Hannah Howell

Divoch z Vysočiny

OLDAG

2009

Optimalizováno pro Kindle 3

Font Scale : 3

Typeface : condensed (regular)

Line Spacing :  medium (small - large)

Grafická úprava, formátování, konverze : [NSA] 2011

HANNAH HOWELL

HIGHLAND SAVAGE

Copyright © Hannah Howell, 2007

Translation © Irena Palová, 2009

Cover design © 2009 by Marek Šebesta

Czech edition © 2009 by  OLDAG

ISBN 978-80-7411-009-2

1. KAPITOLA

Skotsko, jaro 1481

Kutna škrábala. Lucas zaťal zuby a chvíli odolával nutkání shodit ji a divoce se podrbat všude, kam by dosáhl. Nechápal, jak může bratranec Matthew prožívat v takovém oděvu každý den. Nebožák zasvětil život Bohu a Lucas si říkal, že tak krutý úděl si nezaslouží. Člověku, který je ochoten obětovat Bohu úplně všechno, by měl být dopřán aspoň pohodlnější oděv.

„Tohle byl špatný nápad, Eachanne,“ zamumlal Lucas ke koni, zastavil se na malé vyvýšenině a pohlédl dolů na vesničku Dunlochan.

Velký hnědý hřebec si odfrkl, sklonil hlavu a začal spásat trávu mezi kopyty předních nohou.

„Dobře, už není cesty zpět. Jen jsem se na chvíli propadl do nejistoty a teď se za to stydím. Mnich, za něhož jsem se převlékl, musí být úlisný a mazaný. Ale nemusím se ničeho obávat, protože jsem se na tuto úlohu pečlivě připravoval.“

Lucas se zamračil a přísně se napomenul, že Eachannovo odfrknutí neznamenalo úsměšek. Na druhé straně, kdyby mu kůň rozuměl, úsměšek by asi byl přiměřenou odpovědí. On však neměl jinou volbu. Toužil po pomstě. Cítil hlad, který musel zahnat. Nemohl požádat o pomoc členy své rodiny. Věděl, že by byli víc než ochotni mu pomoci, a nechtěl, aby riskovali. Jejich ochota byla jedním z důvodů, proč z domu unikl pod rouškou tmy a nikomu neřekl, kam jede, dokonce ani bratrovi – dvojčeti.

Je to jen a jen jeho boj. Obklopený silnými a zkušenými bojovníky by přišel o pocit zadostiučinění, jehož musí dosáhnout. Chtěl si dokázat, že po zraněních, která utržil při přepadení, nezůstal neschopným boje, a že je stejně hbitý a silný jako byl, než ho přepadli. Prahl po tom, aby ztrestal muže, kteří se ho pokusili zabít, a musel je porazit sám. Členové rodiny ho nechápali. Nikdy zcela nepochopili jeho tvrdý a dlouhý výcvik, jímž získal po uzdravení opět sílu a zručnost v ovládání meče. Věděl, že chvála, kterou ho zahrnovali, když se pomalu měnil z invalidy v bojovníka, měla částečně zchladit jeho touhu po získání bývalých schopností. Musel dokázat sám sobě, že je hoden titulu dědice Donncoillu.

„Artan by mi rozuměl,“ vzdychl a pohladil Eachanna po silném krku. Pak se vydal z kopce dolů do vesnice.

Pocítil bodnutí žalu. Jeho bratr – dvojče měl teď svůj život, poprvé od chvíle, kdy se narodili, žili odděleně. Artan měl ženu, panství a rodinu. Lucas byl rád, že bratr žije spokojeným životem, ale stále ještě truchlil nad ztrátou druhé půlky svého já. V srdci věděl, že s Artanem nikdy nemohou být skutečně odděleni, ale Artan teď sdílel život s jinými lidmi, zatímco předtím ho sdílel s Lucasem. Bude si na to muset zvyknout.

„A já nemám nikoho.“

Ušklíbl se. Znělo to, jako by promluvilo malé vzdorovité dítě, ale pocit, že je úplně sám, byl natolik silný, že se ho nedokázal zbavit. Nelíbilo se mu to, ale věděl, že pramení i z toho, že ztratil také Katherinu. Zradila ho a nezasloužila si, aby po ní truchlil, ale žal přetrvával. Žádná žena nemohla vyplnit prázdnotu, která v něm po její ztrátě zůstala. Žádná jiná nemohla zmírnit chlad, který se v něm rozprostřel po kruté zradě. Stále ji viděl před sebou, jak se chovala tu noc, kdy ho málem ubili k smrti. Nevydala ani hlásek, nepohnula se, aby ho zachránila. Dokonce neuronila ani slzu.

Lucas zahnal temné vzpomínky a bolest, kterou mu stále přinášely. Rozhodl se, že jednou, až si dokáže, že je zase tím mužem, kterým býval, si najde ženu, po jejímž boku zapomene. Vysílí se láskou v jejích měkkých pažích a vypotí ze sebe jed jménem Katherina. Přestože to nebyla jen věrnost Katherině, která ho nutila k celibátu, věděl, že přetrvávající touha po ní a po vášni, kterou spolu prožili, je jedním z důvodů, proč nemůže svůj chtíč uspokojit jinde. V mysli s ní už skončil, ale srdce a tělo zřejmě byly ještě zotročeny. Bude muset překonat váhavost, odhalit jizvy a překonat stud a najít si milenku. Udělá to, až se vrátí na Donncoill. Možná si najde i manželku, uvažoval a pohroužen do myšlenek dojel k malé krčmě uprostřed vesnice. Protože si stále vybavoval Katherininy tmavěmodré oči a medové vlasy, rozhodl se, že jeho žena bude tmavovlasá. Je načase udělat rozhodný a ostrý řez.

Lucas seskočil z koně a požádal vytáhlého mladíka, který se odněkud vynořil, aby se postaral o Eachanna. Chlapec na něho upřel velké modré oči a zatvářil se, jako by právě uviděl ducha. Lucas pocítil tíseň. Rychle si sáhl na hlavu, aby zkontroloval, že mu kapuce kryje vlasy, které si nechtěl nechat ostříhat. Ačkoli přesvědčoval sám sebe, že stejně bude mít kapuci neustále na hlavě, aby skryl obličej, věděl, že to byla marnivost, co mu zabránilo ustřihnout si dlouhé černé copy bojovníka. Pomyslel si, že hoch je asi trochu přihlouplý, vzal sedlové vaky, hodil chlapci minci a zamířil do krčmy.

Sotva učinil dva kroky, pocítil záchvěv strachu, který mu v podobě chladivého zamrazení přejel podél páteře. Zastavil se, aby se rozhlédl. Tady ho chytili, vyvlekli ho ven, krutě zbili a nechali napospas. Navzdory nočním můrám, kterými občas ještě trpěl, měl dojem, že už porazil neodůvodněný strach, který v něm přepadení zanechalo.

Vztek na nynější slabost mu pomohl potlačit strach. Narovnal se a vydal se dozadu, ke stolu ve stinném koutě. Sotva usedl, přistoupila k němu buclatá světlovlasá dívka, aby ho přivítala. Jestli ho paměť neklame, jmenuje se Annie.

„Otče,“ oslovila ho.

„Ne, mé dítě. Ještě jsem do řádu nevstoupil,“ upozornil ji Lucas a doufal, že tato výmluva mu pomůže vysvětlit chyby, kterých se možná dopustí. „Zatím podnikám dlouhou pouť, a až se vrátím do kláštera, pak teprve složím slib.“

„Ach.“ Annie si vzdychla. „Doufala jsem, že hledáš místo, kde bys mohl sloužit Bohu.“ Krátce pohlédla na muže, kteří popíjeli pivo před velkým krbem. „Opravdu bychom tady potřebovali svatého muže. Dunlochan směřuje ke hříchu a zlu.“

„Jakmile se vrátím, sdělím svým bratřím, co jsi mi právě prozradila, dítě.“

„Děkuji ti, otče. Ach, chtěla jsem říci pane. Co si budeš přát?“

„Jídlo, pivo a nocleh pro dnešní noc, děvče.“

Za chvíli dostal Lucas silné pivo, dušené maso přímo z krbu a kus teplého chleba. Dobré jídlo servírované v této krčmě bylo jedním z důvodů, proč byl tehdy v Dunlochanu a proč potkal Katherinu. Toho dne ho sem přivedl žaludek, pomyslel si hořce. Po pravdě ho zdržel v Dunlochanu tak dlouho, že se setkal s Katherinou, ale z cesty ho svedlo něco jiného. Stačil jediný pohled na její štíhlé tělo, dlouhé husté vlasy barvy sladkého jetelového medu a velké tmavomodré oči – a její šarm našel okamžitě odezvu v jeho ledví. Radoval se, že potkal dámu svého srdce, ale našel jen zradu a bolest.

Lucas tiše zaklel. Ta žena ještě neodešla z jeho života, z jeho mysli ani z jeho srdce. To ho však nezastaví a nezabrání mu v pomstě. Nebyl si zcela jist, jak ji vykoná, ale vykonají. Nejdřív přijdou na řadu muži, kteří se ho pokusili zabít, a pak žena, která vydala rozkaz.

Další, co padlo té noci za oběť, byla jeho víra v lidi. Tehdy ztratil schopnost posuzovat je a dělit na přátele a nepřátele. Lucas věřil, že Katherina je jeho druhou polovinou, ženou, jež se narodila pro něho. Místo toho mu málem přivodila smrt. Po takovém osudovém omylu pro něho bylo těžké správně posuzovat lidi. Přitom schopnost zjistit, komu je možno věřit a komu ne, je pro válečníka důležitá. Jak může být dobrým pánem Donncoillu, když nerozezná přítele od zrádce?

Popíjel pivo a prohlížel si muže u krbu. Byl si jistý, že alespoň jeden z nich tam té noci byl, ale mihotání plamenů mu znesnadňovalo vidět zřetelně jejich rysy. Jednoho si však všiml: pár jich bylo světlovlasých, jako většina Haldanů. Bylo mu záhadou, že si Katherina té noci najala žoldáky, ale její lidé by takového rozkazu možná neuposlechli. Pokud ti lidé byli najatí, bude jejich smrt bez následků, protože po ní nebude následovat pomsta.

Najednou vešlo do krčmy šest mužů a Lucas se napjal. Viděl jim dobře do tváří a každého z nich poznal. S obtížemi potlačil nutkání okamžitě popadnout meč a vrhnout se na ně. Mírně se zachvěl – vzpomínka na přepadení nyní ožila v jeho mysli i těle. Lucas si pohladil levou nohu, protože pod vlivem hrozných vzpomínek se ozvala bolest zlomených kostí. V pravé ruce mu začalo pulzovat, jako by si vzpomněla na každé jednotlivé kopnutí. V jizvě, která se mu klikatila po pravé tváři, ho píchlo a Lucas jako by znovu cítil ostří nože, jež se mu zařízlo do masa.

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. Věděl, že musí vzpomínky zatlačit někam dozadu, aby mohl jasně myslet. Bude-li jednat příliš zbrkle a vrhne se na muže s taseným mečem, pomstu, po níž toužil, nevykoná. Když si uvědomil, že se krotí i proto, že si netroufá šest mužů porazit přímým útokem, znovu tiše zaklel. Jeho důvěra v nově získané bojové zkušenosti nebyla zřejmě tak silná, jak se předtím domníval.

„Annie!“ zahulákal jeden z mužů a jeho kumpáni se posadili. „Pohni zadkem a přines nám nějaké pivo, děvko!“

Když se Annie blížila k mužům s holbami a džbánem piva, byla v jejích krocích váhavost. „Mlč, Ranalde,“ řekla. „Sotva jsem tě uviděla, byla jsem připravena vás obsloužit. Nemusíš mě urážet.“

Lucas se díval, jak se mladá žena ze všech sil snaží nalít každému muži do holby pivo, a přitom se vyhnout jeho nenechavým rukám. Na rozdíl od jiných dívek, které pracovaly v krčmách, Annie nebyla děvka, kterou by si host získal za minci nebo za dvě, ale muži s ní tak zacházeli. Když konečně odcházela od jejich stolu, byla rudá vzteky a v očích jí stály slzy hanby. Lucas se musel zhluboka napít silného piva, aby v sobě uhasil chuť vyskočit na její obranu.

Když procházela kolem jeho stolu, věnoval jí mírný úsměv a ona mu znovu naplnila holbu. Při pohledu na něho přivřela oči, mírně se zamračila a sevřela plná ústa.

„Už jsi tady někdy byl, pane?“ zeptala se a posadila se k odřenému stolu proti němu.

„Ne. Proč si to myslíš, dítě?“ zeptal se.

„Tvůj úsměv…“ pokrčila rameny, „… mi připadá známý.“

Lucas netušil, jak může být úsměv známý, ale vyvodil z toho, že by měl být opatrnější a už se neusmívat. „Možná vídáš málo úsměvů.“

„Určitě málo takových, které odhalují krásné bílé zuby.“

„To je požehnání, které jsem získal od své rodiny a Boha. A také si je pravidelně čistím.“

Přikývla. „Lady Katherina mě také naučila čistit si zuby.“

„Je to dobrá a požehnaná žena?“

„Byla, to ano.“

„Byla?“

„Ano, to ubohé děvče loni na jaře zemřelo.“ Pohlédla na muže, kteří s ní tak špatně zacházeli. „Tihle a dámy z panství tvrdí, že se má paní zabila, ale já jim nevěřím. Něco takového by nikdy neudělala. Ano, a ten hezký muž, který se jí dvořil, zmizel stejného dne jako ona. Nikdo neví, kam se poděl.“ Náhle se podívala na Lucase pozorněji. „Toho mi připomněl tvůj úsměv. Byl to hezký muž a moje paní s ním byla šťastná.“

Lucase vyvedla její slova z míry a jen přikývl. Netušil, co by měl říci, aby zlehčil srovnání, které právě od Annie vyslechl. Katherina je mrtvá! Ta zpráva ho zasáhla s takovou prudkostí, jako by do něho uhodil blesk. Chvíli nemohl popadnout dech. Přesvědčoval sám sebe, že ostré bodnutí žalu, jež jím projelo, ucítil proto, že ztratil možnost pomstít se té ženě za její zradu, ale slabý hlásek v jeho mysli s takovým vysvětlením nesouhlasil. Lucas ho však nemilosrdně umlčel.

„Je to hřích navštěvovat její hrob, když je pohřbena v neposvěcené půdě?“ zeptala se Annie.

„Ne, děvče,“ odpověděl a hlas měl trochu ochraptělý z pocitů, s nimiž bojoval. „Její duše potřebuje tvoje modlitby – dokonce víc než jiná, víš?“

Pomyšlení na to, že Katherina odpočívá v chladné zemi, bylo víc, než mohl Lucas snést, a proto se snažil myšlenku zaplašit. Také ignoroval otázky, co se mu začaly rojit v hlavě a vyžadovaly odpovědi. Nemohl uvěřit, že by se Katherina zabila, ale teď nebyl čas řešit takovou hádanku. Jakmile se pomstí mužům, kteří ho zbili, pak možná najde i pár odpovědí. Pomsta je však na prvním místě. Až se pomstí, zjistí pravdu o Katherinině smrti. Bez ohledu na to, co mu udělala, věděl, že by nikdy nenalezl klid, kdyby věděl, že její krásné tělo hnije v neposvěcené půdě.

„Myslíš, že by ses za ni mohl pomodlit, pane? Byl by to hřích?“

Lucas netušil a chvíli hledal odpověď. „Je mojí povinností modlit se za ztracené duše, děvče.“

„Mohu tě odvést na místo, kde je pohřbená,“ začala Annie, ale pak se zamračila, protože ke stolu přistoupil Ranald se dvěma kumpány. „Jestli chcete pivo, stačí požádat.“

„Přišel jsem se podívat, proč tady sedíš a povídáš si tak mile s tímhle mnichem,“ zavrčel Ranald.

„A co je ti po tom, hm?“

„Ztrácíš čas, když svádíš mnicha, děvče. Chceš-li chlapa, jsem mnohem schopnější uspokojit tvoje potřeby.“ Uchechtl se a jeho přátelé se halasně rozesmáli.

„Ale já jsem si jen chtěla popovídat s někým, kdo byl za hranicemi panství Haldanů,“ vykřikla. „S někým, kdo nepáchne, nekleje a nesnaží se mi dostat pod sukně.“ Náhle se začervenala a pohlédla na Lucase. „Promiň, že před tebou takto mluvím, pane.“

„Neomlouvej se, děvče. To by spíš měli ti, kteří tě k takové řeči svedli,“ chlácholil ji Lucas a podíval se na Ranalda.

„Ale no tak, jen jsem s ní trochu špásoval,“ houkl Ranald s pohledem upřeným na Lucase.

„Takhle tomu říkáš?“

„A co ty o tom můžeš vědět? Ty ses všeho vzdal kvůli Bohu! Nebo ne? Patříš snad k těm, kteří jedním koutkem úst skládají přísahy Bohu, a druhým svádějí holky?“

„Urazil jsi mou čest,“ řekl Lucas chladně. Přál si, aby Ranald odešel, protože měl nutkání potrestat ho hned. Všechny bolesti, jimiž trpěl během posledního roku, mu totiž vytanuly na mysli tak silně, že na ně nemohl přestat myslet. „Já jsem jen zpochybnil tvoji zručnost ve špásování.“

„To ano. A co vlastně děláš v Dunlochanu? Tady žádný klášter není.“

„Vykonává pouť, než složí slib,“ objasnila Ranaldovi Annie. „Nechej ho být a běž si užívat přátel a piva.“

„Moc pěkně ho obhajuješ, děvče. Jen bych rád věděl proč.“ Ranald se na Lucase zamračil. „Co skrýváš pod kutnou?“

Sotva si Lucas uvědomil, že je v nebezpečí, strhl mu Ranald kapuci a odhalil bohaté vlasy, které si Lucas z marnivosti neostříhal. Na okamžik na něho všichni zírali s očima rozšířenýma údivem a s otevřenými ústy. Lucas chvíli zvažoval, že na Ranalda zaútočí, ale zvítězil zdravý rozum. Ranaldovi přátelé vstávali ze židlí a blížili se k nim.

Lucas využil překvapení všech přítomných, kteří si asi mysleli, že před sebou mají ducha. Vyskočil, popadl sedlové vaky a rozběhl se ke dveřím. Vyrazil ven z krčmy, odbočil ke stájím, ale náhle se s trhnutím zastavil, protože ho kdosi chytil zezadu za kutnu. Zaklel, otočil se a kopl muže do tváře. Věděl, že už nestihne doběhnout ke koni, proto odhodil sedlové vaky a strhl si mnišský oděv. Než se Ranald se svými muži vyhrnul z krčmy, Lucas stál připraven k boji s mečem v jedné ruce a dýkou v druhé.

„Tak jsi to ty!“ vykřikl Ranald a vytasil meč. Přátelé ho obklopili z obou stran a postavili se před Lucase. „Máš být mrtvý. Shodili jsme tě z útesu a ležel jsi přece dole bez hnutí!“

„Ale nevrátili jste se, abyste se přesvědčili, jestli jsem tam zůstal, že?“ V Lucasově hlase zněla zlost.

„Proč bychom to dělali? Zbili jsme tě tak, že jsi krvácel z mnoha ran, a pak jsme tě shodili z útesu.“

Lucas pokrčil rameny. „Vstal jsem a odešel jsem domů,“ uchechtl se. Věděl, že členové rodiny by zaúpěli, kdyby slyšeli, jak zlehčuje trudnou cestu, kterou musel vykonat, než se vrátil na Donncoill.

„Dobře. Dnes už domů nedojdeš, chlapče.“

„Ne, mám v úmyslu přijet tam triumfálně na koni a nechat za sebou vaše hnijící mrtvoly.“

„Toho se nebojím.“ Ranald se ušklíbl a pohlédl na Lucasovu levou nohu. „Díval jsem se, jak jsi vybíhal z hospody. Kulháš jako starý muž. Přece jen ti po nás zůstalo něco na památku, mrzáku!“

Lucas přemohl vztek, který jím zalomcoval. Musí pomstu provést chladně, bojovat s čistou hlavou a promýšlet každý pohyb. Vinou tohoto muže se už nedokázal pohybovat s takovou přesností a hbitostí jako kdysi. Bylo pro něho těžké nevrhnout se na Ranalda a neproříznout mu rázem hrdlo. Tehdy se nemusel tak soustředit na ostatní, věděl, že se k nim stihne obrátit rychle a že je v jeho silách porazit všechny. Teď musel před tolika Ranaldovými muži pečlivě zvažovat každý pohyb, jestliže chtěl po souboji zůstat naživu.

„Můj malý nedostatek mi nezabrání, abych tě zabil,“ řekl Lucas skoro vesele, přestože si všiml, že ho muži začínají obstupovat.

„Ještě budeš arogantní,“ utrousil Ranald s úsměvem a zavrtěl hlavou. „Dobře, brzy se připojíš k té malé děvče a budeš ležet vedle ní v chladném hrobě.“

„Takže Annie mluvila pravdu, když říkala, že lady Katherina je mrtvá?“

„Ano, mysleli jsme si, že odešla s tebou. Hodili jsme ji z útesu do vody hned po tobě.“

To Lucase zmátlo, ale potlačil možné otázky.

Jak a proč Katherina zemřela, teď nebylo důležité. Zásadní bylo zůstat naživu. Rychle pohlédl ke krčmě a spatřil bílou tvář Annie a několika dalších Haldanů, kteří je pozorovali a poslouchali. Ale Ranald mluvil tiše, takže ho neslyšeli. Lucas doufal, že pokud se mu podaří souboj vyhrát, zjistí, co se s Katherinou stalo. Nebyl si jistý, proč to chce vědět, ale teď neměl čas řešit hádanky.

„Nepředpokládám, že bys měl odvahu čelit mi tváří v tvář, kdyby tě nechránila tvoje družina,“ křikl Lucas a připravoval se na nadcházející boj.

„Nazýváš mě zbabělcem?“ vyštěkl Ranald.

„Potřeboval jsi skoro dvanáct mužů, aby mě zajali, ubili mě v noci téměř k smrti a svrhli z útesu, a pak jsi zavraždil slabou neozbrojenou dívku. Ano, věř, že tě nazývám zbabělcem, a buď si jistý, že si to označení zasloužíš.“

„Bude pro mě potěšení zabít tě, ty blázne.“

Lucas se rozhlédl po mužích, kteří ho obstoupili, a najednou měl pocit, že ho čeká rychlá smrt, ale pak se napřímil. Dříve se již do podobné situace dostal několikrát, a vyšel z ní téměř nezraněn. Potřeboval jen ukázat aroganci, která Ranalda tak rozčilovala. Měl sice dojem, že mu srdce bije příliš rychle a nahlas, uchlácholil se však, že si to jen představuje, a přesvědčil sám sebe, že zvítězí. A jestli se mu to nepodaří, vezme s sebou do hrobu tolik mužů, kolik jen dokáže. Tentokrát je přijde draho, že ho napadli.

2. KAPITOLA

„On žije?“ Katherina zírala na mladého Thomase, jako by nevěřila svým uším. Snad se ten chlapec nepomátl! Lucas nemůže být naživu. Když ho Ranald s najatými vrahy svrhl z útesu, krvácel a byl celý polámaný. Pád z výšky mohl vážná zranění jen zhoršit. Těsně předtím, než shodili z útesu ji, zahlédla na okamžik Lucasovo bezvládné tělo ležící na kamenitém břehu jezera, jehož vody se vzpínaly v ostrém větru do vysokých vln. Ona sama málem zahynula při pádu do jezera, a to nebyla zraněná. Dokonce, i když bojovala ve studené vodě o přežití, dívala se po Lucasovi, ale neviděla ho.

„Ten muž má stejné oči, má paní,“ pokračoval Thomas. „Ano, dokonce i stejný hlas. Vybavuji si ho úplně jasně, ačkoli se zdá, že on si na mě nepamatuje. Ale musí to být on.“

„No, taky jsi za poslední rok pěkně vyrostl,“ zamumlala Katherina, ale stále ještě nemohla uvěřit.

„Neříkal nám sir Lucas, že měl dvojče?“ zeptal se William. Přistoupil ke Katherině a konejšivěji položil ruku na rameno.

Katherinu zalila při slovech jejího pobočníka vlna zklamání, ale přikývla v tichém souhlasu. „Ano, bratrance, měl. Jeho bratr se jmenoval Artan a Lucas říkal, že jsou k nerozeznání, mají stejný hlas a také stejně dobře bojují. Musel to být on. Jeho rodina konečně přišla, aby ho vyhledala, nebo pomstila.“

„Ale má paní, neříkala jsi nám, že Ranald nebo jeho žoldáci řízli sira Lucase do tváře?“ zeptal se Thomas.

„Ano,“ zašeptala Katherina, posmutnělá ze vzpomínek na ten den.

„Dobře, ten muž měl na tváři jizvu a také trochu kulhal, jako by měl strnulou nohu.“

„Přesto by to mohl být jeho bratr.“ To, že by oba muži utrpěli podobná zranění, by musela být velká náhoda, ale Katherina se nechtěla upínat k naději, že Lucas přežil a vrátil se k ní.

„Ranald a jeho psi věří, že je to sir Lucas, a tentokrát ho chtějí opravdu zabít.“

„Ať je ten muž kdokoli, pomůžeme mu, aby ho ti darebáci nepřipravili o život. Záhadu jeho totožnosti můžeme vyřešit později. Thomasi, jdi rozhlásit, že přijedeme, ať jsou na nás všichni připraveni.“

Katherina potlačila prudké rozčilení, které ji ovládlo, a vybrala si šest mužů. Všichni si oblékli dlouhé černé pláště, obličeje si zahalili širším pruhem tmavomodré lněné látky, hlavu skryli pod kapuci a nasedli na koně. Tohle sice neplánovali, když se té noci shromáždili, ale nemohou dovolit Ranaldovi a jeho žoldákům, aby cizince zabili.

Zatímco Katherina jela v čele své družiny rychlým cvalem k vesnici, bojovala s klamnou vírou, kterou v jejím srdci probudil mladý Thomas. Snažila se zbavit se marných nadějí už před rokem, kdy Lucasovo tělo nebylo na kamenitém břehu jezera nalezeno. Chtěla mu vypravit řádný pohřeb. Potřebovala prožít dlouhý a smutný čas, aby zapomněla na otázky, které ji hnětly a kvůli nimž odmítala přijmout životní ztrátu. Trápilo ji také, že ho jeho rodina nikdy nehledala. Tyto dlouho ignorované a nezodpovězené otázky se nyní znovu prodraly na povrch a Katherina se ze všech sil snažila na ně nemyslet. Teď by jí mělo záležet na tom, že se Ranald a jeho muži znovu objevili, aby zabíjeli, a ona si přísahala při otcově památce, že Ranaldovo vraždění ukončí jednou provždy.

Ještě důležitější bylo dokázat, kdo dává Ranaldovi a jeho družině rozkazy. Katherina si byla jistá, že to je její nevlastní sestra Agnes, ale potřebovala nezvratný důkaz. A ten získá velmi těžko. Nikdy si nemyslela, že je její nevlastní sestra tak vychytralá. Katherinina satisfakce přijde, až bude Agnes v pasti, až ji zaženou do kouta a ona bude bezmocná stejně, jako je teď Katherina. Agnes ještě nenašla svého manžela, kterého jejich otec tak nenáviděl a jenž jednoho dne zmizel. Až se najde jeho mrtvola a Agnes bude prohlášena vdovou, nebude se smět dožadovat práva na Dunlochan. Obě byly zataženy do bitvy o dědictví, jež vysávala z Dunlochanu veškerou radost a prosperitu.

Podmínky ustanovené v otcově poslední vůli byly ponižující a výsledky jejich dodržování katastrofické. Katherina nenáviděla pomyšlení, že pět starců, určených jejím otcem, mělo rozhodovat o tom, koho si vybere za manžela. Uráželo to její hrdost. Fakt, že ji a všechny, kdo ji podporovali, vlastně otec odsoudil k smrti ještě dřív, než vychladl, ji nutil stále přemýšlet o tom, proč to udělal. Buď byl úplně slepý vůči Agnes a neviděl v ní žádné nebezpečí, nebo při svém pohrdání vůči ženám považoval za nemožné, že by mohlo dojít k bitvě o pozemky a peníze, které po sobě zanechal. Možná nebyl láskyplným otcem, ale vždycky ho považovala za dobrého vůdce klanu a chytrého muže. Instrukce týkající se rozdělení Dunlochanu po jeho smrti ji nutily přemítat nad tím, jestli ho choroba nepřipravila o rozum.

Z úvah ji vytrhlo řinčení mečů. Dala mužům signál, aby zpomalili. Dokonce i ve světle soumraku viděla před krčmou muže, obstoupeného sedmi dalšími. Ranald nikdy nebojuje čestně, pomyslela si. Použila pár smluvených gest a tiše naznačila bojovníkům, jak mají postupovat. Jejich největší výhodou v následující bitce byli koně. Málo mužů se dokáže ubránit nepříteli na běžícím koni. Katherina, spokojená, že družina pochopila, co mají dělat, upřela pohled na muže uprostřed kruhu a polekala se, jak moc jí jeho černé dlouhé vlasy připomněly Lucase. Raději pobídla svého koně do cvalu.

Lucas zaklel, protože jeden žoldák stojící za ním, mu sekl po zádech a málem ho zasáhl. Jen s námahou uskočil a vyhnul se zranění. Určité uklidnění nacházel ve skutečnosti, že pár jeho nepřátel už krvácí, ale nemohl opominout, že krvácí také. To, že byl ještě naživu, dokazovalo, že staré bojové zkušenosti nezapomněl, UŽ však nebyl tak hbitý jako dřív.

Když vyrazil útočníkovi z ruky meč, uvědomil si, že údery, které slyší, nejsou údery jeho srdce nebo bušení v hlavě. Muž, kterého právě odzbrojil, se najednou zarazil v pohybu, kterým mu chtěl vyrvat meč, udiveně rozevřel oči a zíral na něco za Lucasem. Tvář měl bílou jako křída. Ostatní vypadali stejně vyděšeně. I Aicas se ohlédl a zajíkl se překvapením.

Přímo k nim se řítilo sedm jezdců na mohutných koních. Všichni drželi stejné tempo. Jeden jel vpředu a ostatní v řadě za ním. Lucas pozoroval, jak se vyrovnaná řada pomalu prohýbá jakoby do tvaru luku, a uvědomil si, že jezdci chtějí obklíčit jeho nepřátele a zabránit jim v útěku. Jediné krátké narušení úžasného manévru nastalo, když se jeden z jezdců sehnul a zvedl ze země sedlové vaky, které Lucas předtím odhodil. Vůdce však nezaváhal a jel přímo k němu.

Na chvíli to vypadalo, jako by se čas zpomalil. Lucas viděl, že jeho nepřátelé reagují na nenadálý útok pomalu, jako by se pohybovali v hustém blátě. Všiml si, že jezdec, který k němu míří, je menší než ostatní. Všichni měli na sobě tajuplné černé pláště, jež za nimi vlály. Tváře mužů halily modré roušky. Byl na ně krásný a zároveň strašidelný pohled. Jeho nepřátelé se zoufale pokoušeli bránit a Lucas uslyšel řinkot mečů.

Lucas hledal cestu k úniku, když tu si všiml, že první jezdec zpomaluje. Velký černý hřebec, na němž seděl, zastavil před Lucasem a jezdec zvedl překvapivě malou ruku v kožené rukavici. Vypadá to, že budu zachráněn, pomyslel si Lucas.

„Pojď sem, než si někdo z těch zbabělců uvědomí, že jsem velmi snadným terčem,“ vykřikl jezdec.

Navzdory tomu, že jezdcův hlas zkreslovala rouška, která mu kryla obličej, Lucas pocítil záchvěv poznání. Chtěl vidět jezdcovy oči, ale kapuce z černého pláště zastiňovala horní část tváře, která nebyla maskována modrou rouškou. Chytil se jezdcovy natažené paže a vyhoupl se do sedla. Zachránce tiše zamručel a chvíli bojoval, aby se udržel v sedle, ale Lucas byl oslněn silou, která z něho vyzařovala.

„Můj kůň…,“ začal Lucas.

„Bude o něho dobře postaráno,“ odpověděl jezdec a pobídl koně do cvalu.

Lucas objal jezdce oběma pažemi kolem pasu. Jeho zachránce byl překvapivě štíhlý. Lucas se zamračil, protože něco na tom mladíkovi bylo znepokojivě známé. Dokonce i vůně štíhlého jezdce podráždila jeho vzpomínky. Doufal, že hádanka bude brzy vyřešena.

