:

avšak nic nejde v zmaření.

Jisté a pevné jsou osudu kroky,

co má se státi, stane se;

a co den jeden v své pochová toky,

druhý zas na svět vynese.

Ike si myslí, že by si všichni měli přečíst Kytici. Poslední dobou toho řeka na povrch vynáší ažaž a také nedávno četl studii jednoho učence, která dokazovala posmrtný život, jelikož naše svědomí zůstává v éteru a pak se zase převtělí nebo tak něco, ale nikam nezmizí. Takže ti, co žádné nemají, to budou mít špatné, jestli tomu tedy dobře rozuměl.

On má svědomí hodně, a protože je černý, občas je černé, ale to je logické, v každém případě raději věří na ten ráj a pekla se bojí, jelikož tam určitě nebudou mít nic moc ty snídaně a toho Záhořova lože, jak už řekl, má taky dost.

Dnes si čte Věštkyni. V televizi zase nic není, jen chvíli poslouchal pořad o domácím násilí, mluvili dokonce o tom justičním, ani tomu nemůže uvěřit. Ten, kdo tomu také nevěří, by měl zkusit jednat se sociální službou, obzvlášť pokud máte doma štěňátka, která by se někomu mohla líbit, a tuplovaně, pokud jste cizinka jako maminka. Jenže to už je teď vše minulost, a jak psi dobře vědí, minulost je minulost a je potřeba hledět kupředu. Italská sociální služba se ji sice pokoušela do poslední chvíle zničit, ale nepodařilo se jí to. Také proto, že maminka si prozřetelně adoptovala Ika, a tak už se k nim domů nikdo po té jediné upíří návštěvě neodvážil.

Pomalu, ale jistě to uteklo: mamince sice znovu dali pokutu za to, že se štěňátka nechtěla stýkat s tatínkem, který se jich kdysi dávno písemně zřekl a následovně požádal o jejich přidělení městskému úřadu a sociální službě (odkud je jen jeden krok do útulku) a o jejich odprogramování (je přece ten italský inženýr), ale maminčin advokát, který hájí největší bosse italské mafie na Sicílii, si všiml, že v rozsudku o pokutě je byrokratická chyba, a tak maminka tentokrát žádnou pokutu platit nebude.

To by tak ještě chybělo: čestná soudkyně, která se čestně ke všemu, kromě té pokuty, prohlásila za nekompetentní (nutit násilím štěňátka ke styku s otcem prý v osmnácti letech nemá už blahodárný účinek), řídí soukromý útulek, a tak by úřad čestné soudkyně vykonávat neměla. To Ika mate, a proto také úplně nechápe, co to ta mafie je a jaký je mezi spravedlností a bossy rozdíl, ale moc ho to nezajímá. Corso pes je věrný každému pánovi, pokud tedy ten pán není posera. A maminka posera rozhodně není, ale začíná nějak moc pokorně přijímat svůj osud, stejně jako trest i za to, za co nemůže. Skoro jako některé ženské postavy v Erbenově Kytici.

Nenaříkejte, neštěstí a osud,

že vás tak tvrdě potkaly,

však naříkejte,

že jste jimi posud rozumnější se nestali!

Darmo nadějí kojíte se planou!

Nezbudete svých psot (zase narážka na Ika)

a bíd, dokavad jednou chodívati branou

nebude tvrdý český lid!

Slyšte a pilně važte moje slova:

S nadějí nic se nenoste, leč nad tím břichem

vřelé srdce znova pravá hlava naroste!

Když ji posledně pokutovali, tak proti tomu ani moc neprotestovala… Aby to nebylo tou zubní pastou, co si s ní pořád čistí zuby. Ike si zuby žádnou pastou čistit nehodlá, raději hryže tvrdý chleba a drtí kosti. Asi bude lepší, když s nimi přece jen bude bydlet plukovník. Ten víru ve spravedlnost ještě neztratil, přestože Ikovi se z toho lidského světa, kde se nedá rozpoznat, kdo je vlk a kdo beránek (nebo spíš ovce), občas dělá nanic. Jediné, co je mu jasné, je, že se vlci vždy nažerou, protože ovcí je mnoho. Jenže každý nažraný vlk, stejně jako pes, je méně ostražitý a přestává dbát na to, jak se ovce chovají. Nejhorší je takové zmatené stádo ovcí, to se pak může dokonce stát, že nějaký ten hodně přežraný vlk bude ušlapán.

OVCE, rozumíte tomu?

Trullo a svatební košile

Maminka se vrátila k tlumočení, aby mohla vydržovat Gina a Gino manželku. Alespoň to tak řekl plukovník mamince. Totiž řekl jí, že řekl manželce, že ho maminka vydržuje, když se ho manželka zeptala, zda maminka pracuje.

Ike nechápe, proč se bývalá manželka stará, jestli maminka pracuje, když ona sama o sobě tvrdí, že nepracuje a že se s ním nemůže rozvést, proto-že nebude mít důchod. Jsou v rozluce už dvacet let a celou tu dobu manželka bere výživné na děti, kterým už je skoro čtyřicet let, a protože jim už je skoro čtyřicet, tak si ho logicky nechává pro sebe.

To by Ike ještě pochopil, ale opravdu nechápe, proč se nechce rozvést, protože nebude mít důchod. Maminka taky přece žádný důchod mít nebude a spousta jiných lidí také ne. Tak proč s tím dělat takové ciráty?

V Itálii stále ještě platí podmínka rozluky, během které sice už k partnerovi nemáte žádné morální závazky, ale neustále máte ty právní. Rozluka už byla sice z původních pěti let snížena na tři roky (brzy prý bude úplně odstraněna, alespoň pro některé páry), ale spousta dvojic se nerozvádí z finančních důvodů a taky protože manželky, které kdysi byly na zajíčky a ne na psy, a kvůli tomu se s nimi manžel rozloučil (nebo ony s ním), s postupujícím věkem došly jen ke strachu ze stáří, a tak jim zbývá doufat ve vdovský důchod bývalého manžela.

Jenže, co Gino poznal maminku, chce se rozvést (asi proto, že ho do toho maminka vůbec nenutí) a manželka to špatně snáší, přestože už s plukovníkem dvacet let nežije (aby mohla lovit ty zajíčky), a tak čaruje. Jezdí například objímat do Toskánska, odkud údajně pochází, Čarodějničin strom.

Ike teď úplně chápe statistiku, ve které se tvrdí, že se kvůli milence (to se nevztahuje na maminku, plukovník i ona mají už dávno po rozluce) rozvede jen šest mužů ze sta. Tři z nich se pak do roka vrací k manželkám. Je to určitě tím čarováním a energií, kterou se jejich drahé polovičky nabíjí. Ten dub, co ty manželky zpravidla jezdí objímat, je totiž starý šest set let, vysoký čtyřiadvacet metrů, obvod kmenu je čtyři a půl metru, přičemž koruna, která má obvod čtyřicet metrů, má zvláštní tvar (jakoby rozsednutý), právě kvůli častým sabatům čarodějnic, které se na něm pořádaly.

Takže, milé milenky, na ženáče zapomeňte! Opravdu to plýtvání silami za to nestojí. Je skoro pravděpodobnější vyhrát v loterii nebo v dnešní době sehnat dobře placené místo, než se dostat pod čepec s ženatým. Abychom to ale vykompenzovali, více než sedmdesát procent dětí je vychováváno nevlastními otci, z čehož třicet procent otců o tom neví, protože si vzali ty čarodějnice.

Ike si myslí, že na jihu Itálie je to procento otců, které to netuší, ještě vyšší. Ženy z jihu (manželka má například neapolské příjmení, přesto-že je z Toskánska) jsou navíc nabité telurickými energiemi Vesuvu a Etny, mají v genetické výbavě slunce a vřelost pro každého, jsou protektivní, milují lichotky, a pokud narazí na zajištěného muže, jsou ochotné se o něj postarat (což na severu není vůbec tak běžné) a těmi lichotkami ho zasypávat alespoň po rozluce…

Měla jsem, smutná, milého,

život bych dala pro něho!

Do ciziny se obrátil,

potud se ještě nevrátil.

Do ciziny se ubíral,

těšil mě, slzy utíral:

„Zasej, má milá, zasej len

vzpomínej na mne každý den…“

A manželka na Gina a maminku-cizinku teď pěkně vzpomíná. Například pokaždé, když maminka s Ginem někam jede, tak se jim něco rozbije na autě.

Když byli v Apulii (podle National Geogra-phic nejkrásnější region na světě) představit maminku celé rodině, tak si zavřel klíče v kufru a museli odmontovat značku a vyříznout za ní otvor, aby mohli rukou ty klíče vytáhnout, pak jim zase vše dali do dokonalého pořádku za směšných třicet čtyři eura. Podruhé na něj myslela, když byl Gino na první návštěvě u maminky na severu: vyrazili mu kvůli zapomenuté bundě na sedadle okénko a zaplatil za opravu tři sta čtyřicet euro, z čehož také vyplývá, že rozdíly mezi severem a jihem existují.

Jenže nechme těch stereotypů, každý to vnímá jinak a navíc teď po svém druhém příjezdu si Gino prorazil pneumatiku v takové díře na silnici, kterou byste na jihu jen stěží hledali. To by plukovník rád slyšel. Jak už jste pochopili, pochází (většina corso psů také) z Apulie a je na to pyšný, přestože je teď přesvědčený, jako Ike, že nejlepší maminky jsou z východu a že čelit tomu čarování a poklesu nálady ze zdemolovaného auta je potěšení.

Ike by se na ten jih také rád podíval (prý se tam výborně vaří a ovoce je tam větší než to rajské), a tak si myslí, že pokud to s Ginem jen trochu půjde, tak mu to ani nebude dávat moc sežrat, však stačí ta manželka. Kvůli manželce také maminku v té Apulii krásně přivítali a ubytovali ji v typickém trullo, to je v takovém převráceném trychtýři uplácaném bez malty na sucho, aby se prý mohl rychle rozbít (to Ike úplně chápe) a nemusely se z něj platit daně. Název mu prý dali Řekové, protože tam kdysi kolonizovali hodné italské plukovníky.

Když k tomu kónickému stavení (Ike koně moc nemusí, tak mu ani tentokrát nevadilo, že ho nevzali) dojížděli krokem (za tmy) za bratrovým vozem v jejich ještě nepoškozeném autě, mamince prý ztuhl úsměv, protože jediný trullo, který byl široko daleko vidět, se pnul nad hroby na hřbitově.

A on tu napřed – skok a skok,

a ona za ním, co jí krok.

Psi houfem ve vsi zavyli,

když ty pocestné zvětřili;

a vyli, vyli divnou věc:

žetě nablízku umrlec!

„Pěkná noc, jasná – v tu dobu,

vstávají mrtví ze hrobů,

a nežli zvíš, jsou tobě blíž –

má milá, nic se nebojíš?“

Maminka si myslela, že to pěkně začíná, a uvažovala, jestli jí to za to stojí, a litovala, že nemohla vzít Ika, ale Gino se usmíval a uklidňoval ji.

Jen pojď a pospěš, děvče mé,

však brzo již tam budeme…

Stojíť tu, stojí komora:

nizoučké dvéře – závora,

zavrzly dvéře za pannou

a závora jí ochranou.

Stavení skrovné, bez oken,

měsíc lištami šeřil jen;

stavení pevné jako klec,

a v něm na prkně – umrlec.

Nakonec to ale dobře dopadlo jako v těch Svatebních košilích od Erbena… Maminku s plukovníkem ubytovali v luxusním trychtýři asi kilometr za hřbitovem na jiném kopci, byla v něm i klimatizace, teplá voda a z něho nádherný výhled na olivové háje a všude voněla myrta a rozmarýna a cvrčeli cvrčci…

Dyskalkulie a Štědrý den

Týden s plukovníkem utekl, než bys do tří napočítal, a Ike to ani nedokáže popsat, má jen takový zvláštní pocit… Stydí se to přiznat, ale myslí si, že mu chybí. Když ráno odcházel s kufrem, tak se za ním pokusil utéct. Normálně to nikdy nedělá, asi začíná stárnout, nebo je to teď tou předvánoční sentimentální náladou.

Za čtrnáct dní bude Štědrý večer a plukovník se zase vrátí a pak, pokud vše dobře půjde, se všichni přestěhují do nového domečku a začnou nový život bez sociální služby a s vyšším sociálním statusem, což je pro zvířecí smečku velice důležité.

Být v Itálii plukovníkem karabiníků něco znamená a pes staršího důstojníka těchto obranných sil má ve společnosti (přestože jde o stejný stupeň hodnosti) vyšší sociální roli než třeba pes plukovníka policie.

Navíc, protože je Gino opravdu starší plukovník, tak celý den, co byl u nich, ve volném čase četl a dovolil přitom Ikovi sedět u své nohy. Citoval mamince u stolu bibli a velice se podivoval Starému zákonu… Takové zlotřilosti se tam děly. On by je všechny dal, vzhledem ke své roli ve společnosti, za to loupení, zabíjení a smilnění zavřít, však taky potom přišla potopa. Něco bude muset přijít i v Itálii, protože krádež už není zločin a smilní se a zabíjí jako za Starého zákona… Ale maminka to nechtěla moc poslouchat, protože prý už ani bible není to, co bývala, a ji teď víc zajímá dyskalkulie, jelikož Valentýnka má ve škole problémy s novou profesorkou matematiky, která si při písemkách zpívá, nebo volá: fyziko, osvoboď nás od metafyziky!

Ike byl doposud tolik pyšný na to, že se naučil číst a že rozumí Kytici lépe než Gino bibli, ale teď je mu jasné, že se bude muset ještě naučit počítat, pokud to tedy půjde, protože prý je dyskalkulie částečně dědičná.

Například Sabina, co u nich často bývá na návštěvě, ji také od maminky zdědila a maminka tvrdí, že ji sama má taky (kromě dyspinxie, dysmúzie a dyspraxie), tak aby ji neměl i samotný Ike. To by byla velká škoda, protože to ještě musí mnohým spočítat.

Nejprve ale musí pochopit, co to ta dyskal-kulie je. Naštěstí umí číst, a tak si přečetl, že děti (ještě mu nejsou tři roky, a tak to ještě stihne podchytit, kdyby něco, na to je pašák), které jsou takto postižené, jsou často líné a nemají moc chuti něco dělat… To by na něho sedělo. Dalším příznakem je, že učitelé ve škole rodičům tvrdí: „Vaše dítě má schopnosti, ale nemá vůli.“ Ike na něco vůli má a na něco ne, u matematiky to ještě nezkoušel. A navíc ví, že vždy záleží na tom, kdo učí a jak, tak by osobně s takovým tvrzením na rodiče nerukoval. On se od bývalého přítele taky nic kloudného nenaučil. A ten pes – otec dětí, tak dlouho převychovával maminku, až si nevšiml, že ho nechala. Dovede si ale představit, že takový vystrašený rodič začne spíš pochybovat o schopnostech svého dítěte než jeho učitele, protože nemá psí intuici, a tak doma toho nebohého tvorečka seřve nějakým hloupým Ne! Špatně! Přestaň! Nesmíš! nebo Dostaneš…! Čímž se dyskalkulie automaticky zhorší.

Nedávné výzkumy prokázaly, že dyskalkulie má jinou neurologickou bázi než dyslexie a že jí trpí mnohem méně lidí. Problém je prý přítomný od narození, ale projeví se často až ve školním věku. Občas jeho příčinou může být poškození přední části levé hemisféry a nezávisí na inteligenci nebo na úrovni vzdělání. To znamená, že i takový inženýr po automobilové nehodě nemusí umět více než do pěti počítat nebo student, který má problémy s počty, může vynikat v jiných disciplínách.

Tím se Ike trochu utěšil, zatím autem nejezdí a hlavně, že vyniká ve všech těch ostatních disciplínách, jako je třeba skákání na stůl, rozebírání nebo odsouvání gauče, trhání králíka (Valentýnka byla tenkrát úplně bílá, fuj taková ošklivá barva, už to víckrát neudělá), skok přes plot, hrabání hlubokých děr atd. Takže až se začne učit matematiku a náhodou zjistí, že si plete 9 s 6, 21 s 12 a bude psát trojku obráceně, docela se s tím smíří a psychicky ho to nepoškodí. Pokud mu ale později nepůjde počítat pozpátku, už to bude trochu nepříjemnější, protože by nerad vynechával desítky. To už by ho pak mohli okrást, a jak už jsme řekli, v Itálii momentálně za krádež neexistuje žádný trest. Jinými slovy: v případě, že vás někdo vykrade, pokud tedy nemáte doma Ika, musíte jít k němu domů a zase to ukrást zpátky! Pakliže zloděj bydlí daleko od vás, vyplatí se vám přibrat něco navíc, abyste měli na benzín.

Ike by se také rád naučil Pythagorovu tabulku a trochu dělit. Pán Ježíš byl také dyskalkulik, ale jelikož byl velice kladný, tak se mu při dělení vše množilo. Samozřejmě to bylo i tím, že toho lidem tolik odpouštěl, a to by Ike nemohl, tak s tím radši nebude počítat a bude se snažit pochopit, zda tu dyskalkulii má nebo nemá, aby s tou matematikou neztrácel zbytečně čas.

Při dalším čtení se dozvěděl, že dyskalkulie má také co dělat s pohybově-percepčními schopnostmi a s nedostatkem konkrétních zkušeností. Už odmalička by jedinec měl poznávat svět, pracovat s předměty, seskupovat je, hromadit, stavět… A to vše Ike od malička dělá, přestože nechodil do školky. Jenže si neumí zavazovat tkaničky a to je také jeden ze symptomů dyskalkulie, protože se jedná o sjednocení dvou elementů a je důležité rozpoznat, který má přednost a který přijde potom. Asi by stačilo s ním hrát dámu, aby to dohnal, ale zatím se k tomu nikdo nemá.

Dále je důležité, aby ten, kdo učí matematiku, zachoval klid a neustále se díval žákovi do očí a tím ho uklidňoval. O tom čumění do očí by Ike mohl diskutovat, ale pokud je dotyčný důvěryhodný, dá se to vydržet. V každém případě je už sám dost klidný, protože dyskalkulik nemá často žádný problém s logikou, která se bezprostředně netýká počtů. To dokazuje, že ji maminka opravdu má, protože se při rozluce nechala pěkně obrat, a jinak jí to pořádně myslí. To samé řekl ten expert na dyskalkulii Valentýnce, když ji poprvé viděl: nechápu, jak se s tím mohla dostat do čtvrťáku na gymnáziu, vysvětluje se to jen nadprůměrnou inteligencí, a tak tím prokličkovala…

Jenže za chvíli už pro Ika začne to kouzelné období NEŽERTE TO!, které potrvá do:

Hoj, ty Štědrý večere,

ty tajemný svátku,

cože komu dobrého

neseš na památku?