Na krátký okamžik si Lucas pomyslel, že sice unikl nebezpečí, ale hned se slepě vrhl do dalšího. Pak však podezření rychle zahnal. Kdyby mu ti lidé chtěli ublížit, nechali by ho bez pomoci. Netušil, proč se namáhali zachránit ho, ale věří, že se brzy všechno dozví. Možná právě teď získal spojence pro svoji pomstu. Nechtěl, aby se rodina zapletla do jeho plánů, ale poněvadž to vypadalo, že tihle jezdci jsou nepřáteli jeho nepřátel, neviděl důvod, proč by se k nim nemohl připojit a hledat u nich pomoc.

Katherina se snažila soustředit na jízdu mezi stromy v šeru končícího dne. Veškerou pozornost upjala k tomuto cíli, neboť to byl jediný způsob, jak ovládnout city, které se v ní probudily. Kdyby se nepřemáhala, zastavila by, aby se ujistila, že za ní opravdu sedí Lucas. Tato chvilka by je však všechny mohla uvrhnout do nebezpečí. Nepochybovala, že Ranald a jeho muži je pronásledují.

Když uviděla, že to skutečně Lucas bojuje s Ranaldem o život, málem vykřikla radostí. Naštěstí v ní převážil zdravý rozum. Ranald možná nevěděl, že Lucas přežil, ale stále se domnívá, že ona je mrtvá. To posilovalo možnost, že Katherina vyhraje válku s Agnes.

V mysli a v srdci jí stále vířily silné pochybnosti. Bylo obtížné uvěřit, že Lucas přežil strašný boj, v němž utrpěl spoustu zranění a pád z útesu na břeh jezera. Věděla, že musel být polámaný, tak jak se mohl zachránit? Ale oči jí potvrdily, že je to opravdu Lucas Murray. Všechno, od hlasu až k důvěrnému pocitu jeho těla, tisknoucího se k jejímu v sedle, jí říkalo, že je to on.

Jedna otázka ji stále trápila, když už jen William pokračoval vedle ní, a ostatní muži se rozjeli do všech stran, aby zmátli nepřátele šesti různými směry k pronásledování. Proč se ji Lucas nepokusil najít, alespoň aby se ujistil, že je naživu? Z krátkého pohledu na něho poznala, že k uzdravení zřejmě potřeboval dlouhou dobu, a to vysvětlovalo, proč se nevrátil do Dunlochanu. Nevysvětlovalo to však, proč ji nechal po sobě truchlit. Vždyť musel vidět, že truchlit bude. Možné odpovědi na tuto otázku byly mrazivé a ona je raději rychle odehnala. Lucas ji znal velmi dobře. Nemohl přece věřit, že měla s útokem na něho cokoli společného.

Vtom uviděla starého lana a rychle trhla uzdou, zastavila koně a seskočila na zem. Lucas mírně zakolísal a ona musela odolat nutkání přiskočit mu na pomoc. Raději se obrátila ke starému Ianovi a podala mu uzdu. William udělal totéž.

„Slyšel jsem, že přišel nějaký mnich,“ řekl starý lan a pohlédl Lucasovi do tváře.

„Ano, a chtěl se nechat zabít Ranaldem,“ ušklíbla se Katherina. „Proto jsme tě dnes večer povolali. Doufám, že jsme tě nevyrušili při večeři.“

„Žena mi jídlo schová. A teď už běžte, ať vás nenajdou.“

Katherina viděla, že William zametá stopy olistěnou větví, a přikývla. „Až pronásledování skončí, někdo z našich koně nakrmí.“

„Není třeba. Mám krmení dost. Šťastnou cestu.“

„Tobě také.“

Starý lan odváděl zvířata pryč a William ho následoval a zametal stopy, které za ním zůstávaly. Katherina tiše pokynula Lucasovi, aby ji následoval, a rozběhla se ke starému kostelu, který byl jednou z jejích skrýší. Jen jednou se ohlédla, aby zjistila, že Lucas ji bez obtíží následuje. Trochu napadal na nohu, ale pohyboval se rychle a nevypadal, že by měl bolesti. Později se budou moci radovat, že se opět setkali.

Lucas byl ohromen. Množství stop, které budou muset nepřátelé sledovat, člověk, který odvedl koně do bezpečí, zametání stop a sehraná družina. Uvědomil si, že tito lidé dělají svoji práci – ať je jakákoli – už dlouho. Bylo jasné, že mají plnou podporu většiny obyvatel Dunlochanu. Lucas měl pocit, že se včlenil do společenství, které nedrancuje a neloupí. Kdyby to byli jen loupežníci, bylo by podivné, proč se zdržují blízko těch, které oloupili a s nimiž bojovali. Uvědomoval si, že v tom musí být něco komplikovanějšího a nebezpečnějšího než pouhé loupení jídla a peněz.

Když rozeznal zříceninu kamenného kostela, oči se mu rozšířily překvapením. Lucas se ohlédl za mužem, který běžel za nimi a táhl za sebou větev, jíž maskoval stopy. Muž upíral pohled na kostel, nerozhlížel se a nepátral po skrytých nepřátelích. Zdálo se, že opravdu míří ke kamenné budově bez střechy. Lucas mlčel a připomínal si, že tito lidé ho zachránili před Ranaldem s obdivuhodnou zběhlostí a každý jejich pohyb odhaloval pečlivé plánování. Takoví lidé nepotřebují příliš nápadné skrýše.

Jakmile vstoupili do kostela, jeho dva kumpáni v pláštích se zastavili. Lucas se s ulehčením nadechl. V noze mu pulzovala bolest, ale přinutil se nevnímat ji. Rozhlédl se a uvědomil si, že kostel je velmi starý a že byl postaven, aby překonal věky, přestože už neměl střechu. Kamenné stěny zdobily malby, zřejmě křesťanské, třebaže některé měly pohanská témata. Lucas pozoroval, jak vyšší z obou zachránců vstoupil do temného kouta, přitiskl dlaň na tvář, která patřila jednomu z dvanácti apoštolů, a silně zatlačil. Ozval se skřípavý zvuk a Lucas se ulekl, protože kámen se pohnul. V podlaze pod ním se objevila velká černá díra.

„Katakomby?“ zeptal se Lucas tiše a přistoupil blíž.

„Ano,“ odpověděl menší muž a zapálil louč. „Je to dokonalé bludiště.“

„A tohle je jediná cesta dovnitř i ven?“ zeptal se Lucas. „Ne, existují ještě další dva vstupy.“

To byla dobrá zpráva, ale přesto Lucase nezbavila tísně. Nenáviděl malé uzavřené prostory. Obával se, že jeho tíseň ještě vzroste, bude-li muset procházet tímto podzemním bludištěm. Napjal se a následoval malého zachránce do tmy. Sestupoval dolů po dřevěném žebříku, aniž projevil rozpaky. Když větší muž zasunul kámen a následoval ho, Lucas potlačil nutkání vyšplhat po žebříku zpět na vzduch.

Louč, kterou nesl malý jezdec, ozařovala v černočerné tmě jen malý prostor. Lucas vydechl ulehčením, když větší muž zapálil druhou louč a podal ji svému malému průvodci. Rozhlédl se a zjistil, že je ve velké hrobce. V duchu zaklel. Ačkoli nebyl pověrčivý, doufal, že se tam nezdrží dlouho. Navzdory svému odporu k malým tmavým prostorám pocítil téměř ulehčení, když se otevřely další tajné dveře a oni začali scházet dolů po příkrých kamenných schodech.

Pod schody prošli několikametrovým úzkým tunelem a vstoupili do velké podzemní síně. Byly tam stoly s lavicemi, v krbu uprostřed místnosti planul oheň a vedle bylo místo pro spaní. Lucas pozoroval své průvodce, kteří zapálili další louče. Podíval se nahoru a ve skalnatém stropu spatřil dva otvory, kterými vycházel kouř a dovnitř proudil čerstvý vzduch. Buď si tihle lidé vybudovali pohodlnou skrýš usilovnou prací, nebo to udělali kdysi dávno svatí muži, kteří kostel obývali.

Lucas se podíval na své průvodce a okamžitě zapomněl, že se chtěl zeptat na další cesty ven. Průvodci si svlékli pláště a sňali roušky, které jim halily tváře. Menší nebyl mladík. Lucas znal dlouhé husté vlasy medové barvy až příliš dobře. Díval se na Katherinin sladký obličej. Viděl úsměv a velké tmavomodré oči zářící štěstím a pocítil ohromnou radost. Najednou se mu vynořily vzpomínky na dobu, kdy byli spolu, připomněl si sladkost jejích polibků a měkkost těla. Ale to byla lež, napomenul se a náhle zahnal všechny stopy radosti, kterou při pohledu na ni pocítil. Jen předstírá, že ho ráda vidí.

„Pověděli mi, že jsi mrtvá,“ řekl.

Chlad v jeho hlasu Katherině zabránil skočit mu do náruče. Na okamžik spatřila v jeho krásných stříbřitě modrých očích radost, údiv a srdečnost, ale teď to bylo pryč. Najednou byl Lucas odtažitý, chladný, a dokonce rozzlobený. Přepadla ji tíseň. Jejich setkání neproběhlo tak, jak si představovala.

„Ano, ale naštěstí se těm bastardům nepodařilo mě zabít.“

„A proč by tě také měli zabíjet? Snad jsi jim neodmítla zaplatit za dobře vykonanou práci?“

„Zaplatit za dobře vykonanou práci? Ty si myslíš, že jsem to byla já, kdo jim nařídil, aby tě zbili?“

Lucas pokrčil rameny. „Zdálo se mi, že tě to nepřekvapilo.“

„Chytili mě stejně jako tebe. Řekli mi, že tě nezabijí, jestli budu jen mlčky stát a nebudu se vzpouzet.“ Lucasovo pohrdavé odfrknutí ji hluboce ranilo.

„Vždyť jsi ani neprotestovala, když mě shodili z útesu!“

„Byla jsem úplně bez sebe! Než jsem si uvědomila, že tě opravdu chtějí zabít, bylo už pozdě na cokoli, i na protesty. Najednou jsi byl pryč.“

V jejím hlase znělo něco, co Lucase rozčilovalo. Neprojeví slabost, nedovolí slzám, které stály v jejích nádherných očích, aby mu obměkčily srdce a znovu z něho udělaly blázna. Důležité bylo zjistit, proč ho tentokrát zachránila, když se ho před rokem pokusila zabít.

„Nemohu uvěřit, že ses domníval, že jsem měla něco společného s útokem proti tobě. Z jakého důvodu bych něco takového dělala?“

„Z obvyklého – ze žárlivosti.“

„Ze žárlivosti? Myslíš, že bych byla kvůli žárlivosti schopna zabít muže?“

„Dala jsi to velmi jasně najevo. O pár hodin dřív jsi byla zlostí bez sebe nad tím, že mě Agnes svádí, protože jsi věřila, že já její pochybnou pozornost vítám.“

„Ale kvůli tomu bych tě nikdy nenechala zbít, a dokonce zabít!“

„Tak jaký jsi měla důvod?“

Katherina na něho zírala a nemohla pochopit, jak si o ní může myslet něco takového. A pak se bolest, kterou jí svým podezřením způsobil, obrátila v hněv. Po takovém muži truchlila! Rok ho oplakávala, až z toho zeslábla a onemocněla, a on si celou dobu myslel, že ona je příčinou jeho zranění a téměř jisté smrti! Soudil lak bez jakéhokoli důkazu.

„Za svou nedůvěru si to nezasloužíš, ale já ti teď řeknu pravdu. Neměla jsem nic společného s tím, co se stalo. To Agnes přikázala, aby tě chytili. Slíbili mi, že tě nezabijí, budu-li zticha a nebudu prosit, plakat nebo se pokoušet o cokoli, co by ti mohlo pomoci. Chovala jsem se přesně tak, jak žádali, protože jsem chtěla, abys zůstal naživu. Pak tě svrhli z útesu. Než jsem pochopila, že neměli v úmyslu nechat tě žít, hodili mě za tebou. Agnes si nepřála jen tvoji smrt, ale i mou.“

„Zdá se, že ses docela uzdravila.“

Katherina se na něho najednou dívala jako na cizího a Lucas posmutněl. Měl pocit, že právě zranil její srdce, ale nechápal nic. Když ho bili, jen se mlčky dívala, oči měla suché a vůbec neprotestovala.

„Možná to zašlo dál, než jsi plánovala,“ začal, ale umlčel ho prudký pohyb její ruky.

„A ty jsi mě možná vůbec neznal. Zřejmě jsem právě strávila dlouhé měsíce zavalena žalem nad ztrátou něčeho, co ve skutečnosti neexistovalo.“

Než mohl Lucas odpovědět a ublížit jí ještě víc, vyšla Katherina ze síně a nechala ho samotného s členem své družiny, který na něho hleděl dost nepřátelsky.

3. KAPITOLA

Lucas se mračil na muže, jenž seděl u krbu vedle něho. Jediné, co po odchodu Katheriny řekl, bylo: Jsem William a myslím, že jsi příliš hloupý na to, aby sis zasloužil naši záchranu. Ačkoli tato urážka bolela, Lucas obdivoval jeho loajalitu. Mlčení však začínalo být nesnesitelné. Lucase napadala spousta otázek, na něž hledal odpovědi, a začínalo být zřejmé, že se Katherina hned tak nevrátí, aby mu je dala.

„Kam šla?“ zeptal se nakonec.

„Pryč od tebe,“ odpověděl William, aniž se na něho podíval, a dál vyřezával něco ze dřeva.

„To vím moc dobře, ale kam mohla jít? Je zde takových místností víc?“

„Tady dole jich je mnoho. Některé jsou obrovské, jiné spíš jen výklenky ve skalní stěně. Chodby a jeskyně protkávají celý kopec a některé vedou až k dunlochanskému sídlu.“

„Je to jedna velká skrýš.“

„Ano. Nejdřív sloužila svatým mužům, kteří zde kdysi žili, a dnes je útočištěm lidí věrných Katherině. Myslím, že vznikla spojením toho, co tu bývalo odjakživa, čili přirozených jeskyní, a mnoha let těžké práce. Tahle země dává lidem hodně důvodů, proč hledat bezpečné skrýše.“

„To je pravda. Takže proč vy se tady ukrýváte?“

„No…“ William na něj vrhl krátký pohled a výraz v jeho očích nebyl zrovna přátelský. „Určitě to není kvůli tobě nebo kvůli tomu, co si myslíš, že udělala.“

„Ty jsi ji toho dne neviděl. Neviděl jsi, jak klidně se dívala na to, jak do mě Ranaldovi psi kopou a mlátí mě. Řekli mi, že jim to nařídila. Sám Ranald mi to zašeptal do ucha, když mě řízl do tváře. Prozradil mi, že to byl Katherinin plán. Chtěla se ujistit, že už nebudu tak hezký a nebudu dál lámat dívčí srdce.“

„A ty věříš padouchovi, jako je Ranald, víc než lady Katherině? Sakra, myslím, že tě ten bastard nakopl do hlavy pořádně, abys už nikdy nebyl při smyslech.“

„Pokud je Katherina tak nevinná, proč neposlala mému klanu zprávu o tom, co se mi stalo?“

„Aby je rozhněvané přivolala na lidi z Dunlochanu? Na nevinný lid, který s tím neměl nic společného? Domnívala se, že jsi mrtvý, a věděla, že klan Murrayů by mohl požadovat krevní mstu. Lidé z Dunlochanu by zaplatili za to, že tě zabili právě tady. Mou paní velmi překvapilo, že tě tu nehledal ani jeden člen tvé rodiny.“ William se přestal zabývat dlátem a vrhl na Lucase pronikavý pohled. „Jak to, že jsi přežil? A jak ses odtamtud dostal?“

„Umím plavat.“

„Ale Katherina říkala, že jsi měl zlomenou nohu.“

„Ano, ale člověk dokáže překonat hodně bolesti, aby se neutopil. Vylezl jsem z vody a odplazil se do houští. Tam jsem se nějak postaral o utržené rány a zamířil jsem domů. Cestou jsem narazil na dobré lidi, kteří mi pomohli.“ Lucas pokrčil rameny, protože nerad vzpomínal na strastiplnou cestu plnou bolesti, kdy se cítil bezmocný, protože nebyl ozbrojen a nemohl si ani ulovit něco k snědku. Také se mu nechtělo vysvětlovat, že bratr ho našel díky snu, který se mu zdál, protože mnoho lidí nevěřilo, že mezi nimi existuje tak těsné pouto. „Neslyšel jsem, že by mě Katherina hledala, a přitom bylo snadné vystopovat mě a dostihnout.“

William zavrtěl hlavou. „Má pravdu, když říká, že ji vlastně neznáš. Neslyšel jsi, že ji také hodili do jezera? Ach, vidím, že o pravdivosti jejích slov pochybuješ. Přesto ti povím její příběh.“

„Hodili ji do jezera hned po tobě. A protože je tak křehká a štíhlá, hodili ji dál než tebe a ona spadla do hluboké vody. Když klesala ke dnu, narazila na skálu. Málem se utopila. Protože věděla, že se těm psům nesmí ukázat, plavala pod vodou co nejdál a ukryla se v pobřežní jeskyni. Málem tam zemřela. Našli jsme ji za dva dny vysílenou a v horečkách. Volala tvoje jméno, ale samozřejmě jen proto, aby se ujistila, že jsi zemřel.“

Lucas pozvedl jedno obočí a na Williamovu uštěpačnost nereagoval. V duchu si přál, aby William pokračoval.

„Poslala nás za tebou, přála si, abychom tě našli,“ promluvil konečně William. „Nám se tě však najít nepodařilo. Trvalo to dva měsíce, než se konečně uzdravila. Ta horečka ji málem zabila. První tři týdny se všechny její myšlenky upínaly k tobě. Neustále trvala na tom, abychom tě hledali, a zároveň jsme měli všude rozhlásit, že zemřela.“

„A proč vůbec hrajete tuhle hru?“

„Co třeba proto, že ji chtěl někdo připravit o život?“

Williamův sarkasmus Lucase dráždil a vyvolával v něm hněv, ale snažil se ho překonat. Konečně získal nějaké odpovědi. Možná nebyly pravdivé, ale o tom popřemýšlí později. Právě teď potřeboval zjistit, do čeho to vlastně spadl.

„A kdo chtěl podle ní její smrt?“ zeptal se.

„Její hříšná nevlastní sestra, prokletá Agnes. Ta ji chtěla nechat zabít.“

„A proč?“

„Copak ti lady Katherina nepověděla o poslední vůli jejího otce a o rozkazech, které vydal těsně před smrtí?“

„Ne.“

William si vzdychl a zavrtěl hlavou. „Možná že kdyby ti o nich pověděla, nebyl bys tak skálopevně přesvědčen, že ona najala muže, kteří tě přepadli. Starý pán, Katherinin otec, vybral pět zemanů do Rady, jež měla po jeho smrti schvalovat možné ženichy obou sester. Pokud zemani ženicha neschválí a děvče se za něho přesto provdá, přijde o veškerý majetek. Dostane jen malou část neúrodné země na západním okraji dunlochanského panství a velmi malé věno. Druhé dívce připadne zbytek. Není pochyb, že tebe by Rada schválila jako vhodného manžela pro naši lady, takže Agnes se tě chtěla zbavit. Ani teď nechápeš, že naše lady neměla důvod se tě zbavovat, když sis ji mohl vybrat za svou ženu?“

„Ano, ale také vím, že Katherina mohla chtít moji smrt, pokud si myslela, že stojím o Agnes.“

William procedil mezi zuby zaklení, ale pak pokrčil rameny a obrátil svoji pozornost k práci se dřevem. „Jak jsem řekl, začínám si myslet, že je škoda, že jsi zůstal naživu. Konec konců, kdyby si naše lady opravdu přála tvoji smrt, stačilo jen, aby tě nechala napospas Ranaldovi a jeho psům. Ti mohli zdárně dokončit, co začali před rokem. Možná by ses nad tím mohl zamyslet.“

Lucas už o tom přemýšlel, ale Williamovi se nepřiznal. Byla tu jedna záležitost, která v něm udržovala pochybnosti o Katherinině vině a trápila ho. To, co pro něho dnes udělala, nezměnilo jeho názor na to, co udělala před rokem. Možná ji celý rok sžíral pocit viny a lítost. Lucas věděl, že teď zůstane s Katherinou a jejími muži, a měl v úmyslu využít společně stráveného času k tomu, aby nalezl odpovědi na své otázky a odhalil pravdu.

Katherina unavená pláčem vstala z postele a opláchla si tvář studenou vodou. To by bylo to poslední, aby Lucas věděl, že plakala! Stále byla jeho obviněním zcela zdrcená, ale odmítala mu dát najevo, jak hluboce ji zasáhlo.

V žaludku jí kručelo. Měla hlad a věděla, že se bude muset vrátit do velké síně a něco sníst. To znamenalo, že bude opět v Lucasově společnosti. Bála se toho. Bolest byla ještě příliš živá a stejně tak hněv, který v ní jeho obvinění probudilo. Bylo jasné, že jeho sladké polibky a nespoutaná vášeň byly falešné, protože kdyby byly upřímné, nikdy by ji nemohl obvinit. Asi by dokázala pochopit a odpustit drobné pochybnosti, ale ne jednoznačné I chladné odsouzení. Ani na chvíli nezaváhal. Katherina pochybovala, že by s ním pohnuly jizvy, kdyby mu je ukázala. Věřila inu na život a na smrt, a teď si byla jistá, že on jí nevěřil vůbec. Co teď?, uvažovala a nalila si víno. Napila se a začala přecházet po své malé komůrce. Přemýšlela o tom, jak by se měla k Lucasovi chovat. Nejdříve ji napadlo, že si ho prostě nebude všímat. Odstřihne ho proto, že její nevšímavost by ho asi rozčilovala, ale Katherina věděla, že by nebyla schopna dodržovat své předsevzetí příliš dlouho. Ani s Agnes jí předstíraná nevšímavost nikdy dlouho nevydržela, a to v ní nevlastní sestra dokázala probudit velkou nevraživost.

Zůstaly jí dvě možnosti: buď dá Lucasovi najevo hněv a nedůvěru, nebo se ho pokusí přesvědčit, že se zmýlil. První možnost by jí možná poskytla uspokojení, vždyť ji pokořil muž, jemuž dala srdce i nevinnost. Zároveň by to ovšem způsobilo těžkosti jejím přátelům. Druhá by zase zraňovala její pýchu. Proč by měla Lucase přesvědčovat o pravdě jen proto, že on je vůči ní slepý? Samozřejmě – až se nakonec pravdy dobere, ona bude mít pocit zadostiučinění. Muži se tak neradi mýlí, říkala si a doufala, že Lucas bude trpět hodně, protože kdysi pro sebe něco znamenali.

„Moudřejší bude na minulost zapomenout,“ zamumlala.

Zejména proto, že byla velmi zklamaná. Nechtěla se vzdát toho, co spolu zažili. Chtělo se jí plakat, ale nemilosrdně potlačila lítost a přinutila se čelit skutečnosti. Lucasova láska, v niž věřila, mohla být také vylhaná. Katherina věděla, že ho milovala a stále miluje, přestože to svědčí o tom, jak je bláhová. Ale to, co považovala za jeho lásku, nebylo nic víc než vášeň – a ona se jí ráda poddala. Ale i kdyby tušila, že ji Lucas nemiluje a že ji brzy opustí, určitě by ho nenechala zabít. To by měl vědět. Skutečnost, že ji zná tak málo poté, co se spolu milovali, ji zraňovala. Teď musí pochybovat o krásných slovech a vřelých polibcích, které uchovávala ve vzpomínkách jako poklad v naději, že oslabí její žal.

„Zatraceně, chodím pořád sem a tam, a zatím jsem se pro nic nerozhodla,“ vyhrkla rozdurděně a rychle dopila víno.

Až znovu stane před Lucasem, musí mít přesný plán. Kdyby mu dokázala, že se mýlí, a přijala jeho omluvu, bylo by to pěkné, ale to jí nestačí. Kdyby se jí omluvil a litoval, nebude vědět, jak dál. Bitva s Agnes, Ranaldem a jejich přívrženci ještě není u konce, ale ona s Lucasem by se možná začali zabývat jeden druhým s vášní, kterou k sobě cítili dřív.

Stále ho milovala a chtěla, to nemohla popřít. Nechtěla si lhát. Ačkoli už teď pochybovala o Lucasových citech před rokem, věděla, že i když ji tak hanebně obvinil, nezabil její lásku ani touhu po něm. Mrazilo ji při pomyšlení, že se lásky k němu nezbaví. Dokonce i teď se chvílemi šálila myšlenkou, že došlo k nějakému politováníhodnému omylu, a že až se s ní Lucas setká, omluví se jí, vezme ji do náruče a slíbá z ní veškerou bolest.

„Jsi hloupá,“ napomenula se a pohlédla k velké síni.

Znovu si uvědomila, že by chtěla být v jeho náruči. Kdyby jí uvěřil a omluvil se, nebylo by důvodu, proč si neužít vášnivého milování jako dřív. Dovolila by mu to.

Katherina pokývla hlavou a vyšla z komůrky. Když váhavě procházela dlouhou tichou chodbou, jako by slyšela ustrašený hlásek, který jí šeptal, že Lucas po ní už možná netouží. Rok v sobě nosila neuspokojenou touhu a chtěla ji konečně naplnit. A nejen to. Stále by si ještě přála, aby se Lucas stal víc než pouhým milencem. Také by nějakou dobu trvalo, než by poznala, zda může věřit jeho vášni a krásným slovům o lásce. Bude potřebovat čas, než mu znovu uvěří a než mu odpustí. Vešla do velké síně a setkala se s jeho pohledem.

Je příliš hezký a ženské srdce nemůže v jeho přítomnosti zůstat klidné, pomyslela si. Došla ke krbu a usedla vedle Williama. Úzká rozeklaná jizva na pravé tváři mu dodává nebezpečný vzhled, přemítala dál. Je vysoký, štíhlý a silný navzdory tomu, že levou nohu má poněkud strnulou. Všimla si toho, když prchali před Ranaldem a jeho kumpány. Jen jedno se změnilo – v jeho stříbřitě modrých očích už není vřelost, když na ni pohlíží, a smyslné rty nezdobí úsměv. Jakmile si uvědomila, že se dívá na jeho plný spodní ret a myslí na to, jak ho kdysi škádlivě kousala, zamračila se na něho.

„Proč jsi ještě tady?“ zeptala se a uchopila misku s dušeným králičím masem, kterou jí přinesl William. V duchu si odmítala přiznat, že kdyby Lucas skutečně odešel, zatímco ona se oddávala sebelítosti a žalu, velmi by ji to ranilo.

Lucas se na ni také zamračil a vzal si misku s masem. Všiml si, že Katherina plakala, a chtěl ji okamžitě strhnout do náruče a chlácholit. Ale řekl si, že to není jeho věc, jestli ji trápí vina a hanba.

„Zdá se, že oba máme stejný cíl,“ řekl. „Chceme Ranaldovu smrt.“

Katherinu jeho slova trochu vyvedla z míry. Nenáviděla představu, že si přeje něčí smrt, ale nemohla to popřít. Před Ranaldem bude bezpečná jedině v případě, že bude mrtev. Nebyl to člověk, který by lehce přijal prohru, a pokud ona zvítězí v boji s Agnes, Ranald bude poražen. Nade vše miloval moc, kterou teď měl, a jen tak lehce se jí nevzdá. A bude-li poražen, pomstí se těm, kteří ho o ni připravili.

„Pravda. Jestliže má být v Dunlochanu znovu nastolen mír, Ranald musí zemřít.“

„Protože tě zradil? Koho teď poslouchá?“

„Stejnou paní jako vždycky – Agnes. Jen kvůli ní a všem jejím piklům je teď Dunlochan v jeho spárech a my se musíme schovávat zde v tomto kamenném labyrintu.“

„Čekáš, že uvěřím, že tě Agnes pronásleduje a že se kvůli ní celý rok ukrýváš? Tu nějaký boj o moc nezajímá. Jediné, na co myslí, jsou muži a krásné šaty.“

„Agnes vládne Ranaldovi a oba jsou podlí a krutí.“ Katherina zavrtěla hlavou. „Otec o ní smýšlel stejně. Domníval se, že Agnes je marnivá dívka, která myslí jen na to, jak laškovat s muži, jaký zvolit účes a kolikrát denně se převléknout do jiných šatů. Abych byla přesná, Agnes opravdu věnuje mnoho času marnivosti, ale je také chladná, tvrdá a krutá. Špatné vlastnosti skrývá před muži, na něž má políčeno. Manžela na čas okouzlila natolik, že její chyby neviděl, ale nakonec přece jen prohlédl. Je smutné, že se mu oči otevřely až po smrti dívky, s níž flirtoval.“

„Byl přitom, když ji Agnes zabila?“

„Ne, ale neměl nejmenší pochybnost, že to udělala. Nebyl jí nevěrný, jen si s tou dívkou vyměnil pár úsměvů a žertíků, a to ji stálo život. Myslím, že Agnes přesvědčila Ranalda, aby ji zabil, protože v té době už byli milenci. A stejně by dopadl i její manžel Robbie, naštěstí brzy po vraždě odešel a už se nevrátil. Agnes ho nechala hledat, ale určitě ne z lásky. Ne, chtěla Robbieho vidět mrtvého.“

„Protože muži, které tvůj otec jmenoval do Rady, ho neschválili jako vhodného manžela?“

„Vidím, že jste si s Williamem popovídali.“

Lucas se usmál pohledu, který Katherina vrhla na Williama. Dávala mu najevo, že je zrádce. Katherina ho vždycky dovedla rozesmát, ale teď si Lucas uvědomil, že to je jeden z důvodů, proč před její zradou nebyl ničím varován.

„Řekl mi jen, co si myslí,“ odpověděl Lucas.

Katherina se na něho zamračila. „Ne, neschválili Robbieho.

Můj otec také ne. Robbie není špatný, ale není přesně mužem, kterého chtěl pro svoji dceru. Je chudý a bezvýznamný, a při problémech by se raději vymluvil nebo vykoupil, než aby se chopil meče. Myslím, že posuzování Rady bylo přísné. Robbie je v podstatě hodný a já věřím, že by byl pro Agnes velmi dobrým manželem, kdyby ho opravdu chtěla.“

„Ano,“ souhlasil William, „ale už by nebyl tak dobrým pánem Dunlochanu. Ani jím být nechtěl. Měl by moc práce.“

„To je pravda.“ Katherina se krátce usmála. „Příliš mnoho práce. Robbieho nízká ctižádost je bohužel jedním z důvodů, proč se Agnes chce stát vdovou. Já si dokonce myslím, že zvažuje uzavření manželství s Ranaldem.“

„A Rada jí takového muže schválí?“ zeptal se Lucas překvapeně.

„Mohla by,“ odpověděla Katherina, „ale nejsem si jistá proč. Možná ze strachu. Členové Rady vědí, že Ranald klidně zabije je i příslušníky jejich rodin, jestli se mu pokusí zabránit získat titul pána našeho panství. Je snadné schválit dívce vybraného manžela, pokud pro Radu není skutečnou hrozbou.“

„Ano. Tak proč Agnes prostě nevyhlásí, že její manžel je mrtev?“

„Protože Rada by požadovala důkaz, byť by to bylo jen tvrzení někoho, koho nepovažují za člena Agnesiny družiny. Fakt, že Ranald není schopen zbavit se nás, maskovaných loupežníků…“ vyměnila si Katherina rychlý pohled s Williamem, „nutí Agnes váhat. To si myslím aspoň já. Ranald ještě zcela neprokázal, že je pro ni přínosem.“

„S výjimkou ložnice,“ zamumlal William.

„Z toho mála, co vím, Robbie také dokázal, že ji umí uspokojit, ale nedokázal si udržet Agnesinu věrnost.“ Katherina se zamračila, jako by přemýšlela nad vztahem Agnes a Ranalda. „Myslím, že Agnes doufá, že se provdá za Ranalda a opanuje Dunlochan dřív, než budou členové Rady schopni něco namítnout.“

„A pak je umlčí, aby jejich námitky nikdy nikdo neslyšel?“ zeptal se Lucas.

„Asi ano. Ačkoli to nebude snadné, protože jsou to urození muži a mají důležité přátele a příbuzné.“

Lucas téměř nemohl uvěřit, že světlovlasá, uchichtaná Agnes by byla schopna tak chladného jednání. Nestrávil s ní moc času, vlastně se jí raději vyhýbal, ale nepoznal v ní ani záblesk chladu a krutosti. Avšak u Katheriny by také nikdy nehledal proradnost, a to ho málem stálo život. Anebo se úplně plete v hodnocení toho, co se stalo tehdy u jezera, říkal mu tichý hlásek. Lucas ho však nemilosrdně umlčel. Ještě nikdo mu nepředložil důkaz o Katherinině nevině a o tom, že byla možná obětí stejně jako on.

„Přijdou dnes večer ostatní, Williame?“ zeptala se Katherina bratrance.

„Ne, až mnohem později,“ odpověděl William. „Ranald se nevzdává snadno a pokaždé nás vytrvale pronásleduje. Nechceme, aby objevil naši skrýš.“

Katherina přikývla, potěšena takovou opatrností. Ranald byl stále nebezpečnější. Jeho rozhodnost ukončit jejich výpady proti němu rostla s každou utrpěnou porážkou. Katherina nepotřebovala slyšet jeho hrozby a kletby, aby věděla, že si přeje jejich smrt. Agnes nepochybně toužila po tomtéž. Nebezpečí, v němž se nacházela Katherina, lidé z její družiny a jejich příbuzní, rostlo pokaždé, když vyjeli ven. Ale Katherina věděla, že nemají jinou volbu. Bitva o Dunlochan pokračovala a Katherina se obávala stále víc, že ji nevyhrají nikdy.

Vzala prázdné misky obou mužů a zavzpomínala na uplynulý rok. Vedla dlouhou, těžkou a neustávající bitvu, která začala tím, že přežila Ranaldův pokus zabít ji. Pak se snažila získat zpět to, co jí ukradla chamtivá Agnes. Její vztek živil žal ze ztráty Lucase. Ale teď najednou zjistila, že Lucas nezemřel, a pocítila strašlivou únavu.

„Jestli se všichni domnívají, že jsi mrtvá, proč si Agnes Dunlochan nepřisvojí?“ zeptal se Lucas, když se Katherina vrátila ke krbu s měchem vína.

„To už udělala,“ odpověděla Katherina. „Ona s Ranaldem. Ale Rada, kterou můj otec ustanovil před smrtí, brání Agnes otevřeně vyhlásit, že je paní Dunlochanu, a jednat tak, jako by jeho paní byla. Rada poukazuje na fakt, že otec neschválil Robbieho jako vhodného manžela pro Agnes, a to je podle ní důvod, proč se ona nemůže prohlásit za paní dunlochanského panství. Žena nemůže vést klan a spravovat panství, alespoň ne podle většiny mužů. Ti vládnou světem. Agnes potřebuje muže, manžela, který by umožnil převedení dědictví na ni. Jedině tak by získala moc, po níž prahne. Dokonce ani král by se za ni nepostavil, kdyby neměla manžela. Takže Rada má ještě nějakou moc, ačkoli se nezdá, že by ji chtěla využít k tomu, aby nás zbavili Ranalda.“

„Její členové možná tuší, že kdyby se Agnes příliš znelíbili, podepsali by si rozsudky smrti.“

„Mám podezření, že právě toho se bojí.“

„Pak se zdá, že musíte dělat víc, než Ranaldovi škodit občasnými výpady.“

„Nevíš nic o tom, co děláme.“

„Vyjíždíte, abyste mu zabránili někoho zabít, a škodíte jemu a Agnes loupením, že?“

Katherina měla chuť uhodit Lucase něčím těžkým do hlavy. Právě teď zredukoval veškeré její snažení na něco, co znělo jako dětská hra. Věděla, že se svými lidmi jen přežívá a tu a tam zadírání pár lidí, ale bylo by to jiné, kdyby měla důkaz o Agnesiných a Ranaldových zločinech.

„Musím dokázat, že Agnes s Ranaldem mají na svědomí horší skutky než to, že mnoha zdejším lidem udělali ze života peklo.

Musím doložit, že mají na rukou krev. To není jednoduché. Přinejmenším je nutné chytit je při činu, který by konečně přinutil Radu k rozhodnutí.“

„Musíte přitlačit silněji. Vy zaútočíte, dáte se na útěk a on vás bude pronásledovat. Musíte způsobit, aby krvácel.“

Lucas koutkem oka zahlédl, že William souhlasně přikyvuje.

„On nás přinutí krvácet velmi lehce,“ řekla Katherina. „To musím mít na paměti každý den.“

„Ano, je to riziko. Ale dokud na něho nezaútočíte ostře a nebezpečně, neudělá chybu, na kterou čekáte. Musíte zmenšit počet mužů, kterým velí, a také byste se měli pokusit obrátit jeho a Agnes proti sobě. Je třeba zahnat je do kouta, přitisknout je zády ke zdi a k hrdlu jim přiložit hrot meče.“

„Ať se na něj sám napíchne?“

„Ano.“

„Jak je to od tebe chytré! Dobře, zatímco budeš promýšlet dobrý plán, já sepíšu seznam zásob, které potřebujeme, a přinesu je“

„Odkud?“

„Přímo z jámy lvové. Odkud odjinud?“

4. KAPITOLA

„Nezdá se mi, že bych tě žádala o doprovod.“

Lucas zvedl pohled od Katherininých houpajících se boků a usmál se. Mužské šaty, které nosila, nemohly zamaskovat její svůdné křivky. Byla malá, téměř o třicet centimetrů menší než on při svých sto devadesáti, ale velmi ženská. Když ji spatřil poprvé a pocítil touhu, byl zmatený, ale teď už ne. Po Katherině by zatoužil každý muž. Namlouval si, že je to jen obyčejná mužská touha. Možná, kdyby ji přestal obviňovat z toho, že se ho pokusila zabít, mohli by obnovit vášeň, kterou se předtím opájeli, bohužel jen krátký čas. Kdyby se však měli zase sblížit, musel by se také samozřejmě přesvědčit, že není ozbrojena.

„Nemůžeš jít sama do toho zmijího hnízda,“ řekl, „a William musí čekat na ostatní.“ Pomyslel na to, jak Ranald pátrá po loupežnících. Dělá to tak důkladně, že odvrátil zbytek Katherininých mužů od návratu do podzemí. „Víš jistě, že teď je vhodná doba k tomu, abys šla do sídla a kradla tam jídlo?“

„Ranalda by nikdy nenapadlo hledat nás tam.“

„Ale jestli někdo uvidí…“ Málem do ní narazil, protože se náhle zastavila, otočila se a zírala na něho.

„Poslyš, sire Murrayi, já a moji muži jsme si vedli dobře celý rok i bez tvých rad.“ Katherina věděla, že cedí slova skrze sevřené zuby, ale tentokrát s ní hněv opravdu cloumal. „Mysleli jsme si, že kdy se k nám připojíš, přispěješ svojí silou a bojovými schopnostmi, ale nemyslím si, že by tě někdo z nás prohlásil za našeho vůdce. Takže si nechej svoje názory pro sebe.“

Lucas si pomyslel, že Katherina je hezká, když se zlobí, ale rychle slabošskou myšlenku zahnal. „Nevyhráli jste. Nebo ano?“

„Taky jsme neprohráli.“

„A jste spokojeni, že váš boj pokračuje takto? Chcete pokračovat v popichování Ranalda a rozdmýchávání jeho zlosti, dokud nezničí celý Dunlochan?“

Katherina ho chtěla uhodit. Místo aby ho její hněv umírnil, zasype ji provokativními otázkami. A co je horší – jeho otázky odhalily, že jejich boj je špatný. Opravdu jím ničí Dunlochan. Rychlé vítězství bylo nadmíru potřebné, ale ona nevěděla, jak ho dosáhnout, aniž by způsobila další krveprolití. To by už nesnesla. Upřímně si připustila, že bude Lucasovi navěky vděčná, pomůže-li jí zvítězit.

„Snažíme se ze všech sil, abychom Ranaldovi zamezili v ničení Dunlochanu a ožebračování lidí.“ Odvrátila se od něho a šla dál. „Až boj skončí, jemu a Agnes nezbude nic, možná ani holý život, ale já budu mít Dunlochan a moji muži budou stále ještě naživu.“

„Je chvályhodné, že si přeješ, aby tvoji bojovníci nezahynuli v boji nebo neutrpěli zranění, ale žádná bitva se neobejde bez krveprolití. To nejde, pokud máš zvítězit.“

Tohle byla smutná pravda a Katherina si nepřála příliš ji zkoumat. Muži, kteří s ní jezdili, byli její příbuzní a přátelé. Už několikrát, když se po přepadení starala o raněné, vážně uvažovala o tom, že boj vzdá. Břemeno bylo často tak nesnesitelné, že Katherina cítila, jak ji zodpovědnost za příbuzné a přátele přímo drtí. Jediná věc, která ji nutila poraženecky necouvnout, byla jistota, že Agnes s Ranaldem by ji nikdy nenechali na pokoji. Nikdy by nevěřili, že přijme malé dědictví, oželí všechny své ztráty a odpustí jim, že se ji pokusili zabít. Neuvěřili by jí, že by dokázala žít v poklidu na malém kousku země a v dřevěném domku, který jejich otec nechal pro tu z nich, která přijde o Dunlochan. Zabili by ji – i každého, kdo by jí zůstal věrný.

Katherina nevěděla, proč v ní myšlenka náhle vyvolala strach o Lucase. Nezasloužil si její zájem. Patřil k mužům, kteří za svými neúspěchy hledali vinu ženy. S údivem si pomyslela, že to o něm až dosud nevěděla, ale teď se jí zmocnilo podezření, že jeho hezký vzhled a touha po ní skryly spoustu jeho chyb.

„Mám v úmyslu tento boj vyhrát, sire Murrayi! Avšak bez toho, že by zdejší země zrudla krví mých příbuzných nebo přátel,“ řekla, když si byla jistá, že se jí nechvěje hlas. „Možná zatím jen zkoumáme Ranaldovu sílu a zkušenosti a teprve pak se odhodláme k poslednímu úderu.“

Lucas si odfrkl na znamení nesouhlasu. Katherina sevřela pěsti na znamení, že se zlobí, ale šla dál, a Lucas si řekl, že si jejího hněvu nebude všímat. Bylo od něho nepochybně bláznivé, že se připojil ke Katherinině malé armádě. Protože však byl teď její součástí, přál si, aby boj vyhráli. Katherina byla velmi dobrá bojovnice a dokázala by sice Ranalda uhodit, ovšem k zemi už by ho nesrazila. Její muži museli toužit po ukončení bitvy stejně jako on, ale Lucas se domníval, že jen málokdo by si otevřeně stěžoval, takže plány se neměnily.

Právě teď ho nejvíc hnětlo, co podnítilo jeho rozhodnutí připojit se ke Katherině v boji proti Ranaldovi. Zčásti to byla určitě Lucasova touha pomstít se Ranaldovi za to, že ho zbil a pokusil se ho zabít. Zároveň se mu však nelíbilo, že Katherina je neustále v ohrožení života, a z toho byl velmi rozpačitý. Součástí jeho česly do Dunlochanu byl plán nechat Katherinu trpět za její účast na lom, co se mu stalo. Bylo nesmyslné, že se teď obával, aby nebyla zraněna. Touha po ní, které se nemohl zbavit, mu zřejmě zatemnila rozum.

„Kde se Ranald skrývá, když nepronásleduje vás nebo neobtěžuje lidi z Dunlochanu?“ zeptal se. Všiml si, že chodba, kterou procházejí, pomalu stoupá nahoru. Snažil se nemyslet na to, jak hluboko v podzemí se nacházejí.

„Je u Agnes,“ odpověděla Katherina. Říkala si, že by bylo dětinské ignorovat muže, který jí klade rozumné otázky.

„Oni žijí nepokrytě v hříchu?“

„No, nespí spolu tak, aby to všichni věděli, ale také se svým vztahem nedělají tajnosti. Agnes se prohlásila za vdovu, třebaže všichni kolem velmi dobře vědí, že ji manžel opustil. Také vědí, že nikdo nepřinesl ověřenou zprávu, že je mrtvý.“

„A nikdo proti ní nebo Ranaldovi nevystupuje kvůli tomu, že tak otevřeně hřeší?“

Katherina vrhla na Lucase letmý pohled přes rameno.

„Moje rodina se nad podobnými vztahy jen mračí, ale já mám na mysli lidi, jako jsou muži z Rady nebo ženy, které se samy považují za příkladně zbožné. V každé vesnici takové žijí a ty odsuzují všechno, co jen vzdáleně připomíná hřích.“

„Ach ano, tyhle ženy. No, pár lidí z vesnice o nich mluví nahlas. Ale strach, který Ranald rád v lidech probouzí, se rozšířil a usadil hluboko v nich. Mnoho lidí ví, že Agnes je stejně špatná a nebezpečná, jako je Ranald. Takže mlčí, o ničem nemluví a nic nedělají, třebaže Agnes vrhá svůdné pohledy i na jiné muže…“

„Myslím, že ti rozumím. Trochu mě však překvapuje, že by se Agnes odvážila být Ranaldovi nevěrná. To by pro ni mohlo být velice nebezpečné.“

„Ach, jemu se to nelíbí, ale není v jeho moci získat Dunlochan bez ní. On jí taky není věrný. Nikdy nebyl. Myslí si, že má právo vzít si kteroukoli ženu, po níž zatouží. Obávám se o Annii z krčmy. Ranald ji chce, ale zatím se jí ještě nezmocnil, na rozdíl od mnoha ostatních.“

Ačkoli Katherina neřekla neznásilnil, Lucas hned pochopil, že právě to měla na mysli. Hluboce pohrdal muži, kteří se brutálně zmocňovali žen. To byl další důvod, proč se chtěl ujistit, že Ranald neunikne spravedlnosti. Lucase mírně překvapilo, že Agnes má něco společného s takovým násilníkem. Začínal si uvědomovat, že ji odhadoval špatně. Z jakéhosi důvodu nyní věřil většině toho, co mu Katherina o své nevlastní sestře řekla. Pochyboval jen o tom, že by Agnes byla tak vychytralá, jak si Katherina myslí. Setkal se s ní několikrát a opravdu nezachytil ani náznak toho, že by se v jejích velkých modrých očích odrážela aspoň špetka inteligence.

Do mysli se mu vkrádala myšlenka, že Katherina se na Agnes možná zlobí proto, že spí s Ranaldem. To ho vyděsilo. Navzdory tomu, že Katherinu podezíral ze zrady, zjistil, že takové skutečnosti věřit nechce. Když si představil Katherinu a Ranalda spolu, sevřela ho náhlá žárlivost, což ho udivilo. Rozhodně by neměl žárlit na toho, komu Katherina projeví přízeň.

Z černých myšlenek ho vytrhl tichý zvuk. Lucas instinktivně popadl Katherinu za paži, strhl ji ke kamenné zdi chodby a postavil se před ni. Vzápětí vytasil meč. Někdo kráčel chodbou proti nim. Katherina a její muži chodili po těchto chodbách celý rok, ale stačila by malá chyba, a jejich bezpečnost by byla ohrožena. Muž, který se před ním o chvíli později vynořil, byl vysoký, hubený a tvářil se stejně vyděšeně jako Lucas. Okamžitě tasil meč.

„To je jen Patrick,“ řekla Katherina a dlaněmi zatlačila Lucasovi do zad. Když se nepohnul, tiše zaklela.

„Jen Patrick?“ uraženě zopakoval mladý muž a podíval se na Lucase a pak na Katherinu. „Neublížil ti, má paní?“

„Kromě toho, že mě přitiskl na skálu svým obrovským tělem, ne,“ odpověděla Katherina.

„To je jeden z tvých?“ zeptal se Lucas.

„Ano, jeden z mých,“ odpověděla Katherina. „A teď mě prosím pustíš? Nemůžu dýchat.“

Lucas si pozorně prohlédl Patricka a pomalu zasunul meč do pochvy. Patrick mu vrátil kompliment tím, že se na Lucase zadíval stejně pozorně a také schoval meč. V tmavěmodrých očích toho muže byla obdobná ostražitost jako v Lucasových. Měření sil skončilo jen díky tomu, že Katherina přitlačila na Lucasova záda silněji. Lucas by rád věděl, proč ho pohledný zevnějšek vysokého světlovlasého muže tak dráždí.

O chvilku později, když se Patrick na Katherinu usmál, to věděl přesně. A aby bylo hůř, Katherina se usmála na Patricka. Kdesi hluboko v Lucasovi se ozvala silná žárlivost. Ta byla tím posledním, co chtěl vůči Katherině cítit. Žárlivost ho přepadla už podruhé, což znamená, že mu Katherina není lhostejná. Raději se pokusil upnout svůj zájem na boj proti Ranaldovi a Agnes.

„Je dobré vidět, že ses bezpečně vrátil domů. Byl někdo zraněn?“ zeptala se Katherina.

„Nikdo,“ odpověděl Patrick a vrhl rychlý pohled na Lucase. „Vypadá to, že sir Murray není mrtvý.“

Katherina se zasmála a zavrtěla hlavou. „Ne, ještě ne. Asi se k nám připojí v boji proti Ranaldovi.“

„Mám to v plánu. Jak jsem řekl, chci vidět Ranalda mrtvého.“

Všiml si, jak sebou Katherina trhla. Patrick jí poklepal na paži.

„Musí to tak být, má paní. Víš to moc dobře, i když to nerada slyšíš. Kdo se už vrátil?“

„Ještě nikdo. Ty jsi první. William na vás čeká ve velké síni.“

„A co hodláte dělat? Doufám, že nechceš jít hledat ostatní. Pokud jsou ještě venku, je to proto, že je příliš nebezpečné vracet se. Nechtějí riskovat, že je Ranaldovi psi chytí.“

„Ne, já nechci jít ven. Jdu opatřit nějaké nutné zásoby, to je všechno. Ty běž za Williamem.“

Patrick odešel a Katherina postupovala chodbou dál. Snažila se udržovat mezi sebou a Lucasem patřičnou vzdálenost. Když ji lak prudce přitiskl ke zdi ve snaze ochránit ji, docela ji zmátly pocity, které ji zalily, jakmile se dotkla jeho těla. Dokonce ani tvrdý a studený kámen za zády nezchladil náhlou horečku, jež se jí vířila v žilách. Je smutné, když ženu vzruší už jen to, že ji někdo přitiskne na skálu. Zvlášť když je to muž, který si myslí, že by ho mohla nechat brutálně zabít ze žárlivosti.

Náhle se jí už nezdálo tak jednoduché přijmout možnost, že by se Lucas stal jejím milencem. City, které vůči němu chovala, byly stále ještě silné a hluboké. Katherina věděla, že by riskovala další velkou bolest. Neměla by nikdy zapomenout na to, jak hrozné pro ni bylo, když si myslela, že je mrtvý. Měla pocit, že jí místo srdce zůstane otevřená rána. A trvalo mnoho měsíců, než byla schopna bolest utišit. Kdyby se nyní Lucas stal opět jejím milencem a přilnul stále věřil, že se podílela na útoku proti němu, pak by si jen zahrávali jeden s druhým. Možná by to dřív považovala za přijatelné, ale teď se bála, že by brzy pocítila starou bolest.

Ale jaké možnosti má? Myslela na to, když otevírala dveře špižírny hluboko pod dunlochanským sídlem. Navzdory tomu, že Chtěla Lucasovi způsobit bolest za to, že ji tak zraňujícím způsobem obvinil, věděla, že by nebyla schopna odolat přívalu touhy, která mezi nimi vždy snadno vzplanula. V duchu pokrčila rameny. Přežila několik útoků, při nichž měla zahynout, přežila domnělou skutečnost, že jediný muž, kterého kdy milovala, zemřel a nechal ji na tomto světě samotnou, přežila fakt, že muž, kterého milovala a po němž toužila, je zaslepený bloud, který ji možná jen využil a pak ji opustil. Kdyby se stali milenci, znovu by se objevila spousta vřelých zážitků, a pak by se pět musela postavit tomu, že od ní odejde. Jen tak by si mohla uchovat důstojnost. To bylo to jediné, co Lucasi Murrayovi nedovolí zničit.

„Teď jsme pod Dunlochanem?“ zašeptal Lucas a následoval ji do místnosti ozářené malou smolnicí, která byla upevněna vysoko na kamenné stěně.

„Ano. Všechno, co potřebujeme, by mělo být tady.“

Lucas ji následoval do stinného kouta špižírny a překvapeně vydechl. Byly zde nahromaděny velké zásoby jídla a pití. Někde uvnitř sídla žil někdo, kdo zřejmě Katherině pomáhal. Tajně zde hromadil zásoby, které asi kradl den po dni v malých dávkách. Lucase hned napadlo, jak by mohli takového spojence použít k porážce Ranalda a Agnes.

Katherina si všimla, jak udiveně Lucas hledí na zásoby, a opatrně umístila seznam věcí, které bude potřebovat, do skrýše, na níž se s kuchařkou domluvila už dávno. Nikdo z nich si nemyslel, že bude trvat tak dlouho, než Katherina získá Dunlochan zpět. Ubohá stará Hilda jí skálopevně věřila – možná víc, než věřila Katherina sobě, ale Katherina se obávala, že už je unavená z čekání na chvíli, kdy se osvobodí od Agnesina panování.

„Jak se to sem dostalo?“ zeptal se Lucas tlumeným hlasem.

„No, zásoby tu pro nás chystá stará Hilda, naše kuchařka, a pár dalších věrných sloužících. Než si jídlo odneseme, necháme tady zprávu, kde je napsáno, co budeme potřebovat příště.“

„A to si nikdo nevšimne, kolik věcí zmizí z hlavní špižírny?“

„Ne. Viděl jsi někdy, že by si Agnes nebo Ranald pořizovali seznamy toho, co mají, a šetřili peníze jinde než ve své peněžence? Pochybuji, že vůbec vědí, odkud všechno jídlo pochází. Dokonce ani Agnesina služebná Freda neví, jak se do sídla dodávají potraviny a nápoje. Ví jen, že je dostane do rukou, kdykoli je potřebuje. To moji lidé vedou pečlivě účetní knihy a nakupují zásoby. To je další důvod, abych pokračovala ve hře na mrtvou. Kdyby Agnes nebo Ranald věděli, že jsem ještě naživu, mnoho mých lidí by se ocitlo ve smrtelném nebezpečí. Okamžitě by na ně padlo podezření a to by mohlo znamenat jejich smrt.“

„Ty vše plánuješ, že.“ Lucas větu ani nevyslovil jako otázku, protože věděl, že Katherina se pečlivě stará, aby její lidé byli v bezpečí. Zvedl těžký pytel s potravinami. „Je tu toho hodně. Tohle sami neodneseme.“

„Ne, ne, při jedné cestě opravdu ne.“ Katherina pokrčila rameny. „Aspoň budu mít co dělat, než abych jen seděla a čekala, až se moji muži vrátí. Několik cest sem a tam mi snad neublíží.“

„Sluhové, kteří to pro tebe dělají, by mohli být užiteční i jinak.“

Katherina si vzdychla, protože si byla příliš dobře vědoma toho, na co myslí. Sama o tom často uvažovala. „Mohli, ale použil je pro něco jiného než chystání potravin a sbírání informací, by je mohlo ohrozit na životě. Většinou jsou to velmi mladí nebo naopak velmi staří lidé. Nejsou bojovníci a někteří ani nemají možnost se jimi stát. Jsou to kuchaři, úředníci, sluhové a tak. I linejí panstvu nenápadně naslouchat, protože lidé jako Agnes je skoro ani nevnímají, místo deseti masových koláčků naservírují jim osm a dva schovají pro nás. A dokonce i tato malá, ale cenná služba je vystavuje riziku.“

Lucas souhlasně přikývl. „Možná přijde čas…,“ začal.

„… kdy riziko bude stát za to,“ dokončila za něho. „Já to vím a oni také.“

Lucas najednou zpozorněl, protože zaslechl kroky. Znovu se postavil před Katherinu a oba se skrčili za narovnanými sudy. Obával se, že zaskřípění taseného meče by ho prozradilo, a proto pomalu vytáhl dýku. Nejdřív se objevila záře svíce a pak se ze tmy vyloupla tělnatá šedovlasá žena. Zastavila se u otevřených dveří špižírny a nervózně se rozhlédla.

„To je kuchařka Hilda,“ zašeptala Katherina, vyhlédla za Lucasem a vstala. „Tady, Hildo.“

„Bůh ti žehnej, dítě,“ vydechla Hilda, přistoupila ke Katherině a krátce ji k sobě přitiskla. „Scházím sem dolů několikrát denně, a pokaždé doufám, že tě zastihnu.“ Hildiny oči se rozšířily, když zpoza sudu vystoupil Lucas a postavil se vedle Katheriny. „Ach, díkybohu, pane, jsi naživu!“

Katherina objala Hildu kolem ramen, aby ji podepřela, protože Hilda se zapotácela, a řekla: „Ano, a chce nechat Ranalda zaplatil za to, co mu provedl.“

Katherina věděla, že se Lucas domnívá, že i ona by měla zaplatit, ale neřekla to. Mezi jejími přívrženci musí vládnout shoda. Kdyby řekla Hildě, která se k ní chovala jako matka, o Lucasově podezření, postavila by se Hilda proti němu. To teď nepotřebovala.

„Ano. A nebude na škodu, že získáte další silnou paži, která vládne mečem a pomůže vám v těžkém boji.“ Hilda přejela pohledem Lucasovu kutnu. „Ale – snad jsi nevstoupil do řádu?“

„Ne,“ odpověděl Lucas. „Považuji to jen za dobrý maskovací oděv.“ Z Hildina výrazu usoudil, že kuchařka s ním nesouhlasí.

„Ach, žehnám Bohu za to, že tě nechal přežít útok těch vrahounů.“

„To je pravda,“ souhlasila Katherina. „Proč jsi mě chtěla viděl, Hildo?“

„Ranald podezírá mladého Thomase. Mám o něho strach. Chlapec se často toulá, většinou po vašem útoku. Ranald si toho všiml. Chce ho odvléct sem a vytlouct z něho pravdu.“

Katherina v duchu promýšlela, jak by mohla zajistit Thomasovi bezpečí. Zeptala se: „Ale ještě se to nerozhodl udělat, že?“

„On ano, ale Agnes ne. Není si jistá, že Ranald postupuje správně, a taky se bojí, že takové chování vůči chlapci by mohlo v lidech vzbudit zlost. Ta bláznivá ženská asi netuší, že ji nenávidí téměř každý muž, žena i dítě v Dunlochanu a že jí nikdo nevěří. Musím tě jen varovat, protože si myslím, že Ranald ji brzy přesvědčí o nutnosti Thomase vyslechnout. Zvláště v případě, kdyby…,“ podívala se na Lucase, „… se dozvěděl, že Lucas je naživu.“

„A dozví se to, jakmile se Ranald dnes v noci vrátí, protože se ho znovu pokusil zabít, a my jsme ho o to potěšení připravili.“ Katherina políbila Hildu na tvář. „Děkuji ti, Hildo. Už musím jít, Bych Thomase ochránila.“

„Bůh tě provázej, dítě.“

Lucas s Katherinou si naložili na záda, co mohli, a vydali se I hudbou zpátky. Lucas téměř cítil Katherinin strach. Nebyl si jistý, co udělá, aby chlapci pomohla, ale byl přesvědčený, že něco Vymyslí. Taky věděl, že ji v tom nemůže nechat samotnou. Nechápal, proč má potřebu ji chránit a pomáhat jí. S rozpaky si pomyslel, že většina jeho citů ke Katherině Haldanové je mimo jeho chápání.

„Co se stalo?“ zeptal se William poděšeně, když Katherina s Lucasem vešli rázně do velké síně.

„Ranald podezírá Thomase,“ odpověděla Katherina a položila pytel se zásobami na zem.

William s Patrickem zakleli. „Musíme hocha dostat z jeho dosahu dřív, než se na něho vrhne,“ řekl William.

„Jsme jen čtyři,“ poznamenal Patrick tiše.

„To by mělo stačit,“ rozhodla Katherina. „Nemůžeme dopustit, aby Ranald vztáhl na Thomase ruku.“

„Ne, to samozřejmě ne, ale máš nějaký plán?“

Katherina si přetřela čelo, protože ji začínala bolet hlava. „Ne, ‚i nevím, co bychom mohli udělat, dokud nebudeme vědět, kde Thomas je a jestli ho Ranald už nestíhá. Hilda říkala, že Agnes I Ranaldovým plánem vytlouci z Thomase pravdu nesouhlasí, ale po tom, co se stalo dnes večer, se o její názory Ranald asi nebude starat.“

„Kde Thomas žije?“

„V hospodě,“ odpověděla Katherina. „Je to Anniin bratr a oba jsou v krčmě. Ona obývá malý pokojík v podkroví, ale protože je lam chladno, Thomas přebývá ve stájích, kde se stará o koně.“

„To není sice nejvhodnější místo, kam bychom se mohli vplížit, ale není to nemožné. Noc nás ukryje pláštěm tmy. Já jsem se dostal Ranaldovi do rukou, protože jsem se bláhově domníval, že mě moje maskování dostatečně ochrání. Tentokrát všichni víme, že náš nepřítel tam může být.“

„To je pravda, ale bude tam s ním mnoho jeho mužů.“

„Existuje nějaká možnost, jak chlapce zachránit?“

„Ano. Bojím se však o Annii. Hilda se sice nezmínila, že by Annie měla nějaké potíže, ale pokud Ranald nenajde Thomase…“

„Pak chytí Annii a hoch přijde za sestrou.“

„Mám z toho strach.“

„Pravděpodobně se to stane,“ odtušil Patrick. „Já mohu zachránit Annii, pokud se vy postaráte o Thomase.“

„Ty se dokážeš dostat do krčmy, aniž tě uvidí?“ Katherininy oči se rozšířily překvapením a Patrick se začervenal.

„Dokážu. Chodil jsem za Morag, než odjela s tím poutníkem. Vím, jak se dostat do hospody tajným vchodem.“ Pokrčil rameny. „Nechtěla, aby lidé věděli, kolik má milenců, takže muži se k ní vkrádali jako zloději. Mrzí mě to, má paní,“ zamumlal.

„Neomlouvej se. Morag jsem znala. Jen jsem nevěděla, že jsi byl jedním z jejích milenců. Dobře, teď posloužíš dobré věci. Odvedeš Annii z hospody a my se pokusíme odvést Thomase.“

„A nemyslíš, že bychom měli počkat na návrat našich mužů?“ zeptal se William a opásal se mečem.

„Myslím, že si nemůžeme dovolit ztrácet čas. Ranald bude určitě velice rozzuřený, že přišel o možnost zabít Lucase.“

„A bude si chtít na někom vylít zlost.“ William si vzdychl. „Thomas i Annie nám hodně pomohli, nemůžeme je nechat trpět.“

„Souhlasím. Takže se rozjedeme zpátky k vesnici, ale tentokrát to nebude pěkná projížďka.“

„Doufám, že nenavrhuješ, abychom jeli přímo do vesnice.“

„Ne tak docela.“

Katherina se usmála, když všichni tři muži zaúpěli, ale byl to L prchavý okamžik lehkovážnosti. Měla pocit, že jí pukne srdce strachem o mladého Thomase a jeho sestru. Dokud je nedostane z dosahu brutálního Ranalda, nebude mít klid. Za boj s Agnes už zaplatilo mnoho lidí a ona nechtěla, aby nevlastní sestra a její milenec ničili další životy.

5. KAPITOLA

Katherina pozorovala Patricka, který vklouzl do stínu za hospodou, a potlačila nutkání zavolat ho zpět. Bylo to nebezpečné, mnohem nebezpečnější než cokoli, o co se kdy pokusili. Stále si musela připomínat, že by to bylo mnohem horší, kdyby museli Thomase nebo Annii zachraňovat z Dunlochanu. To by snad bylo i nemožné. Špižírna a pár podzemních chodeb, které objevila jako dítě, představovaly jediná bezpečná místa. Ale mimo ně byl pohyb po Dunlochanu velice riskantní.

Nejtěžší pro ni bylo nebát se o každého člověka, kterému velela. Věděla, že až se bude moci vzdát velení, bude velice šťastná. Až získá svůj majetek, zaujme její místo William, a bude mít její požehnání. Určitou sílu čerpala z vědomí, že kdyby jejich malé armádě velel on, postupoval by stejně. Nikdo, kdo má svědomí, by nedovolil, aby Thomas s Annií padli do Ranaldových krutých rukou.

„Tvrdí-li Patrick, že může vklouznout do hospody a ven, aniž ho někdo uvidí, pak je to pravda,“ řekl William tiše.

Katherina přikývla a po tváři jí přelétl úsměv nad jeho pokusem uklidnit ji. „Já vím. Stejně však mám obavy, že se něco může pokazit. Ale teď se hlavně musíme dostat nenápadně do stájí.“

„A vysvobodit Torna.“

„Ano, to bude nejlepší.“ Pohlédla na Lucase, který dřepěl vedle ní a tiskl se k ní z pravé strany. „Umíš rychle utíkat, sire Murrayi?“

Lucas sebou trhl, třebaže mu instinkt říkal, že v jejím tónu nezní výsměch ani pohrdání, jen potřeba zjistit fakta, aby mohla naplánovat další postup. „Na krátkou vzdálenost a ne moc elegantně,“ odpověděl přímo.