A po 24. prosinci, až Ike uloví několik zlatých prasátek, nastane to ještě kouzelnější: VY TO VŮBEC NEŽERETE! A tak si myslí, že se tou dyskalkulií asi přestane zabývat a bát se, zda ji má nebo nemá.

Však lépe v mylné naději sníti,

před sebou čirou temnotu,

nežli budoucnost odhaliti,

strašlivou poznati jistotu!

O Vánocích se má totiž číst (Kytice) nebo příst…

Toč se a vrč, můj kolovrátku,

všecko ve světě jen na obrátku

a život lidský jako sen!

a pokud možno málo vrčet… To může jen kolovrátek!

Zuby

Mamince se už třikrát zdálo o vypadaných zubech. V Itálii jsou strašně pověrčiví, takže to radši nikomu moc nevykládala, kromě Gina, který věří ve spravedlnost, a tak si ihned třikrát vsadil, a Sabiny, která je optimistka. Ike si naopak přečetl, co si o padání zubů myslí psycholog. Nemyslí si nic dobrého.

Naštěstí se mamince zdálo, že přišla o stoličky, a ty se vztahují ke vzdáleným příbuzným, a to by mohli být ti vypečení italští, takže by to vlastně bylo o té spravedlnosti, ve kterou věří Gino.

Sny se ale nemají úplně podceňovat, když například Sabině zemřela manželova babička, tak se jí o ní zdálo. Táhla prý ve snu dva pytle cementu a radila jí, která čísla si má vsadit. Sabina tomu neuvěřila a udělala špatně, protože všechna ta čísla druhý den vyšla, a tak od té doby prosí manželovu babičku, aby se jí zazdála znovu. Jenomže ani maminka v loterii nevěří, a proto si ta čísla, co představují ty zuby, vsadil Gino. Ike si myslí, že udělal dobře, protože jsou moc důležité a navíc ten poslední, co mamince vypadl, byl zářivě bělostný (občas si zuby bělí kurkumou), a to je velice pozitivní. Jinak souhlasí s tím psychologem, že se mamince o nich zdá, protože má úbytek energie a čekají ji změny a taky protože od té doby, co se zbavili sociální služby, už nemusí být tolik agresivní.

Jeho také čekají změny, protože tam, kam se budou stěhovat s Ginem, mají všude psy, které nezná. Naštěstí jemu se o žádných vypadaných zubech nezdálo, obává se totiž, že je bude potřebovat. Všechny domečky tam bohužel mají velmi nízké ploty a hemží se to za nimi všemi možnými rasami. Ike se všemi rasami nevychází, ale většinou záleží na pohlaví, u psů se to dá naštěstí ještě poznat, tak uvidíme…

Raději na to ale nebude moc myslet a přečte si něco o těch zubech. Jestliže se na sebe podívá do zrcadla a vycení je, má je také bělostné bez nůžkového skusu nebo zřetelného a rušivého předkusu. Navíc mu vůbec nepáchne z huby. To je velice důležité, hlavně při obědvání nebo večeři, protože, když si sedne u stolu, má hubu téměř u té vaší, přestože vy sedíte na židli a on na zemi. Bohužel, když byl malý, některé spodní přední zuby vyrostly trochu nakřivo, asi protože maminka neměla tolik času (vina té sociální služby) odstraňovat všechny nebezpečné hračky, žvýkání je totiž psí národní zábavou. Pokud s nimi večeří Gino, pokouší se žebrat. To je také skvělé rozptýlení a navíc velmi výhodné. Ale maminka žebrání nemá ráda (tvrdí, že každý má právo na svou porci bez ponižování nebo manipulace), a tak ho zakázala. Za to se jí pomstil. Proplul nepozorovaně k Ginovi pod stolem jako lochneska pod vodou, a když plukovník nadzvedl podezřívavě k čenichu misku se silnou kvasnicovou polévkou, utrousil potichu jedno větší opomenutí dobrého vychování. Stálo to opravdu za to… Nebude to popisovat, prohrál… Maminka na něj zavrčela a vycenila ty nevypadané zuby. Ale vy si pamatujte, že nikdy nemáte žádného plukovníka jistého, i když je starší, tak ho raději nenuťte do kvasnic a při jídle neštěkejte!

Vraťme se ale k tomu, co se dá zachránit a napravit, jak u lidského, tak u psího chrupu. Pokud jste si dali preventivně vytrhnout moudráky, protože vás při každé mrzutosti nesnesitelně bolely, udělali jste hloupost. Ike by si je nikdy dobrovolně vytrhnout nedal. Podle výzkumu publikovaného v odborném americkém časopise (American Journal of Public Health) více než šedesát sedm procent preventivně odstraněných zubů moudrosti je vytrhnutých zbytečně. Už v roce 1900 dr. Weston A. Price provedl rozsáhlý výzkum o souvislosti mezi zdravím orální dutiny a nemocemi a přišel na to, že domorodé kmeny s jejich tradičními dietami byly téměř na sto procent bez zubních kazů.

Z toho vyvodil, že zdraví zubů a zubní dutiny závisí na potravě. Pokud budete tedy vaše štěňátko (lidské i psí) správně stravovat, všechny jeho zuby vyrostou zdravé bez toho, aby se mu na sebe v hubě mačkaly. To znamená, že správná strava je klíčovým slovem k tomu, abyste předešli trablím se stoličkami, které mimochodem potřebujete, protože jsou spojeny (akupunkturními drahami) s tenkým střevem a hypofýzou.

Navíc, pokud to nevíte, čtyřicet šest procent pohybových a senzorních nervů vaší šedé mozkové kůry je propojeno s vaší tlamou a obličejem. Takže každé trhání ruší tuto rovnováhu, a proto má 57 000 až 175 000 lidí a psů po vytrhnutí zubů moudrosti permanentní brnění a píchání způsobené porušením nervů. Dokonce prý vytrhnutí těchto zubů může vést i k nenadálé smrti.

Ike se k tomu nechce vyjadřovat, ale rozhodně si od nikoho jiného než od maminky nebo od Valentýnky sahat do huby nenechá. Taky proto, že se prý jídlem dají léčit i už vzniklé zubní kazy, které jsou zapříčiněné špatnou stravou. To Ike chápe, kdyby byl bakterie, tak by taky někomu nežral na zubech cukr nebo mouku, protože je v nich málo živin. Naopak mléko, maso, zelenina, ovoce a ryby k zubnímu kazu nepřispívají. Navíc dr. Weston Price přišel na to, že pokud máte v dietě dostatek správných minerálů a vitamínů (hlavně A, B, D, E a K), tak se vám zuby nekazí.

Takže Ike vám radí, ať žerete: máslo, vývar z kostí, mořské plody, vařenou zeleninu (ve vývaru z kostí), tlusté maso, žlázy, játra, rybí tuk (tresčí), magnezium a želatinu. A nepřežíráte se ořechy, semeny, luštěninami a zrním. Pokud tedy nejste slepice nebo opice.

Svatá Lucie, čarování a dopis z Kolumbie

Ike si myslí o mamince, že je svatá. Jednak se jmenuje Lucie a pak jí dnes všichni přejí. Dokonce jí popřál jeden ministr a ti toho normálně nikomu moc nepřejí. To, že je svatá Lucie, se pozná také podle toho, že dneska vůbec neuklízí. Prý se to podle tradice nemá. Jinak se Ike dočetl, že se svatá Lucie narodila v Syrakusách na Sicílii a byla tam umučena kolem roku 304, za toho velkého posledního pronásledování křesťanů za císaře Diokleciána. Její smrt byla opravdu velmi krutá. Někteří tvrdí, že jí usekli hlavu, jiní zase, že jí podřízli hrdlo. V každém případě to vypadá, že si sama nikdy nevypíchla oči, ač je kvůli nim uctívaná, Lucie totiž znamená zářivá – světlá od slova LUX. Jinak se to opravdu, bohužel, všechno stalo a Lucie byla historická osobnost a stejně jako maminka byla pronásledována místními italskými úřady.

Její matka se uzdravila u hrobu sv. Agáty a ona na to zareagovala tím, že rozdala majetek a její hamižný pohanský snoubenec ji za to dal mučit jako křesťanku. Bláhově se totiž domníval, že ji tak Duch svatý opustí. Poslal pro ni vojáky, aby ji odvedli, nedokázali s ní však pohnout ani párem volů. Zlomit její vůli nedokázala ani žhavá pryskyřice, kterou jí lili na kůži (Ike se stydí za své předky, kteří jim tu pryskyřici nosili), a dokonce se k ní chovali jako k prostitutce, ona ale prohlásila: „Tělo se zneuctí, jen pokud s tím duše souhlasí.“ Proto je také Lucie, mimo jiné, ochranitelkou proti čarodějnictví.

V Syrakusách (stejně jako v Boloni, Veroně a jiných italských městech) se svatá Lucie doposud horlivě oslavuje a je nesena procesím (zeleně oděnými muži – maminčina oblíbená barva) tak, aby ji obyvatelé města mohli vidět, během roku je totiž zavřená v Duomu (kvůli bezpečnosti), na kterém je nápis: „V tomto chrámu spočívá panna Lucie Syrakuská. Nechť přinese Itálii a světu světlo a mír.“

V Bergamu, blízko kterého bydlí maminka, je také velice oslavovaná a milovaná, hlavně dětmi, které jí píší přáníčka (podobně jako v Čechách Mikulášovi), a pokud jsou hodné, přinese jim dary, když ne, hodí jim uhlí a popel do očí. Aby si Lucii udobřily, nechávají jí přes noc pomeranče, víno, kafe, sušenky nebo seno pro oslíka. I Dante Alighieri obdivoval svatou Lucii: vyléčila mu zrak, který si poškodil dlouhým čtením, proto jí také přisoudil významnou roli nejen ve svém osobním životě, ale také alegorickou a symbolickou v Božské komedii.

To už by ale stačilo, ne každý slaví svatou Lucii a má ji rád, a navíc zítra maminka a Ike budou muset všechno dohánět, protože se budou stěhovat. Maminka bohužel také neslaví a večer bude doma sama s Ikem a Ike si myslí, že to není moc spravedlivé. Mohl dostat alespoň nějakou kost na kousání k tomu svátku… On asi sice nikdy svatý jako Eisenhower nebude, ale když něco vyvádí, jeho duše s tím většinou nesouhlasí, a tak doufá, že se do pekla nedostane, už jen kvůli těm snídaním. Vyvádí totiž, jen když je to nezbytné, protože se nudí a nudí se, protože tu není Gino. Alespoň, že už dvakrát volal a poslal přání a dopis od snoubence dcery, která žije v Kolumbii, a tak si ho Ike může přečíst.

Jeho dcera je krásná výtvarnice a snoubenec je bohužel ženatý (nejdřív tvrdil, že není) Španěl, který chvíli studoval v Itálii. Má malého syna a prohání ho manželka, a tak je z toho Gino nešťastný a dopisy posílá mamince k posouzení. Maminka se do toho ale nechce plést a nikoho posuzovat ani odsuzovat, protože je svatá. Ike si myslí, že dobře dělá, protože dceřina maminka je zase ta manželka, která čaruje, a dcera si myslí, že je lepší mít dva tatínky, kteří nežijí se svatými maminkami, než dvě maminky čarodějnice.

S tím Ike úplně nesouhlasí, jelikož tatínek dětí byl pěkně vyčůraný pes a i jeho vlastní se o něj téměř nestaral: byl neustále někde na výstavách a všechnu práci vyžrala maminka Ema, než ho tedy adoptovala maminka Lucinka. Jak se ale právě dočetl, být svatý se moc nevyplácí, alespoň ne v tomhle životě, protože vás pak neustále někdo pronásleduje, mučí, zabíjí nebo proti vám kouzlí.

To, že proti vám někdo čaruje a vysílá negativní energii, se pozná podle toho, že vás například často bolí hlava (Ika naštěstí nebolí), máte málo sil a hodně deprese (to Ike nemá) a chybí vám naděje (Ikovi nechybí). Doma pak často můžete najít chuchvalce chlupů nebo vlasů (hlavně pod vaší matrací nebo v ní), kousky umělé hmoty a rezaté hřebíky nebo různá živá či uschlá zvířátka či kosti, aniž by je tam někdo fyzicky dopravil. To je pravda a Ike tohle všechno často nachází a občas z toho něco sežere. Nedávno například našel na schodech uschlou žabku ropušku. Nechápal, kde se tam vzala. Seděla na schodu jako živá, ale byla úplně vyschlá jako mumie. Maminka ji vyhodila. Doma pod skříní zase našel dvě vyschlé ještěrky a jednu živou, která nejdřív seděla na odparníku a upřeně se na něho dívala studeným skelným zrakem. Pak seskočila na otevřená dvířka myčky, zase mu chvíli hleděla upřeně do očí a potom vyběhla otevřenými dveřmi ven. Nebyla vůbec hloupá, možná to byla manželka… Jednou také našel v prádelně suchého hada, toho sežral.

Ještě ale nečetl ten dopis od Gina. Pustí si na chvíli počítač. Snoubenec, který se právě rozešel s jeho dcerou, píše Ginovi, protože Gino mu dříve platil nájem:

Čau, Pino,

jak se dařit?

Já chlapec tvojí dcera, doufala, že ty vzpomínala na mě… Už chvíli chtěla s tebou mluvit. Za krásných časů chtěla taky mluvit, teď není nejlepší roční doba, ale doufala, že to stejně dokázala po skypu. Dej mi tvůj účet! Potřebuji ti říct všeho moc. Musíš jen zkontrolovat hodiny, protože jsem v části svět, kde být 6 hodin pozadu.

Líbám tě a objímám.

Za chvíli se uslyšeli.

P.D. Doufala, že špatně nevybrala jméno, nikdy si žádný nepamatovala…

Ike si myslí, že se account u skypu nepřekládá, ale asi je pro chlapec tvojí dcera důležité, aby to Gino/Pino pochopila. Kdyby si někdo nepamatovala jeho jméno, to by se teda naštvala a vůbec by na to neslyšela, nikam neběhala a nikoho nepo-slouchala. Jenomže to, že chlapec tvojí dcera neumí dobře italsky, by ještě nebylo tak hrozné, ale to, že si plete post scriptum s demokratickou stranou, vzhledem k jeho vysokoškolskému vzdělání, je horší. Asi příliš fandí italskému premiérovi nebo Pumpe Düse.

Ale to už jde do kuchyně Nico, má na sobě nátělník značky Kokot (nebo tak nějak, Ike si naopak plete značky), který mu sahá po kolena a vypadá jako minišaty jeho indiánské babičky.

„To jsem dostal od Daria ke svaté Lucii.“

„Aha, to je teda pěkné…“

A pak se jeden nemá dostat do pekla a všechno všem přát, odpouštět a nezávidět, myslí si Ike a jde si naštvaně vyhrabat z gauče starou kost… Ještěže existují ty čarodějnice, vůbec si nedovede vysvětlit, jak se tam dostala…

Zrušené zákony

Ike je trochu zklamaný, dokonce poslední dobou ani nečte Kytici. Před týdnem bylo dětem osmnáct let a vůbec se to doma neslavilo a on se tolik těšil na nějaký ten nový míček nebo provaz na přetahování. Místo toho ale Gino pozval děti a maminku do restaurace a jeho nechali doma samotného.

Pak maminka neslavila ani svatou Lucii a předtím Mikuláše a kdoví, zda bude slavit Vánoce. To už asi nesnese. Těšil se, že bude sedět u trouby a čuchat do vzduchu, až se budou péct medvědí pracky a myslivecké knoflíky, a místo toho jsou všude roztahané krabice. Raději si na chvíli sedne k počítači, aby mu zase nevyčítali, že do všeho strká čenich.

Čte a čte a nestačí se divit: italská vláda dekriminalizovala spoustu trestných činů. Podle Ika je jich alespoň šedesát (někdo tam píše, že dokonce sto dvacet), ale on ještě neumí počítat a s těmi testy na dyskalkulii chtěl případně začít až po svátcích… Bude to nejspíš nějaký vtip nebo za tím budou zase kouzla (Ginova manželka prý požádala na facebooku premiéra o přátelství), protože zneužití úřední moci už není trestným činem. To by Ikovi udělalo pěknou čáru přes rozpočet, co se týče vyrovnání.

Pokud si pamatujete, maminka Lucinka se tehdy nelíbila soudnímu znalci, řeznickému psovi (přestože o ní napsal, že je normální kočka), dal vinu jí kvůli syndromu, který neexistuje, a zavřel ji v Itálii do klece. Bylo to asi tím, že byl na kocoury. Při forenzní expertize si dokonce jednoho držel na klíně. Prý mu tam chyběla jen křišťálová koule a faktury. To aby ho hned někdo nepodezíral, že s ním není něco v pořádku. Soudním znalcům totiž nikdo psychiatrické posudky nedělá, a tak když si nehladí kouli, nikdo na to nepřijde. On si hladil jen kocoura a to je v Itálii normální. Navíc nevydával ty faktury a to je také normální, obzvlášť teď, když to italská vláda povolila.

Tedy povolila to v tom smyslu, že takzvané lehčí trestné činy už trestné nejsou a bude se jimi zabývat civilní soud, který, pokud to uzná za vhodné, rozhodne, zda zaplatíte pokutu nebo bude případ archivován.

Ike si myslí, že to není tak úplně špatný nápad. On by například také nechtěl, aby jeho psí kamarádi šli sedět (psi rádi sedají jen u stolu nebo před televizí a někdy si sednou na zadek před pánem), a také by nebyl rád, kdyby museli něco platit (v minulém díle, předtím než zmoudřel, ukládal pod matraci), takže tu vládu docela chápe. Ale nelíbí se mu, že se kdejaký pes může vydávat za to, co není, a pak jsou z toho zmatky. Například jiné maminčině kamarádce zase jiný soudní znalec napsal do posudku, že je nebezpečná, protože vyzařuje vlny. Ta kamarádka se jmenuje Virginia a chtěli jí kvůli tomu odebrat holčičku. Ikovi bylo vždy divné, že všem připadalo normální, že ten psycholog ty vlny cítil. Teď je to jasné, byl to obyčejný podvraťák a vydával se za bloodhounda. Raději si ale nastuduje ty lehčí trestné činy, aby něco nepopletl. Těm, co neumějí italsky, přeloží ty, co ho nejvíce zaujaly. Tak se držte, začínáme. Za lehčí trestné činy jsou považovány:

Opuštění nezletilých nebo postižených (art.591 c.p. co.1)

Nelegální provozování profese (art.348)

Zneužití úřadu (art.323 c.p.)

Neoprávněný přístup k počítačovému nebo telematickému systému (art.615 ter)

Sabotáž (art.508 c.p.)

Falšování nebo padělání věcí na úkor veřejného zdraví (art.441 c.p.)

Zpronevěra (art.646 c.p.)

Nelegální zatčení (art.606 c.p.)