„Bude to krátká vzdálenost, sire Murrayi.“

To, že ho stále nazývala sirem Murrayem, ho rozčilovalo. Stiskl zuby, až ho zabolely čelisti. Vzrůstal v něm hněv. Snažila se, aby se mezi nimi cítil jako cizinec, a možná chtěla přesvědčit samu sebe, že jím je. Lucas věděl, že by ho to nemělo trápit, ale bylo to naopak. Bolelo to. Ještě si příliš jasně pamatoval, jak roztouženě vyslovovala jeho jméno, když se milovali, a chtěl to slyšet znovu.

V duchu zavrtěl hlavou, jako by chtěl myšlenky zaplašit. Kdyby se náhodou stali milenci, byl rozhodnutý chovat se jako muž, který potřebuje pouze ukojit svoji touhu. Vzpomínky na to, jak vydechovala jeho jméno a jak mu rozehřívala krev až k varu, by to znemožňovaly.

Přinutil se myslet na realitu a zeptal se: „Myslíte, že Ranald přijde brzy?“

„Ano,“ odpověděla Katherina. „Určitě se nás snažil vystopovat, ale temperament ho zbavuje trpělivosti. Pokud se už pronásledování nevzdal, brzy to udělá. Pak se vypraví za Thomasem. Většinou se s Agnes shodl na tom, co je třeba udělat, nebo poroučela ona, ale myslím, že teď se situace změní. Ranald musí vědět, že ztrácí pozici, protože mu pokaždé uklouzneme a Agnes o něm stále častěji pochybuje. Bude ze všech sil hledat něco, co by mu pomohlo udržet se na postu vůdce, bez ohledu na to, jaké zločiny bude muset spáchat.“

„Pak si tedy pospěšme a zachraňme toho chlapce.“

Tiše se přikradli ke stáji. Katherina se modlila, aby dnes byla jedna z nocí, kdy se Thomas rozhodl spát u milovaných koní. Navzdory tomu, že na sobě měli černé šaty a stáli ve stínu, Katherina měla dojem, že je každý příchozí může uvidět. Cítila, jak jí podél páteře stéká pot, a byla ráda, že se jim podařilo vklouznout do stáje, aniž někdo začal křičet na poplach.

„Vy dva jste v souboji mečem mnohem lepší než já, takže vylezu na seník a probudím Thomase,“ zašeptala Katherina. „Kryjte mi záda.“

Lucas se beze slova díval, jak šplhá po hrubém žebříku na seník. Pozoroval její pevný a hezky zakulacený zadeček a zalila ho prudká touha. Byl rád, že má na sobě volnou kutnu, která skryla důkaz o tom. Bez ohledu na to, jak často zvažoval riziko, které by vzniklo, kdyby se znovu stal Katherininým milencem, tělo rozhodlo za něho. Zůstane-li s ní a s jejími muži delší dobu, bude se muset s Katherininou přitažlivostí nějak srovnat, aby neprovedl něco bláznivého.

Katherina uslyšela Thomase dřív, než ho spatřila. Hoch tiše kýchl a ona šla po zvuku. Opatrně mu položila ruku na rameno, protože věděla, že někteří lidé po vytržení ze spánku začnou kolem sebe mávat pěstmi, a mírně s ním zatřásla. Thomas otevřel oči a chvíli na ni nechápavě hleděl.

„Má paní, co se děje?“ zeptal se, posadil se a odhrnul si z tváře husté světlé vlasy. „Stalo se něco Annii?“

Věděla, že se Thomas už dlouho bojí, že Ranald nebo některý z jeho kumpánů Annii znásilní, protože takový osud potkal mnoho místních žen. Katherina ho rychle ujistila, že se Annii nepřihodilo nic zlého. „Ne, ale je načase, abyste se oba schovali, Thomasi. Ranald tě začal podezírat.“

Thomas zbledl a beze slova přikývl.

„O Annii zatím nebyla řeč, ale kdyby Ranald nenašel tebe, bojíme se, že by mohl chytit ji.“

Thomas horlivě pokýval hlavou, vstal a složil si pokrývku.

Pak chvíli hrabal v seně a vytáhl pytel se svým majetkem, Katherina si uvědomila, že chlapec byl připraven kdykoli odtud uprchnout. Zamrzelo ji, že někdo na jejím panství musí žít jako štvanec, ale v této chvíli byla ráda, že nebudou na něho čekat. „Přivedu Annii,“ řekl Thomas.

„Není třeba, šel pro ni Patrick. Ujistil mě, že se dokáže dostat do hospody a vyjít z ní, aniž ho někdo uvidí.“

„Ano. Chodíval za Morag.“

„Takže to znamená, že nebyl tak úplně nenápadný.“

„No, měl jsem jen podezření. Přistihl jsem ho jednou, právě když odcházel. Věděl jsem, že navštívil Morag, protože s ní rád žertoval.“ Thomas počkal, dokud Katherina nesestoupí po žebříku až dolů, pak shodil pytel Williamovi do náruče a slezl za ní. „Chce sir Murray svého koně?“ zeptal se a seskočil z předposlední příčky.

„Ano, sir Murray si velmi rád vezme svého koně,“ odpověděl Lucas za Katherinu.

Katherina se na něho podívala. Právě vyváděl svého osedlaného koně z boxu. „Nemyslím si, že můžeme tak velkého koně vyvést nepozorovaně ven.“

„Eachann dokáže být velmi tichý.“

„Eachann nemůže být malý a tichý. Malý stín může člověk přehlédnout, ale stínu velikého hřebce si všimne každý.“

„Jestli Ranald není před hospodou, mohu ukázat siru Murrayovi cestu, kterou vyklouzne i s koněm z vesnice,“ řekl Thomas.

„Opravdu to chceš, Thomasi?“ zeptala se Katherina. „Přišli jsme tě zachránit před Ranaldem. Nechci, abys padl do rukou jeho brutální bandy jen proto, že sir Murray chce svého koně.“

„Neboj se. Už jsem vyvedl z vesnice dva koně.“

„Nebudu se ptát, proč jsi to dělal.“

„To bude asi lepší,“ zamumlal Thomas, ale usmál se.

Katherina se podívala na Lucase a viděla, že je rozhodnuly koně si odvést. Už jako malá pochopila, že muži na svých koních velmi lpějí. Bylo jí jasné, že Lucas nečeká na její souhlas, ale je připraven odejít. Chápala, že teď není vhodná chvíle na to, aby mu připomněla, kdo je vůdcem skupiny.

„Sejdeme se na místě, kde nás předtím čekal starý lan,“ řekla tedy. „Do té doby si promyslím, kam koně ukryjeme. Buďte opatrní.“ Thomas se rychle vyhoupl do sedla za Lucase.

Katherina se dívala za Lucasem a mladíkem, kteří na Eachannovi vyjeli zadním vchodem ze stáje, a ptala se sama sebe, proč je jí tak těžko. Vyplížila se za Williamem ze stáje a neustále napínala sluch a lapala každý zvuk, jenž by znamenal, že Lucas s Thomasem potřebují pomoc.

Patrick s Annií na ně čekali na konci vesnice a Katherina aspoň částečně přestala myslet na Lucase. Ujistila Annii, že Thomas s Lucasem jsou v bezpečí. Byla však neklidná, protože věděla, že se v blízkosti vesnice zdržují déle, než předpokládala. Když se konečně blížili k místu, které teď nazývala domovem, vydechla ulehčením. Ale vzápětí zatajila dech, protože uslyšela dusot koňských kopyt.

Panika však ustoupila, protože Patrick s Williamem jednali rychle, tiše a zkušeně. Patrick sevřel uzdu Anniina koně a William vyskočil do sedla za Katherinu. Každý pobídl koně jiným směrem a brzy se dostali pod ochranu stínů stromů lemujících okraj vesnice, kde se setkali. Katherina pozorovala skupinu sedmi jezdců, kteří se blížili k vesnici, a věděla, že je to Ranald se svou družinou, ještě než uslyšela jeho hlas.

„Už jsem unavený z pronásledování těch lapků po celém Dunlochanu,“ stěžoval si Ranald a hlas měl ochraptělý vztekem.

„Umí velice dobře zahlazovat stopy,“ poznamenal Colin, Ranaldův oblíbenec.

„Nikdo nemůže být tak dobrý bez cizí pomoci, Coline. Nikdo. Ti bastardi mají pomocníky a já asi vím jaké.“

„Myslíš, že někdo z vesnice jim pomáhá?“

„Ano, a není to jen jeden člověk. A taky si myslím, že ti lidé jsou víc než lupiči. Kdyby žila ta malá děvka, řekl bych, že je to její práce.“

„Lady Katherina? Ale žena…“

„Žena může být stejně vychytralá jako muž. Nezapomínej, pro koho pracujeme. Možná že někteří blázni tohle dělají ve jménu vzpomínky na ni. Nevím to jistě, ale zjistím to. Začnu u toho malého zmetka Thomase.“

„Myslel jsem, že lady Agnes nechce, abys chlapci ublížil.“

„Určitě změní názor, až kluk kápne božskou a vyklopí všechno, co o těch loupežnících ví. A možná ho použiju i k tomu, aby jeho sestra zvedla sukni.“

Jezdci projeli kolem Katherinina úkrytu a začali se jí vzdalovat z doslechu. Chtěla se rozjet za nimi, aby zjistila Ranaldovy úmysly. Byl překvapivě neopatrný, když mluvil tak nahlas o svých B Agnesiných plánech. Zdravý rozum však zvítězil a Katherina se připojila k ostatním, kteří stáli opodál. Všimla si, že Annie je velmi bledá, a v měsíčním světle zahlédla na jejích tvářích stopy slz. Mladá žena s nimi možná šla jen proto, že ji Patrick vyzval, a ona až teď pochopila nebezpečí, v němž se ona s bratrem nacházejí.

Lucas s Thomasem čekali na předem smluveném místě, stejně jako lan. Nechali koně v péči starce a jeho synů a Katherina odvedla ostatní do úkrytu pod kostelem. Ve chvíli, kdy vstoupili do příjemně osvětlené hlavní síně, si Katherina uvědomila, že by se měla Annii ukázat, a proto si sňala kapuci. Mladá žena na ni vrhla vyděšený pohled a hned nato omdlela. Padla do paží Patricka, který k ní hbitě přiskočil a rozesmál se.

„Thomasi!“ Katherina rychle běžela pro plátěné roušky a vodu. Patrick položil Annii na stůl a Katherina jí začala otírat obličej. „Ty jsi sestře neprozradil, že žiji?“

„Ne. Říkala jsi, že je to tajemství,“ odpověděl hoch, přistoupil ke stolu a s obavou hleděl na sestru. „Dal jsem své slovo, že to neřeknu nikomu, takže ani sestře.“

„Nemínila jsem tím tvoji sestru.“

„Když jsem s ní mluvil v hospodě, říkala, že jsi zemřela,“ ozval se Lucas. Mírně se na Thomase usmál. „Možná jsi mohl prokázat sestře laskavost, chlapče, a povědět jí to. Mohl jsi jí ušetřit chození na Katherinin hrob. Ale na druhé straně je dobré, že umíš držet slovo.“

„Ona chodila na můj hrob?“ zeptala se překvapeně Katherina a dál jemně otírala Anniinu tvář hadříkem.

„Ano,“ odpověděl Lucas. „Když mě ještě považovala za mnicha, ptala se mě, zdaje to hřích, modlit se u neposvěceného hrobu sebevraha. Ale ve skutečnosti nevěřila, že ses zabila sama.“

„To mě zlobí nejvíc. Jak se mohla Agnes opovážit namluvit lidem, že jsem spáchala takový hřích?“

„Já si myslím, že daleko horší je, že tě někdo shodil z útesu do jezera,“ procedil skrze zuby William.

Katherina se musela přemáhat, aby se neusmála. Ostatní se zasmáli. Bylo pro ni těžké nedívat se na Lucase. S úsměvem ve tváři a veselým světýlkem v hezkých očích byl najednou tím mužem, do něhož se zamilovala. Ale nazlobený výraz se rychle vrátil, a to ji zabolelo, protože věděla, že je stále přesvědčen o její zradě.

Annie tiše zaúpěla a Katherina vděčně přijala od Williama pohár s vínem. Věděla, že silný nápoj dívce pomůže. Annie otevřela oči a zatvářila se zmateně. Pak její pohled utkvěl na Katherině a zbledla ještě víc. Katherina stiskla Annii ruku a pevněji držela. Doufala, že ji dotyk uklidní.

„Neomdlévej už, děvče,“ oslovila Katherina Annii přísně. „Vypij to,“ nařídila a podala dívce víno.

„Ty nejsi mrtvá,“ řekla Annie tichým, rozechvělým hlasem a vypila téměř půlku vína. „Proč mi všichni tvrdili, že jsi mrtvá, když nejsi?“ Zajíkla se. „A koho tedy pohřbili?“

Katherina chvíli zírala na Annii a byla si příliš dobře vědoma toho, že všichni čekají na odpověď. Pokoušela se myslet na svůj hrob co nejméně, protože ji z toho mrazilo v zádech. Agnes se postarala o velmi krásný náhrobní kámen a hrála truchlící sestru tak přesvědčivě, že jí všichni uvěřili. Katherina se nikdy nepídila po lom, zda do hrobu opravdu někoho položili.

„Stydím se říci, že jsem o tom nikdy moc nepřemýšlela,“ přiznala nakonec. „Annie, myslím, že hrob je prázdný. V rakvi je možná jen kamení. Ledaže by tam odpočíval někdo, kdo byl v té době nezvěstný…,“ přemítala nahlas, ale Annie zavrtěla hlavou.

„Nikdo kromě Robbieho,“ řekla Annie a pomalu se posadila.

„Nemyslím si, že se Robbie vrátil do Dunlochanu a zemřel v době, kdy Agnes potřebovala nějaké tělo.“

Annie pomalu přikývla. „Taky si to nemyslím.“

Katherina se usmála. „Ne, silně pochybuji, že někdo odpočívá v mém hrobě.“

Na Anniině tváři se na okamžik objevila úleva, ale rychle zmizela. Katherina si toho přesto všimla. Že by se v Robbiem zmýlila? Byl snad Agnes nevěrný dokonce dřív, než Agnes porušila manželský slib? Třebaže Katherina o Robbiem zapochybovala, vzápětí si řekla, že se asi mýlí. Robbie se možná rád usmíval na dívky, ale dodržoval manželskou věrnost, dokud se nedozvěděl, že ho jeho žena podvádí, kde může. Teprve pak slib, který dal Agnes před oltářem, možná porušil a začal si románek s Annii. Annie byla nevinná a zbožná dívka, která by nikdy netoužila po hříšné lásce s ženatým mužem. To však neznamenalo, že se nemohla do hezkého Robbieho zamilovat. Katherina v duchu vzdychla a doufala, že mu mladá žena nedala své srdce nadarmo. Věděla příliš dobře, jak to může bolet.

„Co budeme teď s Thomasem dělat, má paní?“ zeptala se Annie plaše.

„Zůstanete tady.“

„Tady? Na jak dlouho?“

Katherina věděla, že se Annii odpověď líbit nebude. „Bojím se, že nevím. Ranald se nevzdá a bude chtít tebe i Thomase. Ano, pátrá po Thomasovi, ale slyšela jsi, že mluvil i o tobě, ne?“

Annie se otřásla odporem. „Ano, slyšela jsem ho a z jeho řeči mi šel mráz po zádech.“

„Tak. Myslím, že se s Thomasem budete muset skrývat s námi, než nás všechny přestane ohrožovat.“

„A co je tedy třeba, abyste toho lotra a lady Agnes porazili?“

„Důkazy o jeho zločinech. A právě ty se získávají těžko. Potřebuji jasný a přesvědčivý důkaz, který bych mohla předložil Radě.“

Annie zašeptala nějakou nadávku. „Ti staří blázni. Vědí, jaká Agnes je a co s Ranaldem páchají. Znají zločiny, které mají ti dva na svědomí. Myslím, že jejich váhavost nemá nic společného s důkazy. Ne, sedí si v klidu a dovolí, aby pokračovali v krvavé hře, protože se nechtějí vzdát moci, kterou jako ustanovení ochránci Dunlochanu mají.“ Annie se začervenala, když si uvědomila, že se na ni všichni dívají. „Promiňte. Mluvila jsem opovážlivě.“

„Ne, jen jsi vyslovila nahlas pravdu, což všichni ostatní váhali udělat.“ Katherina chytila Annii za ruku. „Pojď, ukážu ti, kde budeš spát. Thomas může bydlet s tebou nebo zůstane s mými muži.“

„Samozřejmě raději zůstanu s muži,“ vyhrkl Thomas. Katherina skryla úsměv a odváděla Annii k jednomu jeskynnímu výklenku. Rychlý pohled na Annii jí odhalil, že se také pousmála. Jakmile vešly do malé komůrky, kterou Katherina pro Annii vybrala, pomohla jí přichystat palandu na spaní a do vchodu pověsit pokrývku místo dveří. Obě dívky se činily a za chvíli kamennou komůrku upravily v relativně pohodlnou a příjemnou místnůstku, která už vůbec nepřipomínala jeskyni.

„Bude pro mě divné žít pod zemí jako krtek,“ řekla Annie a rozhlédla se. „Ale komůrka je hezčí než můj pokojík v krčmě.“

Usmála se na Katherinu. „Je zázrak, že sir Lucas ještě žije, že? Musíš být velice šťastná, že se ti vrátil.“

„Ano, já jsem šťastná, že ho Ranald nezabil. Bylo by však lepší, kdyby si sir Lucas nemyslel, že já jsem byla spřažena s Ranaldem.“ V duchu se proklela za to, že tolik mluví, protože Annie na ni vrhla udivený pohled.

„On si myslí, že ty ses ho pokusila zabít?“ Když Katherina přikývla, Annie se zatvářila rozzlobeně a zavrtěla hlavou. „Muži jsou někdy tak slepí! Jsou to ale tvrdohlavci. Mrzí mě to, má paní. Myslela jsem…“ Znovu zavrtěla hlavou.

„Ano, já taky. Zdá se, že jsme se obě mýlily.“

„Brzy mu dokážeš, že nemá pravdu, když si to o tobě myslí. Ano, brzy ho bude jeho hloupé podezření trápit.“

„To je příjemná myšlenka.“

„Ale nevíš, jak se potom zachováš, že?“

„Ne, to nevím. Na něco určitě přijdu. Odpočiň si, Annie.“

„Nebudu pro tebe přítěží, má paní. Neumím bojovat, ale určitě a nějak pomohu. Budu vařit a uklízet.“

„Takovou pomoc opravdu ocením. Dobrou noc, Annie.“

„Přeji ti zdravý spánek, má paní, a děkuji ti za to, že jsi nás | Thomasem zachránila.“

„Thomas nám pomáhal, ačkoli jsi to nevěděla. Nemohla bych jít s myšlenkou, že jsem tě nechala Ranaldovi napospas.“

Katherina zamířila od Annie přímo do své komůrky. Chtěla hned ulehnout do postele, protože ji bolelo celé tělo. Jakmile došla ke dveřím, zastoupil jí cestu Lucas. Hleděl na ni stříbřitě modrýma očima a v Katherině se všechno sevřelo touhou. To ji rozzlobilo. Zamračila se na něho a on ji přitiskl pružným tělem ke kamenné stěně.

Katherina ani nemusela cítit tlak v podbřišku, aby věděla, co Lucas chce. Viděla mu to ve tváři. Navzdory bolesti, kterou jí způsobil, to chtěla také. Bylo však příliš brzy. Ještě se nerozhodla, jestli rozkoš, kterou jí může poskytnout, stojí za riziko nového zklamání.

„Máš palandu ve velké síni s ostatními muži,“ řekla, hrdá na chladný hlas, jenž byl v rozporu s horečkou jejího těla.

„Ve tvé posteli mi bude tepleji.“ Lucas si říkal, že to bylo asi vzrušení z výpravy do nebezpečí, které v něm probudilo takovou potřebu. Nalhával si, že vyhledal Katherinu jen proto, aby se touhy zbavil. Neposlouchal vnitřní hlas, který mu říkal, že lže sám sobě.

„Máš tam spoustu pokrývek, najdi si teplo pod nimi.“

„Víš jistě, že mě chceš odmítnout?“

Než se zmohla na odpověď, zamkl jí ústa polibkem. Nebylo to něžné políbení, vyjadřující jemnou touhu po milence. Lucas se zmocnil jejích úst s nečekanou vášní. Prudký polibek v ní probudil ještě větší hlad po jeho objetí. Katherina chytila Lucase za výstřih kutny a bojovala s nutkáním roztrhnout hrubou vlnu, servat hábit z jeho těla a přitisknout se k němu. Její touha planula hluboko v ní a ona se jí bránila ze všech sil. Ve chvíli, kdy se jejich rty oddělily, sebrala poslední zbytky vůle a odstrčila ho. Celým tělem prahla po jeho teple, ale překonala se. Bylo příliš brzy. Ještě nezvládla svoje city a věděla, že kdyby mu podlehla a stala se jeho milenkou, potřebovala by velké sebeovládání, aby zaštítila srdce před možnou bolestí.

„Není moudré líbat ženu, kterou považuješ za strůjkyni přepadení a možná vraždy. A když to navíc děláš v převlečení za mnicha, dá se to považovat za rouhání. Myslím, že bys měl odejít. Hned.“

Katherina neuhnula před jeho plamenným pohledem. Jestli doufal v její slabost, nepochybně objevil náznak v její poddajnosti při polibku. Ale na tom nesejde. Už získala sebeovládání a měla v úmyslu udržet si je. V Lucasových očích zablesklo hněvem a z toho měla radost. Má-li dnes večer bojovat s plameny nenasycené touhy, on s nimi bude zápolit také.

Lucas vytušil sílu jejího rozhodnutí a věděl, že to, po čem touží, dnes nezíská. Ale věděl, že také ona touží po něm. Poznal to při polibku. Může počkat a nezáleží na tom, jak bude čekání nepříjemné. Mírně se Katherině uklonil a odešel. V duchu si opakoval všechny důvody, proč zapomenout na palčivou touhu, aby si mohl konečně odpočinout. Bude potřebovat sílu pro nadcházející hoj. Kdyby se objímal s Katherinou a znovu prožil nádhernou vášeň, jako kdysi, přišel by aspoň na chvíli o veškerou sílu, kterou potřeboval. Počká. Nebude to trvat příliš dlouho.

Když Lucas odešel, Katherina se vrhla na postel. Chvěla se po celém těle a snažila se překonat omámení, které v ní polibek probudil. Byla ráda, že se s ní Lucas nehádal, protože její sebeovládání nebylo bez hranic. Kdyby naléhal trochu více, určitě by se nechala sevřít v jeho náruči. Ale něco v jeho pohledu, když se s ní loučil, jí řeklo, že jí pokoj nedá. Bude se muset velmi brzy rozhodnout, protože instinkty jí říkaly, že Lucas je teď na lovu a ona by mohla být jeho oběť.

6. KAPITOLA

Byla to past. Katherina neviděla žádný důkaz, neslyšela nic, co by naznačovalo, že jedou vstříc nebezpečí, ale v břiše cítila strach. Stejný pocit mívala jako dítě, když musela jít někam, kde na ni měla čekat Agnes, ale ona věděla, že tam nebude, že jí lhala. Vrhla rychlý pohled do tváří mužů, kteří byli s ní, a zjistila, že je svírá stejná tíseň. Věděla však, že jejich obavy mohou mít jiný důvod.

Když ji ten pocit zaplavil poprvé, hledala jeho příčinu v Lucasovi. Tři dlouhé dny bojovala se vzpomínkami na teplo jeho polibků, které stále cítila na rtech. Lucas ji pronásledoval, byl jí nablízku, vždycky se jí pokradmu dotkl, pozoroval ji s očima zamženýma touhou a často jí ukradl polibek. Zbavoval ji tím klidu. Avšak její obavy narůstaly, a ona věděla, že je nezpůsobuje jen Lucas.

Starý lan jim poslal zprávu, že někdo ukradl koně. Skuteční loupežníci vždycky představovali nebezpečí, ačkoli tu řádili jen zřídkakdy, a oni se vydali po jejich stopách. Teď se Katherina obávala, že vypořádat se s nimi nebude tak jednoduché. Ačkoli před každým střetem cítila napětí, tentokrát byla tíseň silnější a hlubší, a jako by věstila zlé věci.

„Nelíbí se mi to,“ zamumlala a dívala se na muže na koních, kteří se podezřele pomalu pohybovali po poli před nimi.

„Mně taky ne,“ souhlasil William a několik mužů zamručelo na souhlas. „Je to past.“

„Ano, připomíná to dobře nastraženou past.“

Lucas pomalu přikývl s pohledem upřeným na jezdce, které pronásledovali. „Poleje otevřené, ale kolem něho je spousta míst, kde se mohou ukrývat posily.“

„Jen čekají, až se vydáme za nimi do otevřeného prostoru,“ řekla Katherina. „Pak se vynoří další a odříznou nám ústupovou cestu.“

„Ale bohužel ty koně potřebujeme.“

Katherina s povzdechem připustila, že Lucas má pravdu. Šest koní, na nichž teď jeli, bylo všechno, co jim zůstalo. A nepatřili k nejlepším. Aby nahradili ukradené, museli by někde ukrást jiné, a to Katherina nechtěla. Hodlala Agnes obvinit ze zločinů, a nechtěla sama páchat jiné. Také musela zvážit rizika. Ona by možná neutrpěla, kdyby ukradla pár koní. Byla dcerou pána. Ale její muži by ušetřeni nebyli. Katherina věděla, že kdyby si mohli vybrat, raději by vjeli do pasti, než aby riskovali, že je pověsí za krádež.

„Nejlepší bude, když to uděláme rychle, Kat,“ navrhl Lucas. „Vjedeme tam cvalem, popadneme za uzdy naše zvířata a co nejrychleji se obrátíme na ústup.“

Katherina se snažila pominout příjemný pocit, který se v ní probudil, když ji Lucas oslovil Kat, což používal velmi často, když spolu byli šťastni. Teď však nebyl čas na city. Musela získat koně a musela chránit své muže. Nemilosrdně umlčela vnitřní hlas, jenž odmítal Lucasův plán a jeho autoritativnost. Jestli se odtud chtějí dostat živí, potřebují dobrou strategii a ona se s nikým, kdo ji navrhne, nebude hádat.

„Myslím, že tak to bude nejlepší, sestřenko,“ přidal se k Lucasovi William. „Jestli je to opravdu past, nemůžeme ztrácet čas bojem ve snaze získat všechny koně. Ale můžeme je překvapil náhlým vpádem, bleskově ukořistit aspoň pár koní a rychle odjel, aby ti, kteří možná leží ukryti v poli, měli malou šanci vyrazil proti nám.“

„Souhlasím,“ přikývla Katherina a zahalila si tvář modrou lněnou rouškou, kterou si vzadu uvázala. „Nebudeme bojovat, ledaže by to bylo nezbytné. Jen jim vytrhneme uzdy koní a pojedeme zpátky. Víme, že tady se nikdo neskrývá, takže to bude naše ústupová cesta.“

„A pak se vydáme různými směry jako obvykle – rozdělíme se u těchto stromů.“

„Jen se musíme modlit, aby se někde neukrývali lučištníci,“ zamumlala tiše Katherina.

„Jen málokterý z nich dokáže zasáhnout pohybující se cíl, A jestli je to Ranaldova banda, tak se nemusíme bát. Většina jeho lučištníků by nezasáhla ani Dunlochan za jasného dne a bezvětří,“ řekl William.

Katherina se usmála a všichni muži se halasně rozesmáli, ale dobrá nálada se rychle vytratila. Muži čekali na signál své vůdkyně. Katherina se krátce pomodlila za to, aby měli štěstí, pokynula rukou a okamžitě pobídla svého koně do cvalu. Sklonila se až k hřívě a přitiskla se k silnému krku zvířete, aby byla co nejmenším cílem, a řítila se přímo ke skupině ozbrojenců, kteří vedli jejich koně přes pole.

Už už se dostala k jednomu z ukradených koní, když tu se najednou zpoza stromů vyřítili muži na koních s tasenými meči a hnali se přímo na ně. Měla pravdu, byla to opravdu past. Lupič, který vedl jejich koně, po ní chňapl, ale Katherina ho duchapřítomně uhodila plochou meče do spánku a chlap se zřítil na zem. Katherina uchopila volnou uzdu jejich uloupeného koně, otočila se a pádila zpět. Doufala, že se jí podaří dostat se do bezpečí stromů dřív, než ji někdo z nepřátel dostihne.

Vtom vykřikla, protože ji něco jakoby uhodilo do zad. Vzápětí ucítila prudkou bolest a v příštím okamžiku se jí zajiskřilo před Očima. Instinktivně sáhla tam, kde cítila bolest, a pustila uzdy Obou koní. Ti s náhle uvolněnou uzdou zpomalili. Katherina si to uvědomila, předklonila se, sáhla po uzdách, ale už bylo pozdě. Kapuce se jí sesula na záda a odhalila dlouhé světlé vlasy. Přestože ji obličej kryla rouška, někteří z Ranaldových mužů poznali její husté světlé vlasy. Dopadla tvrdě na zem. Bolest se rozšířila od zad k boku a Katherina se chvíli plně soustředila, aby se nadechla.

Lucas se na ni podíval právě ve chvíli, kdy se zakymácela I sedle a spadla na zem. Zaklel. Zachytil ještě pohledem šíp, který jí trčel ze zad, a celým tělem mu projel strach. To, že jí sklouzla kapuce a odhalila všem známé nádherné vlasy a tím i její totožnost, ho teď nezajímalo. Následky prozrazení budou řešit později, už bude jasné, že přežije. Jediné, na čem teď záleží, je záchrana jejího života.

Lucas hodil uzdu koně, kterého ukořistil, Williamovi. „Vezmi ho a jeď odsud.“

„Ale Katherina…,“ začal William, jakmile chytil uzdu. „Jedu pro ni. Setkáme se ve skrýši.“

William zaváhal jen na chvíli, pak se rozjel a následoval zbytek Katherininy družiny. Zastavil se jen jednou, aby chytil uzdu koně, kterého ukořistila Katherina. Lucas pobídl Eachanna a rozjel se k místu, kde se Katherina pokoušela postavit na nohy. Ranald se k ní blížil, ale částečně mu bránil chaos a zmatené pobíhání mužů a splašených koní. Lucas ke své úlevě dojel ke Katherině jako první, silnou rukou ji vytáhl k sobě do sedla a pak si rychle přivázal uzdu jejího koně k sedlu.

„Ten druhý kůň,“ zajíkla se Katherina. Sama se divila, proč se stará o zvíře, když jí hrozí nebezpečí, že ji nepřátelé chytí, a ještě k lomu cítí bolest.

„Má ho William. Můžeš se mě držet?“

„Ano,“ podařilo se jí vydechnout a Lucas pobídl koně clo cvalu.

Jízda k jejich skrýši byla pro Katherinu jako zlý sen plný kruté bolesti. Když Lucas zastavil, aby si ji k sobě přivázal lněnou rouškou, kterou měl předtím zahalenou tvář, byla skoro v bezvědomí Jakmile zastavili po druhé, probrala se z bezvědomí jen na okamžik. Poznala, že jsou v bezpečí, a vzápětí jí bolest začala zastírat zrak. V Lucasově náruči ještě zahlédla Thomase s Patrickem, kteří odváděli koně, a Williama, zahlazujícího stopy. Všichni dělali to, co dělat měli, a Katherina se už bez obav poddala temnotě, jež ji vtáhla do sebe.

„Ach bože, je mrtvá?“ vykřikla Annie ve velké síni.

Lucas prošel a kráčel dál ke Katherinině ložnici. „Ne, ale potřebuje co nejrychleji pomoc. Musíme vyjmout šíp a navíc se obávám se, že si něco zlomila, když spadla z koně. Potřebuji vodu, pokrývky, plátno a všechno ostatní, co můžeš sehnat, abychom mohli ošetřit zranění.“

„Ano, hned to bude.“

Lucas položil Katherinu na postel, obrátil ji na bok a rozřízl šaty v místě, kde do těla vnikl šíp. Vší silou potlačoval rozčilení a strach. Proč je tak rozrušený a proč se o Katherinu tak bojí? Copak se jí nechtěl pomstít za to, jak dopadl před rokem? Zatím ještě neměl žádné přesné plány, ale teď si uvědomil, že slova pomstu a odplata v sobě obsahují násilí a bolest. Teď bylo zřejmé, že by Katherině nikdy nedokázal fyzicky ublížit.

Zamyslel se a uvědomil si, že nebude schopen se jí mstít. Připojil se k jejímu boji proti Ranaldovi a Agnes. Uměl Katherinu jen rozzlobit, urazit a – svádět. Ne odplácet pomstou, jaká se popisuje v baladách.

Annie přinesla všechno, co potřeboval, a on si věci rozložil na truhlici vedle postele. Začal se připravovat na smutný úkol vylinout Katherině z těla šíp. „Máš sílu, Annie?“

„Ano,“ odpověděla Annie. „a mám také silný žaludek.“

„Dobře, teď budeš potřebovat obojí. Musím vytáhnout ten šíp.“

Annie se zamračila, zřejmě zmatená jeho váhavostí. „Chceš, abych ho vytáhla já?“

„Ne, potřebuji jen, abys ji pevně držela. Nejdřív ho musím protlačit skrz, aby špička prošla vpředu ven.“ Nevšímal si Anniina vystrašeného zajíknutí a pokračoval: „Pak špičku šípu odříznu, a teprve potom ho budu moci vytáhnout z těla.“

„To bude velice bolestivé,“ zašeptala Annie. „Ano, bude. Přestože je v bezvědomí, bude bojovat s bolestí.“

„Proč nemůžeš šíp prostě jen vytáhnout?“

„Protože tím by se zranění zhoršilo, roztrhal bych okolní tkáně. Nejdřív se musíme zbavit jeho špičky. A čím víc se bude hýbat, tím déle bude trvat, než tu prokletou věc dostanu z jejího těla. Jsi připravená? Doufám, že neomdlíš.“

Annie zavrtěla hlavou a pevně přitiskla Katherinu k posteli. Výkřik, který Katherina vydala, zatímco Lucas protlačoval šíp ven z jejího těla, sevřel Lucasovi žaludek. Říkal si, že je určitě stejně bledý jako Annie. Konečně! Odřízl špičku, zhluboka se nadechl, aby se uklidnil, a pak vytrhl zbytek šípu ze štíhlého těla. Katherina znovu vykřikla a snažila se zkroutit tak, aby unikla bolesti, kterou jí způsoboval, ale tiše se modlící Annie ji držela pevně. Po mučivém zásahu už Katherina ležela klidně a bezvládně a Lucas si oddechl. Přál si, aby byla v tak hlubokém bezvědomí, že zbytek ošetření už nepocítí.

Snažil se vzpomenout si na všechno, co se naučil v rodině léčitelů. Vyčistil obě rány a pak je sešil. Léčivou mast, kterou mu dala Annie, neznal, ale jemný čich mu prozradil přítomnost jednotlivých bylin, které obsahovala. Lucas usoudil, že mast je asi stejně dobrá jako ty, které vyráběly ženy z jeho rodiny. Pomazal Katherině rány a pak je ovázal. Oddechl si, že má těžkou práci za sebou, a protáhl se, aby se zbavil napětí a mohl pokračovat. „Ty jsi léčitel?“ zeptala se Annie.

„Ne, ale mnohé členky mé rodiny jsou známé léčitelky a učí každé dítě alespoň základním dovednostem,“ odpověděl Lucas Pohlédl na Katherinin bledý obličej a vzdychl. „Ještě jsme neskončili.“

„Má ještě další zranění?“

„Spadla z koně. Myslím, že nemá nic zlomeného, ale musíme si být jisti.“

Ačkoli se Annii nelíbilo, že se Lucas bude dívat na Katherinino nahé tělo, neřekla nic, a pomohla mu ji svléknout. Lucas pro hmatal tělo a neobjevil žádné zlomené kosti. Na bílé kůži však spatřil mnoho modřin. Pomohl Annii omýt Katherinu hadříky namočenými v levandulové vodě a největší modřiny namazal.

„Má spoustu jizev,“ zamumlal a lehce prstem přejížděl po dlouhé rozvětvené jizvě na Katherinině štíhlé noze.

„William říkal, že když ji hodili do jezera, těžčeji zranili.“

Zatímco Annie odešla pro Katherininu noční košili, Lucas si prohlížel jizvy. Některé menší zůstaly spíš po neodborném ošetření, ale viděl také velké, které byly důsledkem vážných zranění. Tyto jizvy svědčily o tom, že William nelhal. Katherina měla velké štěstí, že vůbec přežila.

Lucasovi se vkrádaly do mysli pochybnosti o Katherinině vině, a tentokrát je už nezaháněl. Možná opravdu neměla v úmyslu ho zabít. Ranald a Agnes mohli skutečně využít její žárlivost i pro vlastní cíle. Jakmile si Katherina uvědomila, že ho chtějí zabít, pokusila se zastavit, co započala, ale už bylo příliš pozdě. Nezachránila jeho ani sebe.

V duchu zavrtěl hlavou a pomohl Annii s oblékáním. Byl unavený a bál se o Katherinin život a zdraví. Věděl, že teď není vhodná doba k tomu, aby si utřídil myšlenky, zejména když se týkaly záležitosti, která proběhla před rokem. Konečně připustil, že bolest mu mohla zatemnit mozek natolik, že si vyvolal jen útržky vzpomínek na to, co se stalo. Lucas se sice zdráhal uvěřit, že Katherina je úplně nevinná, ale teď byl svolný hledat odpovědi. Dokonce připouštěl, že možná neměl tak úplně pravdu.

Sotva Aniie Katherinu oblékla, vešel William. „Jak se jí daří?“

„Zranění šípem bylo vážné, ale nemyslím, že jí hrozí smrt,“ odpověděl Lucas. Zamířil k malému stolku v rohu místnosti, kde stál džbán, a nalil si víno. „Víno,“ zamumlal. „Přesně to potřebuji“

„Je velmi bledá,“ řekl, když přistoupil k posteli a zadíval se na Katherininu bílou tvář.

„Ztráta krve a bolest často vezme člověku barvu. Neztratila však krve mnoho.“ Lucas rychle dopil víno, znovu si nalil a pak se postavil ke Katherinině posteli z druhé strany.

„Zlomila si něco, když spadla z koně?“

„Ne, ale má modřiny od hlavy až k patě. A velké.“

„Ano, to ji možná udrží v posteli, než se uzdraví natolik, aby mohla chodit.“

„Asi není moc dobrý pacient, že?“

William převrátil oči v sloup. „Pokud nemá vysokou horečku nebo velké bolesti, které jí brání v pohybu, myslí si, že je zdravá.“

„Dobře, jestli nám bude dělat potíže, prostě ji přivážeme k posteli.“ Lucas mrkl na pobledlou Annii.

„To by mohlo pomoci, ale jedině umíš-li vázat lepší uzly než já“

Lucas se chvíli díval na Williama a pak se rozesmál. „Ty už jsi ji k posteli přivazoval?“

„Nechtěla ležet a několikrát se jí otevřely rány. Taky jsem to musel udělat tehdy, když jí po pádu do jezera cloumala horečka a chtěla tě jít hledat.“ William se podíval na Lucase a zvedl obočí. „Jen Bůh ví proč.“

Vědomí, že ho Katherina chtěla najít, Lucase potěšilo a zároveň rozhněvalo. „Že by ji trápil pocit viny?“ zamumlal, a když se na něho William s Annií vyčítavě podívali, jen pokrčil rameny. Řekl si, že bude moudřejší změnit téma, a zeptal se Williama: „A jak jsi s Kat spřízněný? Jsi její bratranec?“

„Ano,“ odpověděl William. „Jsem nemanželský syn jejího strýce. Měl nás hodně, protože rád chodíval za děvčaty.“

„Příliš mnoho,“ procedila skrze zuby Annie a její výraz byl ukázkou ženského znechucení. „A to ho zabilo. Všichni ho varovali, ať se drží dál od kovářovy ženy, ale on dobré rady neposlouchal.“

„Aha, takže kovář se dozvěděl, že mu brousí za ženou, a zabil ho, co?“ Lucas si uvědomil, že hladí Katherinu něžně po bledé tváři, a jal se přesvědčovat sám sebe, že jen kontroluje, jestli má horečku. Pak rychle rukou ucukl.

„Pořádně ho zmlátil, ale nezabil ho, ačkoli si stejně myslím, že výprask způsobil jeho smrt.“

„Ano,“ souhlasil William. „Celý týden se choval velmi divně a pak padl na zem a bylo po něm.“

„Možná měl vnitřní krvácení nebo krvácel do hlavy,“ uvažoval Lucas. „Takže, když jste tak blízcí příbuzní, proč starý pán nevybral tebe jako pána, když se chystal na onen svět?“

„Protože starý pán svého bratra nenáviděl a můj otec mu oplácel stejně. Nikdy jsem neslyšel jejich příběh, ale byla v tom žena. Mám podezření, že šlo o pánovu manželku. Byla to dobrá žena, takže nemohu věřit, že by udělala něco špatného, ale obávám se, že o svém otci to říci nemohu. Takže žádné dítě mého otce nebylo v očích pána našeho klanu dost dobré.“

Lucas zavrtěl hlavou. „Je smutné, když se znepřátelí tak blízcí

| lenové rodiny, kteří by naopak měli držet spolu. A Rada se s pánem nepřela, aspoň si myslím.“

„Ne. Můj otec měl spíš nepřátele než přátele.“

„Protože měl rád ženy?“

William přikývl. „Někteří z našich mužů jsou mí bratři. Agnes s Ranaldem nás považují za hrozbu a je to tak, protože Katherina na nás byla vždycky hodná. Nestarala se o to, kdo nás zplodil, a nevadilo jí, že jsme levobočci. Záleželo jí na tom, že máme společnou krev. Pro nás to znamenalo hodně, takže když se doslala do nesnází, postavili jsme se za ni. Víš, Agnes nás vždycky nenáviděla. Skutečnost, že ona je také nemanželská, v ní žádné sympatie k nám nevyvolala.“

„Jak jsem ji mohl tak mylně posuzovat?“ zamumlal si Lucas.

„Zdá se, že neumíš lidi posuzovat správně.“

Než se mezi oběma muži mohla strhnout hádka, promluvila Annie: „Agnes je velmi dobrá komediantka. Umí si hrát na hodnou a naivní ženu, což se mužům líbí. Všechny ty úsměvy, pohledy, chichotání a krásné šaty, aby ji muži obletovali! Ženy ji rychle prokouknou, ale to jen proto, že Agnes je nemá ráda a nedokáže před nimi udržet svoji masku. Dokonce i její manžel byl dlouhé měsíce přesvědčen, že je hodná, a to nebyl žádný hlupák. Ošálila i starého pána, protože nemohu uvěřit, že by záměrně udělal něco, čím by přivedl Katherinu a lidi z Dunlochanu do nebezpečí a bídy. Přesto se jeho poslední přání obrátilo ve zlo.“

„Ano,“ souhlasil William. „Bylo jasně vidět, jak je zklamaný, že vychoval jen dcery, zatímco jeho bratr měl nemanželské syny po celé zemi. Ale svoje dítě miloval. Nemoc přišla náhle a nedala mu možnost dlouho přemýšlet o tom, co je třeba udělat. Katherinu rozzuřilo, že nezahrnul do své poslední vůle nikoho z nás, svých neteří a synovců.“

„Zejména, když jste byli v jeho armádě,“ podotkla Annie.

William pokrčil rameny. „Ve skutečnosti jsme pro něho nic neudělali. Dělali jsme to pro Dunlochan a pro Katherinu.“ Podíval se na Lucase. „Myslíš si, že ji Ranald poznal, když jí sklouzla kapuce?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Lucas. „Chtěl k ní dorazit první, ale zapletl se mezi vlastní muže a koně, kteří se mu dostali do cesty.“

William tiše zaklel a všiml si, že Annie se začervenala a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Promiň, Annie.“

„Ne, nemusíš se omlouvat,“ řekla Annie. „To jen proto, že jsem tě nikdy neslyšela tak hodně klít.“ Nahlas se usmála. „Tahle situace vyžaduje spoustu kleteb.“

William se usmál a podíval se na Lucase. „Ranald Katherinu nenávidí. Jestli opravdu ví, že přežila, prohledá celý Dunlochan, aby ji našel.“

„Proč ji tak nenávidí?“ zeptal se Lucas.

„Protože mu řekla ne“ odpověděla Annie. „A co je horší, on ví, že asi neřekla ne tobě.“

„A protože se zdálo, že o ni hodně stojíš,“ pokračoval William. „Byla tu přece možnost, že se Katherina vdá. Ranald ví, že Rada by tě jako ženicha schválila, a tím by s Agnes přišli o veškerou moc. Jestli Ranald vztáhne na Katherinu své špinavé ruce, Kat zemře. A nebude to lehká smrt.“

„Tak se musíme postarat, aby ji ten ničema nedostal,“ řekl Lucas.

Chvíli trvalo, než Lucas přesvědčil Williama a Annii, aby šli spát a dovolili mu zůstat u Katheriny. Přitáhl si k posteli těžké dřevěné křeslo, položil si nohy na postel a hleděl na Katherinu. Její otec byl zřejmě chladný a tvrdý muž a dával Katherině najevo často svoji nespokojenost, že není syn. Její nevlastní sestra byla krutá a proradná a nepochybně dělala Katherině ze života peklo Teď měla Ranaldovy lidi, které na Katherinu poštvala, aby mohla shrábnout to, co jí nepatří. Lucas cítil ke Katherině sympatie, přestože o ní ještě pochyboval.

Upil vína a rozhodl se, že je načase objevit celou pravdu. Odmítal uvěřit tomu, že Katherina nemá žádný podíl na jeho přepadení, ale říkal si, že by snad mohl najít něco, co by mu naznačilo, že jí může odpustit. Lucas tušil, že se blíží chvíle, kdy Katherině odpustí, ale uklidnilo by ho, kdyby našel alespoň nějaké ospravedlnění jejího činu.

Také potřeboval co nejvíc informací o Dunlochanu, o Agnes a Ranaldovi a o boji za právo vládnout Dunlochanu. Jedině tak zajistí Katherině bezpečí. Třebaže si nechtěl přiznat, že kromě louhy k ní cítí něco víc, věděl, že nedopustí, aby jí někdo ublížil. Vybavil si Ranaldův výraz, když se snažil dojet ke Katherině, a věděl, že William má pravdu. Teď, když Ranald ví, že je Katherina naživu, nepřestane ji stíhat. Zdá se, že Lucas bude muset velmi brzy podstoupit náročnou rozhodující bitvu, která se neobejde bez krveprolití.

„Co myslíš tím, že žije?“

Ranald se podíval na Agnes a pomyslel si, že její většinou příjemný hlas zní trochu nakřáple. „Prostě to, co jsem řekl – žije. Viděl jsem její vlasy, když jí sklouzla na záda kapuce pláště.“

„Hodně lidí na Dunlochanu má světlé vlasy.“

„Ale ne takové jako Katherina. Byla to ona, Agnes, a i když se se mnou budeš hádat, nic na tom nezměníš. Potřebujeme plán, abychom věděli, co dál. Murray a tvoje sestra jsou naživu a to znamená hodně potíží.“

Agnes pozorovala svého milence, který přecházel po jejím soláriu a ve velké ruce držel pivo. Ranald nebyl moc hezký muž, měl drsnou tvář s orlím nosem, ale byl velký a silný. Byl také zlý a krutý, což Agnes na mužích obdivovala. Její manžel tyto vlastnosti neměl a ona o něho brzy ztratila zájem. Neměla je ani její sestra a Agnes se podivovala, že ji Katherina dokázala tak dlouho klamat.

Fakt, že je sir Lucas Murray naživu, ji potěšil a poděsil zároveň. Lucas byl muž, který v ní probouzel touhu, přestože se k ní nechoval, jak by si představovala. Byla vzteky bez sebe, když o ni neprojevil zájem a dvořil se Katherině. Přestože nařídila jeho smrt, ptala se sama sebe, jestli se bude moci pokusit svést ho po druhé. Musí zemřít, ale předtím by si s ním mohla trochu pohrát. Kdyby to mohla udělat před Katherinou, ještě víc by ji to vzrušilo.

„Nevím, na co myslíš, Agnes, ale raději toho nechej,“ zabručel Ranald. „Ďábelský úsměv, co máš na tváři, by vyděsil i toho nejstatečnějšího muže.“

„Přestaň. Myslím na to, co uděláme s lidmi, kteří přežili svou smrt.“

Ranald se díval na svoji milenku. Příroda ji obdařila krásou, jež byla vrozená mnoha ženám z rodu Haldanů. Měla husté světlé vlasy, velké modré oči, neposkvrněnou bílou pleť a štíhlé tělo, které vynikalo svůdnými křivkami. V krásné tváři vidělo mnoho lidí něžnost a nevinnost, její andělský úsměv jako by naznačoval trpělivost. Ranald však věděl, že Agnes nemá žádnou z těchto vlastností. To byl důvod, proč si tak rozuměli. Ranalda udivovalo, že starý pán byl tak slepý a neviděl tvrdost, chlad a amorálnost, skryté za milým úsměvem.

„A jak bychom se podle tebe s nimi měli vypořádat?“ zeptal se.

„Co? Musíme napravit tvoji chybu.“

„Moji chybu? Sakra, Agnes, toho Murraye jsme zmlátili téměř k smrti, než jsme ho hodili do jezera. Tvoje sestra se potopila a zůstala pod hladinou. Není divu, že jsem si myslel, že jsou oba mrtví. A fakt, že jsme ani o jednom celý rok neslyšeli, mě v tom jen utvrdil.“

„Ale my jsme Katherinu viděli, že? Celou dobu nám narušovala plány.“

Ranald zaklel. „Vždyť jsi nevěděla, že vůdcem těch lapků je Katherina.“

„Ne, nevěděla. To je pravda. Přiznávám svůj omyl. Ale teď všechno napravíme.“

„Jak?“

„Najdeme je a zabijeme. A tentokrát chci vidět jejich mrtvá těla.“

7. KAPITOLA

„Ranald ví, že jsem naživu, že?“

Katherina se dívala na Lucase a přemítala, proč sedí na židli u její postele. Vypadal unaveně a bylo vidět, že její otázka ho trochu překvapila. Katherina si jako v mlze vyvolala noční můru, která jí vložila slova do úst. Všechny zlé sny se týkaly Ranalda. Zdálo se jí, že ji zajal a mučil. Musela vědět, jestli hrozí, že se některý z děsivých snů splní.

„Ano, ví to,“ odpověděl Lucas. Vstal a podal jí nápoj z bylin. „Vypij to,“ nařídil tiše. Objal ji paží kolem ramen a nadzvedl ji, aby se mohla napít.

Třebaže se po prvním doušku silného bylinného nápoje ušklíbla, po několika dalších hltech pocítila, že jí příjemně ovlažil vyschlé hrdlo. Zpytavě se dívala na Lucase, který jí přidržoval hrnek u úst. Vypadal unaveně. Mlhavě si vzpomínala, že byl u její postele s Annií, a ráda by věděla, jestli se o ni opravdu staral Zdálo se jí divné, že by muž mohl pečovat o ženu, již podezřívá, že ho chtěla nechat zabít.

Sotva dopila, cítila se slabá a unavená. Věděla, že z tohoto zranění se bude léčit dlouho. Ale trápily ji daleko důležitější věci než to, zda ji Lucas ošetřoval. A cítila se tak bezmocná!

„On mě hledá, že?“ zeptala se, když jí Lucas začal omývat obličej vodou provoněnou levandulí.

„Jako posedlý,“ řekl Lucas. „Nahlíží snad pod každý kámen.“

V duchu se při takové přímé odpovědi zachvěla, ale uvědomila si, že Lucas není z těch, kteří by si brali servítky. „To není dobré.“

„Ne, to není, ale může mu trvat věky, než najde tebe a tvé muže.“

„Myslel si, že hledá lupiče. Ano, čím víc jsme mu škodili, tím urputněji se nás pokoušel chytit, ale neviděl v nás velkou hrozbu. Byl přesvědčen, že jeho místo po Agnesině boku jako prvního muže Dunlochanu je pevné a že jen Robbie je trnem v jeho zadnici. Teď, když ví, že jsem naživu, že žijeme oba, pochopil, co mu hrozí. Můžeme ho nechat pověsit, to ani Robbie nemůže.“

Lucas seděl na kraji postele a ignoroval překvapený pohled, který na něho upřela. Barvu měla dobrou, ale sem tam sebou cukla a to mu prozradilo, že trpí bolestmi. Navzdory přesvědčení, že zranění, které utrpěla, není smrtelné, svedl dlouhý a těžký zápas, aby ji zachránil. Katherina se zřejmě nikdy řádně nestarala o své zdraví, a proto neměla dost sil na boj se ztrátou krve, bolestí a horečkou. Po péči, kterou jí věnoval, se cítil stejně vyčerpaný jako ona. Jeho city byly rovněž rozbouřené a on věděl, že bude nejlépe, když se od ní bude držet dál.

„Byly nějaké potíže?“ zeptala se, když se nedočkala Lucasova názoru na to, jak velkou hrozbu Ranald představuje.

„Ne. Jen pár střetů. Ranald stále pátrá po někom, kdo by mu potvrdil, že jsi naživu, a prozradil tvůj úkryt.“ Lucas viděl, jak ji zpráva rozrušila, a rychle dodal: „Ale už se toho vzdal. V této divili jsou tvoji lidé v bezpečí.“

„Jak dlouho budu muset být v posteli?“ zeptala se Katherina, náhle vyděšená slabýma nohama, kterýma jen stěží pohnula při pokusu trochu se nadzvednout.

„Aspoň týden. Měla jsi horečku a dlouho trvalo, než jsme ji zrazili.“

Katherina tiše zaklela. „Proto jsem tak slabá.“

„Ano. Budeš potřebovat nejméně týden, aby se ti vrátila síla Jediná dobrá věc na tom je, že kvůli horečce jsi zůstala v posteli dost dlouho, aby se rány začaly hojit.“

„Byl to šíp?“ zeptala se Katherina, protože si nebyla jistá, co ji zranilo. Lehce se dotkla obvazu, kterým měla ovinutou hruď „Ani jsem si neuvědomila, že prošel skrz.“

„Neprošel. Nejlepší způsob, jak vyjmout šíp z těla, je protlačil ho ven, uříznout mu hrot a teprve potom ho vytrhnout. Jinak by špička při vytahování způsobila další zranění.“

Katherina chvíli přemýšlela o jeho slovech a pak pomalu při kývla. „Asi ano. Mám pocit, že rány se hojí dobře.“

„Děkuji.“

„Tak to ty jsi mě ošetřil?“

„Ano. V mojí rodině je mnoho léčitelů. Já sice neléčím, ale naučil jsem se hodně od žen z mého klanu. A myslím, že se tady nikdo necítil povolaný k tomu, aby mě odstrčil a postaral se o tebe sám. Nechali to na mně. Annie mi pomohla a starala se o tebe, když jsi potřebovala pomoc při intimních potřebách.“

Katherina vydechla úlevou. Věděla o tom, že intimní potřeby těžce zraněných nebo nemocných osob vyžadují pomoc druhých, a když mluvil o své péči o ni, pocítila obavu, zda se o ni nestaral se vším všudy. Už tak bylo pro ni dost těžké přijmout Anniinu asistenci. Kdyby věděla, že se Lucas staral i o její osobní potře by, nebyla by schopna se na něho podívat. Najednou se zastyděla, protože si uvědomila, že bude muset zavolat Annii právě teď.

„Je tady Annie?“ zeptala se tiše.

Lucas si všiml rozpaků, usmál se a vstal. „Ano. Řekl jsem jí, že už ses probudila a aby byla po ruce.“ Naklonil se nad ni. Katherina se vtiskla hlouběji do polštáře, aby si od něho udržela odstup. „Teď odpočívej, Kat, a nedělej potíže, jinak tě přivážu k posteli.“

„To by ses neopovážil.“

„Ale ano.“ Sevřel její tvář v dlaních a zadíval se jí na rty. „Myslím, že se odvážím i něčeho jiného.“

Katherina chtěla protestovat, ale jeho ústa se bleskurychle přitiskla k jejím. Navzdory slabosti ho objala oběma pažemi kolem krku. Byl to dlouhý polibek a Lucas ho vychutnával. Katherina věděla, že kdyby nebyla tak slabá, určitě by se k němu přitiskla. Láska, kterou k němu kdysi cítila, se vrátila a při dotyku jeho rtů ji rozechvěla. Lucas se pomalu napřímil. Polibek ji rozrušil ještě víc než ten první, ale ne proto, že byla unavená a slabá.

„Přichází Annie, aby ti pomohla,“ řekl Lucas a vyšel z místnosti. „Vrátím se později.“

Mnohem později, pomyslel si. Jen se sebezapřením se přemáhal, aby se nerozběhl, jak nejrychleji umí, pryč od ní. Ještě stále ho měla ve své moci, stále ho zajímala a to ho děsilo. Truchlil pro ni, pro ztrátu všeho, co už měl nadosah, a pro zradu, kterou na něm spáchala. Ke své hanbě pro ni i plakal. Cit, o němž si myslel, že už zabil a pohřbil, se při boji o její život obnovil. Když se konečně začala uzdravovat, uvědomil si, že veškerý odstup je ten tam. Polibek mu odhalil, jak zranitelný je se svou láskou k ní. Vlastně se bál, že ji stále ještě miluje.

Zaklel a šel chodbou dál. Musí něco sníst a pak si najde tiché místo, kde si odpočine. Tam bude hledat odpovědi, i kdyby ho pátrání po nich mělo zavést až do dunlochanského sídla.

„Muži jsou tak hrozní,“ stěžovala si Katherina, když ji Annie ukládala do postele.

Plná starostí, že se v ní probudily city, přestála trapnou chvilku, kdy jí Aniie pomáhala při osobní potřebě. Byla tak omámená I polibku a vzrušení, že udělala to, co musela, nechala se omýt a vrátila se do postele, aniž cítila rozpaky nad tím, že ji Annie obsluhuje. Bohužel nedošla k žádnému uspokojivému závěru. Ne věděla, co vlastně k Lucasovi cítí.

„Sir Lucas tě zachránil, má paní,“ řekla Annie.

Katherina vzdychla. „Bála jsem se, že je to tak. Teď mu musím být vděčná.“

Annie se nad pošetilými slovy pousmála, zvedla Katherinu a nastlala jí za záda polštáře. Pak si sedla vedle ní.

„Ano, obávám se, že máš pravdu. A teď se dáme do jídla. Musíš sníst co nejvíc.“

„Já vím. Mám hlad jako vlk, ale vím, že nemohu sníst nic pří liš tučného nebo vydatného.“ Chuť kaše, kterou jí Annie vložila do úst, ji příjemně překvapila. „Je to moc dobré.“

„Sir Lucas mi poradil, jak mám kaši ochutit.“

„On umí i vařit? To není spravedlivé.“

Annie se zasmála, ale rychle naladila vážný výraz. „Řekl mi, že se přiučil vaření, když se zotavoval ze svých ran. Krmili ho kaší, protože měl zlomenou čelist a nemohl velmi dlouhou dobu pozřít tuhou stravu.“

„Myslíš po tom přepadení, které jsem měla ze žárlivosti objednat já?“

„Nemyslím si, že je o tom zcela přesvědčen. V hloubi srdce tomu určitě nevěří. Žádný muž by se nestaral celý týden tak od daně o ženu, kterou by podezíral, že ho zradila. Ne, ani kdyby pocházel z rodiny, kde jsou ženy léčitelky. Vím jistě, že se o tebe velice strachoval a několikrát nespal celou noc, jen aby ti srazil vysokou horečku.“

Tato slova v Katherině naději, kterou si nepřála. S nadějí by mohla udělat něco velmi hloupého, jako třeba věnovat své srdce Lucasovi jen proto, aby je zranil podruhé. Zatím se jí ještě neomluvil za křivé obvinění, a dokud to neudělá, Katherina nebude moci uvěřit, že už změnil svoje mínění o ní. Také ona ztratila v něho důvěru a nebyla si jistá, zda ji dokáže obnovit.

„Ach Annie, když jsem ho uviděla a zjistila, že přežil, byla jsem plna radosti a chtěla jsem mu vběhnout do náruče. Věděla |sem, že všechny moje modlitby byly vyslyšeny. A pak mě obvinil, že jsem se ho pokusila zabít. Bude těžké zapomenout, jak to bolelo – stále to bolí. Bude pro mě rovněž velmi těžké dát mu znovu své srdce.“

„Ani kdyby si před tebe klekl?“

„To by mě trochu uspokojilo,“ přikývla Katherina a vyměnila si s Annií úsměv. Katherina, potěšená, že jí Anniin humor zlepšil náladu, se rozhodla změnit téma hovoru. „Pověz mi, co je nového. Vůbec nevím, jak se všem daří.“

Annie jí začala vyprávět všechno, co se seběhlo od chvíle, kdy byla zraněna, a mezitím ji krmila kaší. Navzdory faktu, že Ranald zběsile hledal ji i Lucase, aby se jim pomstil, se nic zlého nestalo. Katherina si vydechla úlevou, a když dojedla poslední lžíci, ulehla, aby si odpočinula. Věděla, že bude potřebovat veškerou sílu, aby mohla čelit tomu, co je teď před ní, a nebyla to jen hrozba ze strany Ranalda. Lucas a její pocity vůči němu – to je další záležitost, kterou se bude muset zabývat, a věděla, že jakékoli rozhodnutí, jež učiní, ovlivní její život. To byla skličující myšlenka.

Lucas přistihl Williama, jak se na něho dívá s pobaveným výrazem ve tváři. „Můžeš se smát, jestli chceš,“ zavrčel.

„Opravdu?“ řekl William a zasmál se. „Můžu se zeptat, co máš v plánu?“

„Půjdu do dunlochanského sídla a uvidím, jestli zaslechnu nebo zahlédnu něco, co by nám mohlo pomoci vyřešit situaci. Nemůžeme se stále jen schovávat, když se Ranald ze všech sil snaží chytit Katherinu.“

„A proto ses oblékl celý do černého a zašpinil sis obličej?“

„Ano. Tak se snadněji ukryji ve stínu. Člověk se může obléci do černých šatů a jít do tmy, ale zradí ho bílá tvář. Často jsme se s bratrem ukrývali v noci na tajuplných místech, ale brzy jsme zjistili, že bílé ruce a tvář mohou člověka zradit. Proto mám rukavice a začernil jsem si obličej.“

William se na Lucase chvíli díval a pak přikývl. „Teď už chápu. A nemyslíš si, že je trochu nebezpečné vypravit se přímo clo sídla?“

„Je, ale teď se odtud nemůžeme hnout, protože Ranald a jeho muži po nás pasou všude. Zdá se, že vůbec neodpočívají. Taky si myslím, že existuje způsob, jak se dostat do Dunlochanu, aniž by někdo člověka spatřil. Ve stěnách jsou tajné průchody.“

„Ano, ale já nevím, kde jsou.“

„Já taky ne, ale o některých mi pověděla Katherina. Každá chodba vedoucí odsud se napojuje na další, člověk musí jen odhalit její vstup.“ Pokrčil rameny. „Aspoň něco můžu udělat. Nebaví mě skrývat se v podzemním jeskynním labyrintu a doufat, že ho Ranald neobjeví.“

„Dobře. Přál bych si jít s tebou, ale myslím, že chceš jít radě ji sám. Dej si pozor. Nemůžeme si dovolit, aby tě chytili. Když nic jiného, tvým prostřednictvím by se pokusili dostat Katherinu.“

Lucas přikývl, třebaže si pomyslel, že William nemá pravdu. Ranald s Agnes by ho sice mohli zkusit využít k tomu, aby získali Katherinu, ale ta by asi neměla zájem se kvůli němu obětovat. Konec konců stále ještě existovala možnost, že se ho pokusila zabít jen proto, že podle jejího mínění prokazoval hodně pozornosti Agnes.

Když kráčel chodbami ke sklepní špižírně, uvědomil si, že o obvinění, jež vůči ní vznesl, už pochybuje. Během dnů a nocí, které strávil ve společnosti Katheriny a jejích druhů, začínal věřit, že by nebyla schopna dát ho zabít. Nevěděl, kdy nebo proč změnil názor, ale už nebyl přesvědčen o tom, že ho chtěla vidět mrtvého. Nemyslel si, že je úplně nevinná, ale nalézal útěchu ve faktu, že si nepřála jeho smrt. Bylo to značně znepokojující pomyšlení a tím víc ho nutilo zjistit pravdu.