Atentát na zařízení veřejného užitku (art.420 c.p.)

Atentát na bezpečnost dopravy (art.432 c.p.)

Obscénní činy (art.527 c.p.)

Stalking (art.612 bis co.1)

Obchod nebo podání prošlých léčiv (art.443 c.p.)

Obchod s potravinovými škodlivými látkami (art.444 c.p.)

Padělání zeměpisných označení a označení původu zemědělských produktů a potravin (art.517)

Korupce nezletilého (art.609)

Kolaps budov, žhářství (art.434 co.1 c.p.)

Korupce (art.318 c.p.)

Vandalismus (art.635 c.p.)

Poškození v důsledku požáru (art.423 c.p.)

Poškození informací a počítačových programů (art.635 bis c.p.)

Poškození počítačových nebo telekomunikačních systémů (art.635 quater c.p.)

Přechovávání pornografie (art.600 quater c.p.)

Pomluva (art. 595 c.p.)

Zákaz boje mezi zvířaty (art.544)

Vyřizování si svých účtů násilím (art.392–393 c.p.)

Daňový únik (art. 385 c.p.)

Výroba nebo přechovávání výbušných materiálů (art.435 c.p.)

Falešné informace státnímu zastupiteli (art.371 bis)

Všechny možné druhy podvodu a krádež (art.624)

Hazardní hry (art.718–719 c.p.)

Používání dětí k žebrání (art.600 c.p.)

Incest (art.564 1 co. c.p.)

Zpronevěra finančních prostředků na úkor státu (art.316 ter)

Urážka (art.594 c.p.)

Podvodná platební neschopnost (art.641 c.p.)

Nelegální vměšování se do soukromého života (art.615 bis)

Překážení výkonu spravedlnosti (art.377 c.p.)

Uvedení padělků do státních institucí a na trh (art.474 c.p.)

Opuštění zvířat (art.636 c.p.)

Zabrání pozemků nebo budov (art.633 c.p.)

Podněcovaní ke kriminální činnosti (art.414 c.p.)

Podněcování k porušování zákonů (art.415 c.p.)

Osobní zranění (art.582 c.p)

Ublížení na zdraví vlastním přičiněním (art.590 c.p.)

Týrání zvířat (art.544)

Zpronevěra vůči soukromým osobám (art.315 c.p.)

Zpronevěry vůči státu (art.316 bis)

Nedodržení příkazu soudce (art.388 c.p.)

Výhrůžka (art.612 c.p.)

Ukrývání mrtvoly (art.412 c.p.)

Hrubá urážka městské policie (art.341 bis)

Hrubá urážka soudce při slyšení (art.343 c.p.)

Neoznámení trestných činů ze strany městské policie (art.361)

Neúmyslné zabití (art.589 c.p. co.1)

Neposkytnutí pomoci (art.593 c.p.)

Bití (art.581 c.p.)

Držení a výroba falešných identifikačních dokladů (art.497 bis co.1.)

Nedodržení trestu (art.390 c.p.)

Odporování městské policii (art.337 c.p.)

Snižování a zvyšování podvodné ceny na veřejném trhu nebo obchodní burze (art.501 c.p.)

Odstranění nebo úmyslné opomenutí preventivních opatření proti pracovním úrazům (art.437 c.p.)

Zveřejňování a používání úředních tajemství (art.326 c.p.)

Zveřejňování důvěrných informací týkajících se trestního řízení (art.379 bis)

Rvačka (art.588 c.p.)

Simulace zločinu (art.367 c.p.)

Odcizení nebo poškození majetku zabavených věcí (art.334 c.p.)

Únos postižených osob (art.574 c.p.)

Únos a zadržování nezletilých osob v zahraničí (art.574 bis)

Neschopnost způsobená násilím (art.613 c.p.)

Podvod (art.640 c.p.)

Uchvácení veřejných funkcí (art.347)

Zabití zvířat (art.544 bis)

Zabití zvířat v cizím vlastnictví (art.638 c.p.)

Prodej neoriginálních potravin jako pravých (art.516 c.p.)

Znesvěcení hrobu (art.408)

Znesvěcení mrtvoly (art.410 co.1)

Vloupání (art.614 c.p.)

Vloupání veřejným činitelem (art.615 c.p.)

Porušení povinnosti pomoci rodině (art.570 c.p.)

Násilí nebo ohrožení veřejného činitele (městské policie) (art.336 c.p.)

Soukromé násilí (art.610 c.p.)

Ike si není úplně jistý, zda to plete nebo ne, a pokud se mu to jenom zdá, tak prosím tuhle kapitolu vůbec neberte vážně. V každém případě se mu z toho ježí hrůzou chlupy na hřbetě. Ale je možné, že je to vlastně velice chytře vymyšlené. Každý si přijde na své, někdo bude mít velkou a někdo malou radost, ale tak už to na světě chodí.

Kdyby například maminka v prvním díle unesla děti do Čech a pak se dozvěděla, že italská vláda zrušila únos a zadržování štěňátek v cizině, tak by jí to určitě přišlo jako krásný dárek k Vánocům.

To, že je možné zabíjet a týrat psy, ale nemůže skousnout a ihned zagituje všechny možné italské organizace a spolky na ochranu zvířat a od rána do večera bude bombardovat poštou všechny ministry, kteří mamince nepopřáli k svátku, a pěkně jim vynadá, když už se může i pomlouvat a na cti utrhat.

Kustovnice, žužlání a zpomalené stěhování

Kustovnice lékařská škodí vašemu zdraví i kapse, prohlašuje jeden známý turínský profesor o zázračných tibetských bobulích, které jako první začaly zobat hollywoodské hvězdy.

Ike si myslí, že na tom něco bude: maminka si totiž při snídani na ní vylomila zub a teď už měsíc odkládá prohlídku u zubaře, aby to neuškodilo i té kapse. Stalo se to přesně týden poté, co se jí o těch zubech zdálo a tudíž je jisté, že je mnohem zdravější jíst borůvky nebo brusinky, jak tvrdí ten profesor, protože Ike zatím o nikom, kdo by si na borůvce nebo brusince vylomil zub, neslyšel.

Naopak bobule kustovnice (alespoň ty z Lidlu) jsou tvrdé jako malé červeno-oranžové karneoly a kousání do nich může podstatně vykompenzovat šetření (spoření) v německém diskountu.

Když maminka ucítila v puse jeden z valounků, který byl podstatně vyschlejší než ty ostatní, zaskřípala zubama a znechuceně ho vyplivla. Byl zářivě bílý, ale mamince bylo hned jasné, že to není drahokam, ale kousek zubu nějakého chudého šerpy (pokud to ještě nevíte: chudí šerpové se píší s malým písmenem a bohatí s velkým), který kustovnici sbíral v jisté nekontaminované himalájské výšce.

Udělalo se jí z toho nevolno, ale pak si řekla, že půl kila karneolů stojí 30 eur a zbytek kustovnice v jogurtu s trochou přemáhání dojedla. Je přece ta krize a na věci se musíte dívat jinak a navíc měla malou naději, že to nebyl zub, ale křemínek. Pak ale v horní arkádě nahmatala jazykem oblouk, který tam předtím nebyl, a úhel pohledu se znovu změnil: zakvílela a Ike definitivně pochopil, proč se na něj zlobí, když hryže mříže. Dříve si myslel, že jen nechápe, že potřebuje železo, a tudíž (jakmile se na něj podívá) se naučil plynule přecházet z kousání do žužlání a olizování (umí to i opačně, ale zatím to nepoužil). Musí se vám přiznat, že od té doby, co s nimi bydlí Gino, obecně žužlá a olizuje mnohem více než předtím.

Sedne si například plukovníkovi u židle, a jak-mile se na ně maminka podezřívavě podívá, už mu u huby visí jen dlouhá slina plavně stoupající nahoru a dolů jako šikovným hráčem zpomalené jojo. Pokud se sám Gino neprozřetelně zabere do žužlání nebo olizování se, tak si ho přitáhne obří tlapou jako hákem a zpraží ho mafiánským pohledem. To ochránce spravedlnosti nevydrží: přece ten, kdo se vám dokáže dívat upřeně do očí, nikdy nelže (starší karabiníci tomu věří).

„Má hlad! Tobě ho není líto?“ podívá se omluvně plukovník na maminku a otírá si pod stolem o kalhoty (Ikem) ožužlané prsty.

„Není! To zvíře má velice citlivý žaludek a já k němu v noci vstávat nebudu. Vzbudím tebe!“

„Já klidně vstanu. K dětem jsem taky vstával já, když byly malé.“

Na to se maminka na chvíli zklidní, protože si není jistá, co má odpovědět. Bude to tím, že ke svým dětem vždy vstávala taky jen ona.

„A tobě ho není líto, když má pak průjem?“ vyštěkne.

„Třeba ho mít nebude. Dal jsem mu toho jenom kousíček. Podívej se, jak se smutně dívá. Přece nemůžeš být pořád tak tvrdá.“

Načež maminka na přežraného Ika zasyčela (děti umí vrčet) ne jako zmije, ale jako velká kočka, jakou bezpochyby je. Ike vyndal poslušně hlavu z Ginova talíře, ale už bylo pozdě. V noci měl obrovský průjem a maminka vstávala k němu i k Ginovi, který za trest dostal horečku. Pouštěla Ika na zahrádku a dávala mu do chleba černé uhlí (svaté Lucie, pokud pamatujete, ho doma mají velkou zásobu), protože neposlouchal a žužlal, co neměl. Ike si je jistý, že je za tím zase manželka. Plukovník jí totiž v týdnu třikrát volal kvůli rozvodu, ale nikdy mu nevzala telefon. Jeho advokát mu znechuceně sdělil, že manželka se vyjádřila, že se obává, aby ta mladá čubka, co není součástí Evropské unie (Ike si myslí, že je to vlastně kompliment, a tak ho ani nepohoršilo, že manželka neví, že Česko součástí EU, bohužel nebo bohudík, je.), nepřipravila plukovníka o to, co mu zbylo.

Ike to chápe, manželka si dává zastřihnout každý týden vlasy ve stylu art topiary a každých čtrnáct dní publikuje o něco vypnutější foto na facebooku, a bez toho, co Ginovi zbylo, by to, že je jí šedesát, mohlo prasknout. Měla to dobře vymyšlené, za plukovníkovy peníze už dvacet let prohání zajíčky, ty opravdu ženaté, a teď jí to nějaká potvora z východu chce zkazit. Gino ale ničemu takovému nevěří a v noci vesele chrápe. Maminka si koupila špunty do uší, ale asi slyší nosem, protože jí připadá, že se špunty nebo bez nich je to pořád stejné. Proto v noci píše. Ve dne totiž pracuje na jedné učebnici (pokud někde netlumočí) nebo překládá nebo vaří nebo pere, že se z toho nepo… myslí si Ike, jemu k průjmu stačí mnohem méně.

Už aby se přestěhovali, ale manželka (přestože tomu Gino nevěří) čaruje ostošest, a tak mají zpoždění i elektrikáři i instalatéři i dodavatelé nábytku.

Gino si naopak myslí, že je to proto, že dnes viděl parte: „Zemřel náš historický hydraulik Vyšťoural.“

Plukovník se tomu směje a zároveň se omlou- vá a Ike se tváří, že je mu taky do smíchu, protože Valinka se taky směje, přestože má horečku a dys-kalkulii, a aby s Ginem udržela krok, vykládá o poslední návštěvě u psychologa.

Právě řešila na čas rovnice pro komisi, která rozhoduje o tom, jak rychle člověk počítá, když se z vedlejší ordinace, oddělené sádrokartonem, ozval urologův mocný hlas:

„Sundejte si kalhoty! Píchnu vám injekci.“

Tomu, kdo si je měl sundat, to určitě moc zábavné nepřišlo, ale psycholog s Valinkou (není mezi nimi velký věkový rozdíl) se na sebe podívali a vybuchli smíchy. Deset minut se prý tak řehtali, vždyť smích je nejlepší lékař a Ike si umí dobře spočítat, proč jí nakonec tu dyskalkulii ta komise diagnostikovala.

Svatý Valentýn

Maminka bohužel považuje svatého Valentýna (přestože ženskou obdobu tohoto jména nosí její dcera) za komerční svátek, a tak Ginovi zakázala, aby jí něco kupoval. Ike si myslí, že se nikdy nepoučí a pak se diví, že ji nikdy nikdo nerozmazluje. Ale to je její věc. V každém případě to Ginovo hlasité vyptávání se na to, co by si přála k svátku zamilovaných, posloužilo sicilským sousedům k další hádce. Ráno 14. února Ika probudil nepříjemný hluk:

„Chci, abys mě odvezl do Milána!“

„Proč? Večer jdeme na večeři (chodí na večeři každou sobotu, ať už se honí kolem stolu s válečkem nebo se nahlas cicmají) a musíš ještě ke kadeřnici.“

„No právě. Potřebuji nové šaty.“

„Vždyť se ti nevejdou do skříní.“

„Ale já potřebuji tyhle, je přece svatého Valentýna.“

„Vždyť stojí jako svatební a je ti přes šedesát, kam je budeš nosit?“

„Chceš snad říci, že jsem stará? Odpověz! Vrátím se k mamince (většina ultrašedesátiletých italských manželek má ještě maminku)!“

„A já se znovu ožením… Neřvi! Tady máš kreditku, ale pojedeš si pro ně sama.“

Načež se rozlehne ještě větší řev, tentokrát opět dvojhlasný, a Ike ví, že večer půjde manželka na večeři v nových šatech a manžel jí bude vyznávat lásku, jako když jim bylo dvacet, a všechny milenky ten večer ostrouhají.

Navzdory maminčině zabedněnosti to, že je svatého Valentýna, bylo ale znát i u Ika doma.

Valentýnka se totiž seznámila s Michelem a dostala překrásnou růži: okvětní lístky byly z bílé matné čokolády (nebyla k rozeznání od pravé) a byly pokapány čokoládou mléčnou, která půvabně ladila s hnědou síťkou, do které byl celý květ včetně stvolu elegantně zabalen. Vše bylo zapečetěno pleteným srdcem z proutí šlehačkové barvy na tmavě hnědé mašli, která kontrastovala s užším tkalounkem barvy kávové. No prostě italská nádhera.

Když si maminka chtěla ten skvost lépe prohlédnout, musela si vylézt na židli a Ike se málem praštil do hlavy o strop, jak se po něm snažil ve skoku chňapnout. Všem bylo jasné, že takové růže se věnují jen z opravdové lásky a že je to předzvěst sladkého života.

Co si ženy přejí k MDŽ?

Tentokrát Valentýnka dostala ohromnou kytici rudých pryskyřníků, žlutých mimóz a růží, které by stačily na všechny obyvatelky celého kondominia. Když s nimi Michele (její italský snoubenec) ráno přijel, byla z nich hrozně překvapená a Ike také, nechápe totiž, proč se i k Mezinárodnímu dni žen nedarují jen růže čokoládové.

Však jich Miky mohl přivézt tolik, kolik bylo těch obyčejných růží uvnitř toho maxi buketu, a třeba by jedna zbyla i na něho, vždyť už to vypadalo na ten sladký život a jsou jedna rodina.

Mimóza je sice symbolem jara, radosti a síly, to každý corso pes respektuje, ale stejně by dal přednost jedné jediné čokoládové růži.

Podle maminky byla ale kytice znovu velkolepá: zabalená do rudého a žlutého tylu (kam na to ten kluk chodí?), doslova zářila a i Ike musel uznat, že byla rozhodně lepší než barva na malování, kterou si k MDŽ přála maminka (ta tomu ale dává na frak). Sám se z těch všech barev rozpčíkal a do skoku mu tentokrát rozhodně nebylo. Popřemýšlel nad tím, zda by neměl raději pokračovat ve čtení Kytice (taková psí asociace), ale za chvíli si to rozmyslel, protože ty roztahané krabice a nepořádek ho rozčilují a nemá na ty balady tu správnou náladu.

Chvíli se zabavil tím, že si prohlížel zprávy na fb a pak ho napadlo, že se podívá, zda manželka zase nečaruje (jelikož mají pořád ty problémy s tím stěhováním).

Čarovala!

Ikovi se rozšířily panenky, když uviděl, jak má manželka zařízený byt. Ještě nepochopitelnější mu připadalo, že se s tím chlubí na face- booku. Krádeže jsou přece na denním pořádku a ona, pokud ví, žádného corso psa nemá. Je sice pravda, že kdo chce být u koryta, často čaruje, ale nevykládá to kdekomu na potkání, natož na sociálních sítích.

Ike naklonil obří hlavu na levou stranu a pozorně si prohlížel fotografii, která v něm vyvolala zvláštní pocit. Byla na ní zeď jedné z místností manželčina luxusního bytu, která připomínala milánský hřbitov. Byla obrovská, čistě bílá a přeplněná srdci různých velikostí, barev, materiálů a tvarů, a neobdržela ani jeden „like“. Na ní, v samém středu, vynikala černá školní tabule, na které byly bílou křídou napsány nějaké kouzelné formule, které Ike nemohl přelouskat (ještě se má co učit). Na té ponuré desce byl zavěšený velký látkový pytel (tam budou asi ty kosti, co jim telepaticky přeposílá) a vedle jedno nad druhým visela, propojená tlustým vodítkem, čtyři srdce s hrůzostrašným nápisem: ZANEDLOUHO TATO ČTYŘI SRDCE ZNOVU SPLYNOU.

Na prvním místě bylo elegantní středně velké srdce (asi manželčino značkové), druhé velké a trochu hrubší bez pedigree, uvnitř byly nějaké doklady (nejspíš složenky a výpisy z banky, musíte si je totiž roky schovávat, aby vás kvůli tomu mohli honit kolem gauče), další dvě byla malá, obyčejná, ta asi patřila Ginovým téměř čtyřicetiletým štěňátkům, kvůli kterým se manželka nechce rozvést, protože je musí chránit proti mladší čubce – mamince, o pár let starší a větší než štěňátka, takže silnější. Ikovi je jasné, že si to manželka přeje k MDŽ (bude ho tento rok slavit po šedesáté), ale nechápe, proč včera plukovník vyprávěl mamince, že manželce asi nedochází, že splácí její bydlení na dluh a že ten dluh bude splácet ještě dalších patnáct dvacet let společně s ostatními dluhy, takže už si nemá co přát a vymýšlet. V každém případě je rád, protože to znamená, že plukovník nemůže jít těch příštích patnáct (spíš dvacet) let ani do pekla ani do ráje, když musí splácet, a bude s ním místo toho chodit na procházky a na fotbal. Jinak by si tam na něj pěkně došlápli. Prý se exekutorů bojí i sám Záhoř.

Profesorka matematiky, blbé krávy, psychopati a femme fatale

„Mami, představ si, ona mi dala za dvě,“ pláče Valentýnka.

Ike leží ve své vaničce přede dveřmi maminčiny ložnice a pozorně poslouchá, co na to maminka odpoví. Je teprve šest hodin a slyšel celou noc Gina zařezávat tak, že vůbec nemohl spát, tudíž je z toho trochu nervózní a vůbec si nedovede představit, jestli to vydrží, až tam plukovník bude chrupat natrvalo.

„A ty jsi vůbec nic neuměla?“ ověřila si po krátké odmlce maminka.

„Učila jsem se na to zkoušení, vůbec jsem s takovou známkou nepočítala. Spletla jsem některé vzorce, ale za dvě (v Itálii je na středních školách hodnocení od 1 do 10, přičemž 10 je maximum) to rozhodně nebylo a nikdy takovou známku nikomu nedala… Navíc mi nedovolila používat schémata pro dyskalkuliky, na která mám podle komise právo, už to opravdu nemůžu vydržet!“

Ike si je jistý, že to maminka tak nenechá. Nedávno si byla stěžovat u zástupce ředitele a vypadalo to nadějně. Zástupce ředitele je totiž empatický spisovatel, a tak sice maminku upozornil na to, že každá stížnost na středoškolského profesora se v Itálii okamžitě archivuje, ale když mu připomněla, že Gino je plukovník u karabiníků, díky té citlivosti ihned uznal, že by si učitelka matematiky neměla při písemkách zpívat, říkat všem studentkám, že jsou blbé krávy a že musí z humanitního gymnázia odejít někam na pastvu.

Některé z nich zřejmě blbé krávy bohužel budou a neměly by tam opravdu co dělat, protože od té doby, co se o Valentýnku uchází Michele a vozí jí čokoládové růže, mají potřebu se popást na ní, jelikož kytky se do školy brát nemají. Pokud je pozvou na školní večírek, pak tam Michela všechny ignorují (což je pro něho jako pro Lva velké sousto) a hodnotí jeho svaly jako důkaz budoucího domácího násilí, přestože Ike ví, že týrání na svalech vůbec nezávisí.

Například, když jde na procházku, nesnesitelně provokují a chtějí si kousnout právě ti nejmenší a nejslabší podvraťáci (prý je to tou agresivitou ze strachu) nebo se mu alespoň nepřímo snaží způsobit nějakou nesnáz. Maminka ho potom musí přiškrtit stahovacím obojkem a huhlat na něj: nesmíš Iku, nesmíš, zatímco ti malí neřádi mu smějí vyzývavě čumět do očí, nadávat nebo se dokonce pokoušet ho štípnout do zadní nohy či výše, o což by opravdu nestál.

To, že často nějaký malý zmetek někde něco rozvrtá a pak uteče nebo se schová za páníčka, Ike nemůže pochopit. Kam se poděla psí hrdost? Nebo alespoň pud sebezáchovy? Budou v tom ale asi namočené i ty blbé krávy, a to se pak v románech tvrdí, že za každou nesnází nebo tragédií slabého mužského je nějaká femme fatale. Sice neví, co to přesně znamená, zatím se francouzsky neučí, ale údajně to před mnoha lety byly ženy chlípné a dominantní, které často čarovaly.

Ike chvíli uvažuje, zda by to mohla být manželka, ale neví, jelikož Gino rozhodně slabý není, aby ho udržel (když kolem prochází nějaký neřád), tak ho nemusí ani škrtit. Psychicky by to totiž nevydržel, rozumí se samo sebou Gino. Ike se do toho začíná nějak zamotávat, protože za velkými problémy, jaké má třeba Valinka (čím je dotyčný křehčí, tím se zdát být problém větší), by mohli být i psychopati.

Někde se dočetl (už vám to asi vyprávěl), že psychopat je nemocné stvoření a že je každý svým způsobem originál: někdy se jedná o blbou krávu nebo podvraťáka, jindy o femme fatale nebo učitelku matematiky. Některé vlastnosti či rysy mají ale společné.

Například psychopati nebo sociopati velice často kradou a lžou, někdy pijí, necítí finanční zodpovědnost (ani co se týče štěňátek), nesnášejí nudu, jsou krutí, utíkají z domova, vyprovokovávají hádky, jsou promiskuitní a hlavně nemají žádný pocit viny. No přesně jako ti malí drzouni, co je potkává na ulici. Dále tam bylo napsáno, že některé z těchto rysů mohou chybět a jiné mohou být výraznější, ale fakt, že nemají žádný koncept viny, zůstává pořád stejný a je hlavním znakem jejich nemoci. S tím také naprosto souhlasí, přestože si ještě musí dohledat, co je to ten koncept. To, že jsou tito jedinci často výbornými herci a jsou vychytralí jako lišky, kterým se nezřídka podobají, dokáží předstírat bolest, empatii, cit, lásku, pokud za to mohou získat výhody, a ve skutečnosti nejsou absolutně schopni milovat, protože kdysi také nedostali lásku, je mu naopak úplně jasné. Poznáte je prý podle pohledu, protože jsou sami neustále ve střehu a pozorují nebo vám čumí do očí a pak najednou uhnou a to Ike nesnáší, on lásky dostával habaděj.

Dále tam bylo napsáno, že se povaha psychopata často začíná projevovat už v dětství, protože týrají zvířátka nebo k nim necítí žádnou empatii. To znamená, že ne vždy jsou násilnické povahy, ale fakt, že nepovažují žádný život kromě vlastního za důležitý, je činí velice nebezpečnými. V dětství (jak Ike předpokládal) jim totiž téměř vždy chyběla opravdová maminka. Často pak zbožňují hrubou pornografii a jsou perverzní… S tou poslední větou už ale nesouhlasí, a tak raději s tím sebevzděláváním končí. Jaká pornografie? To se s tím má zase vyhledávat? Takže to bude nejspíš tím, co nedávno vyčetl na facebooku: POKUD SE VÁM ŠPATNĚ DAŘÍ, TAK JE NABLÍZKU VŽDY NĚJAKÁ KRÁVA, KTERÁ SE TÍM BAVÍ.

Maminka mu sice vyčítá, že tráví příliš mnoho času na sociálních sítích a že by měl raději číst Kytici, ale on je rád, že si potvrdil svoji domněnku, že s takovýmito problémy mají souvislost blbé krávy. Na obrázku byl totiž kůň, který měl zadní nohy zaklesnuté v plotě. A vedle stála právě jedna taková kráva s rozesmátou hubou a dívala se škodolibě napůl na toho koně a napůl do kamery, přičemž navíc mrkala jedním okem, jako: Koukejte, to je ale kůň! Byl to určitě nějaký foto-shop, vůbec nemohl pochopit, jak se tam ten chudák kůň dostal.

On sice koně moc nemusí, ale má k nim respekt. Když je potká na cestičce mezi bezy, jen mírně mávne ocasem na pozdrav, aby se nesplašili, a zdvořile projde kolem. V Zeleníčku totiž není lehké potkat větší zvíře, než je on sám!

Jednou to ale bylo jiné. Procházel se s maminkou a Valentýnkou po poli a došli až k zemědělské usedlosti (byl zrovna bez vodítka), najednou si všiml, že se za plotem pase takový nedorostlý kůň. Valentýnka mu řekla, že je to koník nebo poník, už si to nepamatuje. Důležité bylo, že ten koník začal frkat, hrabat kopýtkem a chtěl si hrát. A on by býval dal za to, aby se k němu dostal, i svůj poslední hadr na přetahování. Ale byl tam plot a maminka ho odtáhla pryč. Naopak ke kravám má zvláštní vztah. Přestože mají takový ten kouzelně blbý pohled a některé umí matematiku, klidně na ně zaútočí a o žádné hraní s nimi nestojí. Jeho příbuzní totiž na jižanských statcích fungovali jako honáci dobytka. Takže bude lepší, aby ho maminka raději do školy na ten pohovor s tou blbou krávou, pardón, matematikářkou, nebrala, už tak je všude plno psí fobie.

On by tam nejraději nahnal Gina.

Pokaždé, když jsou na procházce a potkají nějakou šedesátiletou femme fatale alias manželku, tak se ta femme fatale zastaví a zírá plukovníkovi upřeně do očí (předtím než uhne pohledem), načež pronese: „Jé, ten je ale krásný, toho bych doma taky chtěla. To bych se pak nebála.“ Nebo: „Ten má krásné oči, takové něžné.“ A plukovník pyšně pohladí Ika po hlavě a on si myslí, že už je na čase, aby šli společně bydlet do nového domečku.

Velikonoční stěhování

Těsně před Velikonocemi se Ike a jeho parta konečně přestěhovali. Bylo to opravdu šedivé úterý a škaredá středa a Ike by všechny Jidáše, kdyby mohl, určitě zakousl, a tím by všichni, včetně Pána Ježíše, měli pokoj a nemuseli se stresovat a odpouštět těm, co si to nezaslouží, aby nepřišli do pekla, nemuseli se bát Záhořova lože a jíst ty příšerné snídaně.

Vyklidit nuceně a narychlo starou vilku bylo opravdu těžké, jelikož agentura požadovala, aby v ní nezůstaly žádné předměty ani nábytek. Maminka tam ale přesto nechala ložnici (i kuchyň), protože ji tehdy jejímu bývalému příteli, který kdysi odjel do Kanady, darovala jeho maminka (ta co slintala a zemřela kvůli tomu v útulku) a on ji zase věnoval Ikově adoptivní mamince, aby se s ní tenkrát mohl chlubit a tvrdit všem kolegům, jakou má krásnou rodinu včetně psa, přestože si Ike myslí, že je taky spíš na ty kocoury, nevydržela mu totiž ani nová kanadská snoubenka… Jenže jeho adoptivní maminka je přesvědčena, že dary jsou břemena a že krádež zůstane krádeží, přestože byla kvůli psím kamarádům dekriminalizovaná. Odvezla si tedy jen dětské postele, psí vaničku, kamna na pelet (kdyby náhodou v zimě nešel plyn) a jídelní stůl (aby si Ike měl kam pokládat hlavu) a vůbec se kvůli tomu neškaredila, byla přece ta středa. Agentura jí poslala vyrozumění, v němž se bývalý přítel vzdával poloviny své vilky, a maminka se s klidným srdcem (život ji naučil nelpět na materiálních věcech) vzdala své poloviny.

Poté, co se všichni zdrchaní po stěhování a uklízení konečně uložili ke spánku, zaslechli zhruba po dvou hodinách zvláštní ťukání. Z provizorně našroubovaných zářivek na stropě jim jako černým otrokům přímo na čelo kapala voda. V místnosti bylo navíc horko jako v Africe, přestože topení bylo vypnuté.

Ike se rychle podíval z okna: měsíc se právě nacházel proti slunci a bylo tedy jasné, že se italská manželka činila, co mohla. Musel uznat, že se začíná vypracovávat. Když po bezesné noci konečně přišli instalatéři, podlaha byla už opravdu plovoucí. Maminka ale trochu víc zaštěkala a Ike se nestačil divit, jak Italové rychle pracují i o svátcích, když jim česká maminka vyhrožuje mafiánským právníkem. Do vší té pohody Gino přinesl rozzářeně z garáže svoje staré album:

„Podívej se, jakou jsem míval krásnou postavu!“

Cožpak o to, opravdu míval… Maminka se ale soustředila na něco úplně jiného, album bylo mokré a byly na něm podezřelé hnědé skvrny, které smrděly, a staroba to nebyla. Některé fotky nešly úplně rozpoznat, ale Ike si byl jistý: byla na nich manželka za mlada. To, co bylo ale opravdu šokující, že byla opravdu stejná jako ve svých šedesáti. Nebylo jasné, zda měli pravdu její příznivci na facebooku v tom, že nikdy nezestárla, nebo naopak podle něho nebyla nikdy mladá. Stejný výraz, stejná srst… Ike, kromě toho kouzelného stvoření z Malého prince, nemá lišky vůbec rád.

„Rychle se podívej, spadla na něj merda. Dáme ho pak roztrhat Ikovi.“

Maminka se podívala nejistě na plukovníka… Tolik vzpomínek a tolik sraček.

„Trhej, Iku, trhej!“

Water is a sign of purification... Ike architekt

Dalším důkazem toho, že se manželka opravdu začíná vypracovávat na čarodějnici seniorku, je to, že se v novém baráčku společně s vodou z každého koutu vylilo manželčino foto: manželka v bikinách, manželka, co líbá Gina před čtyřiceti lety na pláži, manželka svírající stehny Gina jako tyč v nějakém erotickém podniku na pláži, v bikinách a před čtyřiceti lety…

Ike se diví, proč maminka s Ginem nemluví a posílá ho k moři… Dokonce zpochybnila manželčino panenství, když se s Ginem poznali. Šlo to prý (v autě) úplně hladce a obešlo se to bez krveprolití.

Ikovi je srdečně jedno, kolikrát manželka přišla o panenství, věří Ginovi, který zoufale tvrdí, že o těch fotkách vůbec nevěděl, a on má alespoň co trhat, jsou prostě všude… Nádhera!

Horší už je to, že je dům každý den plný instalatérů, kteří se snaží pochopit, kde se v odpadových trubkách berou staré hadry na mytí podlahy, houbičky, kameny, kusy cementu i klacků atd. Kdyby tam alespoň byly kosti jako tenkrát v tom gauči…Navíc se maminka několikrát denně spálí nebo praští do hlavy, ze zdi prýští voda jako z horského pramene a pod střechou je místo vlaštovčích hnízd plno vosích a vosy Ike opravdu nemusí.

Maminčina nejlepší kamarádka Sabina si myslí, že instalatéři nalili do odpadů příliš mnoho prostředků na jejich vyčištění, které tam pak ztvrdly. Ale pokud jsou ty přípravky profesionální, tak to prý neplatí. Jenže, kde by se tam potom vzaly ty houbičky, klacky a hadry?

Ike by věděl: klacky a hadry nepohrdne, ale to, že tam manželka nepřičarovala i nějakou tu kost nebo alespoň míček, je opravdu neodpustitelné.

Maminka už z toho neustálého zápachu žumpy, mokré zdi a nefunkčního wc začíná mít depresi a to k ní vážně nemá sklony. Ginova sestra, která žije v Americe, prosí maminku, aby to vydržela (na rozdíl od bratra je si stejně jako Ike jistá, že manželka čaruje): Water is a sign of purification (Voda je znamením očisty) píše, ale Ikovi se to podle toho zápachu nezdá. On si také neznačkuje svoji vaničku, jenom si ji hlídá… Navíc do toho přišel na večeři Michele (nemohli mu odříct, když se k Valentýnce jeho smečka tak krásně chová a občas vozí čokoládové růže) a netekla jim voda. Přesto maminka vykouzlila výborné kuře na smetaně, topinaburách a cibuli. Michele si to moc pochvaloval a chtěl na mamince recept, přestože seděl venku s talířem na klíně a Gino mu tam přinesl lampičku, aby lépe viděl na komáry, strašně na něj totiž letí.

Druhý den, bohužel, navzdory výbornému kuřeti a tříhodinové snaze instalatéra odpad vyčistit železnou pružinou, záchod znovu zatékal do zdi a jihoamerický architekt (ten, co kdysi zachránil Ika, později se dozvěděli, že není inženýr), který mamince pomáhá zařídit byt a všemu rozumí, zpozoroval, že na střeše chybí ventilace. Záchod při každém spláchnutí bublá a kloktá a toho si architekti z Jižní Ameriky, stejně jako Ike, okamžitě všimli.

„Ventilace tam musí být, jinak tam budeš mít problémy s tlakem a bude to tam smrdět,“ tvrdí maminčin milovaný tatínek.

„Bude lepší, když tu zeď zítra přijdou shodit, stejně je mokrá a bude dělat neplechu,“ ujišťuje instalatér.

„To je teda pěkné, takže zítra bude dům plný zedníků, možná těch samých, co do těch odpadů lili cement, aby se nemuseli vynášet s kýbly, a já budu celý den zavřený na sluníčku ve výběhu? Asi se z toho zblázním!“ myslí si Ike.

On potřebuje neustále pracovat, pokud tedy zrovna nečte, nepřemýšlí, nežere, nespí nebo si nehraje. Včera například nechápal, proč se na něj maminka rozzlobila. Ale už je z toho začarovaného baráku nervózní, a tak jí to musel odpustit. Aby si totiž nemyslela, že jediný architekt doma je ten z Paraguaye, pracně rozpáral textilní sedací kostku. Maminka si sice na ni dávala při čtení nohy, ale je pořád lepší zničit něco, co se používá, než aby to vypadalo, že se nic nedělá. A udělal to opravdu parádně: celá miniaturní zahrádka byla v mžiku pokryta miniaturními bílými kuličkami. Byly jich milióny, ba miliardy. Velmi se tomu radoval, pěnový polystyrén má, pokud to nevíte, poločas rozpadu desetitisíce let, a tak tam dlouho vydrží. Je přece skvělé dělat práci načisto. Navíc má výborné izolační vlastnosti: v zimě i v létě se mu na něm bude krásně ležet. Takhle si pořád musel tahat ven nějakou deku, prostěradlo nebo ručník nebo si vyhrabávat zákop pod čerstvě nasazeným živým plotem. Ale maminka začíná být poslední dobou i nějaká nepraktická a ani s estetickým cítěním to není to, co bývalo.

Ike jako architekt na rozdíl od ní chápe, že nastěhovat harampádí ze dvou domečků do jednoho není snadné. Gino už si všude vystavil svoje vzpomínky na mládí a vypadá náramně spokoje-ně, ale maminka si stěžuje, že najednou mají dva odšťavňovače, dva odstřeďovače na salát, dva velké cedníky na těstoviny, dvě televize, dvě radia, dvě žehličky, dvě žehlicí prkna, dva kuchyňské stoly a že to v obýváku vypadá jako v restauraci.

Kde je problém? myslí si Ike.

Mít doma restauraci by přece chtěl každý corso pes a jde nazdobit vlnou z přebytečného polštáře smrčky na zahrádku, třeba to maminku uklidní…

Kufry z minulosti

„Hlavně, aby měl vyřešenou minulost,“ nadhodila kdysi maminčina milovaná maminka, když Sabina seznámila maminku s Ginem, a občas se k tomu vrací.

Ike se diví, proč jí na tom tak záleží, když maminka tu minulost také ještě nemá vyřešenou. Tatínek štěňátek je sice tenkrát málem utýral hlady, vyšroubovával žárovky na schodech a v garáži, mazal mamince pracovní e-maily a otravoval jim život obrazně i doslova (včetně jejich malé Lily – kavalírka kinga, vypadaly jí po jednom takovém otravování zuby, Ika to moc mrzí, přestože neměl tu čest ji poznat), no, jedním slovem, podvraťák. A přestože nepřispívá na vzdělání, oblečení, dopravní prostředky, veterináře ani zábavu štěňátek, stejně ho zavřít do žádného kufru a pustit z kopce nemohou.