Prošel několika chodbami a nezjistil nic jiného než to, že Agnesini lidé mají velmi málo morálky. Jeho nespokojenost vzrůstala, protože musel vyslechnout vzdychání mnoha mileneckých párii. Uvědomil si, jak dlouho už žije v celibátu. Vydal se nazpět a rukou ještě zkusmo přejel zdivo temné chodby. Náhle nahmatal štěrbinu. Pozvedl lucernu a zjistil, že se dívá na něco, co by mohly být dveře. Byly ze dřeva a kamene a dokonale splývaly s okolím. Lucas ztlumil světlo lucerny a pomaluje otevřel. Vedly do další chodby. Tiše do ní vklouzl a dveře za sebou potichu přivřel. U země je podložil malým dřívkem, které si s sebou vzal, aby se nezavřely úplně. Poslední, co by si přál, by bylo zjištění, že se dveře otevírají jen z jedné strany. Tiše se pohyboval chodbou a po několika metrech uslyšel hlasy. Šel za nimi a pokoušel se odhadnout, ve které části sídla se nachází.

„Proč jsi je nenašel, Ranalde?“

Agnesin hlas Lucase polekal tak, že se prudce zastavil. Překvapilo ho, jak jasně zní, a rychle sfoukl svíčku v lucerně, aby ho světlo neprozradilo. Někde poblíž musí být asi otvor, kterým proniká Agnesin hlas. Zní skřípavě, uvědomil si Lucas, když jemně přejížděl prsty po zdi, aby našel otvor, a je-li dost nízko, aby mohl Agnes taky vidět. Když ho objevil, rychle k němu přiložil oko. Neviděl z komnaty mnoho, ale předpokládal, že je to Agnesino solárium. Poznal tapiserie nad krbem a zamračenou ženu jménem Freda, která seděla na židli po pravé straně krbu. Z Agnes viděl jen kus modré sukně. Do modré se oblékala často a Lucase napadlo, že to dělá z marnivosti, protože se jí hodí k očím. Kolem okrajů otvoru, kterým nahlížel dovnitř, byla látka a on si byl skoro jistý, že se dívá skrze tapiserii. Napadlo ho, je-li bezpečné pozorovat místnost tímto otvorem, a proto odstoupil a opřel se o zeď. Doufal, že uslyší ještě něco důležitého.

„Je to teprve týden, Agnes,“ vyštěkl Ranald.

„Víš stejně dobře jako já, že ti pacholci jsou velice rychlí a do vedou se ukrývat. Pronásledujeme je už rok. Někdo musí věděl, kde jsou. Musíš z někoho vytlouci pravdu, třeba z těch hloupých vesničanů.“

„Zkusil jsem to, ale jen jsem rozvzteklil místní lidi. Rozzlob je, a budeš mít víc než jen malé skupinky loupežníků, s kterými budeš muset bojovat. To si nemůžeš dovolit.“

Zašustění suknic Lucasovi prozradilo, že se Agnes pohnula, a rychle nahlédl otvorem do místnosti. Zjistil, že se posadila vedle Fredy. Nevypadala ani mile, ani naivně. Její výraz byl ledový – byl to výraz chladného vzteku. Když se Lucas vzdálil od otvoru a opřel se zády o zeď, uvědomil si, že co se týče Agnes, měli všichni pravdu, a jeho důvěra ve vlastní schopnost odhadnout lidi ještě poklesla.

„Možná je načase zatočit s těmi senilními starci,“ řekla Agnes.

„To by nebylo moudré,“ promluvila Freda autoritativním hlasem, což Lucase překvapilo. „Nejsou to chudí chalupníci. Mají důležité přátele a ti se budou ptát – a možná i mstít.“

Agnes zaklela. „Jsem unavená z toho, že je musím pošlou chat.“

„Už to nebude dlouho trvat. Říká se, že se objevil Robbie.“

„Říká se? To nezní dobře. Musím ho najít a potom rychle pohřbít.“

„Trpělivost, dítě. Ta je nejlepší zbraní proti každému nepříteli.“

„Pokud se Robbie najde, postaráme se o něho,“ řekl Ranald. „Ten nepředstavuje tak velkou hrozbu. Sir Murray a tvoje sestra jsou nebezpečnější. Dýchají nám na krk.“

„Sir Lucas na nás neposlal svoji rodinu, tak proč by proti nám brojil teď?“ zeptala se Agnes.

„Nevrátil se sem proto, aby se setkal s Katherinou.“

„Jsi si tím jistý?“

„Myslí si, že se ho pokusila zabít. Dokonce i kdyby tomu už nevěřil, stále se domnívá, že poručila aspoň, abychom ho zbili. A žádný muž nepromine ženě, že z něho udělala mrzáka.“

„Mrzáka? Nikdy jsi mi neřekl, že by byl mrzák.“

„Nevěděl jsem, že na tom záleží, když jsi chtěla jeho smrt. Má strnulou levou nohu. Než jsme ho hodili z útesu do jezera, zlomili jsme mu ji, aby nemohl odejít, kdyby přežil pád.“

„Ale jemu se podařilo obojí, že?“

„Je tedy možné, že se dopátrá pravdy?“ zeptala se Freda. „Někdo to musel siru Murrayovi říci.“

„Ne, nikdo z mých lidí to nebyl,“ ohradil se Ranald. „Kdykoli ho vidí, buď se snaží spasit útěkem, nebo se ho pokoušejí zabít. I Určitě nemají možnost si s ním povídat o tom, že ho na Agnesin rozkaz zbili skoro k smrti a snažili se ho utopit, a že je jim moc lilo, že ten čin přičítal své milence.“

„Jsi dost drzý, Ranalde,“ zamumlala Freda. „Nikdy jsem tvůj plán neuznávala. Nebyl dobře promyšlený. Vlastně k jeho zmaření došlo proto, Agnes, že se Lucas Murray nenechal omámit tvým šarmem. Nesnažila ses kontrolovat svůj vztek, což jsi měla. Jednat ve zlosti není nikdy dobré. Vraždy by měly být plánovány s chladnou hlavou a čistou myslí.“

„Bylo zřejmé, že se dvoří Katherině,“ vyštěkla Agnes. „Když jsem ho nedokázala svést, pochopila jsem, že to s ní myslí vážně. Víš stejně dobře jako já, že Rada by schválila sira Lucase Murraye za jejího manžela. Musela jsem se ho zbavit.“

„Nesnaž se předstírat, že jsi měla nějaký plán, dítě. Neměla. Jednala jsi ve vzteku, což děláš často. A nevyšlo to. Přiznej to.“

„Jak si přeješ,“ houkla Agnes. „Máš tedy ty nějaký velkolepý a promyšlený plán, jak se Lucase a Katheriny zbavit?“

Ozvalo se plácnutí, které ozvěna v chodbě zopakovala. „Nebuď drzá. Ano, mám plán. Zajmeme buď sira Lucase, nebo Katherinu.“

„O to se všichni snažíme.“

„Chytíme jen jednoho z nich a použijeme ho, aby vlákal druhého do pasti,“ pokračovala Freda, jako by Agnes vůbec nepru mluvila. „Ten chlap si možná myslí, že je Katherina vinna a že kvůli ní ho zbili skoro k smrti, ale patří k čestným mužům, a v případě že ji budeš věznit, se ji pokusí zachránit. Katherina ho taky neopustí, bude-li on ve tvých rukou, Ranalde. Kvůli smyslu pro čest a spravedlnost jsou sami sobě největšími nepřáteli.“

„To je stejný plán, jaký jsem měl já, když jsem šel po Thomasovi,“ řekl Ranald. „Doufal jsem, že z něho vytluču nějaké informace, ale nevěděl jsem, že bych ho mohl využít k tomu, abych dostal Katherinu.“

Agnes odfrkla se zřejmým pohrdáním. „Ty jsi myslel na to, že bys mohl dostat do drápů Annii, Ranalde. Nesnaž se nás ošálit.“

„Katherina by šla zachránit Thomase i Annii.“

„A to musí udělat teď,“ přikývla Freda. „Musejí se ukrýval docela blízko, protože jsou vždycky brzy tam, kde se někdo do stane do potíží. V Dunlochanu je hodně skrýší, Ranalde, najdi je, Možná objevíš poznámky v pracovně, v účetních knihách. Pokud neumíš číst, Agnes ti je přečte.“

Ozval se zvuk zavíraných dveří a po chvíli ticha Agnes řekla „No, slyšel jsi ji. My si máme špinit ruce a hledat v papírech.“

„Udělám to. Umím číst.“

„Ty musíš jet ven a pátrat po Katherině a siru Lucasovi. Já to udělat nemohu. Teď je nejdůležitější chytit sira Lucase a Katherinu. Pořád nemůžu uvěřit, že ta děvka přežila pád do jezera nebo že se sir Lucas vrátil, aby se nám pomstil.“

„To nebyli duchové, koho jsem viděl. Stará má pravdu. Když jsme se těch dvou pokusili zbavit, udělali jsme to náhle a nepromyšlené. Třebaže to nebyl špatný plán. Přesvědčil jsem lady Katherinu, že milence zachrání, když bude jen mlčky stát a všechno sledovat chladným pohledem. Ale nepodařilo se nám to. Měli bychom přepadení naplánovat trochu pečlivěji. Tentokrát to tak uděláme.“

„Možná bys do těch plánů mohl zahrnout moji chvilku se sirem Lucasem předtím, než ho zabiješ.“

„Jedině když mi dovolíš chvíli s lady Katherinou, než ji zabiješ ty.“

Agnes tiše zaklela a pak vzdychla. „Dobře. Mám podezření, že už se dávno chystáš strávit s ní nějaký čas.“

„Nerad ztrácím příležitosti.“

„Myslím, že je taky načase, abychom promysleli, jak se zbavit té prokleté Rady starců.“

„Ano, myslím, že Freda je zbytečně opatrná.“

„Díky ti, Ranalde. Pojď se mnou. Vím, jak ti mám poděkovat za podporu svých plánů.“

8. KAPITOLA

Lucas pomalu sjel po zdi na zem a několikrát do ní uhodil hlavou. Ale ani to mu nemohlo vyhnat z mysli nepříjemnou pravdu. Byl opravdu hlupák, slepý hlupák. Katherina je nevinná. Nevěřil jejím slovům o oné osudné noci, a přece to všechno byla pravda.

Jak ji vůbec mohl obviňovat? Vždycky mu prokazovala jen laskavost, a nejen jemu, ale všem kolem sebe. Byla spravedlivá, čestná a měla soucit s jinými. Jedna část jeho mysli odmítala věřil v její vinu, ale vždycky byla druhou nemilosrdně umlčena. Možná proto nechtěl jinou milenku poté, co se uzdravil. Alespoň nebyl Katherině nevěrný, třebaže se o to několikrát pokusil. Bylo ponižující uvědomit si, že jen malá část jeho osobnosti prokázala zdravý rozum.

Netušil, co teď udělá. I kdyby nezabil lásku, kterou k němu mohla Katherina cítit, zcela jistě zničil její důvěru. Nebyl si jistý, zda tuto ránu dokáže někdy vyléčit.

Možná by mu pomohlo, kdyby si nasypal popel na hlavu, pomyslel si. Teď se v jeho srdci i mysli probudily hluboké a prudké city, které se ho zmocnily před rokem. Jako by je pustil z vězení, v němž je nutil přebývat. Možná bude opravdu schopen kát se. Ale znal se příliš dobře, než aby věřil, že to dokáže. Než za ní dojde, objeví se jeho pýcha a zabrání mu v tom. Vědomí, že se mýlil, neznamená, že se Katherině hned a snadno omluví.

Lucas opatrně vstal a vracel se chodbou k tajným dveřím, jež vedly do jeskynní chodby končící v úkrytu. Věděl, že chce Katherinu zpátky. Byl si tím jistý od začátku, ale potřeba mít ji dosud jen sytila jeho zlobu. Nedůvěra k ní ho nutila považovat touhu po ní za prokletí, za slabost, která by mu mohla ublížit. Kdyby ho Katherina teď chtěla vidět mrtvého, nemohl by ji z ničeho vinit.

Mimovolně si třel rukou stehno, protože ve vlhku podzemních chodeb ho začala bolet nemocná noha. Náhle zaklel. Zastavil se a projel si rukou vlasy. Co si vlastně myslí? Katherina ho teď nebude chtít. Je zjizvený a zmrzačený. Musela si přece všimnout jeho rozpačitosti kvůli strnulé noze. Katherina si zaslouží muže zdravého a silného.

O chvilku později Lucase napadlo, že se chová jako zbabělec. Vykrucuje se a hledá výmluvy, aby se nemusel postavit před Katherinu a přiznat omyl. Vybavil si, jak se na něho dívala toho prvního večera, kdy ho zachránila před Ranaldem a jeho muži. Nemohl popřít, že viděl v jejích očích radost – a pak ji zničil nespravedlivým obviněním. Řekla mu, že pro něho truchlila, a on její slova zpochybnil. A co bylo ještě důležitější, vzala ho na několik výprav proti Ranaldovi. Důvěřovala mu natolik, že ho zařadila mezi své věrné. Podle toho má zřejmě šanci, že se k němu vrátí zpátky, byť malou.

„Připusť si to, bloude,“ mumlal cestou zpátky. „Aspoň sobě to přiznej. Nemáš jinou možnost, než pokusit se napravit vztah s Kat. Od chvíle, co jsi ji ztratil, jsi vlastně nežil. Potlač prokletou pýchu a využij příležitosti.“

Katherina má také jizvy, pomyslel si a prošel tajnými dveřmi. Nechtěl myslet na bolesti, které musela vytrpět, ale možná se nebude zabývat jeho nedostatky. Byla to malá útěcha, dala mu však určitou naději. Sotva se ocitl v chodbě, která vedla ven ze sídla, zrychlil, protože se náhle nemohl dočkat, až Katherinu spatří.

* * *

Katherina se třásla a snažila se posadit. Když se jí to konečné podařilo, pocítila takovou slabost, že padla zpět do polštářů a lapala po dechu. Byla zborcená potem a přála si, aby dosáhla na mísu s vodou a plátýnkem, které Annie položila na truhlici vedle postele. Z tohoto zranění se tak brzy nevylíže.

Nejhorší bylo, že se nudila. I v úkrytu si vždycky dokázala najít něco, čím se zaměstnala. Teď ovšem musela ležet v posteli a byla příliš slabá na to, aby se vůbec mohla pohnout. Měla pocit, že brzy zešílí. Pochybovala, zda by mohla hrát třeba jen šachy, protože se jí třásly ruce. Zaklela a rozhlédla se. Měla tady pár knih, které si odnesla z Dunlochanu, a někdo by jí mohl aspoň číst, uvažovala, ale pak znovu zaklela. To by jí asi nestačilo.

Náhle zaujal její pozornost nějaký zvuk za dveřmi. Strnula Do ložnice vešel Lucas. Zdál se jí tak hezký, že na něho chtěla křiknout, ať jde raději pryč. Zajímalo ji však, proč má na sobě tmavé šaty. V duchu si vzdychla. Její city jsou natolik rozbouřené, že trávit čas s Lucasem může být nebezpečné, ale na druhé straně moc touží po jeho společnosti!

„Už se nudíš, co?“ zeptal se a přistoupil k posteli.

„Víc, než se dá vypovědět slovy.“

„Jsi celá zchvácená.“ Sáhl jí na čelo a zvedl obočí, protože je měla zpocené. „Doufám, že jsi nebyla venku z postele.“

„Ne, jen jsem se pokoušela posadit bez pomoci. Jsem slabá jako novorozeně.“

„Slabost ještě pár dní potrvá.“ Přistoupil k misce s vodou, kterou Annie nechala na truhlici, a uchopil plátýnko. „Musíš se pohybovat co nejméně a jen pomalu,“ poradil jí a něžně jí otřel obličej. „Nebojím se, že by se ti mohly otevřít rány, ale jestli se unavíš, horečka se může snadno vrátit. Už dvakrát tě málem zahubila. Není moudré pokoušet osud znovu.“

„Chceš říct, že jsem dvakrát málem zemřela?“

„Ano.“ Lucas nechtěl ani pomyslet na ty krušné hodiny, během nichž se ze všech sil snažil udržet ji při životě, takže o tom nechtěl mluvit. „Nejsi tak silná, jak jsi bývala, a bylo těžké zbavit tě horečky.“

Katherina věděla, že je hloupé děsit se nad pochmurnou novinou, ale opravdu se polekala. Málo přemýšlela o tom, jak těžce asi byla nemocná. Prostě jen věděla, že měla horečku, kterou způsobilo zranění. Teď, když pomyslela na rozhovory s Annií, uvědomila si, že dívka jí naznačovala, jak je situace vážná, ale ona ji nechápala. Bylo skličující uvědomit si, jak blízko byla smrti.

„Teď jsi bledá,“ řekl a hodil hadřík do mísy.

„Ano, právě jsi mi sdělil, že jsem dvakrát málem zemřela.“

„Ale nezemřela jsi, tak proč se děsit? Jen to měj na mysli a pečuj o sebe. Odpočívej a nepokoušej se vstávat.“

Strach z návratu horečky a ze smrti mě určitě udrží v posteli, říkala si Katherina. Znala se však příliš dobře a věděla, že jí strach a dobré předsevzetí dlouho nevydrží. Bude si varování muset čas od času připomenout, až se jí hodiny strávené v posteli budou zdát nesnesitelné. Možná by pomohlo, kdyby ustanovila pevný plán péče a pozornosti pro ostatní. Kdykoli ji přepadla nuda, měla nutkání něco dělat. Možná by byla ukázněná, kdyby věděla, že za ní brzy přijde někdo, kdo jí bude číst, zahraje si s ní šachy nebojí pomůže s mytím.

„Kat?“

Překvapeně mrkla, protože ji vytrhl z myšlenek. „Co?“

„Kde se toulají tvé myšlenky?“

„Ale přemýšlela jsem o tom, jak to mám zařídit, abych dodržela tvoje doporučení.“

„A na co jsi přišla?“

„Potřebuji si sestavit velmi přesný plán činnosti a návštěv.“

„Myslíš, že ti to pomůže?“

„Ano. Až mě přepadne nuda, připomenu si, že za pár minul přijde William a zahraje si se mnou šachy nebo Annie, která mi umyje vlasy. Něco takového.“ Pokrčila rameny. „Mohlo by to pomoci.“

„Určitě ano. Pomáhalo to i mně, když jsem musel strávit několik měsíců v posteli. Měl jsem tolik příbuzných, kteří za mnou chodili, že jsem si dokonce přál, abych mohl být chvíli sám.“

Poprvé promluvil o svém uzdravování. Katherinu to překvapilo. A ještě víc ji udivilo, že v jeho hlase nebyl ani stín obvinění nebo vzteku. Moc si přála slyšet víc o tom, jak se zachránil a jak se uzdravil, ale obávala se takového rozhovoru, protože by mohl zničit družné porozumění, které teď mezi nimi vládlo.

Lucas pozoroval, jak se jí mění výraz ve tváři, a musel se usmát. Katherina byla chytrá. Okamžitě si všimla změny v jeho chování a překvapila ji. Rád by věděl, jestli to stačí, a v duchu se napomenul. Věděl, že jí dluží omluvu, a chtěl ji přednést okamžitě, ale slova mu uvízla v hrdle. Bylo to možná trochu zbabělé, ale rozhodl se nechat vše při starém, byť jen proto, aby sám sebe ochránil před ponížením, kdyby otevřeně přiznal svou hloupost.

„Hraješ ráda šachy?“ zeptal se.

„Ano, ale jsem slabá. Třesou se mi ruce a nebyla bych schopna správně pokládat figurky.“

„Prostě bys mi jenom řekla, čím chceš pohnout, a já bych figurkou táhl za tebe.“ Podíval se na malou hromádku knih, které byly pečlivě naskládané v košíku v rohu. „Anebo bych ti mohl chvíli číst.“

Je vzrušující, jak ji jeho nabídka potěšila, pomyslela si a skoro se usmála. „Možná kdybys mi četl, to by se mi líbilo. Nevěřím, že mám sílu přemýšlet nad složitými šachovými kombinacemi, a ráda bych si s tebou zahrála dobrou hru.“

„A kterou knihu chceš?“ zeptal se, přistoupil ke košíku a začal se probírat knihami.

„Na tom nezáleží. Která se líbí tobě. Mám pocit, že nezůstanu dlouho vzhůru.“

Lucas vybral knihu písní a poezie. Rozhodl se pro kratší příběhy trubadúrů, aby ji příliš neunavil. Sedl si na židli vedle postele a začal číst. Katherině se na rtech objevil mírný úsměv a jeho to rozradostnilo, protože věděl, že vybral správnou knihu. Na jeho vkus písně příliš oplývaly sentimentem, ale Katherina byla zřejmě šťastná a to bylo nejdůležitější.

Netrvalo dlouho a Katherina zavřela oči. Lucas ji chvílemi úkosem pozoroval a četl dál, ale její víčka se ani nepohnula. Nakonec tedy knihu odložil. Naklonil se k ní a jemně ji hladil prsty po tváři. Připadal si jako neposlušný hoch, který dělá něco zapovězeného. Katherina byla krásná, o tom nebylo pochyb, ale jeho k ní nepřitahovala jen krása. Bylo to něco silnějšího a on nemohl uvěřit, že na to zapomněl. Byla silná, soucitná, věrná, bystrá a chytrá.

Vlastně ztělesňovala jeho ideál ženy. Navzdory její nevinnosti byla její vášeň silná, a přesně odpovídala jeho. Toužil po ní celý uplynulý rok. Teď znal pravdu a nechápal, jak o ní mohl pochybovat. Byl velmi rád, že nikdy nevyslovil svoje podezření proti Katherině před rodinou. Kvůli pýše raději mlčel, nechtěl, aby členové rodiny věděli, že ho zradila žena, kterou si chtěl vzít za manželku. Ztratil by před nimi vážnost. Skrýval žal nad krutou ztrátou, ale byl si jistý, že v horečkách o ní blouznil. Nikdo se ho však na nic neptal. Alespoň nebude muset svým příbuzným vysvětlovat, proč teď se stará o ženu, o níž předtím pochyboval.

Lucas vstal a protáhl se, protože měl svaly ztuhlé po chůzi ve vlhkém podzemí. Naklonil se a lehce se dotkl rty Katherinina čela. Když něco tiše zamumlala, přitiskl svá ústa k jejím. Dokonce i ve spánku ho políbila, a její rty byly teplé a příjemné. Konečně se Lucas přinutil k odchodu a napřímil se, aby ho vášeň nesvedla na scestí.

Lehce ji pohladil po vlasech. Rád by věděl, jestli někdy najdi slova, kterými by se jí dostatečně omluvil za to, jak se na ní pro vinil. Co může říci? Omlouvám se za to, že jsem si myslel, že jsi vražedkyně, žena, která dokáže zabít muže jen proto, že se usměje na jinou? To by nestačilo. Lucas si nebyl jistý, zda omluva, ať jakkoli výstižná, bude stačit. Ale to mu nezabrání ve snaze znovu ji získat.

Uslyšel měkké zašustění suknic, a když se ohlédl, viděl, že ve dveřích stojí Annie. Usmál se na ni a zamával. Ačkoli se mu ne chtělo odejít, věděl, že bude nejlepší nechat Katherinu v rukou starostlivé Annie.

„Právě usnula,“ řekl tiše, když Annie přistoupila k posteli.

„Nezdá se, že by se horečka vrátila, že?“ zeptala se Annie.

„Ne, a já si nemyslím, že se vrátí, jestli Kat vydrží v posteli.“

„Nemůžu uvěřit, že jsme ji skoro ztratili. Vždycky se zdála tak silná.“

„Je taková, ale myslím, že žít téměř rok v jeskyních není moc zdravé. Nezáleží ani tolik na tom, že je to tu nepohodlné, avšak není zde pořádné jídlo a teplo, na které byla zvyklá.“

Annie přikývla. „Ano, a ještě se plně nezotavila ze všech zranění a po pádu do jezera.“

„Asi ne.“ Lucas pomyslel na jizvy, které měla Katherina po těle. „Ano, musíme jí zajistit pokoj a klid, ale zároveň nesmíme dopustit, aby se nudila.“

„Já vím. Mohla by udělat něco, co by jí mohlo ublížit. Mám v úmyslu ji zaměstnat a snažím se nenechávat ji dlouho samotnou.“

„Přesně o tom jsme si povídali, než jsem jí přečetl pár písní Potom usnula. Ještě aspoň týden musí být v klidu. Pak už bude dost silná, aby mohla vstát, a dokonce bychom jí mohli povolit i trochu pohybu. Teď vás opustím.“ Lucas vykročil ke dveřím, „A neboj se mi říct, až si budeš chtít odpočinout. Katherina už je na tom docela dobře, a může zavolat, kdyby potřebovala pomoc.“

Lucas vyšel na chodbu. Chtěl si promluvit s Williamem o tom, CO vyslechl. Neřekne mu všechno, aby nemusel čelit jeho výsměchu za to, že jemu a Katherině nevěřil. Stačí, když bude William vidět, na čem se ničemný páreček právě domluvil a jaké plány do budoucna spřádá. Taky mu poví, která chodba vede k Agnesiinu soláriu. Teď měli možnost dozvědět se o všech Ranaldových a Agnesiných úkladech a Lucas se pokusí toho plně využít.

Katherina pomalu otevřela oči a podívala se na kraj postele, zklamalo ji, že vidí jen Annii, která spravuje Thomasovu košili, n že Lucas je pryč. Dotkla se rtů, protože si nebyla jistá, jestli polibek, který cítila, byl sen, nebo skutečnost. Jeho teplo jí zůstalo na rtech. Odložila tuto hádanku na později a pokusila se posadit. Okamžitě vzbudila Anniinu pozornost.

„Ne, Annie, musím to zkusit sama,“ bránila se, když mladá žena položila šití a přiskočila jí na pomoc. „To není tak namáhavé, ale je to umírněný začátek cvičení, kterým znovu získám sílu.“

„Ano, asi máš pravdu. Chceš se něčeho napít?“

Když si Katherina uvědomila, že veškerá její snaha posadit se vlastními silami, je marná, protože stejně bude potřebovat Anniinu pomoc při intimní hygieně, tiše zaklela. „Až si na to pití udělám místo,“ ušklíbla se. Annie ji objala jednou paží a pomalu jí pomohla vstát. „Nesnáším to.“

„Já vím, ale už to nebude dlouho trvat a obsloužíš se sama.“

Katherina doufala, že Annie má pravdu, protože čím víc se uzdravovala, tím trapněji si připadala, že je na ni odkázána. Annie ji odvedla do postele a otřela jí pot z čela. Navzdory rozpakům se však Katherina cítila mnohem lépe. Vděčně Annii poděkovala a napila se odvaru z léčivých bylin. Annie jí ho musela přidržet u úst, protože se jí třásly ruce. Potom se opřela o polštáře, které jí Annie předtím načechrala, a uvědomila si, že ačkoli je unavená, spát se jí nechce.

Myšlenky se jí okamžitě vrátily k Lucasovi. Když tu byl napo sledy, bylo v jeho chování něco jiného. Zlost jako by zmizela. Připomínal jí Lucase, do něhož se před rokem zamilovala. Katherina však netušila, proč došlo ke změně a jak dlouho bude Lucas milý. Stalo se to snad proto, že byl příliš unavený, než aby se zlobil, anebo začal konečně přemýšlet a zjistil, že jeho obvinění bylo ne smyslné? „Vůbec nerozumím mužům,“ zamumlala.

Annie se usmála, posadila se a pokračovala v zašívání košile. „Myslím, že většina žen mužům nerozumí, ale muži ženám také leckdy nerozumějí.“

„Pak se divím, že spolu mohou žít.“

„Ano, ale snad je to tak zařízeno proto, aby se ti, kteří se vezmou, spolu nenudili. Co tě trápí?“

Katherina chvíli mlčela, protože si nebyla jistá, jestli si přeje sdílet svoje trápení s Annií, ale pak si vzdychla. Neměla nikoho jiného, komu by se svěřila, a asi jí pomůže vylít si srdce. Nezaujatý náhled jiné ženy jí třeba usnadní vymanit se ze zmatku, který teď cítí.

„Sir Murray se choval úplně jinak, když mě před chvílí navštívil.“

„Jinak? A jak jinak?“

„Byl laskavější. Nebyl v něm vztek ani zlost, a ty v něm přece dřímaly od jeho příjezdu.“

„Ach, jeho vztek. Možná si konečně promyslel všechno mnohem důkladněji a zjistil, že pro něho nejsi hrozbou, jak se domníval. Že tě nevinně nařkl z něčeho, co jsi neudělala.“

„Ráda bych tomu věřila, ale proč by svůj postoj měnil?“

„Protože my všichni, kteří tě známe dobře, jsme mu říkali, že nemá pravdu.“

„A proč tomu konečně uvěřil?“

Annie se tiše usmála. „To nevím, má paní. Možná se něco dozvěděl, někde něco slyšel, co nemohl pominout…“

„Ale kde to mohl slyšet?“

Annie pokrčila rameny. „To nevím. Muži mi toho o bitvě s Ranaldem a Agnes moc neřeknou. Když se se mnou baví, tak spíš o lidech z vesnice a okolí. Jestli někdo ví, zda sir Lucas něco důležitého slyšel a kde, je to William. Všichni vědí, že sir Lucas považuje Williama za tvého pobočníka.“

„Což je dobře, protože se jím stane, jakmile získám Dunlochan.“ Katherina se zamračila. „Ráda bych věděla, odkud se to dozvěděl, protože já jsem mu to neřekla.“

„Ach, muži jsou jako psi a vždycky dokážou vyčenichat vůdce smečky.“

„Já jen doufám, že to nedělají stejně jako psi,“ usmála se Katherina a Annie se uchichtla.

„Na tom nezáleží. Sir Murray si vybral správného muže a nijak tím Williama neurazil.“

„To je pravda, protože by to nebyl jen William, koho by rozzlobil. Jsou tady jeho bratři, kteří by se také mohli cítit dotčeni. A moje malá družina by se změnila ve štěkající smečku rozzuřených vlků, která by mi nebyla k ničemu. To není hezká představa.“ Katherina se zamračila a v myšlenkách se vrátila k Lucasovu změněnému chování. „Ale jestli teď zná pravdu, proč mi o ní neřekne?“

„Nebo proč se neomluví a nepřizná, že se zmýlil?“

„Nevím. Člověk by si myslel, že aspoň přizná, že mě obvinil neprávem, a vysvětlí mi, proč změnil názor.“

„A, tady to máme!“

„Co tady máme?“

„Důvod, proč nic neřekl. Jestli skutečně zjistil pravdu, která mu celou dobu ležela pod nosem, pak, pokud ti to řekne, bude muset připustit, že se zmýlil. A dokonce i Thomas, třebaže je vel mi mladý, považuje za nadmíru nedůstojné připustit, že se v ně čem mýlil.“

Katherina pomyslela na svého otce a uvědomila si, že měl stejnou chybu. „To je zvláštnost mužské povahy, že?“

„Zdá se, že ano. Copak na tom záleží, aby přiznal svůj omyl a řekl ti, že ví, že jsi nevinná?“

„Myslím, že ano. On mi ublížil, Annie. A hodně. Není to jen malý hřích proti mně. Vždyť mě obvinil z pokusu zabít ho a tím zranil mé srdce. Ano, musí promluvit, jestliže změnil názor. Nežádám elegantní omluvu a on nemusí přímo prohlásit, že se choval jako hlupák, ale něco by říct měl. Ani pak si nebudu jistá, jestli mu dokážu znovu dát své srdce.“

Annie si vzdychla a přikývla. „Ano, cítím to stejně. Jestli ho však chceš zpátky, musíš přijmout jeho omluvu a začít znovu. Poslouchej velmi pozorně, co říká. Stává se, že muži často vpletou omluvu do běžného rozhovoru, a ty ani nevíš, že se ti omluvili.“

„Něco mi říká, že přesně o tohle se sir Murray pokusí, ačkoli v jednání je přímý.“

„Ale ne tehdy, kdy musí přiznat své chyby. Tady se totiž setká váš s mužskou pýchou a ta je mocná.“ Annie na Katherinu zamrkala. „Odpočiň si, má paní. Vždyť už máš skoro zavřené oči a já myslím, že v následujících dnech budeš potřebovat čistou a jasnou hlavu.“

Katherina se usmívala, ale oči už měla zavřené. Annie má pravdu. Bude potřebovat jasnou hlavu, aby si v příštích dnech mohla vyjasnit vztah k Lucasovi.

Jestliže už nevěří, že byla schopna spáchat zločin, bude ji svádět ještě urputněji než dosud. To znamená, že ona se bude muset rozhodnout, zda dovolí vášni znovu vzplanout. Jestli Lucas změnil názor, bude přemýšlet o návratu do doby před rokem. Radě|i by měla být připravena říct ano nebo ne, protože věděla, že pak už nebude cesty zpátky bez ohledu na to, jakou odpověď mu dá.