Ike si myslí, že je to tím, že by se tam nevešel. On by si s ním, kdyby mu přišel pod zuby, uměl poradit: rozcupoval by ho na kousíčky a pěkně by ho do toho kufru naskládal. Kopat do bříška, mrskat bičem nebo vyhrožovat, že ho přejede, by tatínkovi přišlo pěkně draho. Podle Ika v Itálii sice neexistuje žádná spravedlnost ani pro psy ani pro děti a tatínkové se mohou klidně ke spoustě věcí přiznat před liškou-soudkyní a stejně se jim nic nestane, ale Ike vždy ví, jak na to. On tedy žádný italský buonista není. Však to tenkrát vyřešil i s tou liškou-sociální asistentkou.

Plukovník se naopak už téměř rok marně snaží rozvést s manželkou, její právnička totiž vůbec nereaguje na dopisy Ginovy právničky, což je proti právnické etice, a po manželce jako by se země slehla. To, že je v dobré formě, je Ikovi jasné jen z fotek na facebooku a ze zatopeného bytu. Jaké bylo tedy všech překvapení, když jim najednou zatelefonoval Ginův bratr:

„Rychle si pusťte televizi, je tam manželka!“

Opravdu tam byla.

Známou seznamku v přímém televizním přenosu, která je horší kopií ruského Davaj pozhenimsja (nemají tam totiž krásnou a chytrou Larisu Guzeevu), Ike vidí poprvé.

Manželka připluje doprostřed sálu na vysokých jehlách (na těch šedesát vypadá opravdu úžasně), prohlásí pravdivě, že se má skvěle, sedne si na jednu z šesti prázdných židlí uprostřed natáčecího studia, elegantně přehodí nohu přes nohu a elegantně mlčí.

Ike to nechápe, měla by se přece alespoň představit, všichni přece nevědí, že je manželka.

Nebo vědí?

„Nemám rád ženy, které si s sebou tahají kufry z minulosti,“ prohlásí zajíček, na kterého má manželka zálusk.

„Samozřejmě, samozřejmě,“ souhlasí manželka-arktická liška.

„Jsi velice zajímavá žena. Dobře se s tebou telefonuje.“

Liška přimhouří usměvavé liščí oči.

„Samozřejmě, samozřejmě.“

„Já jsem dlouhé roky dělal do showbusinessu.“

„Samozřejmě, samozřejmě.“

„Mám restauraci u jezera.“

„Samozřejmě, samozřejmě.“

Do zajímavého rozhovoru zasáhne moderátorka, která Ikovi připadá docela k nakousnutí. Není to sice Larisa Guzeeva, ale bude se muset dívat na tu televizi častěji:

„V chodbě na tebe, zajíčku, čekají další dvě nápadnice, jedna je mladá a blonďatá a druhá má velká prsa. Mohu je nechat vejít?“

„Samozřejmě, samozřejmě.“

„Vybírám tu blonďatou,“ rozzáří se zajíček. „Blondýny se netahají s kufry z minulosti…“

Manželka se také usměje a podle uraženého liščího výrazu přemýšlí o Sněhurce, polyandrii a čakrách. Pak už mluví jen druhé dvě nápadnice.

Ike si ale myslí, že mnohomužství, bohužel, v Itálii nebude nikdy uznané. Většina mladých uprchlíků, co do Itálie doráží na nafukovacích člunech a co by mohla mít zájem o šedesátiletou manželku a její luxusní boudu, je pro polygamii a ne z Tibetu a navíc by se ty kufry manželkám, co nechtějí pustit ze spárů nešťastné plukovníky, znásobily.

Takže, dokud to dorezata obarvené manželky s chladně modrýma liščíma očima nepochopíte, budou v italských seznamkách nadále vybírány blondýny, co se nechtějí tahat s kufry...

Z minulosti…

Valpuržina noc, šeřík a no Expo

„Připrav se na třicátého dubna, to se budou dít věci,“ upozornil po skypu maminku její milovaný tatínek.

Ike si myslí, že bude zase úplněk. Vždy, když je měsíc v nejmagičtější fázi, tak se něco děje. Jenže na internetu se dozvěděl, že to bude horší. Na poslední den měsíce dubna, přesně mezi jarní rovnodenností a letním slunovratem, připadá Valpuržina noc neboli sabat čarodějnic.

Jak už víte, Ike proti čarodějnicím, co přičarovávají kosti do gaučů a do vodovodních odpadů klacky a hadry, nic moc nemá. Jiná už je, že mohou vyvolat bouři, déšť, zemětřesení (a pak se dává vina nějakému Haarpu a ve skutečnosti jsou za tím Harpyje), neúrodu, přivodit impotenci, neplodnost, potraty, přičarovat lásku osob: takzvané milostné očarování, ke kterému podle jedné české písničky prý stačí Mandragora za Jakubské (Valpuržiny) noci utržená, jedno mihotavé světlo svatojánské mušky, slza, kterou při setkání umí prolít žena (pozor, čarodějnice nemají slzy), dým, který se chvíli vznáší po výstřelu z pušky… To, že se ale během Walpurgisnacht skáče přes táboráky nebo se jimi provádí dobytek, nechápe. On by rozhodně neskákal, i když by o jedné krávě a volovi, co zkazili Valentýnce vztah k matematice a kterých by mu nebylo líto, věděl. V každém případě už to ráno před Svatojakubskou nocí pěkně začalo: maminka se probudila se zánětem močového měchýře, přestože Ike doma řinčel, čím se dalo, aby ty zlé síly zahnal. Nepomohl ani odvar z břízy a hrst brusinek, na kterých si nevylámete zuby, a dokonce ani fakt, že ze zásuvky několikrát vyšlehl oheň, který se o čarodějnicích schválně zapaluje, neboť se ho bojí. Valentýnka se pohádala s Michelem a v centru Milána záhadní černě odění mladíci zdemolovali a zapálili (také zaháněli zlo) auta a vitríny, protože nechtěli, aby se na výstavě o výživě lidstva žrali chrobáci, larvy a další havěť a pracovalo se tam zadarmo. To, že se tam pracovalo převážně bezplatně, je asi pravda, protože maminka tam vůbec nešla tlumočit, jelikož si poslední dobou pracovat zadarmo dovolit nemůže. Ike totiž larvy a chrobáky nežere, přestože jsou plnohodnotní a plní bílkovin a dají se zatím ZADARMO nasbírat na zahrádce, to radši chcípne hlady. Ikovi je jasné, že jsou za tím zase čarodějnice…

Zachránit situaci ale přijela Sabina. Magická noc totiž dodává kouzelnou sílu i bylinám, které jsou během ní natrhané. Zvláště pak, je-li to o půlnoci a za úplňku. Velkou moc může mít například obyčejný šeřík, který byl dříve vysazován na zahrádkách a dvorech, aby odehnal zlé síly, démony a duchy. Snítka šeříku ochrání stavení a majetek před zlými čarodějnicemi prý i v Itálii, protože je to příbuzný olivovníku (přestože na to nevypadá), a jak všichni víme, olivový olej se v Itálii tradičně používá proti uhranutí.

Už jen když Sabina podávala mamince přes plot voňavý fialově rozkvetlý keř v květináči, se jí trochu ulevilo.

„Gino, proč se v Itálii neslaví Walpurgisnacht?“ ptá se maminčina německá kamarádka.

„My čarodějnice neslavíme, my si je bereme,“ zavtipkuje energicky plukovník. A Ike si myslí, že i kouzelný lektvar má svou záruční lhůtu a že by se na všech manifestacích raději mělo mávat snítkami šeříku… Proti čarodějnicím…

První máj a trauma z auta

Ike si umínil, že se vrátí k četbě Kytice, ale má takovou radost, že se Valentýnka s Michelem, jakmile zlé kouzlo pominulo, usmířili, že si musí přečíst alespoň začátek Máje od Karla Hynka Máchy.

Usmířili se totiž na poslední chvíli, a kdo se na prvního máje nepolíbí, alespoň pod šeříkem, ten uschne:

Byl pozdní večer – první máj –

večerní máj – byl lásky čas.

Hrdliččin zval ku lásce hlas,

kde borový zaváněl háj.

O lásce šeptal tichý mech;

květoucí strom lhal lásky žel,

svou lásku slavík růži pěl,

růžinu jevil vonný vzdech.

Jezero hladké v křovích stinných

zvučelo temně tajný bol,

břeh je objímal kol a kol;

a slunce jasná světů jiných

bloudila blankytnými pásky,

planoucí tam co slzy lásky

Dál raději nepokračuje. Lyrickoepická skladba považovaná za vrcholné dílo českého literárního romantismu z roku 1836 je nějaká moc smutná. Píše se v ní o socích, jezeře (Ike ještě, bohužel, žádné jezero neviděl), zabitém otci, co svedl synovi milou, a o vězení… No, ani nechce vědět, jak to skončí. U Michelovy smečky je po téhle stránce všechno v pořádku: starají se o Valentýnku jako o vlastní a Michelův tatínek ve Valentýnce sice vidí pěknou kost, ale mnohem víc se mu líbí, když Valentýnka kosti okusuje.

„Musíte přijet na mé narozeniny!“ zve nadšeně Michelův tatínek maminku a Gina.

„Já si to tak užívám, když vidím, jak Valentýna jí maso. Děláme si z ní legraci. Okouše kosti úplně dohola. Nic na nich nezbyde, úplná piraňa.“

Ike si myslí, že by si to Michelův tatínek užil mnohem víc, kdyby viděl, jak kosti okusuje on, do patnácti vteřin není po kosti ani stopy, jakápak piraňa… pche…

Ale nejdřív musí koupit nějakou oddělo-vací přepážku nebo síť do auta, aby k nim taky mohl jet na to grilování. Na návštěvy v kufru on totiž rozhodně jezdit nebude. To by tak chybělo. Vždy, když od jeho domečku někdo v autě odjíždí, tak se zastaví v uctivé vzdálenosti, proto ten samý respekt požaduje i k sobě. Navíc dotyčný určitě jede k veterináři a tam on opravdu nemusí, má z toho doposud to trauma.

Nedivte se mu! Bylo to tehdy opravdu hrozné. Byl už velký, a tak se nevešel mamince na klín (jako tenkrát, když ho odváželi od biologické maminky Emy), a jako by to nestačilo, nejdříve ho několik hodin mučili hladem. Pak mamince přeskočilo (asi taky z hladu) a vlezla si vzadu do kufru a chtěla, aby si tam za ní vyskočil. Vůbec mu to nepřipadalo zábavné, ale jelikož měla v ruce krásně voňavý kousek masa, nakonec si dal říct. Dále se maminka v tom kufru (byl malý i pro ni) nějak zašprajcovala, a tak honem vylezl předním okénkem, aby jí mohl pomoci, je přece obranářský pes. Nakonec se všichni v tom autě srovnali a vyrazili na cestu.

Byl to opravdu den pod psa.

Předjížděly je troubící motorky (doposud má z burácení motorek úzkost), jiná auta s jinými psy, kteří na něj vyplazovali jazyky (jen si představte, co to pro takového mafiánského psa a hvězdu znamená), a úplně nejhorší bylo, když se setmělo a venku se míhala děsivá světla. Dostal z toho žízeň a bylo mu na zvracení. Když tam konečně dorazili, místo aby se odreagoval a mohl se v klidu vyčůrat na dvoře a očuchat si dvě půvabné psí slečny v čekárně, pokusili se ho okamžitě (marně) vyzvednout na strašně vysoký stůl, který vypadal jako operační… Vůbec jim nestačilo, že předtím utekl z váhy. Poté, co mu na zemi odebrali kapku krve (to se ještě dalo vydržet), se ho maminka se Sabinou snažily znovu nacpat do auta. Maminka opět vlezla do kufru, a aby to tentokrát trochu zpestřila a zamaskovala svoji nevzdělanost, vyrazila podpatkem kozačky zadní světlo Sabinina vozu.

No, nakonec domů dojeli, ale on si teď bude muset pracně načíst, jak se zbavit traumatu z auta od Valerie Rossi, a maminka (přinejmenším) starého pocitu viny za spáchanou škodu, kterou si Sabina nikdy nenechala uhradit.

Jak se zbavit traumatu z auta podle známé italské kynoložky

Z blogu Valerie Rossi se Ike dočetl, že fobie z auta není jen jeho problém. Pejsci totiž běžně na čtyřech kolech (pokud se nejedná o kočárek a nejsou plyšoví) nejezdí. Navíc je potřeba (alespoň na začátku) cestovat jen do přírody, k (tomu) jezeru, do obchodu s psími hračkami a tak dále, což je skoro tak skvělé, jako ta grilovačka, na kterou se tím autem chystá, až ho samozřejmě to trauma přejde…

Prvním krokem k překonání takovéhoto duševního otřesu je přiblížení se k burácivé jezdící krabici. Aby se jí přestal bát, nejprve si o ní musí něco přečíst. To, že se dnes na italských silnicích pohybují čtyři milióny vozidel bez pojištění a jejich počet neustále roste, ho ale děsí stejně jako maminku, která má sice dva řidičské průkazy (jeden si udělala v Čechách v osmnácti letech napodruhé a druhý v Itálii, když jí bylo 32, napoprvé, zanedlouho poté jí EU uznala ten český) a nikdy, kromě srážek s blbci, neměla žádnou nehodu. Bohužel jí ale vyplazené jazyky a troubení vadí stejně jako Ikovi, takže má vlastně také fobii z auta a z té pálky za poplatky, způsobené těmi, co v Itálii pojistku neplatí.

Ještě před nedávnem to pro ni nebyl problém. Řídit nemohla, protože své milované autíčko – Subaru Forester (kam by se Ike mimochodem krásně vešel) nechala tatínkovi – podvraťákovi, stejně jako boudu a nábytek. A potom si spoustu let žádnou burácivou krabici dovolit nemohla, a tak dokud nepoznali Sabinu, všude chodili pěšky, nebo jezdili vlakem.

Poté, co si ale Nicolásek udělal řidičák (je mnohem šikovnější než maminka, k tomu, aby začal bez traumatu jezdit, mu postačil jen jeden italský), se situace změnila. Navíc se k nim také nastěhoval plukovník, a tak najednou mají auta dvě, stejně jako žehlicí prkna nebo konvičky na kafe (jak už víte) a mohli by mít tedy úplně pohodlný život a zajet si třeba k Pádu (přestože je to jen řeka, je tam moc krásně). Jenomže se nejprve oba musí zbavit toho hrozného duševního otřesu z řízení. Maminka bude nucena zapomenout na to, jak na ni při řízení vyplazoval jazyk tatínek (ne její, ale ten podvraťák) a štěkal na ni, až se z toho bohužel roztřásla, a Ike musí přestat myslet na burácení motorek, šklebení a vyplazené jazyky jiných psů, co je tenkrát, když jeli se Sabinou, předjížděli.

Naštěstí ví, že proti duševnímu otřesu a úzkosti je nejlepší četba a informovanost, to se ihned uklidníte nebo alespoň víte jak na to. A tak čte dál.

Fakt, že BMW prodává více než Fiat, ho avšak nechává lhostejným a to, že je Škoda v žebříčku před Audi, mu působí jen mírně škodolibou radost. Také proto, že nejvýznamnější část historie automobilů se stejně psala koncem 18. století, kdy byly realizovány první úspěšné pokusy s vozidly poháněnými parním strojem. K jejich prvním konstruktérům totiž patřil Skot (zde má Ike jisté pochybnosti, ale někdy skot něco vyrobí a sám se s tím už netahá nebo to ani nepoužívá, to chápe) James Watt. Jeho parní stroj uvezl v roce 1769 čtyři pasažéry a dokázal vyvinout rychlost až 9 km za hodinu. Ta rychlost Ika úplně udyndala, skoro u toho počítače usnul, a tak toho vzdělávání přece jen nechá, přestože je inženýr. Někdo by třeba mohl kritizovat, že to vyprávění příliš nastavuje a on není žádná encyklopedie a vlastně mu záleží jen na tom, aby se v tom autě pohodlně leželo a moc nežralo.

On, jako velký pes, by totiž měl žrát podle Rossi i třikrát denně (sám byl o tom také vždy pevně přesvědčen), aby se vyhnul torzi žaludku, tudíž raději pokračuje ve čtení instrukcí jak se zbavit duševního otřesu dle důvěryhodné kynoložky, to bude pro všechny užitečnější:

Pokud tedy nemáte klidný dvorek nebo alespoň garáž, kde se váš pes může volně pohybovat, musíte ho při zbavování duševního otřesu nechat na vodítku.

Otevřete všechna dvířka zaparkovaného vypnutého vozu a v klidu auto obejděte. V případě, že se váš čtyřnohý kamarád nechce přiblížit, nenuťte ho, zvědavost zvítězí. Jakmile se pokusí auto očuchat, naopak ho pochvalte. Vůbec nejlepší je položit na zadní sedadlo (pokud se bojíte, že zničíte potah, na zem) nějaký lákavý kousek masa.

Druhý krok je ten nejtěžší. Musíte přesvědčit vašeho miláčka, aby do auta nastoupil. Auto je samozřejmě neustále vypnuté a všechny dveře otevřeny. Pak už záleží jen na preferencích vašeho pejsánka. Můžete mu nechat uvnitř jeho oblíbený pamlsek nebo hračku. Nebo si sami sednout do auta a radostně ho k sobě přivolat. V případě, že nastoupit nechce, nenuťte ho, ale vraťte se o krok nazpět, tj. k tomu prvnímu kroku a v klidu vůz obcházejte a očuchávejte.

Pokud opravdu nastoupí, nechte ho zase podle jeho potřeby vystoupit a přejděte k následujícímu třetímu kroku. Musíte si být jisti, že váš kamarád nastupuje a vystupuje beze strachu. Otevřete všechna okénka a nechte ho nastoupit, poté dveře zavřete, pokud to snese, zavřete i okénka, která nejsou v jeho bezprostřední blízkosti. Pokaždé ho odměňte. Pokračujte tímto stylem, dokud váš miláček nebude sedět v autě bez bázně a hany.

Následující čtvrtý krok je nastartování auta. Nechte nastoupit psa, poté nastupte i vy a zapněte motor. Pokud pes zůstane klidný, odměňte ho. Mluvte na něj klidným hlasem.

Pátý krok. Jedeme!

Jestliže je váš spolujezdec klidný, objeďte s ním vaši čtvrť. Výlet musí trvat jen pár minut, ihned se vraťte zpátky, nechte pejska vystoupit, pochvalte ho a odměňte.

Po několika krátkých pokusech můžeme přistoupit k opravdovému výletu, který by ale neměl přesáhnout dvacet minut jízdy. Ideální je pole nebo pláž pro psy. Musí to být něco, co se mu bude líbit. Důležité je, aby začal spojovat jízdu s radostí a zábavou. Pak už můžete přidávat kilometry.

Ideální je prý pole. Frní otráveně Ike. Navzdory tomu, že instrukce byly celkem pochopitelné a stručné, tohle nechápe. Nejenže se mu chce jet na grilovačku, ale už ho to chození po poli kolem čtvrti opravdu nebaví. Je sice pravda, že občas narazí na nějaké nové čůrání nebo hovínko, ale přece jen je takovéto zábavy na tak velkého psa trochu málo.

Například včera to bylo malinko lepší, přestože to tak nejprve nevypadalo. No tedy až na ten konec, ale nepředbíhejme… Maminka si udělala čas a šli se projít společně s Ginem. Vydali se, jak plukovník slíbil, jen do polí za domečkem.

„Netahej s sebou žádné sáčky, nebudeš je potřebovat, jdeme jen za barák,“ upozornil maminku obránce spravedlnosti.

Jenže Ikovi se zrovna jako na potvoru kakat vůbec nechtělo a nechtělo se mu ani domů.

„Vidíš? Nepotřebuje! Vždyť jsem ti to říkal, vyprázdnil se už ráno. Pojď, půjdeme ještě chvilku do města. Jen kousíček, pak se hned vrátíme,“ lákal dále plukovník skeptickou maminku.

Pole za domečkem jsou bohužel soukromá a osázená a na ně Ika pustit nemohou. To je přece horší než nemít sáček… To maminka naštěstí chápe, a tak se vydali do centra. Vše proběhlo hladce, přestože maminka měla pořád nějaký zvláštní pocit a neustále ho na Ika přenášela. Už došli skoro zpátky ke své čtvrti, když Ike znenadání zaregistroval něco hrozného. Nějaká početná neomalená rodina italských křupanů (z jihu určitě nebyli) žrala (úplně nehorázně) na zahrádce za stolem přimáčknutým k plotu svou večeři, přestože bylo teprve sedm hodin večer. Měli dočista mastné huby, všude stříkal tuk, vůně masa byla nesnesitelná a ty nadmuté křeččí tváře také. Cpali se tak nenasytně, že jim ani nevadilo, že si Ike stoupl na jejich po anglicku vystříhaný trávníček těsně před plotem a nevěřícně zíral na tu vyparáděnou hodovní tabuli.

Najednou toho na něj bylo moc. Fakt, že nešli kolem žádné říčky a nemohl se napít ani vykoupat; to, že si včera při hraní zapíchl kus umělé hmoty ze zdemolovaného kbelíku přímo do obří tvářičky a teď tam má centimetrový dolík a vůbec si na to nestěžoval a nikdo ho nelitoval, ba si toho ani nevšimli; to, že se přestěhovali a ještě nebyl u jezera ani na grilovačce… No prostě všechna ta bolest a křivdy musely ven a kam nejlépe než pod ceduli „VENČENÍ PSŮ ZAKÁZÁNO!“

Šlo to tak rychle, že se maminka, Gino ani křupani na nic nezmohli. Ale Ike zůstal také jako zkoprnělý, zpoza laťkového plotu ho totiž mandlovým pohledem upřeně pozorovala vlčí krasavice. Vypadala úplně jako Buck (ta od Sabiny, co se kdysi Ikovi ztratila). Možná to byla ona… Jenže najednou začala zuřivě štěkat na to hovínko pod zákazem a v Ikovi byla zničehonic malá dušička (doslova se třásl) a nejraději by se hanbou propadl. Trvalo to celou věčnost, než maminka přiběhla celá udýchaná se sáčkem od zelináře a tu ostudu odstranila. Ike by v té chvíli pořádným naskočením v macho stylu do nějakého super fára určitě nepohrdl.

Jo, pokud se chceš zbavit duševního otřesu, musíš ho nahradit jiným. Určitě to vyzkoušejte! Funguje to…

Narozeniny, horoskopy a dopis z Ameriky

Za pár dní oslaví Ike své třetí narozeniny. Slavit svou zletilost bude v každém případě (jak víte, corso psi dospívají později), a pokud nedostane alespoň nový provaz na přetahování a čokoládovou růži (je mu úplně jedno, že čokoláda je pro psy toxická), tak už se opravdu naštve. Tolik se načekal.

Je tu ale menší zádrhel, neví přesné datum narození. Z důvodu, který nechápe, všichni tvrdí, že je jistý jen rok. Podle své psí průkazky se ale narodil 26. května a to už by nebyl Býk – Gino, ale Blíženec jako ten přítel, který se pak projevil jako rozdvojená psí osobnost. Má teď vlastně problém podobný manželčinu, nebyla si jistá, kdy se narodila, a protože chtěla uvést den narození na facebooku, tak si změnila znamení. Gino sice tvrdí, že ho změnila, protože ji ten horoskop přesně vystihoval, ale Ike si myslí, že mít dětské vrtochy, mladou duši a běžet vstříc budoucnosti, aniž bych předvídal/a nebezpečí, není nic špatného.

On by také vlastně mohl být takový Beran, proto žasne nad tím, proč manželka vyměnila první znamení za poslední, když se v horoskopu (alespoň v tom italském na internetu), opakují ty samé charakteristiky. Jen je tam připsáno, že při pohybu se Ryby snaží vynaložit co nejméně energie, a to by na něj, obzvlášť v létě, také sedělo. Jenomže on se stejně cítí mnohem více jako Býk – Gino: pohybuje se a myslí pomalu jako zvíře, ale v okamžiku, kdy se něco naučí, už to nezapomene…

Nebo: Zrozenec v tomto znamení si jde sveřepě za svým cílem, a když se mu nedaří, dokáže si s velkým klidem počkat a bez námahy a ztráty času vše začít znovu… To je pravda pravdoucí, on například, přestože si neustále vynáší ven deku (aby si ji vyvětral na sluníčku) a neustále mu ji berou (protože nic nechápou), vždy začne znovu, aniž by ho to vyvedlo z míry nebo unavilo. To, že je opravdu Býk, potvrzuje i následující charakteristika: Jedná se o oddané a věrné jedince, navzdory nějaké té slabůstce, mající obrovský smysl pro přátelství. Pro svého kamaráda by udělali cokoliv, dokonce by mu i finančně pomohli, přestože ukládají pod matraci. Jejich povaha je ovlivňována dětstvím a rodinou… Býk ví, co chce, a nesnáší donucování. Umí dát lásku a teplo tomu, koho miluje, ale je velmi vlastnický a žárlí. Nenávidí intriky a pomlouvání. Stane se velmi nebezpečným, pokud si uvědomí, že byl podveden a využit. Pak už následují chyby a nedostatky a s tím si přece nebude kazit náladu. I tak je jasné, že je Býk a ne nějaký rozdvojený Blíženec.

Jenže jak to dokázat vědecky, když všichni tvrdí, že se narodil patnáctého? Je to strašně divné a ani Valentýnka to nechápe. Přesné datum narození není rozhodně ale jen jeho a manželčin problém. Například na facebooku si také všiml, že mnozí uživatelé a téměř všechny uživatelky (opět včetně manželky) si naopak přesně pamatují jenom den a měsíc narození (někdy dokonce i minuty), ale na rok narození si za nic na světě vzpomenout nemůžou. Bude to asi tím, že nežerou ty čokoládové růže (kakao totiž osvěžuje paměť až o třicet let), nebo už to bylo tak dávno, že ani růže z čokolády nic nevyřeší…

To, že je to tou pamětí, potvrzuje i sám fakt, že ty úplně mladé kosti jako Valentýnka, si rok narození pamatují a maminka také, protože má vystudovanou tlumočnickou školu a tam si paměť trénují. Maminka si například pamatuje i věci, které už plukovník zapomněl, a pak je doma mazec… Ne že by se doma křičelo, štěňátka si toho většinou ani nevšimnou, ale Ike to pozná vždycky: ochránce spravedlnosti najednou vypadá na svůj věk, mazlí se s Ikem takovým tím dojmutým hlasem, jako by se loučil (což každý normální pes upřímně nenávidí), více smrdí kouřem a kompenzuje to tím, že nakoupí mnohem víc té tlusté nařezané pizzy než obvykle. U večeře se pak donekonečna maminky táže, zda: TOHLE IKE MŮŽE OCHUTNAT?

Neustále to opakuje, protože maminka se dívá někam do ztracena, jako by plukovníka mohl vidět jenom Ike a Ika už to vyptávání pěkně štve, taky proto, že musí plukovníkovi nepřetržitě slintat na rukáv, aby mu potvrdil, že to ochutnat MŮŽE, a ať už se pořád tak blbě neptá!

Jenomže to k ničemu není. Dokud maminka nenapíše plukovníkově sestře do Ameriky, je doma dusno.

Není to poprvé, a tak Ika zajímá, co si asi tak pořád píší.

Naštěstí se nedávno začal učit anglicky, všichni vzdělaní psi, co ve světě něco znamenají, totiž anglicky hovoří, a tak už něčemu rozumí. Sestra z Ameriky píše:

I am so sorry Lucia... I agree with all what you said, and I understand you. Gino je sometimes tak dobrý, až se stává troubou… vždycky byl taková ... please be patient with him... once he will be free from manželka it would be much better... Tell him always, to talk to náš velký bratr. On je moudřejší… a také mu připomeň, že nikdo v naší rodině nemá rád manželku, a pokud má respekt k naší rodině, musí s tím počítat....

Líbu a love

Sestra

Načež se maminka uklidní, Ginův rozmlžený obraz se znovu zostří, a dokonce se na něj usměje. Ano, na hodné a domácí trouby se přece zlobit nemůžete… A Ike má obrovskou chuť si přečíst Kmotra, aby strávil ty horoskopy, přestože si je jistý, že maminka v Ginovi žádného troubu nevidí, je mu ve skutečnosti moc vděčná za to, že je takový domácí…

Zažraný čtenář, buddha, pyramidy a dolíčky aneb když nejde Ike k Herriotovi, musí Herriot k Ikovi

Stalo se přesně to, čeho se maminka tak bála: místo slavení narozenin musí Ike k veterináři. Ona sice tuto profesi obdivuje a chtěla se jím v dětství stát, obzvlášť poté, co si přečetla všechny díly Jamese Herriota, ale Ika stejně nepřesvědčila. Přestože i on sám tvorbu známého britského zvěrolékaře a spisovatele doslova žere.

Bohužel se vám musí přiznat, že jako zažraný čtenář kromě To by se zvěrolékaři stát nemělo a Vánočního koťátka právě od Jamese Herriota, Rozpůleného vikomta od Calvina (toho si maminka dokonce dala na fb jako jeho prvotinu, ale nikdo to literárně neocenil) sežral nedávno i tu Kytici od Erbena, takže ji teď nemůže dočíst a bude muset to své vyprávění NASTAVIT něčím jiným. Moc ho to mrzí. Normálně je totiž velice kultivovaný, ale když se do něčeho zažere, najednou dostane ten raptus (co dostávají i někteří normální lidé, a pak o tom, jak se to stalo, ví už jen jejich právník), a tak žere jednu knížku za druhou. Málem takhle sežral i poslední díl toho Herriota, co měla maminka doma, Zvěrolékař má namále a buddhu, kterého neopatrně postavila na zem, když probírala Ginem vystavené vzpomínky. Ten buddha tedy byla jen soška. Ne, že by maminka bývalému lovci teroristů cenzurovala vzpomínky, to by si nikdy nedovolila, jen mu šetří zdraví. Vyhodila tedy jen egyptské pyramidy a jehlany (i bez pyramidálního efektu má plukovník příliš energie a chce novou motorku), africké rituální a ceremoniální masky (prý aby neztratil osobnost, má ji totiž skvělou), čínská přísloví na pivních táccích (protože jim nerozuměla) a zamilovaný pár z modrobílého porcelánu, pochybného původu. I tak zůstalo na poličce zhruba dvacet různých memoriálních figurek karabiníků, někteří vyčouhlí, v úzkých špičatých kloboucích připomínajících siamské kočky (to na znamení maminčiny a Ikovy tolerance) a Pražské Jezulátko.

Tu sošku opravdu vyhodit nemínila. V buddhistickém učení je totiž každý (včetně manželky) teoreticky schopen docílit osvícení a stát se buddhou. Buddhismus prý navíc uznává existenci miliónů jiných světů a běžně tvrdí, že jsou obydlené. Což je naprosto úžasné. Ike ale maminku stejně podezírá, že v tom, že ho postavila nohama na zem, nějaký záměr byl, přestože Gino není buddhista a ani on proti nim rozhodně nic nemá. Když se k nim dala manželka, tak se k ní dokonce chtěl vrátit zpátky v naději, že už neublíží ani mouše a že by konečně mohli dohnat tu rodinu. Jenže ona nadále proháněla ty zajíčky a to ani jim ani Ginovi nesvědčilo.

Ale vraťme se k tomu Herriotovi. Z toho, jak o něm maminka krásně mluví, je Ikovi jasné, že to musí být velice milý a laskavý pán. Nemá prý zapotřebí včleňovat do svých knih samoúčelné akční pasáže, aby byl čtivý, ani prokládat dialogy lacinými sexuálními narážkami, no prostě: úplná maminka.

Proto jakmile někdo dvakrát zazvonil u branky, běžel mu radostně vstříc. Dotyčný nevypadal až tak půvabně, jak si Ike představoval (asi se na něm podepsaly tři roky dobrovolnické činnosti v Kolumbii), a tudíž poté, co se prudce zastavil v patřičné vzdálenosti, aby si ho lépe prohlédl, si nechal vypadnout z otevřené huby provaz na přetahování, který mu velkoryse nesl.

„Ten je ale krásný. Kouše?“ změřil si ho na oplátku Herriot a hrnul se dovnitř, v každé ruce po kufříku jako podomní prodavač.

„Ne, kdepak, nekouše,“ ujišťovaly unisono maminka a Valinka.

„Já bych si nebyl tak jistý,“ utrousil moudře Gino.

Ani Herriot v něm soudě podle všeho (stejně jako maminka) žádného domácího troubu neviděl, a tak se k němu vděčně obrátil.

„Já také ne. Jsou to úžasní psi, vyrovnaní a předvídatelní pro ty, co jsou v obraze, ale přece jen mají svou minulost. Nedávno mě jeden pořádně rafnul.“

„Ano, ano,“ pokyvoval rozšafně hlavou plukovník a pozorně si ho prohlížel, snaže se pochopit kam. Asi někam zezadu, pod kraťasy. „I já jsem se ho na začátku hrozně bál. Vždycky obdivuji lidi, co takovým psům sahají bez upozornění na hlavu. Každý přece ví, že je to dominantní gesto. Úplní blázni.“

Herriot spustil nonšalantně ruku z Ikova širokého čela a vybídl maminku: „Bylo by nejlepší ho oholit. Mohla by to být prašivina.“

„Asi není,“ zasáhla do hovoru Valentýnka. „On se rýpnul o rozbitý kbelík. Má tam dolíček.“

„I to je možné, taková zranění jsou v létě běžná,“ připustil Herriot a spustil holicí strojek.

„Budete ho muset držet. Dejte mu, prosím, náhubek!“

Bzučení strojku Ikovi potvrdilo, že se Herriot přetvařuje a navíc není informovaný. DÁVAT PSOVI NÁHUBEK V PŘÍTOMNOSTI CIZÍCH LIDÍ NEJSTE POVINNI! MUSÍTE HO JEN MÍT S SEBOU! Tak co chce? Aby ale prokázal dobrou vůli, nechal si ho na půl minuty nasadit. A zase to burácení strojku. Vy nechápete, že mám trauma z motorek?

„Ovážeme mu tlamu špagátem, tak si budu alespoň moci ten dolík prohlédnout!“

TLAMU?

ŠPAGÁTEM?

Ike opravdu nechápe, proč veterinářům tolik vadí dolíčky ve tvářích. Zdá se, že obzvláště femmes fatales je naopak snesou jen tam, kdežto na zadku, kam se vám normálně nikdo nedívá, je doslova vytáčí. Přitom má dolíčky na běžně zakryté části těla i první ministryně prvního ministra, je toho plný internet. Ike to může potvrdit: prý se jí to udělalo od toho neustálého sezení na problémech v parlamentu. Jenže na politiku se teď může vykašlat. Má totiž vážně, zničehonic, hubu omotanou špagátem. On si ten dolík ve tváři klidně nechá, i když to hnisá a zatraceně to bolí. Bude to asi tím motouzem…

Najednou nevypadá jako elegantní plavná puma, ale jako prachobyčejná skalní koza. Poskakuje. Zoufale se snaží o zídku sedřít zelenou šňůru z té tlamy. Až se mu to konečně podaří. Uklidní se, sedne si na zadek a všichni, včetně Herriota, se na něj rozpačitě dívají a nikdo se nesměje. A maminka ho hladí po hlavě a opakuje pevným a laskavým hlasem: bravissimo Ike, bravissimo, I like Ike…

A Ike si myslí, že by opravdu nebylo špatné, kdyby milióny jiných světů byly obydleny a na některých zbylo trochu místa. Vyřešilo by to problém s přelidněním planety. A ti, co na to mají, by tam klidně mohli odletět. Například veterináři!

Veterinář vždy zvoní dvakrát, intarsio, utečenci z domu a upír

Ike si myslí, že po antibiotikách dostal kromě prašiviny i halucinace. Za plotem se na něj opět pitvoří ten falešný Herriot a maminka mu po druhém zazvonění, s úsměvem hodným Jessicy Alby, otevírá branku.

Tak dlouho odkládala návštěvu zubaře, aby ušetřila, a teď si už podruhé za týden může dovolit pozvat zvěrolékaře?

Ikovi jde z toho hlava kolem. On by si také raději dal udělat to intarsio neboli umělou náhradu části zubu za 450 euro, než si nechat hubu znovu omotat špagátem. Navíc to vypadá, že až na ty peníze, to bylo u zubaře moc fajn. Maminka proležela dvě hodiny se zavřenýma očima na křesle, hubu volně dokořán, no prostě si odpočinula tak, jak se jí to doma jen stěží podaří, a on se musí znovu stresovat?

Pak se nemají divit, že mu vypadávají chlupy. Na to, že si nepamatuje tu poslední návštěvu, tedy mohou zapomenout. Je pravda, že poté, co mu Herriot sundal tu šňůru, už ho dál neotravoval s žádným strojkem a nechal ho na pokoji. Jen předepsal ta antibiotika a vybídl maminku, aby Ika oholila, až tam nebude. O což se poctivě pokusila (pak už chlupy padaly samy) a denně mu ránu dezinfikovala jódem, kysličník prý se na to nehodí, a přidávala mu do žrádla probiotika a kvasnice, aby se mu posílil imunitní systém. Teď budou zřejmě zkoumat, jak Ike k té prašivině přišel.