Všechno, co řekla Annii, myslela vážně. Potřebovala omluvu, ale také vysvětlení. Katherina věděla, že se bude muset pokusit pochopit, proč ji odsoudil tak rychle a proč nevěřil jejím slovům, když mu vysvětlovala, že ji obviňuje neprávem. Pokud ji Lucas svými slovy nepřesvědčí, bude v jejím srdci vždycky stín pochybnosti a strachu. Zatímco jí spánek zatemňoval myšlenky, ozval se lichý hlásek, který jí šeptal, že nic neovlivní vášeň, kterou by mohli s Lucasem sdílet. Mohla by si vzít, po čem prahne, a dumat později. Katherina si nebyla jistá, je-li to ten nejlepší nápad, ale byl to jediný nápad, který měla.

9. KAPITOLA

„Jestli brzy neseženeme další maso, nebudete jíst nic jiného než ovesnou kaši ráno, v poledne i večer,“ řekla Annie a postavila před Lucase mísu s kaší a kousky uzeného masa.

Lucas nabral pokrm na lžíci a chtěl si ji vložit do úst. Pak po hlédl do misky a zjistil, že je v ní velice málo masa. Jídlo vypadá to spíš jako kaše, kterou krmili Katherinu. Ačkoli chutnalo dobře, nechtěl by je jíst často. Takového pokrmu si užil dost, když se zotavoval po přepadení.

„Zásoby se ztenčily?“ zeptal se.

„Jen masa je málo. Hilda řekla Williamovi, že Ranald a jeho muži každý večer hodují, jako by se báli, že tady druhý den už nebudou. Jestli prý to takhle bude pokračovat, dojdou v Dunlochanu kuřata, krávy i vepři. Žádný z těch líných požitkářů už nechodí na lov, takže není ani zvěřina. Říkala, že se pokusí ještě něco nám poslat. William ji však nabádal, aby neriskovala. Varoval ji, že když jsou zásoby tak malé, zlodějna by mohla být lehce odhalena a ona by byla jedna z prvních podezřelých.“

„William má pravdu a Hilda by ho měla poslechnout. Kuchařka je vždycky první na ráně, když se mužům zdá, že jídlo je nedovařené, plané, nebo když ho nemají tolik, kolik by si přáli. Maso nestojí za to, aby Hilda riskovala. Jakmile prohlédnu Katherině rány, pojedu na lov.“

„Můžu jet s tebou?“ zeptal se Thomas. „Ano, jestli chceš,“ odpověděl Lucas.

„Ano, chci. Neopustil jsem jeskyně už řadu dní. Bude hezké vyjet si na chvíli ven.“

„Možná bys měl počkat, dokud se nevrátí zbytek mužů s koňmi,“ řekla Annie.

„To může ještě trvat dlouho, Annie,“ řekl Lucas. „Koně jsou ukryti daleko odsud a musí překonat velkou vzdálenost. Naši muži s nimi musí podstoupit náročnou cestu, která bude delší jesle o čas, kdy se budou skrývat.“

„Ovšem Ranald jde po tobě.“

„Já vím, ale muž s chlapcem se ukryjí snadněji a rychleji než velká skupina mužů.“

Lucas se pousmál. „Nasadím si kapuci, abych schoval vlasy.“

Annie si vzdychla a lehce se kousla do spodního rtu. „Možná že Hilda…“

„Ne, nemůže tak riskovat, Annie. Ve chvíli, kdy by na ni padlo podezření, že bere jídlo, hned by věděli, že je má pro nás. Je div, že ještě nezačali vyslýchat sloužící, kteří byli oddaní Katherině, jestli o ní něco nevědí. Myslím, že Agnes trpí slepotou, která často postihuje panstvo obklopené služebnictvem. Nevnímá prostě sloužící a ani ji nenapadne, že kuchařka by pro ně mohla představovat ohrožení. Byl bych rád, aby to tak zůstalo.“

„Ano, máš pravdu. Naši přátelé v sídle měli dosud velké štěstí a bylo by bezohledné nechávat je riskovat kvůli kusu masa.“

Lucas dojedl a vstal. „Ranald jde po nás všech, Annie. Mě a Kat chce víc než kohokoli jiného, ale nikdo z nás není v bezpečí. Nelíbí se mi, že se tu musím skrývat, ale chápu, že je to potřeba. Nemůžeme však přežít bez kvalitního jídla. Všude kolem je plno zvěře, a možná to ode mě zní marnivě, ale jsem výborný lovec.“

Lucas odešel z velké síně dřív, než mohla Annie cokoli říct.

Bylo to riskantní, jít na lov, ale také bylo riskantní vyjet každou noc ven a přemisťovat koně. Stejně jako bylo nebezpečné přebývat v jeskyních tak blízko Dunlochanu. Tohle však nemohl Annu říci, protože dívka se o všechny velice bála.

Lucas vešel do Katherininy ložnice a naladil příjemný úsměv Kat se hned pokusila posadit, a ačkoli byly její pohyby jistější, stále ještě měla těžkosti. Také potřebovala dobré jídlo, aby se jí obnovily síly, a to byl další důvod, proč vyrazit na lov. Kdyby jed lajen ovesnou kaši a pokrmy z dalších obilnin, nikdy by se jí nevrátilo plné zdraví.

„Potřebuješ pomoci?“ zeptal se a přistoupil k posteli. Na oka mžik zahlédl její nohy a viděl, že je má zespodu špinavé. Poznal, že byla venku z postele, ale odolal a nevyčinil jí.

„Ne, už je mi lépe,“ odpověděla Katherina a pokusila se, aby to znělo příjemně, přestože se jí chtělo klít. Určitě se mu nemínila svěřovat s tím, že vstala a sama vykonala potřebu, a potřebovala k tomu mnohem více síly, než si myslela.

„Ano, to vidím. Za den dva už budeš tancovat.“

„Přišel jsi sem z nějakého důvodu, nebo mě chceš rozčiloval svým humorem?“

„Ale, ale,“ zasmál se a zavrtěl hlavou. „Vidím, že už se ti vrací prostořekost. Ne, přišel jsem ti převázat rány, než se vydám na lov.“

„Co budeš lovit? Doufám, že ne Ranalda a jeho muže.“ Katherina se snažila podívat na ránu, kterou odhalil, ale bylo to těžké, protože byla v rameni a ona viděla jen její okraje a Lucasovy dlouhé prsty. „Ani by mě nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že právě na to Ranald čeká.“

„Ne, já nepojedu za Ranaldem, ačkoli o tom jsem taky přemýšlel. Ten chlap se roztahuje na dunlochanském panství už příliš dlouho. Ne, dnes půjdu obstarat nějaké maso na tvůj stůl.“

„Stalo se něco staré Hildě?“

Lucas viděl, že už může odstranit obvazy a nechat rány dýchat. Svázal Katherině tkanice noční košile a snažil se nedívat na plné křivky prsou. „Ne, Hilda je v pořádku.“ Pověděl jí, co mu určila Annie. „Riziko je velké. Lidé žijící v Dunlochanu jsou v bezpečí a já chci, aby to tak zůstalo.“

„Přála bych si, abych mohla lidi nasytit, ale teď je velice nebezpečné chodit ven. Ranald…“

„… po nás pátrá. Ano, vím to, ale nezáleží na tom. Spousta tvých lidí chodí každou noc ven kvůli koním, které honí z jednoho místa na druhé. Nevidím rozdíl mezi jejich prací a tím, že pojdu ulovit pár králíků. Doufám, že přinesu i něco většího.“

Katherina se letmo usmála, ale rychle zvážněla. Věděla, že to, CO Lucas říká, je pravda, a nemohla proti tomu nic namítnout. Přesto stále cítila nutkání postavit se proti. Bohužel, jediný argument, který měla, bylo známé sevření žaludku. Stáhl se jí ve chvíli, když jí oznámil, že půjde na lov. Ten pocit měla vždycky, jakmile bylo něco v nepořádku, ale pochybovala, že by ji Lucas pochopil. Měl ve tváři stejný výraz, jaký většinou míval její otec výraz nadřazeného muže, který pobaveně pozoruje citově nevyrovnanou ženu.

„Nelíbí se mi to,“ zamumlala.

„Taky z toho nemám zrovna radost, ačkoli jsem rád, že na nějaký čas opustím jeskyně. Nejsem nadšený z toho, že jíme jen ovesnou kaši a pijeme bylinkové čaje. Thomas se umí velmi dobře skrývat. Nebude snadné nás uvidět nebo najít, kdyby už nás někdo spatřil. Nemám v úmyslu přinést sem srnce a riskovat, že nás objeví, zatímco ho budeme stahovat. Jdu jen na králíky. Nikdo se ani nedozví, že v lese někdo loví.“

„Já vím. Vím, že jsi velmi zkušený lovec.“ Ušklíbla se. „Jen mě trochu bolí žaludek.“

Lucas zamrkal. „Bolí tě žaludek? Snědla jsi snad něco, co jsi neměla?“

„Ne. Už od mala mívám sevřený žaludek vždycky, když se má stát něco nepříjemného, a teď je to zase tady.“

„A bolel tě žaludek toho dne, kdy tě zranil šíp? Nebo té noci, kdy nás Ranald přepadl u jezera?“

„No, toho dne, kdy mě zranil šíp, mě bolelo břicho z určitého specifického důvodu.“ Začervenala se, protože měla na mysli měsíční krvácení, a z jeho pohledu poznala, že uhodl, o čem mluví „A té noci, kdy nás Ranald přepadl u jezera, jsem se na tebe tak těšila, že jsem ten svíravý pocit přičítala radosti.“ Pominula jeho ušklíbnutí a pokračovala: „Ale teď nic z toho neplatí.“

„Dobře. Asi máš dar vycítit nebezpečí. Měl jsem strýce a brat rance, kteří byli obdařeni stejnou schopností. Budu tedy opatrný. Bohužel máme nedostatek a potřebujeme maso. Muži nemohou jíst stále jen bezmasá jídla a ty také musíš získat sílu.“

„Já vím. Po pravdě jsem mívala bolesti kolem žaludku i dřív, než se Ranald dozvěděl, že žiji.“ Katherina skrývala své potěšení nad tím, že klidně přijal zprávu o její schopnosti předvídat nebezpečí, a co bylo důležitější, věřil jí bez otázek.

„A to by nás nemělo překvapovat, že? Ranald chce tvoji smrt. Já věřím, že jsi schopna přijmout určité varování, které se týká budoucnosti.“ Sklonil se k ní a rychleji políbil. Potěšilo ho, že její modré oči potemněly touhou, kterou nedokázala skrýt. „Buď opatrná. Zůstane s tebou Annie a muži se brzy vrátí. My s Thomasem přijedeme hned, jakmile něco ulovíme. Nejedu si užívat, ale prostě sehnat to, co potřebujeme.“ Lucas zamířil ke dveřím. „A příště, až budeš chtít použít nočník, zavolej Annii, aby ses zbytečně nevysilovala.“

Rychle proběhl dveřmi a uskočil doleva – právě včas, protože ho těsně minul pohár, který předtím stál na truhlici u její postele.

Katherina uslyšela jeho tichý smích a zaklela. Jak může vědět, že vstala, aby si ulevila bez pomoci Annie? Byl to asi pouhý odhad, který mu vyšel. Úplně se vysílila. Kdyby zavolala Annii, dívka by jí aspoň přinesla nočník za zástěnu a pak by ji odvedla zpět do postele. Nebyla by teď tak ospalá.

Zavrtala se pohodlně do pokrývek a pokusila se zaplašit obavy o Lucase. Mimoděk si třela bolavé břicho a opakovala si, že je to varování, které občas cítila proto, že Ranald chce její smrt. Neznamená to, že se právě dnes večer stane něco špatného Lucasovi nebo jí. Tím se trochu uklidnila. Na chvíli si zdřímne a pak bude myslet na Lucase a mladého Thomase, dokud se oba bezpečně nevrátí.

„Sakra, ty jsi dobrý,“ řekl Thomas a uvázal si k pasu třetího králíka.

„Je to jen spojení zkušeností a trpělivosti, chlapče,“ řekl Lucas a nastražil další past. Říkal si, že tři králíci nestačí.

„No, přiznám se, že já mám s trpělivostí problémy.“ Thomas se díval, jak Lucas chystá past a pak ji pečlivě přikrývá listím, a zeptal se: „Jak víš, že je tady tolik hladových králíků?“

„Musíš se dívat po různých důkazech jejich přítomnosti, jako je třeba spasený jetel.“

„Aha, chápu.“

Jakmile byla past nastražená, posadil se Lucas do hustého křoví a čekal. Neměl v úmyslu zdržovat se zde dlouho. Byl čas k návratu. Ale jeden králík navíc znamenal, že nikdo nebude muset riskovat lov zítra.

„Možná bychom mohli ukrást pár kuřat,“ řekl Thomas tichým hlasem.

„Myslím, že Katherina bude raději, když si nebudeme opatřovat jídlo zlodějnou. Kuřata, která jsou v sídle, vzít nemůžeš, takže bys je musel ukrást vesničanům – a oni je potřebují zrovna tak jako my, a možná víc.“

Thomas si vzdychl a přikývl. „Ano, máš pravdu. Jen mě napadlo, že bychom mohli chovat kuřata v jeskyni. Měli bychom vejce.“

„Jsi chytrý hoch, myslíš žaludkem. To se mi na mužích líbí.“ Lucas si vyměnil s Thomasem úsměv. „Doufám, že v těch jeskyních už nebudeme přebývat dlouho.“

„Máš plán, jak porazit Ranalda a Agnes? Můžeš získat důkaz, který potřebuje lady Katherina, aby je porazila?“

„Já jsem ten důkaz, chlapče. Oni se mě pokusili zabít.“

„Ale lady Katherina říká, že to musí být přesvědčivý důkaz. Ty jsi její přítel, že? Takže proč by ti měl někdo věřit?“

„Protože za mnou stojí moje silná rodina. Já jen potřebuji přijít na to, jak jim o sobě dát vědět a jak využít jejich pomoc, aniž bych je uvrhl do nebezpečí. Právě teď by si sem každý Murray přišel pro smrt – a to nedopustím.“

„Je tvoje rodina opravdu tak mocná?“

„Je silná. Určitě má větší moc než Agnes a Ranald. Ale, králík!“

Past sklapla a za chvíli se Thomasovi u pasu houpal další králík. Lucas raději při lovu používal luk. Když chytal zvířata do pastí, měl pocit, jako by podváděl, byť jen tím, že jim chystal návnadu. Tentokrát to však bylo nezbytné, protože potřeboval rychle hodně králíků.

Lucas zahladil stopy po pastech a zamaskoval úkryt v křoví. Zdálo se, že Thomasovi nevadí, že se mu u pasu houpají čtyři mrtvá zvířátka. Lucas se usmál. Thomas byl jeden z těch mladých hochů, kteří chtěli všechno vidět, všechno vědět a všechno zkusit. Annie s ním má určitě plné ruce práce.

Lucas se právě chtěl chlapce zeptat na jeho rodinu, zda má kromě Annie ještě někoho, když vtom zaslechl tichý zvuk. Rychle přitiskl Thomasovi dlaň na ústa a dřepl si. Potěšilo ho, že Thomas udělal totéž a tak šikovně, že nezavadil ani o jednu olistěnou větvičku. Lucas si přál, aby tu chlapec nebyl, protože měl silný pocit, že Katherininy varovné pocity se naplňují.

Zaclonil Thomase svým tělem a pomalu ustupoval dozadu. Hledal hustší porost, kde by se mohli lépe ukrýt před někým, kdo je možná sleduje. Nejdůležitější pro něho bylo ochránit Thomase. Nedovedl si představit, že by se vrátil ke Katherině a k Annii a řekl jim, že se chlapci přihodilo něco zlého.

Lucas se otočil, protože chtěl hochovi naznačit, aby utekl pryč, když tu se za Thomasem vztyčil muž. Lucas se na něho vrhl a svalil ho na zem dřív, než muž mohl chlapci ublížit. Thomas vběhl hlouběji do lesa a Lucas muže pevně sevřel a vzápětí mu zlomil vaz. Nezvykle tichým lesem se rozlehlo hlasité prasknutí. Lucas vstal, chtěl přeběhnout k Thomasovi a přesvědčit ho, aby běžel do bezpečí, náhle ho však obklíčili Ranaldovi muži. Vytasil meč. Obdivoval však, že ho Ranald vystopoval.

„Zdá se, že jsem tvůj oblíbenec, Ranalde,“ řekl, když Ranald vystoupil ze stínu. Ranald se podíval dolů na mrtvého přítele I pak vrhl na Lucase zlý pohled. „Na mrzáka jsi překvapivě nebezpečný.“

„Díky.“

Lucas viděl, že Thomas stojí ve stínu za Ranaldovými muži. Jeho bledý obličej byl snadno viditelný a Lucas se bál, aby si ho někdo z vrahounů nevšiml. Nepatrným pohybem hlavy hochovi naznačil, aby běžel pryč, ale Thomas stál jako socha a vypadalo to, že je tak vyděšený, že nemůže ani dýchat. Zdálo se, že se naopak rozběhne k němu. Lucas zavrtěl hlavou a rychle upřel pohled na Ranalda. Ruku měl podél těla a snažil se naznačit vystrašenému hochovi, aby utekl.

„Chytni toho kluka, Harolde,“ vykřikl Ranald.

„Ale vždyť máme chlapa, kterého jsi chtěl,“ namítl Harold.

„Chci toho kluka.“

„Teď ho nepotřebuješ,“ řekl Lucas. „Když ho chytíš, nic tím nezískáš.“

„Můžu odvést zrádce k jeho paní.“

„Dunlochan nemá žádnou paní.“

Když Lucas viděl, že Harold opravdu dělá, co mu Ranald nařídil, chtěl vykřiknout na chlapce, ať uteče, ale vtom ho někdo praštil do hlavy. Lucas padl na kolena a zahlédl ještě Thomasovy široce rozevřené oči. Harold se k němu blížil. Ještě než Lucas omdlel, uviděl, že se Thomas přece rozběhl.

„Běž, Thomasi! Běž!“ zakřičel Lucas z posledních sil a upadl do bezvědomí.

Katherina si přála, aby mohla vstát z postele a projít se po místnosti. Jediné, co ji zastavilo, byla jistota, že by pravděpodobně po pár krocích upadla. Annie seděla vedle postele a třela si ruce o sebe, což nepřispívalo k uvolnění napětí, které v Katherině rostlo.

„Něco je špatně,“ zamumlala Katherina. „Jsem si tím jistá. Už měli být dávno zpátky.“

„Děláš si zbytečné starosti,“ uklidňoval ji William. Nalil oběma ženám víno a podal jim poháry. „Šli prostě na lov. To je všechno. Asi se snaží chytit co nejvíc králíků, abychom nemuseli vyrážet na lov zase za pár dní.“

„Williame, bolí mě žaludek. Hodně.“

William se zamračil, posadil se na okraj postele a řekl: „Dobře, může to být proto, že jsi něco špatného snědla nebo jsi pořád ještě nemocná anebo budeš mít ženské potíže. To vůbec neznamená, že se něco zlého stalo.“

„Co má tvůj žaludek společného s tím, že Thomas a sir Lucas jsou dlouho na lovu?“ zeptala se Annie.

„Když jsou na obzoru těžkosti, bolí mě žaludek,“ odpověděla Katherina upřímně a pohladila si břicho.

„Ale nestává se to vždycky,“ dodal William. Annie se zatvářila ustaraně. „A tebe teď bolí žaludek?“ zeptala se.

Katherina přikývla. „Bolí. A hodně.“

„Katherino, kdybychom nebyli v takovém nebezpečí, někoho bych tam hned poslal,“ vykřikl William. „Ale nemůžu. Nepůjdu přece za svými muži a neřeknu jim, že musejí jet do lesa hledat dva lidi jen proto, že tebe bolí břicho. Ne, zejména když už jsme dnes večer jednou riskovali.“ Podíval se na Annii. Katherina se ušklíbla a Annie také. Obě by asi nejraději vyběhly ven, a samy, aby Thomase s Lucasem našly. Bohužel se s Williamem nemohly hádat, protože měl pravdu. Dokonce i kdyby muži nepovažovali Katherinu za nerozumnou, bylo by pošetilé posílat je ven jen proto, že ona cítí, že je něco v nepořádku.

„Opravdu tě vždycky bolí žaludek, když je něco špatně?“ zeptala se Annie.

Katherina si uvědomila, že Annie si chce povídat, aby zaplašila starosti o svého mladšího bratra. „Mám to tak odmalička. Není to vždycky dobrý způsob, jak se dozvědět, že je někdo v nebezpečí. Je dokonce možné, že mám bolesti kvůli Ranaldovi, který chce moji smrt. Je to hrozící nebezpečí, že? Ale není bezprostřední. Muži by si určitě mysleli, že jsem ztratila rozum, kdybych je poslala za tmy někam, kde nepochybně slídí Ranald se svými hrdlořezy, jen protože mě bolí břicho a já si jen myslím, že to může znamenat, že sir Murray a mladý Thomas jsou v nebezpečí.“

Annie se usmála, ale byl to pokřivený úsměv a rychle zmizel. „To je pravda. A kdyby nás považovali za hloupé ženské, nikdy bychom se nedozvěděly, jak to skončilo.“

„No, moji bratranci mi nikdy neřeknou, jak to skončilo.“ Chytila Annii za ruku a stiskla ji. „Lov někdy trvá dlouho. Myslím, že Lucas se snaží nachytat dost zvěře, aby se nemuselo chodit aspoň dvě noci ven, jak řekl William. Je si dobře vědom nebezpečí, které venku hrozí, a určitě na Thomase dohlédne. Taky jsem mu řekla, že mě bolí břicho a co to znamená.“

„Ty jsi o tom řekla siru Lucasovi?“ zeptal se William.

Katherina přikývla a vrhla pohled na dveře. „Ničemu se nedivil. Zdá se, že v jeho rodině mají někteří lidé rovněž dar vycítil nebezpečí.“ Podívala se na Annii. „Takže varován byl.“

„Počkám ještě hodinu, sestřenko, a pak se s jedním mužem po nich pojedu podívat,“ řekl William. „Nevěřím, že nastaly těžkosti. Pokud tě tvůj žaludek upozorňuje, může to být tak, jak jsi říkala – varování před Ranaldem.“

Zamračil se, protože najednou uslyšel na chodbě lomoz. Jako by někdo běžel ke Katherinině ložnici. O chvíli později se objevil ve dveřích špinavý a udýchaný Thomas. U pasu se mu houpali čtyři králíci.

„Ranald zajal sira Lucase a chce, aby si pro něho přišla Katherina, jinak ho zabije!“

Katherina se podívala na Thomase a pak na Williama. „No, zdá se, že moje břicho mělo přece jenom pravdu,“ hlesla a padla do polštářů.

William za sebou uslyšel zašustění a ohlédl se. Uviděl, že Annie omdlela také. S obdivuhodnou grácií se sesula ze židle na zem. William se zahleděl znovu na svoji sestřenku, ležící v bezvědomí v posteli, a pak na Annii. Potom upřel pohled ke dveřím. Thomas zíral na obě ženy rozšířenýma očima a za ním stáli jako zkamenělí ostatní muži.

William kývl na Thomase, který se opíral o stěnu, aby viděl lépe na sestru, a řekl: „Thomasi, zachoval ses dobře. Nechám dívky, ať se proberou, a půjdeme se poradit, jak bychom mohli zachránit sira Lucase.“

10. KAPITOLA

Lucas nejdřív ucítil palčivou bolest v pažích. Zaúpěl a pomalu otevřel oči. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval, protože tepající plést mu rozostřila zrak. Několikrát se pomalu a zhluboka nadechl, aby se trochu povznesl nad bolest těla. Nepřekvapilo ho, když viděl, že před ním stojí usmívající se Ranald, ačkoli doufal, že temná vzpomínka na to, jak ho zajali, je pouhá noční můra. Jediné, co ho potěšilo, bylo, že nikde neviděl Thomase.

Konečně viděl jasně. Byli ve staré opuštěné chalupě, která se pomalu měnila v ruinu. Vlastně z ní zbyla jen kostra. To nebylo místo, kde by se mohl člověk bránit útoku, ale Lucas pochyboval, že Ranald nějaký očekává. Doufal, že to neznamená, že Ranald ví, že v okolí nejsou Katherinini muži, kteří by byli schopni na něho zaútočit.

„Měl jsi zemřít, Murrayi,“ řekl Ranald.

„Murraye tak lehce nezabiješ,“ zavrčel Lucas. Vzhlédl a viděl, že visí za zápěstí na silném provaze, přivázaném ke stropnímu trámu. „Máš neobvyklý způsob, jak bavit hosty, Ranalde.“ Slyšel, jak se ostatní muži zasmáli, ale Ranaldův přísný pohled je utišil. „Ty myslíš, že jsme pytláci!?“

„Protože Agnes je paní Dunlochanu a nedala ti právo lovit na jejích pozemcích, pak ano, pytlačil jsi. Za to je trest smrti oběšením, to víš.“

„Stejně jako za vraždu – a já věřím, že paní Dunlochanu se ještě nerozhodla, koho dá pověsit.“ Lucas se podíval na provazy kolem zápěstí a pak na Ranalda. Odolával silnému nutkání vyhnout se špičce Ranaldova meče, který mu rozsekl tkanice košile „No tak, chlape, měj trochu respektu. Tuhle košili mi šila matka.“

„Brzy ti bude šít rubáš. Jak jen ses z toho tehdy dostal?“

„Umím plavat.“

„Měl jsi zlomenou nohu, skoro jsme ti ji rozdrtili. Copak jsi mohl plavat?“

„Nedávno jsem říkal komusi blízkému, člověk snese každou bolest, když ví, že si může zachránit život.“

„Dobře, ale tentokrát neutečeš.“

„Před čím neuteču? Před vraždou?“

„Ano,“ odpověděl Ranald chladně a přímo, „ale nejdřív nu přilákáš k našim dveřím tu děvku Katherinu.“

„A jak to chceš udělat? Vždyť ani nevíš, kde jí nechat zprávu.“

„To nepotřebuji vědět. Thomas jí všechno vyklopí a přivede ji Proto unikl tak snadno. Chtěli jsme, aby uprchl.“

Lucas o tom pochyboval, ale neřekl nic.

„Nejprve jsme za ním poslali jednoho muže,“ Ranald se pod i val na kohosi za Lucasem, „protože jsme si mysleli, že zjistíme, kde se ti ňoumové skrývají. Říkali jsme si, že budeme kluka sledovat a pak vyčistíme celé to loupežnické hnízdo. Ale ten omezenec ho ztratil.“

„Byl rychlý, Ranalde,“ zaprotestoval muž hlubokým drsným hlasem. „Běžel jsem za ním lesem, ale v jedné chvíli jako by se propadl do země. Nenechal za sebou ani stopu, kterou bych mohl sledovat.“

Lucas pocítil úlevu, ale nedal to na sobě znát. Thomas se do kázal ztratit mezi stromy, šikovný chlapec. Lucas jednou viděl, jak hbitě hoch kličkuje v podrostu, a tušil, že Thomas obešel velký kus lesa, než se odhodlal vrátit se do jeskynního úkrytu.

„A proč myslíš, že Thomas přivede Katherinu?“ zeptal se Lucas Ranalda.

„Když jsi omdlel, křikl jsem na něho, co po něm chci. Věděl jsem, že je někde poblíž. Slyšel mě.“ Ranald se triumfálně usmál. „Povíjí, že tě zachrání, pouze když se vzdá.“

„Lhal jsi.“

„Samozřejmě že jsem lhal. Ty a ta děvka mi stále funíte na krk. A taky Agnes, ačkoli ta je dost chytrá na to, aby jí kterýkoli muž uvěřil, že je nevinná.“ Ranald se usmál a špičkou meče přejel Lucasovi po břiše. Zanechala po sobě úzkou krvavou stopu. „Myslel sis, že je hodná, hloupá a nevinná, že? Nikdy sis neuvědomil, že ve chvíli, kdy ses stal obětí jejích úsměvů a svádění, byl jsi mrtvý muž. Myslel sis, že ji můžeš odmítnout a otevřeně prokazovat laskavosti její nevlastní sestře, ale Agnes jsi tím pěkně rozvzteklil. Nikdo nedokáže nenávidět tak hluboce a silně jako Agnes.“

„Má být na co hrdá.“

„Taky si myslím.“

Lucas málem vykřikl bolestí, když mu Ranald špičkou meče narýsoval krvavý kruh kolem srdce. Teď, když byl plně při smyslech, si všiml, že Ranald má podivně zvrácený úsměv. Prozrazoval, že je jedním z těch zvrhlíků, kteří si opravdu užívají, když druhým působí bolest. A to, že si Agnes vybrala takového muže za milence, dostatečně svědčí o její povaze.

Lucas si přál, aby se mohl podívat na Ranaldovy pohůnky. Rád by viděl výraz jejich tváří, když pozorovali svého vůdce, jak týrá svázaného a neozbrojeného muže. Někteří z nich byli asi stejní jako Ranald – krutí a brutální. Měřili svoji sílu a moc jen tím, kolik utrpení dokážou způsobit. Existovala však slabá naděje, že jeden nebo dva z nich Ranalda nesnášejí. Stačil by jeden, který by nesouhlasil s krutým jednáním a požádal Ranalda, aby mučení nechal. Tím by odvedl jeho pozornost. Rány, které mu Ranald za tím způsobil, byly povrchové a moc nekrvácely. Ale kdyby jich měl hodně a zůstaly by neošetřené, mohly by být nebezpečné. Ve chvíli, kdy by se Ranald musel zabývat rebelantem ze svých řad, by se mohl snížit počet ran. Lucasovi by tak zůstalo víc síly, aby později nebyl na obtíž zachráncům.

A on bude zachráněn. Lucas se uklidňoval tím, že Katherina je zatím příliš slabá na to, aby se zúčastnila výpravy na jeho osvobození. Jen doufal, že William je dost chytrý a povede své muže bezpečně, aby neutrpěli ztráty.

„Víš jistě, že jsou v té polorozpadlé chalupě, Thomasi?“ zeptal se William.

„Ano, stopoval jsem je, abych si mohl být jistý, že Ranald ne lhal.“ Thomas si vzal jeden ovesný koláček, které Annie upekla a položila v míse na stůl. „Nemyslím si, že lže, protože chce, aby je Katherina našla. Ale zrádci, jako je Ranald, se nedá důvěřovat.“

„Ne, to nedá. Vedl sis dobře, když jsi to měl na paměti, chlapče.“

„Jak tedy zachráníme sira Lucase?“ zeptal se Patrick. „Je nás jenom šest a musíme sehnat koně.“

„Víš, kolik mužů je s Ranaldem, chlapče?“ zeptal se William Thomase.

„Ve tmě jsem špatně viděl, ale řekl bych, že osm,“ odpověděl Thomas. „Bylo jich devět, ale sir Lucas jednoho zabil – zlomil mu vaz tak lehce, jako by to byla větvička.“

William vykulil oči, ale neřekl nic. Zamračil se na hrubě otesaný stůl a přemítal, co budou dělat. Nemůže nechat Lucase Ranaldovi. Líbilo by se mu působit Lucasovi bolest a určitě by ho zabil. Smrt, která by Lucase čekala, by asi byla mučednická. William si však chtěl být jistý, že nepovede své muže do nebezpečí, protože polovina z nich byli jeho bratři.

„Chalupa, v níž se skrývají, je opravdu skoro zbořená,“ řekl nakonec William a rozhlédl se po svých věrných. „Ranald a jeho muži se v ní nemohou schovat, takže před námi nebudou ve výhodě.“

„Ne,“ souhlasil Patrick, „ale mají sira Lucase, a když zaútočíme přímo, ocitne se ve smrtelném nebezpečí.“

„Myslím, že bychom se mohli nepozorovaně přikrást. Chalupa je sice na otevřeném prostranství, ale kolem něho je les.“

„A odtud na ně vyrazíme?“

„Nevidím jinou možnost. Můžeme se připlížit co nejblíž, a až nás spatří, zaútočíme na ně a budeme doufat, že se dovnitř dostaneme dřív, než sira Lucase zabijí. A to Ranald udělá, až si bude myslet, že prohrává.“

„Ano, to máš pravdu,“ řekla Katherina, která vešla s Annií do velké síně.

Katherina se probrala ze mdlob a zjistila, že je sama a vedle ní se zvedá Annie. Nemohla uvěřit, že omdlela. Došla ke stolu a s pomocí Annie se posadila. Ztratila vědomí zřejmě proto, že je stále ještě slabá a nedokáže překonat starost a strach. Když se však probrala, hned spěchala za ostatními a chtěla s nimi plánovat, jak vyrvat Lucase z Ranaldových spárů.