On by věděl, jen si není jistý, zda mu stojí za to, aby se s nimi podělil… Tolik ho zklamali, tedy alespoň Herriot. Na maminku se zlobit nedokáže a na laskavého čtenáře také ne, takže se vám s tím přece jen svěří: sousedé, se kterými se maminka raději preventivně moc nevybavuje po poslední zkušenosti s lotry po pravici i po levici ve starém domečku, mají dvě sešlé fenky. Mezi sousedícími zahrádkami není žádný prostor, jsou jednoduše nalepené jedna na druhou a oddělené nízkým mizerným plotem, jak už to u řadových domků bývá. No, aby to zkrátil: ty dvě psí babičky jsou u něho v podnájmu a Ike, přestože je běžně kavalír, musí na ty holky prašivé občas zaštěkat, aby se srovnaly.

Je mu jich maličko líto, protože na rozdíl od něho jsou neustále zavřené. Doma prý být vůbec nechtějí a utíkají ven. Tudíž jejich panička té menší a zimomřivější občas navleče obleček ve stylu koberce Plush Shaggy Ocean (to když jedou brzy ráno na dva tři dny pryč a je ještě chladno), ve kterém se pak odpoledne smaží ve třiceti stupních na sluníčku. A tak si je jistý, že ho, aby se mu pomstily, nakazily tou prašivinou.

Ale neplýtvejme silami!

Vůbec je to dnes nějaký divný den ve znamení utečenců z domu. Ráno maminka vstala v pět hodin jako Lev Nikolajevič Tolstoj (píše zase nějakou konverzaci, tentokrát prý anglickou a pro děti), ale v kuchyni už byl Nicolásek a připravoval snídani.

„Jak to, že už jsi vzhůru?“

„No, protože je tady Ibra.“

Ibrahim je Nicolasův kamarád a je černý jako Ike.

„To jste přišli tak pozdě?“

„Ne, ale pohádal se s tátou a utekl z domu.“

„Aha, jen aby si táta sem pro něj nepřišel, jdu si radši převléct pyžamo. Dej mu najíst.“

„Neboj, šel sám. Táta mlátil mámu, tak mu jednu natáhl a pak neměl kam jít. Tak jsem pro něj dojel. Jdeme do školy.“

„Aha, a kde spal?“

„U mě na zemi.“

Maminka už se raději dále neptala, ale vypadala velice nespokojeně.

A tohle třeba Ike nechápe. Je přece jasné, že ve smečce musí být hierarchie. Ne že lecjaký utečenec z domova může přijít do vašeho domečku a hned vyžadovat zadarmo postel a snídani. Italská vláda teď sice údajně nabízí těm, co si vezmou uprchlíky domů, do postele, až 35 euro denně, ale na to Ike kašle. Jemu připadá úplně správné, že štěňátka, maminka i Gino spí na postelích, on na křesle a utečenec z domu na zemi.

To by ještě tak chybělo. Ty utečenkyně-babičky mu zase dotáhly prašivinu, takže zatím žádné dobré zkušenosti nemá. Jakmile je bude mít, tak změní názor. Jako teď v případě veterináře. Přes jeho veškeré obavy všechno proběhlo úplně hladce: Herriot mu předepsal nová antibiotika, protože neví, že už dávno nezabírají, tak jako za jeho starých časů, a že je nejlepší zázvor vylouhovaný v kořalce a s medem. Potom mu za pouhých 30 euro seškrábl strup z hlavy na laboratorní rozbor (maminka si ho u zubaře také raději měla dát seškrábnout, přišlo by jí to ležení levněji) a večer jim zatelefonoval, že za tím není prašivina, ale: TOHLE IKE MŮŽE OCHUTNAT?

Gino byl z té potvrzené potravinové intolerance velice špatný a plný pocitů viny a v noci se mu zdál hrůzostrašný sen. Prý ho někdo držel pod krkem a nedařilo se mu vykroutit, byl to totiž upír (Ike podezřívá manželku) a proti nim nejsou lovci teroristů vycvičeni. Jelikož se z toho hrůzou rozkřičel a upíři mohou být na víc místech najednou, je to vědecky prokázáno, tak ho dole v koupelně slyšel i Ike. Mají totiž třetí koupelnu vedle garáže, to abyste to stihli, když odněkud přijedete a už to nemůžete vydržet, a do ní se právě ten bilokující upír-manželka dobýval.

Gino řval tak děsivě, že se to opravdu vydržet nedalo, a tak dole vyl a toho se upíři náramně bojí, nejsou si totiž jistí, jestli za dveřmi koupelny nesedí vlkodlak.

Jenže Ike si také tentokrát nebyl jistý, zda to byla manželka, protože ten den publikovala na facebooku fotky z nějakých lázní, a tak nebylo jasné, zda na tu bilokaci měla čas. Jako úvodní fotku si dala samu sebe ve vířivce a na sluníčku ve wellness centru s překrásným výhledem na nějaké historické město. Psala, že se má božsky, že je doslova nabitá dojmy, energií, city, pocity, bublinkami a že odešly všechny plyny, pardon, splíny. Že má plno nápadů a plánů do budoucnosti a že je skvělé a magické poznávat cizí místa, ale mnohem lepší je být konečně obklopen lidmi, kteří vás nakonec po zásluze ocení a starají se o vás.

Zde má Ike menší pochybnosti, zda se poslední věta vztahuje na nového plukovníka či na lázeňský personál nebo na obojí, ale on se na rozdíl od maminky takovými maličkostmi, jako jsou množná čísla, nezabývá. Naopak fakt, že má manželka spoustu nové energie, ho mírně zneklidňuje. Navíc si dala nad pravé šedesátileté ňadro vytetovat černou kočku a na to se opravdu dívat NEMŮŽE…

Každý přece ví, jak se mu černé kočky hnusí a nemá s nimi soucit, přestože jsou v důchodu. On by takovou fotku rozhodně zařadil mezi top ten nejhorších profilových fotek na sociálních sítích. Naštěstí na ty pofiderní dveře v koupelně, co si na ně maminka neustále stěžovala a co vedou do dvora, právě ten večer navrtal architekt z Paraguaye (vymyslela to maminka) železný regál a přimontoval ho ke zdi ze všech stran. Maminka na něj pro jistotu vystavila různé spreje proti hmyzu, pastičku na potkany a kousek česneku, nu i zkušený upír by měl co dělat, aby se tamtudy protáhl. A jelikož nakonec odtáhl s nepořízenou a Gino přestal volat o pomoc, tak se na něj, ať už to byl kdokoli, nezlobí. Jako se například přestal trochu zlobit i na ty ministry, co mamince nepopřáli k svátku a dekriminalizovali zákony. Není si jistý, ale vypadá to, že zákon o nepotrestání těch, co týrají psy, totiž díky jeho e-mail bombingům nakonec neprošel. To ostatní neprověřoval, protože ho to nezajímalo, a má navíc jiné starosti, jako například ta nová antibiotika.

Tak to prosím vás prověřte, ať se zbytečně nezlobíte na někoho, kdo má úplně čisté svědomí a za nic nemůže! Nemohli byste pak s černým svědomím odletět na jinou planetu, kde nemají na ňadrech černé kočky.

Apulské prázdniny aneb čarování, zázrak, svatý Mikuláš, svatý Vít, Otec Pio, had Kamil a konečně jsou zase doma

Ike se tolik bál, že se smečka znovu musí stěhovat, když viděl všechno to uklízení, pakování a stresování, a oni si jen drze balili (bez něj) na dovolenou.

Ráno v šest hodin mu maminka dala nažrat a snažila se mu znovu nacpat antibiotika. Nejprve je vyplivnul, ale potom si dal říci: doma s ním totiž naštěstí zůstal Nicolásek.

Popravdě řečeno, už se začal uklidňovat večer před odjezdem, když k nim přijel přespat Michele. Hrozně ho totiž miluje, kvůli tomu, že tak krásně vrčí a honí se s ním kolem stolu. Valentýnka se sice nejprve jela loučit k němu domů, protože la nonna sta male, a potom se zase všichni přijeli loučit k mamince (jsou totiž také skoro z jihu), aby nakonec odjeli pryč tím autem, co se do něj učí nastupovat. Ještě to úplně neumí, a tak bylo rozhodnuto: musel zůstat doma a hlídat Nicolase.

Nyní už je naštěstí znovu celá smečka pohromadě, ale Ike je přesvědčený: maminka tomu zase dala pěkně na frak. Kdyby ho bývala vzala s sebou, tak by celá dovolená proběhla úplně jinak a nic by se jim nestalo. Teď tu vše vypráví Nicoláskovi, a tak vám také maličko poreferuje. Nejprve si ale musí ověřit své podezření. Manželka těsně po té povedené dovolené píše na facebooku:

Nacházíme se uprostřed magnetické bouře, tak proto jsem taková divná...

Nechápe chudák, že za to, že je divná, může svatý Mikuláš, svatý Vít a Otec Pio. Tedy, abyste to správně pochopili. Po příjezdu k plukovníkově tetičce, kde byli nejprve ubytováni (Ginova maminka totiž, bohužel, zemřela dříve, než poznala Ikovu maminku), si maminka sedla na chvíli venku na zahrádce s kafíčkem. Tetička tam má spoustu kytek a keřů, a tak se jí tam v tom vlahém a vonném vzduchu krásně sedělo a relaxovalo.

Najednou se, zničehonic, na zídce záhonku objevila šedá ještěrka s modrýma očima. Přiblížila se k ní na dosah ruky, zvedla hrdě hlavičku, vypnula pyšně prsíčka (měla na jednom z nich takovou černou skvrnu) a prohlížela si ji. Vůbec se maminky nebála. Ike si je jistý: byla to manželka. Moc dobře si ji totiž pamatuje z prvního dílu. Tetička bohužel nemá myčku na nádobí, a tak si tentokrát musela přičápnout na okraj cihly. Podupávala vztekle přední nožičkou a vyzývavě si ji prohlížela.

„Co bys ráda?“ otázala se jí laskavě maminka.

„Sama nevím, ale ty ještě uvidíš!“ odsekla manželka-ještěrka a zmizela.

Ike si myslí, že když už je maminka tak neopatrná a nebere ho s sebou, aby ji ochraňoval před ještěrkami a liškami, měla by si alespoň dávat větší pozor a více se modlit. On to dělá každý večer i ráno, obzvlášť když doma zůstane sám a trochu se bojí. Je sice pravda, že se černou magií nedá změnit ani den narození ani smrti a že někteří jedinci jsou proti ní mimořádně odolní (obzvláště ti hodní a pozitivní), ale to, že jim ihned po zmizení ještěrky začaly v tetiččině domečku téct odpady úplně stejným způsobem jako předtím doma, zcela normální není.

Ike sám fakt, že manželka chce Gina zpátky za každou cenu, úplně chápe, on už se přece také nemůže dočkat, až ho představitel spravedlnosti bude vozit bez remcání do baru, restaurace, k jezeru nebo alespoň na tu grilovačku. Navíc, jak už se přesvědčil, je bývalka pro polyandrii, jelikož je emancipovaná a má silné demokratické cítění, a proto je těch, co chtějí zpátky ztracené plukovníky, nebo je pomocí magie touží držet v pěsti, plný internet, ZA VŠÍM JE TOTIŽ MANŽELKA.

Na webových stránkách jednoho významného mága například našel toto pozitivní svědectví červené (sexuální) magie:

Můj drahý Matlo,

s potěšením Ti sděluji, že naše snažení bylo po zásluze odměněno. Konečně, po mých obrovských útrapách, se můj plukovník vrátil a po té druhé nezbylo ani stopy. Po pravdě řečeno, díky tomu, že jsem věděla o Tvé slávě z internetu, jsem si byla jistá, že vše dopadne tak, jak jsem požadovala. Chci všem oznámit, že po deseti letech vážné známosti, kdy Ivano konečně souhlasil se sňatkem, se nechal oblouznit dívkou slovanské národnosti. Zajisté byla velmi krásná, ale zrovna tak bylo jisté, že mu nebyla schopná dát nic víc, než už dostával ode mne. Poté, co jsem se marně snažila ho dostat zpátky, jsem se poradila s Manželkou, která už je Tvojí klientkou dlouhých dvacet let a kterou Ty velice dobře znáš. Mohu Ti říct, že jsem téměř na sto procent spokojená. Můj Ivano je do mne zamilovaný jako nikdy předtím, doslova roztál a změknul, už to skoro začíná být příliš.

Díky za vše, co pro mě děláš.

Tvoje Serena

Ale vraťme se k té vypečené dovolené. Poté, co jim tetička Nina dala klíče od své venkovské usedlosti a řekla Ginovi:

„To jsem šťastná, že ses konečně zamiloval do té pravé a už na tu zmiji nemyslíš,“ a následovně mamince „po rozluce za mnou chudák chodil a říkal mi: nemůžu ji dostat z hlavy, přestože mě neustále podvádí.“

Ikovi se to začalo všechno spojovat: manželka-liška/zmije celá ta léta ovládala plukovníka hadí silou, kterou získávala z prohánění a požírání zajíčků. I to, že v té chvíli na sebe vzala podobu ještěrky, nebyla náhoda. Vypočítavá americká ještěrka Uta stansburiana (leguánek pestrý) si například vybírá krásného a bohatého samce. Pokud nenajde ještěra na bílém koni, tak se rozhodne pro ošklivějšího se solidním sociálním statusem, zahýbání se ale přitom nevzdá. Pak jsou ještě nebezpečné myší samičky-čarodějnice Mus musculus, takže si na ně, pokud nemáte doma Ika, dávejte pozor! Dominantní myš může totiž svými feromony zapříčinit neplodnost u svých konkurentek. Proto plukovník za těch dvacet let rozluky neměl navzdory velké konkurenci a snažení ze strany zájemkyň další štěňátka.

Jenže udržovat něčí náklonnost pomocí milostného filtru (neplést s flirtem) proti jeho vůli se karmicky rovná znásilnění. Pokud totiž děláte něco proti vůli dotyčné osoby, tak se každá magie převrací v černou, a ta se vám dříve nebo později vrátí jako bumerang.

Aby vám to Ike trochu vysvětlil: obecně se tvrdí, že bílou magii používají ti, co se chtějí ochránit nebo někoho uzdravit. Černou naopak vyhledávají lidé, kteří chtějí škodit, jedná se hlavně o bývalé manžely nebo manželky, to je každému psovi jasné.

Ike, bohužel, svým psím zrakem vidí všechnu magii černě, a tak nechápe, proč se s tím tak dělí. Možná, aby se procvičili proti dyskalkulii, myslí si opovržlivě. Proti každému čarování by jednoduše stačil on. Prý i intuitivní člověk vycítí, že proti němu někdo kouzlí, což teprve takový corso pes. Naštěstí jednou z úžasných a současně prekérních vlastností magie je, že nikdy nemá trvalé nebo nezvratné účinky a tudíž ten, kdo ji provozuje, musí neustále přemýšlet. A to vůbec není lehké a vede to ke konečnému zestárnutí a dolíčkům na zadku. Což obzvláště manželkám femmes fatales, jak už víme, náramně vadí. Navíc, jak se někde dočetl, nikdo nemůže žít dlouhodobě v lepším svazku, než jaký je schopný udržet, a pokud jej rozbil jednou, rozbije jej po druhé. Vztah totiž nemůžete udržovat při životě prostřednictvím kouzel, pokud nemá vhodný potenciál, jednoduše nevydrží.

Ike sice souhlasí s tím, že milostné posednutí může najít svoje vybití v sexu, ale jak už bylo řečeno, ke stálému vztahu nevede, proto se on zatím o žádný sex ani magii nesnaží. Stačí mu jistota, že proti němu žádná čubka nečaruje, a může klidně dále horoucně milovat jen maminku a Valinku. To, že sám není pod vlivem milostného uhranutí proti vlastní vůli, tedy pod vlivem černé magie, je úplně jasné. Pozná se to podle následujících příznaků a on ani jedním z nich netrpí.

Příznaky milostného uhranutí:

1. Nemůžete spát ani pořádně jíst.
(Ike může.)

2. Vtírají se vám neustále myšlenky
na určitou osobu. (Ike dříve občas myslel
na Buck, teď už je mu naštěstí zase veselo.)

3. Vídáte tuto osobu ve snech.
(On občas vidí celou svoji smečku.)

4. Máte pocit neurčité nepohody.
(Velice zřídka, jen když se za brankou
objeví Herriot.)

5. Nedokážete si udělat jasno ve svých
pocitech. (Ike má jasno až příliš.)

6. Máte pocit, že vás podezřelé náhody
neustále svádějí dohromady. (Nemá, to
by si tak nějaká náhoda mohla zkusit!)

7. Zkoušeli jste vztah několikrát ukončit
a „prostě to nešlo“. (Ike ukončí vždy vše,
co ukončit chce, i kdyby to měl roztrhat!)

O to, že ani na maminku žádné milostné poblouznění neplatí, by se mohl vsadit. Vozí si totiž s sebou svěcenou sůl, kterou si občas hlupáci pletou s kokainem. Banda, která je o té dovolené okradla, se pro ni chtěla vrátit, ale dovnitř už se znovu nedostala, maminka totiž, předtím než odjeli na policii, posolila okenice. Navíc se narodila mezi osmou a devátou hodinou ranní a takoví lidé jsou Uranovi chráněnci:

Tedy příjemní a přátelští lidé. Nejčastěji mají velké množství přátel. Jsou neformálními lídry každé společnosti. Nedají se ošálit žádnými falešnými řečmi a náhražkami. Jsou vždycky pro pravdu, ať má jakoukoli podobu.

A i to na ni úplně sedí, i když to sem nepatří. Takže problém asi bude v plukovníkovi. Jelikož ale ochránce spravedlnosti velice miluje Ika, maminku a štěňátka (ať vlastní či cizí), patří i on do kategorie lidí, proti kterým čarování úplně nepůsobí. Manželka se sice činí jako vzteklá, ale kouzla, jak už jste pochopili, doráží taková jakoby zmrzačená. Ike vám uvede některé příklady, chápe, že v tom začínáte mít zmatek, ale vydržte! Postupně vám vše objasní.

Například rozbité odpady u tetičky (maminka měla navíc ten sáček se solí) opravili už za dva dny. Druhý den se maminka s Valinkou strašlivě spálily na sluníčku, ale ne po celém těle, jenom nárty, které si zapomněly namazat. Maminka sice dostala své ženské trable, s kterými o dovolené vůbec nepočítala, o dva týdny dříve a nemohla se koupat, ale přesto se jim ten den docela vydařil. Moře mělo nádhernou tyrkysově modrou barvu. Vzduch voněl rozprášenou slanou vodou. A na krásné písčité pláži se jich každých pět minut utečenci z domu dotazovali, zda něco nepotřebují, a byli velice vlídní:

„Kup si náhrdelník, Krásná postavo!“

„ Za kolik?“

„Třicet pět euro.“

Maminka si pomyslela, že by ji ta „krásná postava“ přišla pěkně draho.

„Dvacet,“ snížil rozumně cenu prodavač.

„Za patnáct ho vezmu, abyste dal pokoj, ale nic jiného nekoupím!“

„Ne, za deset!“ vložil se do toho plukovník.

„Ne, za patnáct, Gino...“

„Vidíš, plukovníku, Krásná postava má i krásné srdce. Podívej, nehoří…“ přiblížil utečenec ke korálům zapalovač.

„To není jako to made in China,“ doložil propagátorsky.

„Mami, nikdy jsem tě neviděla tak shovívavou, to proto, že ti říká Krásná postavo?“ informovala se Valentýnka.

„Chceš brýle, Rusalko?“ zaútočil bystře i na ni ekonomický migrant a rozbalil vázací šátky na hlavu s americkou vlajkou, ve kterých byly pečlivě uloženy brýle rozmanitých designů.

„Nechci!“

„Chce!“ opáčil Michele.

„Počkej, ty jsi milenec nebo manžel?“

„Obojí.“

„Obojí nejde!“ zamračil se na něj sympatická černá obchodník.

„Za dvanáct i s brýlemi a už se o tom nebudeme bavit!“ rozhodl plukovník.

Z vedlejšího lehátka si je nespokojeně, v košili a bermudách, prohlížel James Bond, ale k žádné akci nedošlo. A to Ike nesnese.

Jemu je úplně jedno, kdo koho kolonizuje a pod jakou vlajkou se sem utečenec z domu dopravil. Ale jako každý pořádný corso pes nesnáší pasivitu v pochybných situacích. On by je všechny, tentokrát včetně maminky, pěkně prohnal. Z baru si bez faktury nemůžete odnést ani suchou patku a tady se obchoduje jako v Dakaru. Jak za to byly potrestány tajné služby, Ikovi není známo, ale jeho smečce se nakupování bez dokladu rozhodně nevyplatilo.

Večer si zajeli do grilbaru pro karbanátky a ten jediný zkažený se dostal do huby právě mamince. Naštěstí má mimořádně vyvinutý smysl pro přežití, a tak ho ihned po převalení na jazyku vyplivla. Zde si Ike není jistý, jestli to bylo napomenutí za podporování kontrabandu nebo manželčino čarování. Ale přiklání se ke druhé verzi. Maminka se totiž hned druhý den, stále jim ještě nefungovaly odpady a tudíž ani sprcha, pohádala s Ginem kvůli jedné femme fatale, co se jim připletla pod nohy na náměstí v Monopoli. Pokud to nevíte, Monopoli byla tento rok navštěvovaná více než Polignano a Mare, je tam spousta luxusních butiků a femmes fatales se tam procházejí jako po červeném koberci.

Do toho si představte Ikovu maminku, která se už třetí den myje jen pod úspornou sprchou na pláži… Vlasy měla plné písku, pěny a sloupané pokožky, na sobě vyrudlou plážovou sukni a žabky zaryté do opařených nártů, čímž její dolní končetiny připomínaly elegantní nožky tereje červenohého. Předčasný menstruační syndrom jí na zářivosti také moc nepřidal, přesto se ale, jako každá správná maminka, nechala přemluvit k tomu, aby šla pěšky přes celé město (V MONOPOLI SE TOTIŽ TĚŽKO PARKUJE) do restaurace Oltre mare, kde se skvěle a lacino žere.

Než tam ale došli, už s plukovníkem nemluvila, přestože mu ještě stihla dát za pravdu ohledně toho parkování. Obránce spravedlnosti si totiž dovolil celé tři nekonečné sekundy civět na jednu vyparáděnou a důkladně osprcho- vanou ženu, která se mu stala osudnou. Měla modré oči a navzdory světlým vlasům to byla manželka a maminka se tentokrát pěkně rozběsnila. Ještěrky, lišky a myši ještě snese, ale svaté děvky nemusí.

Žena vamp si ho sice začala měřit ze schůd-ku (jak to italské femmes fatales mívají ve zvyku) před svým obchodem jako první a trvalo jí to mnohem déle než Ginovi, ale maminka měla hlad a menstruaci. Nejprve se sice jako každá správná intelektuálka donutila potlačit efekt Zeigarnikové v souvislosti s ministrem (tím, co jí popřál k svátku), ze kterého se před nedávnem stal ambasador, poté si se soucitným úsměvem prohlédla ošklivou kopii Sharon Stone, a když jí ta rudá a se sklopenou hlavou prošla (po sestoupení z chodníku) pod pasem, vrhla na obránce spravedlnosti bojovný pohled.

Tu noc spal plukovník na gauči a druhý den byl na výletě v Castellana Grotte přes všechny své pokusy o smíření nemilosrdně izolován.

Místní průvodkyně podala velmi precizní výklad o místních stalaktitech, stalagmitech, dómu a zříceném stropu jeskynního systému a maminka měla co dělat, aby rozlíceným pohledem nerozšířila jeho vnitřní průměr a nezdeformovala pozoruhodnosti krasových útvarů. Tamní speleologové v nich totiž zřetelně rozpoznávají: punčochu, sýčka, kostelní varhany i oltáře a někteří se, v jižanské katolické atmosféře, nebáli uvidět dokonce mnicha kapucína, Madonku nebo Anděla ochranitele, takže by to byla velká škoda.

Právě když jim paní průvodkyně názorně ukazovala obrysy draka, začal plukovník znovu dolézat:

„Vidíte to, co já?“ otázal se třesoucím se hlasem.

Maminka rozklepaná chladem a vlhkým vzduchem v té chvíli právě půjčovala roztřesené Valentýnce svoji džínovou bundu, protože ona si ji zapomněla v autě (Michele by jí svou také určitě půjčil, kdyby nějakou měl), a tak tam stáli, třesoucí se, před zachmuřenou tváří Pána Ježíše. Podobizna na stěně jeskyně byla větší než všechny ostatní krasové jevy a nikdo jiný ze skupinky, včetně Michela, ji neviděl.

„To, aby ses polepšil!“ zkonstatovala útočně maminka.

„Tak proč ho vidíš taky?“ dotázal se něžně plukovník.

„Mami, já ho taky vidím a nikdo jste mě do toho nenutil,“ přišla se svou českou troškou do mlýna Valinka, aby jí ostatní nerozuměli. Načež maminka usoudila, že oni si zázraky nezaslouží a dále tomu nevěnovala pozornost, přestože plukovník tvrdil, že se Pán Ježíš mračil, ne proto, že zkoumal tu femme fatale (je přece jasné, že špionky a teroristky bývají osudové ženy), ale protože přehazoval přes plot kameny z jejich zahrádky na obecní pole.

U východu z jeskyně si maminka (aby rozptýlila chmury) koupila hliněný hrnec s pokličkou na vaření, který může prasknout na plynovém sporáku, děti se vyfotily před trullem a tolik jim to slušelo, že maminka Ginovi to přehazování kamenů odpustila.

Načež se k večeru přemístili na Costa Merlata (stále ještě byli bez té vody, kvůli odpadům) do vily na pobřeží, kterou jim štědře zapůjčila jedna rodinná přítelkyně. Pohostila je obrovskými třešněmi a řekla mamince, že by mohla být její dcera. Pak se vrátila zpátky do svého luxusního bytu ve městě.

Zapůjčená vila na pobřeží byla celá bílá, obrovský pozemek vypínající se nad útesy byl obehnán bělostnou zdí a i vysoká zeď vnitřního dvoru se sprchou byla čerstvě nabílená. Přesto to uvnitř domu zavánělo černotou. Tedy, abyste to špatně nepochopili. V domě byl na jejich počest proveden generální úklid, jak to jen v Apulii umějí, ale bylo tam něco špatně. Ike by to byl ihned vycítil, ale oni ho nevzali s sebou, a tak měli jen takový nejistý tísnivý pocit.

Maminka teď sice tvrdí, že to bylo z toho nadbytku a že se bohatí lidé neustále musí bát, obzvláště když na bráně nemají zámek a na oknech mříže. Mříže vám ale v dnešní době odříznou rozbrušovací pilou, dříve než plukovník stihne zrentgenovat pohledem femme fatale, takže to tím nebylo.

Ike by se byl po obrovském pozemku, luxus neluxus, pěkně prolítal a všechno zlé vyhnal, jenže rodinná přítelkyně je alergická na psy, a tak je hned druhý den ráno vykradli. Ale nepředbíhejme.

Poté, co se většina smečky vykoupala ve skalním mořském bazénu a osušila na soukromé pláži, se maminka také rozhodla dopřát osvěžení v koupelně. Jenomže jakmile rozsvítila světlo, zhaslo osvětlení po celém domě. Naštěstí ještě nebyla úplná tma, a tak se na bílých zdech daly dobře rozlišit všechny hodnosti a ocenění mrtvého kapitána i portréty jeho vdovy. Za mlada byla opravdu krásná a chodba byla přeplněná jejími podobiznami. Měla na nich dlouhé havraní vlasy splývající na rudé šaty, pod kterými prosvítaly tmavé bradavky, a sledovala maminku (při každém jejím přesunutí) ponurým pohledem, tak jak to na zámcích bývá.

Maminku to poněkud zneklidnilo a večer nemohla usnout.

Ike se nediví, on jako Býk také nesnáší červenou. Navíc ani Michele nemohl spát, vadilo mu totiž, že se někdo procházel po opalovací ploché střeše vily, a tak v noci schoval do skříně zrcadlo, které měli v ložnici.

Poté, co je ráno oloupili (Gino hlídal vepředu před domem, ale zloději přišli zezadu), jim přepych i soukromá pláž pěkně zhořkly. Dokonce i Valentýnka začala kritizovat obraz zadumaného děvčátka vedle dveří toalety. Mělo modré oči, cenilo zuby ve zvláštním neidentifikovatelném úsměvu a nebylo podobné ani jednomu z vystavených portrétů, byla to manželka.

Nic nepomohlo, že o pár hodin později na ně byl velice laskavý policejní strážmistr původem z Neapole a podrobně jim popsal, jak ho nedávno také vykradli. Přijít o všechny doklady, peníze a opasek Dolce&Gabbana (Michelův případ) nikomu na dobré náladě moc nepřidá. Nejvíce ale Michela i maminku mrzely ztracené vzpomínky, jelikož oba měli v peněženkách plno fotografií. Maminka přišla o fotky štěňátek z dětství, Michele na tom byl ještě hůř. Ukradli mu totiž vzpomínky na Martu – sestřenici, se kterou vyrůstal a která v šestnácti letech zemřela na rakovinu. Měl z toho depresi na pokraji ničivého vzteku a Ike by za to bez rozmyšlení roztrhal ty zloděje na kousíčky!

„Máte na někoho podezření?“

„Bohužel ano.“

„Ano?“

„Ano, myslím, že jsou místní,“ předložila nesměle maminka kandidaturu na drobnou kriminalitu.

„Místní? Mohli by to být ti, co mě vykradli. Ale ty jsme chytili,“ zvážil situaci strážmistr.

„To jsem ráda,“ usmála se přejícně maminka. „Myslím, že to bohužel byly děti. Tedy takový baby gang. Byla to naše vina. Nechali jsme otevřené dveře na dvůr.“

„Cože? Oni vás vykradou a vy se viníte?“

„Ale, ne,“ zrozpačitěla maminka.

„Víte, nevzali jsme s sebou našeho Ika.“

„Corso psa,“ upřesnil plukovník.

„Aha, to je jiná. Doufám, že jste ho neopustili.“

„Kdepak, zůstal doma se synem.“

„Hmm,“ zamručel strážmistr a evidentně potlačil nutkání se otázat, kolik je synovi let.

„Asi mám příliš velkou fantazii, ale stejně vám to řeknu. Já mám jejich otisky prstů.“

„Nemáte!“

„Mám. Podívejte, tyhle tři vizitky vyhodili do koše, když se při útěku hrabali v mé peněžence.“

„Chtěl jsem říct, že nemáte velkou fantazii, to my běžně děláme. Při krádeži se zloděj rozruší a vylučuje takovou směs mazu, vody, kyselin, vápníků a fosfátů. No a to jsou pak ty otisky. Je vám to jasné?“

„Ano.“

„Tak už běžte, my se budeme co nejvíce snažit je chytit a vy si zajeďte do San Giovanni Rotondo k Otci Piovi. Taky jsem tam byl, funguje to lépe než poplašné zařízení.“

Gino mu následovně z vděčnosti za informaci sdělil, že je plukovník na penzi a odborník na bezpečnost. Načež strážmistr dokončil zápis, ve kterém mu ze zdvořilosti ubral deset let a vyprovodil je před policejní budovu, kde jim všem srdečně potřásl rukou a ukázal restauraci, ve které se stravuje místní policie.

„Řekněte, že vás posílá Pasquale, a stejně to nepodceňujte, pokud si s sebou nevozíte corso psa, modlete se!“ napomenul je a rozplynul se ve dveřích policejní stanice.

„Mami, nepřipadá ti, že byl podobný Pánu Ježíši v té jeskyni?“

„Nepřipadá,“ usmála se maminka. Smích ji ale po návratu do vily rychle přešel. Baby gangu se je sice tentokrát nepodařilo vykrást, ale všichni byli ze sežraných třešní (zapomněli je venku na zahradním stole) a převrhnutých židlí náležitě roztrpčeni.

O luxusní dovolené už nikdo z nich nechtěl ani slyšet. Neprodleně se vrátili k tetičce Nině do skromného vesnického bytu. K jejich velkému zděšení ještě ten večer přestala téct voda.

„Ano, pozítří to přijedou dát do pořádku, dočerpal se zásobník. Jeďte se zatím podívat do Polignana na procesí svatého Víta, povezou v noci po moři jeho ostatky. Je to moc hezké,“ poradil jim soused.

Raději nic nenamítali a vydali se nečesaní a nemytí do Polignana a Mare.

Bylo to tam opravdu moc hezké a sugestivní a výborně se najedli v jedné restauraci nad útesem (ne v té drahé a vyhlášené, tam je zatím nepustili). Všichni včetně obsluhy nadšeně tleskali a hopsali, když kolem nich proplouvala osvícená loď se svatým Vítem (je ochráncem tanečníků).

Zhruba o půlnoci se vrátili do tetiččina bytu unaveni, ale spokojeni a k jejich velikému překvapení k ránu začala téct voda. Druhý den se tedy pro jistotu vydali navštívit i svatého Mikuláše do Bari (v Apulii musíte neustále někoho navštěvovat, nejčastěji tetičky a strýčky a to pořád dokola, je to takový zvyk) a vůbec toho, včetně Michela, nelitovali. Bazilika je to opravdu nádherná, plná prosté a pozitivní atmosféry, navzdory suvenýrům pro každou kapsu, a tak si tam také něco koupili. Maminka byla moc ráda, že dala Nicoláskovi jeho jméno, protože to byl skvělý svatý a ne nadarmo je ochráncem dětí, nevinných a marných kauz a také navíc snižuje daně (praxis de tributo), což je v Itálii obzvlášť potřeba.

Po jeho návštěvě manželčino čarování jako by zázrakem ustalo a oni si krásně užili poslední tři dny dovolené. Nakonec nakou- pili pravý olivový olej u malého apulského výrobce, výtečné sýry a obrovské třešně (to aby z té dovolené také něco měl Nicolásek) a vydali se zpátky domů.

Když projížděli kolem Gargana, tak si vzpomněli na strážmistra a raději se také stavili u Padre Pia, tetička Nina ho totiž velice miluje. Bylo tam všechno trochu jinak, než jak tetička vyprávěla a Gino pamatoval, a Otec Pio by se vší tou pompézností asi nesouhlasil. Ike to cítí, ale v každém případě se lidem v San Giovanni Rotondo dobře vede. Potvrdil jim to i majitel restaurace, u kterého se stavili na oběd: od té doby, co tam bylo posvěceno poutní místo, se v turistickém městečku doslova dějí zázraky a všichni se tam usmívají. Mají totiž pořád plno, všichni žijí v blahobytu, jen svatý Mikuláš by měl znovu snížit ty daně, ale nejdůležitější je úsměv, jak hlásal Otec Pio. Pan hostinský to tam měl dokonce vyvěšeno na zdi:

Úsměv nic nestojí a má velkou cenu. Obohatí toho, kdo ho dostane, a neochudí toho, kdo ho dává. Trvá jen okamžik, ale vzpomínka na něj může být věčná. Nikdo není tak bohatý, aby se bez něj mohl obejít. Nikdo není tak chudý, aby ho nemohl dát. Přináší štěstí do domu, je oporou při práci a je viditelným znamením hlubokého přátelství. Úsměv dá odpočinout od únavy, obnovuje odvahu demora‘lizovaným, je útěchou ve smutku, pomáhá od každé strasti. Ale je dobře, že se nedá koupit ani půjčit ani ukrást, protože jeho hodnota je v okamžiku, kdy je věnován. A když potkáte někoho, kdo se na vás neusměje, buďte štědří a usmějte se vy, protože nikdo nepotřebuje víc úsměv než ten, kdo ho sám dát neumí.

Gina to velice dojalo a z toho všeho dobra najednou zatoužil po Ikově dobromyslném šklebu, a tak mu u benzínové pumpy koupil za čtrnáct euro plyšového hada Kamila.

Ale to už jsou vlastně konečně doma.

Ike byl radostí celý divý, na všechny se ušklíbal, pardon, usmíval a trhal a trhal. A Gino byl znovu dojatý a všem se svěřil:

„Často přemýšlím o tom, co je láska. Myslím, že je to potřeba se každý den co nejdříve vrátit domů a třeba posekat trávu…“

A Ike si je jistý: corso pes vždy zvítězí nad všemi liškami, ještěrkami i podvraťáky, obzvlášť pokud mu při tom trochu pomohou svatí Vít, Mikuláš a Otec Pio. A zároveň je pravděpodobné, že se tam někde daleko, v jeskyni Castellana Grotte, usmívá i Pán Ježíš, také proto, že v příštím díle se Ike naučí jezdit autíčkem a bude si moci za ním zajet.

Nebojte, řídit se naučí až ve čtvrtém...

Poděkování

Kromě Ika chci samozřejmě speciálně poděkovat svým dětem, které miluji nade všechno na světě a které vědí proč, čímž mi při psaní této knihy velice pomohly.

Svým rodičům za jejich konstruktivní kritiku.

Za laskavé přehlédnutí textu paní profesorce Hendrychové a Gajané Kirinovičové, zakladatelce česko-italského kulturního spolku Lucerna v Boloni.

A chovné stanici Valmorea Kennel (Stefano a Vincenzo Lodato) http://www.allevamentovalmorea.it/ za to, že vychovali Ika.

Lucie Hušková

Ike –můj italský corso pes
aneb psí život v Itálii

Redigovala Anna Novotná.

Ilustrace Michaela Kukovičová.

Do epub upravil Luboš Vyskočil – Koršach

Vydal Práh, Patočkova 2386/85,

169 00 Praha 6, www.prah.cz,

v roce 2017 jako svou 640. publikaci.

Vydání první.