„Musíte mít na zřeteli, že Ranald chce Lucase zabít. Těší ho, že může Lucase použít k tomu, aby mě přilákal. Ale nakonec by ho stejně zabil.“ Otřásla se. „Myslím, že má ze zabíjení zvrácenou radost.“

William přikývl. „Já to o něm vím už dlouho.“ Stiskl Katherině ruku. „Neboj se, sestřenko, my Lucase přivedeme zpátky. Jen se chci ujistit, že nikdo z nás nebude při přepadení zraněn.“ Rozhlédl se po svých mužích. „Musíme si obléci ty nejtmavší šaty, které máme, a začernit si tváře. To je trik, který mě naučil Lucas.

Všichni se ozbrojte až po zuby. Donalde, ty si vezmi luk. Možná budeme potřebovat tvoji přesnou mušku.“

Katherina provázela pohledem muže, kteří vycházeli z velké síně, aby se připravili na boj, a pak pohlédla na Williama. Ten vstal a přistoupil k truhlici, v níž uchovával zbraně a šaty. „Je to dobrý plán, bratrance.“

„Není nejlepší, ale nemáme čas, abychom vymysleli něco skvělého,“ utrousil William a opásal se mečem. „Ranald a jeho muži jsou na nechráněném místě. Schováme se za stromy a pak se budeme plížit, dokud nebudeme hodně blízko.“ Podíval se na ni a zavrtěl hlavou. „Ale ty bys neměla vstávat z postele.“

„Nejsem už tak slabá, jak jsem byla, Williame, a kdybych se občas trochu neprošla, jak bych mohla znovu nabýt sílu, kterou jsem ztratila?“

„To je pravda, ale nechoď moc dlouho a rychle, jinak se tvůj stav zhorší.“ Přistoupil k ní a políbil ji na tvář. „Neboj se, sestřenko, přivedeme ti ho zpátky.“

„Věřím ti, Williame. Bůh tě ochraňuj.“

Když William spatřil chatrč na vlastní oči, uklidnil se. Na Ranalda a jeho muže bylo dobře vidět. Donald nebude mít problém s tím, aby snížil jejich počet z bezpečné vzdálenosti. Pár dobře mířených šípů vnese mezi nepřátele paniku. Pohled na sira Lucase, visícího na trámu, a na Ranalda, který ho mučil, vzbudil ve Williamových mužích okamžitě chuť k boji.

„Ranald je krutý člověk, že?“ zamumlal Patrick.

„Ano, je a vždycky byl. Pravda, já ho znám teprve od chvíle, kdy se spojil s Agnes, ale ten už se narodil zlý.“ William se rozhlédl po svých mužích. „Sledujte stále sira Lucase a zabijte každého, kdo se k němu přiblíží.“ Všichni přikývli, William dal signál a muži se vydali k chalupě.

Nejdřív se v chalupě ozvalo tiché zasvištění a pak alarmující křik. Lucas se rozhlédl. Zrak mu padl na muže opodál, jemuž ze zad trčel šíp. Rychle obrátil svoji pozornost k Ranaldovi, protože věděl, že se ho pokusí zabít, aby jeho zachránci nedosáhli úspěchu.

„Ta děvka!“ zařval Ranald a vrhl se k otvoru, kde kdysi bývaly dveře. „Zabijte ho!“ nařídil mužům a ukázal na Lucase. Pak vyběhl ven ke koni.

Muži se pár napjatých vteřin dívali na Lucase. Někteří měli v očích odhodlání, ale to rychle pominulo. Když se jeden z nich skácel k zemi s dýkou v hrdle, najednou o Lucase ztratili zájem. Zajímalo je jediné – aby se odtud dostali živí.

Všechno skončilo dřív, než si Lucas stačil pomyslet, že je konec mučení. Jen jednomu holomkovi se podařilo sednout na koně a následovat prchajícího Ranalda. Další dva se ani nepokoušeli bojovat, odhodili meče a vzdali se. Zbytek bandy se snažil dostat ke koním.

Když William a jeho muži vstoupili do chalupy, Lucas se téměř usmál. V jedné chvíli, když ho Ranald týral a zraňoval mečem, ho napadlo, že bude umírat velmi pomalou a bolestivou smrtí. Ačkoli ho všechno bolelo a cítil se, jako by měl tělo rozřezané na kousky a paže vykloubené, byl stále naživu a měl důvod k radosti.

„Sakra, ten tě pěkně zřídil,“ zamumlal William, když ho s Patrickem odvazovali.

„Ano,“ hlesl Lucas. Opatrně ho položili na zem. „Myslím, že brzy začnu řvát.“

„Mě spíš překvapuje, že jsi stále zticha. Máš na sobě spousty ran.“

„Já jsem myslel hlavně na to, jak budou za chvíli vypadat moje paže.“

William se ušklíbl. „Ano.“

Když se Lucasovi vrátil do paží cit, stálo ho to veškeré síly, aby se nerozplakal jako dítě. Dokonce i mělké rány pokrývající jeho tělo nebyly ničím ve srovnání s bolestí, která ho náhle přepadla. Ztěžka oddechoval a potil se, dokud bolest nezačala pomalu ustupovat. Seděl na zemi, pomalu zhluboka dýchal a snažil se uklidnit. Pak se rozhlédl a zjistil, že William a jeho muži se shromáždili kolem něho. William si k němu dřepl. „Cítíš se lépe?“ zeptal se.

„Už to není tak hrozné, abych si chtěl proříznout hrdlo,“ odpověděl Lucas.

„Je to špatné, co?“

„Horší.“

„Myslíš, že dojedeš do úkrytu? Musíme jet. Neseženeme všechny koně, na kterých sem Ranaldovi muži přijeli, protože Ranald je při útěku rozehnal. Nestaral se o to, že nám nechá své muže napospas,“ řekl William udiveně. „Jen Colinovi se podařilo uprchnout.“

„A ti ostatní, kteří se vzdali?“

„Samí noví žoldnéři. Agnes je najala nedávno. Byli víc než ochotni slíbit, že odjedou a už se nikdy nevrátí. Zdá se, že Ranald je pěkně vyděsil tím, co jim dnes večer předvedl. Jak mučením zajatce, tak tím, že je opustil, aby se sám zachránil. Určitě tu zprávu rozšíří a Ranald bude těžko hledat nové žoldáky.“

„Nám tím jenom pomůže.“ Lucas se začal zvedat a přijal Williamovu pomoc.

„Jsi si jistý, že dojdeš do úkrytu po svých? Můžeme ti vyrobit nosítka.“

„Ne, věřím, že to zvládnu.“

„Jsi celý zakrvácený.“

„Mám hodně malých ranek, nic víc. Kdybych upadl nebo váni byl na přítěž, můžete pak udělat nosítka, ale raději se pokusím jít sám.“

Lucas šel vedle Williama. Ostatní muži se plížili před nimi, aby včas spatřili Ranalda, kdyby se vracel s posilou. William byl opravdu velmi dobrý voják.

„Podařilo se Thomasovi doběhnout bez zranění?“ zeptal se Lucas a doufal, že mu rozhovor pomůže pročistit mysl a udrží ho na nohou.

„Podařilo a moc nám pomohl.“ William pověděl Lucasovi o tom, jak chlapec vpadl do Katherinina pokoje a jak obě ženy omdlely.

„To bude pro chlapce zajímavá vzpomínka,“ řekl Lucas s úsměvem.

„Ano. Jen mi řekni, až budeš potřebovat podepřít.“

Během dalších pár minut Lucas věděl, že po svých k jeskyním nedojde. Najednou se cítil slabý a zdálo se mu, že na jeho těle není jediné místečko, které by ho nebolelo. Dost ho unavilo už jen to, že musel vstoje čekat, než mu muži zhotoví nosítka. Když byla hotová, William mu pomohl ulehnout. Patrick s Williamem nosítka zvedli, než však udělali pár kroků, Lucas podlehl slabosti a dovolil, aby zahalila jeho mysl a zbavila ho tak bolesti.

„Svatá Panno!“ Katherina měla pocit, že znovu omdlí. Muži vnesli bezvládného Lucase do velké síně. „Doufám, že jste toho vraha zabili.“

„Bohužel ne. On a Colin utekli. Ranald však přišel o pět mužů.“ William jí pověděl o dvou žoldácích, které zajali a pak pustili. „Ranald už nebude tak snadno hledat další ozbrojence.“

„Dobře. Annie, myslím, že by bylo nejlepší, kdybychom ho uložily do té malé komůrky poblíž našich ložnic. Bude potřebovat hodně péče. Je celý zkrvavený.“

„Ranald ho pověsil jako králíka a pak mu způsoboval rány hrotem meče. Rány nejsou hluboké, ale přesto ztratil hodně krve. Myslím, že Ranald ho chtěl zabít – pomalu a bolestivě, aby z něho život unikal po kapkách.“

„Ranald se usmaží v pekle. Pomozte mi ho položit na postel, abych ho mohla umýt a ošetřit mu rány.“

William přivolal Patricka a společně přenesli Lucase do postile, která už pro něho byla připravená. Pak nabádal Katherinu, aby péči příliš nepřeháněla a neunavila se, a odešel. Z toho, co viděl, poznal, že jeho sestřenice chová k Lucasovi hluboké city, ale byl příliš unavený, než aby myslel na to, kolik těžkostí jim to může přinést.

Katherina seděla u postele a s pláčem pomáhala Annii omýval Lucasovy rány. Nejraději by vyběhla do noci, vyhledala Ranalda a zabila ho.

„Nemůžu uvěřit, že tohle může udělat člověk člověku, ještě k tomu bezbrannému.“ Katherina zavrtěla hlavou. „To nikdy nepochopím.“

„To nelze pochopit,“ přikývla Annie. „Ranald si zaslouží okusit to, co dělá druhým. Je mi zle, když si pomyslím, co mohl pro vést Thomasovi.“

Katherina se při té myšlence zachvěla. „Nechci si to ani před stavit.“ Prohlédla si zblízka Lucasovy rány. „Myslím, že William má pravdu. Žádná z ran není moc hluboká. Ranald měl určitě v úmyslu zabíjet Lucase pomalu a nechat ho co nejvíc trpěl. A moje nevlastní sestra ho má za milence, a ještě se za něho chce provdat.“

„Myslím, že je stejná jako on, má paní.“

Katherina si vzpomněla na schválnosti, které jí Agnes prováděla, když byla malá, a musela souhlasit. „Nemůžu dovolit, aby zůstala v Dunlochanu.“

„Až získáš Dunlochan zpět, musíš ji potrestat. Neměla by žil ve tvém domě.“

„Nemůžu jí věřit.“ Katherina jemně odhrnula Lucasovi vlasy z čela. „Aspoň že je William a ostatní muži zase v bezpečí A hlavně Lucas, po němž Ranald pase.“

„Myslím, že pán se brzy uzdraví. Běž spát, má paní. Ještě nejsi úplně zdravá a potřebuješ si odpočinout. Já se o pána postarám. Potřebuje jen odpočinek a někoho, kdo mu bude ošetřovat rány, aby se nezanítily.“

Katherina se odebrala do svého pokoje a byla ráda, že je od Lucase jen pár metrů. Uslyší ho, kdykoli bude něco potřebovat. Svlékla si župan a lehla si do postele. Byla velmi unavená.

Zavřela oči, a přesto stále viděla Lucasovy rány. Sevřelo se jí srdce, když ho spatřila tak bledého a zkrvaveného, a náhle věděla, že ho miluje. Byl hluboko v jejím srdci. Pochybovala, že by se jí někdy láska k němu mohla ztratit. Bolelo ji pomyšlení, že on ji nemiluje, ale věděla, že proti tomu nic nenadělá.

Bude se muset rozhodnout, jak se zachová. Byl k ní stejně laskavý jako před rokem, skoro jako ten starý Lucas, do něhož se zamilovala. Nemohla však zapomenout na jeho obvinění. Dokud se neomluví a všechno jí nevysvětlí, bude mezi nimi stín, a dokonce i kdyby se jí znovu dvořil, pochybovala by o jeho slovech a obávala by se věřit mu.

Není-li však mezi nimi láska, vášeň to je. Katherina cítila, že by se mohla Lucasovi vzdát, kdyby obrnila své srdce. Kdyby sdíleli jen vášeň, pak by nevadilo, co si o ní myslí. Mírně se usmála I konečně dovolila, aby ji přemohl spánek. Bude nádherné cítit vedle sebe teplo jeho těla. Tentokrát se už nebude ničeho bát. Už není nevinná a nemá z lásky strach. Jestli se Lucas stane jejím milencem, bude překvapen.

11. KAPITOLA

Lucas se omýval a ušklíbal se u toho. Nebyl na něho pěkný pohled. Trvalo asi týden, než se mu zacelily rány, které mu způsobil Ranald, avšak stále byly viditelné. Lucas si říkal, že mu po nich zůstanou jizvy, a těch měl už víc než dost. Ačkoli nebyl marnivý, teď ho znetvořené tělo trápilo. Rád by věděl, co si pomyslí Katherina, jestli s ní dnes večer bude nahý.

Ne jestli, napomenul se, až. Dnes večer se budou milovat. Bylo nadevše jasné, že ho přijme ve svém loži. Katherina ho zvala celou dobu, kdy se léčil ze svých ran, dráždila ho měkkými polibky, úsměvy, doteky a pohlazeními. Lucas však měl pocit, že mu nenabízí všechno, co měl předtím. Bolelo to, ale veškerou vinu přičítal sobě. Skutečnost, že po něm stále touží, mu připadala jako stopa naděje.

„Chci vědět, proč se tady voníš a krášlíš.“

Lucas se zamračil na Williama, který se opřel o stěnu výklen ku, kde se koupal, a zeptal se: „Opravdu si myslíš, že je to tvoje věc?“

„Jde o moji sestřenku,“ odpověděl William, vešel do místnosti a posadil se na stoličku v rohu. „Je jako moje sestra.“

„A proč myslíš, že s ní má moje koupel něco společného?“

William si odfrkl. „Protože se navzájem svádíte déle než týden.“

„Katherina je dospělá žena.“

„A už není nevinná. Já vím. Taky ovšem vím, že o nevinnost jsi ji připravil ty. A nedlouho poté sis myslel, že moje sestřenka tě nechala zbít a skoro zabít. Pochybuji, že by některý muž cítil touhu po takové ženě.“

„Už tomu nevěřím.“ Lucas se nechtěl Williamovi svěřovat s lim, že ho Katherina přitahovala, dokonce i když byl přesvědčený, že je vinna.

„Protože jsi slyšel, jak o tom někdo mluví, když ses plížil tajnými chodbami Dunlochanu?“

Lucas si vzdychl. „Ano, slyšel jsem Ranalda a Agnes, když I tom mluvili.“

„Chápu.“ William si zkřížil paže na široké hrudi. „Katherinino slovo nestačilo, moje taky ne, a najednou znáš pravdu, protože |si vyslechl ty dva?“

„Ty i Katherina jste dávali najevo nedůvěru a odpor k těm dvěma velmi zřetelně. Souhlasil jsem s tím, co jsi mi říkal o Ranaldovi, ale neměl jsem důvod myslet si nic špatného o Agnes. Dokonce ani Ranald neměl důvod mě zabít. Jen prohlásil, že mu někdo zaplatil, a byla prý to Katherina. Myslel jsem si, že vy dva svalujete vinu za ten zločin na Ranalda a na Agnes.“

„Docela to dává smysl. Tohle jsi neřekl Katherině, že ne?“

Lucas zavrtěl hlavou. „Ne, vůbec jsme o tom nemluvili.“

„Tak proč by tě zvala do postele?“

„Protože bez ohledu na to, co si já nebo ona myslíme o tom dni u jezera, a bez ohledu na moje obvinění mezi námi existuje stejná touha jako před rokem. Je silná. Katherina nemůže déle odolávat – a já taky ne.“

„Takže vy si chcete vzít to, po čem toužíte, jako hladové děti a o následky se budete starat později.“

„Doufám, že následky nebudou zlé, že bude jen odměna.“ Lucas vystoupil z dřevěné kádě a uchopil ručník.

„Pro tebe ano, jak by to mohlo být jiné, když jdeš do postele s krásnou ženou?“

„Budu spát se ženou, s níž jsem se chtěl oženit, než mě zbili a skoro zabili.“

„Ty sis ji opravdu chtěl vzít za ženu?“

„Ano. Nikdy bych ji nepřipravil o panenství, kdybych si ji ne chtěl vzít. Byl jsem si jistý, že je to moje vyvolená, moje druhá polovina a tak dále.“

„A přesto jsi věřil, že se tě pokusila zabít, protože ses usmál na jinou?“

„Vím, že to zní hloupě, ale bolest a zmatené vzpomínky mě asi přivedly na pokraj šílenství.“ Lucas pokrčil rameny a začal se oblékat. „Až to všechno pochopím, vysvětlím to Katherině a don fám, že mi odpustí.“

William zavrtěl hlavou. „Nevím, zdaje to odpuštění, s čím by sis měl dělat starosti. Katherina umí odpouštět. Ne, zdá se mi, že tvým největším neštěstím je, že jsi jí nevěřil. Nedostatek důvěry ti způsobuje největší potíže.“

Lucas si vzdychl. „Snad máš pravdu. Ale nemůžu udělat nic, abych napravil chyby, které jsem udělal, dokud nebudu s ní, abych jí mohl říci, co musím. Vlastně s ní o tom nebudu mluvit až do chvíle, než si vše urovnám v hlavě.“

„To bude nejlepší. A měl by ses přiznat, že vůbec nechápeš, proč jsi o ní smýšlel tak špatně.“ William vstal a vyšel s Lucasem na chodbu. „Máš v úmyslu vzít si zatím, co ti nabídne, dokud ne najdeš způsob, jak si vzít to, co opravdu chceš, že?“

„Ano, tak nějak to je.“

„Já bych asi jednal stejně.“

Lucas si nebyl jistý, jestli to bylo požehnání nebo jen souhlas s jeho plánem, ale rozhodl se, že se nebude ptát. Řekl Williamovi víc než komukoli jinému, včetně svého bratra, a cítil se kvůli tomu trochu stísněně. Nevěděl, jestli to William nepoužije později proti němu. Doufal, že neprozradí Katherině všechno, o čem mluvili. Až bude s Katherinou probírat temný zážitek z jejich minulosti, bude to v čase a na místě, které si vybere on, a bude na to ladně připraven.

„K čemu se chystáš?“ zeptala se Annie Katheriny. Zhluboka se nadechla a ucítila vůni, kterou si Katherina přidala do vody.

„Proč myslíš, že se k něčemu chystám?“ zeptala se Katherina I vstoupila do kádě s teplou vodou, kterou předtím spolu naplnily.

„Dobře, navzdory faktu, že se myješ a koupeš mnohem častěji než kterákoli jiná dívka, je to dnes trochu jiné. Taky jsi strávila hodně času se sirem Lucasem. A máš ten výraz, který mi prozrazuje, že se k něčemu chystáš.“

„Ano. Chystám se udělat ze sira Lucase svého milence. Dnes večer.“

Anniiny rozšířené oči Katherinu trochu znervóznily. Nebyla si jistá, jestli je v nich úlek, nebo údiv. Ačkoli se moc nestarala o to, jestli Annie schvaluje nebo neschvaluje její plán, nechtěla, aby Annie přímo nesouhlasila. Byla jedinou ženou, kterou kdy mohla nazývat přítelkyní, a nepřála si ji ztratit.

„Ale vždyť ty jsi lady, pánova dcera a panna.“

„Ty první dvě věci platí, ta třetí ne.“ Katherina by nevěřila, že Anniiny oči se mohou ještě zvětšit.

„Ví sir Lucas, že jsi byla s jiným mužem?“

„Byl to sir Lucas.“

„Ach, chápu. Takže se vezmete?“

Katherina vzdychla a začala si mýt vlasy. „To nevím. Nikdy se o tom nezmínil, přestože mi říkal samé hezké věci. Zněly jako slova muže, který chce ženu pojmout za manželku. Třebaže po návratu, kdy byl rozzlobený a obvinil mě ze zrady, už se mnou lak hezky nemluvil.“

„A provdala by ses za něho ráda?“

„Předtím bych mu řekla okamžitě ano. Ale teď? No, jak moudré je provdat se za muže, který se s tebou miluje, je tvým prvním milencem, a pak uvěří, že ses ho pokusila dát zabít, a ještě lak brutálním způsobem? Nevěří mi.“ Pokrčila rameny. „Přesto však po mně touží a já toužím po něm. Promyslela jsem si to a rozhod la se, že si vezmu to, co mohu dostat, a budu se snažit uchránil svoje ubohé zničené srdce.“

„Doufáš, že ti touha něco přinese?“

„Lhala bych tobě i sobě, kdybych řekla, že ne. Chtěla bych, aby mi věřil a miloval mě. Ale jestliže se to nestane, nedovolím ji nad tím truchlit.“ Ušklíbla se. „No, ne moc.“

Annie se usmála. „Chceš všechno, ale vezmeš si jen to, co bude ochoten ti dát. Tak postupuje mnoho žen. Někdy to vyjdi a někdy ne.“

„Proto chci ochránit své srdce.“

„Nejsem si jistá, jestli to jde.“

„Možná ne, ale nebudu čekat víc, než co mi poskytne, a nabudu si dělat falešné naděje – a to je určitá ochrana.“ Katherina vsi a la, vysušila si vlasy ručníkem a pak si je zamotala do většího, suchého. Nato si jemně osušila kůži. „Tak co, vykoupeš se taky v Ir voňavé vodě, kterou jsme sem s takovými obtížemi nanosily.“

Annie váhala jen chvíli. Shodila ze sebe šaty a vstoupila do ještě teplé lázně. „Ach, to je úžasné. Budu taky pěkně vonět.“

Katherina se zasmála. „Je to vůně a teplá voda, co činí koupel příjemnou. Je jen nemilé, že to dá tolik práce, než se káď naplň i teplou vodou.“

„Proto mají páni služebnictvo.“

„To je pravda.“

„Jsi nervózní?“

„Proto, že se chci pomilovat se sirem Lucasem? Ano a ne. Už jsem s ním spala. Byl můj první a nebylo to moc příjemné. Přesto jsem o tom snila několik měsíců – vlastně celou dobu, co jsem si myslela, že je mrtev. Třebaže mě přitom zranil, stále po něm toužím. Obávám se, že si to ve vzpomínkách přikrášluji a že budu zklamaná.“

„Ne, to si nemyslím. Muž, který vypadá tak dobře jako on, má určitě mnoho, ehm, zkušeností. Ví, co má dělat, aby ženu potěšil. O tom nepochybuji.“

Katherina se zamračila. „Na to opravdu nechci myslet.“

Annie se zasmála. „To věřím. Ale myslím, že bude dobrý milence. Je v něm něco divokého a nespoutaného.“ Annie se zapýřila. „Je opovážlivé říkat takové věci o muži, který tu bude jednoho dne pánem.“

„Ne,“ řekla Katherina tiše, „není. Je to pravda. V Lucasovi je něco divokého. Vypadá jako jemný muž a dobře mluví, umí číst a umí se chovat jako pán, ale také nosí copy bojovníka, a kdyby ho Ranald tehdy u jezera nepřekvapil, Lucas by zabil všech šest chlapů.“

„Ne! Opravdu?“

„Ano. Viděla jsem ho několikrát při souboji, když si měřil síly s jinými muži. Je hbitý a zdá se, že vidí všechno. Dokáže držet v šachu všechny útočníky, dokonce i když se ho pokoušejí obloupit. Při boji cítí vzrušení. Není v něm divošství starých bojovníků, ale má k němu blízko.“

„A teď chudák kulhá.“

„Ano, ale před hospodou bojoval s Ranaldem a jeho muži statečně, než jsme se k nim dostali. Není tak rychlý a hbitý jako před rokem, ale je mnohem lepší než kterýkoli jiný bojovník. Jsem moc zvědavá, jakou energii a výdrž prokáže v loži.“ Zasmála se a mrkla na Annii, která se začervenala.

Annie vystoupila z kádě a začala se otírat ručníkem. Protože už předtím zvažovala, že by se po Katherině vykoupala, měla tu čisté šaty a rychle si je oblékla. Pak pomohla Katherině vykartáčovat a splést ještě vlhké vlasy a Katherina stejně posloužila jí. Uklidily v malé toaletní místnosti a odešly do velké síně, aby při pravily večeři.

Lucas se stále snažil nedívat se na Katherinu. Všichni se shromáždili ve velké síni, aby si užili poslední jídlo dne. Když Katherina prošla kolem a položila na stůl chléb, ucítil z ní vůni levandule a prudce po ní zatoužil. Věděl, že ještě žádnou ženu nechtěl tak jako ji, ani v mladších letech, kdy se teprve učil umění milovat a kdy byly všechny jeho potřeby a touhy nespoutané a silné. Musel se ze všech sil ovládat, aby nevyskočil a neodtáhl Katherinu do její ložnice. Malý úsměšek, který čas od času přeběhl Williamovi přes obličej, ho ještě podněcoval. Nebude se tu přece ztrapňovat pro jeho pobavení.

Lucas nemohl u tabule vydržet a měl pocit, že se brzy neovládne. Chystal se projít se s ní a ukrást jí pár polibků, ale když vyšli ze síně, musel se držet ze všech sil, aby ji nepřitiskl ke zdi a nezačal ji vášnivě líbat. Jen se modlil, aby po něm aspoň trochu toužila, když ho odváděla do své ložnice.

Katherina přistoupila k malému stolku, kde stál džbán s vínem. Nalila dva plné poháry a všimla si, že se jí mírně chvějí ruce. Ve velké síni jedla a povídala si s ostatními, ale v duchu se zaobírala zcela jinými myšlenkami. Přemýšlela zejména o tom, co se stane po jídle. Byla napjatá očekáváním a obávala se, že nedokáže polknout ani hlt vína. Když se Lucas postavil vedle ní, cítila, jak hoří.

„Opravdu chceš víno?“ zeptal se a políbil ji ze strany na hrdlo Vnímal, jak se chvěje.

„Ty se nechceš napít?“ zeptala se. Nepřekvapilo ji, že má v hlase ochraptělý tón.

„Jediné, co teď chci, jsi ty, Kat. Chci tě mít nahou v náručí. Na zemi, v posteli nebo u zdi. Anebo všude.“

„Ach. Nemyslela jsem si, že budeš tak…“ Rychle hledala správné slovo.

„Nedočkavý?“ zašeptal a začal jí rozvazovat šaty. „Ano, jsem nedočkavý. Nevím, jak jsi na tom ty, ale já jsem celý rok dodržoval celibát.“

Katherině chvíli trvalo, než si uvědomila, co právě řekl, a odskočila od něho. „Co myslíš tím, že nevíš, jak na tom jsem!“

Lucas zvedl ruce. „Ne, ne, tys mi nerozuměla.“

„To si nemyslím. Naznačoval jsi, že jsem po tobě asi měla milence. To je jasné.“

„Nechtěl jsem tě urazit.“ Třesoucí se rukou si projel vlasy a zoufale se snažil jasně myslet a nehledět na její plná ňadra. „Bože, Kat, myslela sis, že jsem mrtvý, a jsi tak vášnivá. Taky tě pronásledovali a chtěli tě zabít. Jen jsem si myslel, že sis možná našla potěchu, když jsi jí měla tak málo v životě, který ti Agnes vnutila.“ Nesnesl pomyšlení na to, že možná měla jiného muže, ale připravoval se přijmout krutou pravdu.

Katherina si ho prohlížela. Tvářil se, jako by mu někdo předložil otrávené jídlo. Musela se usmát. Nebyla tak pošetilá, aby si myslela, že muži nemají vlastnickou povahu, ale pak si uvědomila, co řekl předtím, a oči se jí rozšířily

„Ty jsi celý rok s nikým nebyl?“

„Ne.“ Lucas děkoval Bohu, že teď mohl tohle říci, protože to byla pravda a ona ji mohla číst v jeho obličeji a slyšet v jeho hlase. „Nemohu říci, že bych na to nemyslel nebo že bych nešel do hospody s úmyslem zaplatit nějaké ženě, aby se o mě postarala n uspokojila moji potřebu. Ale nemohl jsem to udělat. A pak je Indy ta moje noha,“ dodal. Cítil, že rudne, a v duchu se proklínal.

„Tvoje noha?“

„Někdy ji mám úplně strnulou a je trapné, když se to stane právě ve chvíli, kdy si přeješ, aby nebyla.“

„Ach. Ale není to tak vždycky.“

„Vždycky ne.“

Něžněji objal a věděl, že to je asi opravdu poslední něžné gel to. Krev mu pulzovala v žilách tak prudce, že už se neovládal Nejenže řekla, že neměla žádného milence, ale její chování bylo dostatečnou odpovědí. Katherina Haldanová byla celá jeho, a ačkoli ona to ještě netušila, měl v úmyslu si ji nechat navždy.

Políbil ji a Katherina cítila sílu jeho chtíče, vnímala, jak || snaží postupovat pomalu a něžně. Polibek získával na prudkosti a zároveň vzrůstala její touha. Brzy už ani nerozeznávala, kdo z nich co dělá, ale jejich šaty strhávaly nedočkavé ruce a ústa hlídala každé volné místečko na těle, jako by hladověla po jeho chuti.

Katherina se vinula k Lucasovi a on se posouval ke zdi, až se k ní přitiskl. Katherina nevnímala kámen, který ji tlačil do zad soustředila se jen na pevné tělo muže, jenž ji objímal. Když do ní vnikl, unikl jí krátký překvapený výkřik, neboť její tělo krátcí zaprotestovalo, ale hned se změnil v zasténání rozkoše. Bylo to rychlé a divoké. Katherina cítila, jak se její tělo napíná opojným pocitem, jejž si pamatovala z doby před rokem, a slyšela se, jak ho povzbuzuje. A za okamžik už stoupala ke hvězdám. Vášeň procházela celým jejím tělem a zcela ji pohltila. O chvíli později ucítila, že Lucas naposledy zaútočil na její lůno, s jejím jménem na rtech se zachvěl a zaplavil je semenem.

S návratem střízlivosti se dostavily rozpaky, ale Katherina ne pocítila chuť ustoupit, když ji Lucas políbil. Sevřel ji do náruči a přenesl k posteli. Položil ji, padl na ni, ale měl se na pozoru, aby jí neublížil. Katherině se rozšířily oči, když ucítila, že do ní znovu vstoupil.

„Lucasi!“

To jak vydechla jeho jméno hlasem ochraptělým touhou a rozkoší, Lucase tak vzrušilo, že zasténal. Začal ji hladit po těle, a když ji líbal na prsou, užíval si každé obliny a prohlubně. Bude to dlouhá a vyčerpávající noc, pomyslel si, a to byla jeho poslední jasná myšlenka.

Katherina pozvedla hlavu spočívající na Lucasově široké hrudi. Pocítila chlad a začala hledat pokrývku. Zvedla ji ze země, přikryla oba a schoulila se do jeho náruče. Uvědomila si mírnou bolest v rozkroku, ale nevadila jí. Byla to krásná bolest a přinášela jí ohnivé vzpomínky na to, co proběhlo mezi ní a Lucasem během posledních hodin. Lucas byl nenasytný a stejnou nenasytnost probudil v ní.

Pohlédla na jeho hruď a všimla si jizev. Rány, které mu zbyly po napadení Ranaldem a jeho lidmi, byly ještě čerstvé, ale jen po některých zůstanou jizvy. Po útoku před rokem, mu jich zůstalo mnohem víc. Něžně odtáhla pokrývku a odhalila nohu, kterou Lucasovi zlomil Ranald. Jizvy, jež se táhly shora dolů, byly rozvětvené a ošklivé a Katherina snadno našla místo, kde zlomená kost vystoupila z těla. Lucas měl velké štěstí, že nepřišel o nohu, a ona nepochybovala, že mu ji zachránily léčitelky z rodiny. Náhle se pokrývka pohnula a nohu zakryla.

„Na to se raději nedívej,“ řekl Lucas trochu v rozpacích nad jizvami a taky nad tím, jak se choval od vstupu do pokoje. „Není to nic hezkého.“

„Moje jizvy nejsou o nic hezčí.“

„Ale nemáš je tak velké a rozšklebené. Moje noha vypadá, jako by se do ní zakousl pes a trochu ji rozžvýkal.“

Katherina chtěla Lucasovi položit hodně otázek, ale raději mlčela. Bude lépe, když se tématu přepadení u jezera vyhne. Poslední, o co stála, bylo zničit souznění, které mezi nimi nastalo, rozhovorem, jenž by v něm určitě probudil podezření a hněv. Od chvíle, kdy byla zraněna, nebylo nyní po hněvu ani památky. Nebylo však jisté, že je zažehnán.

„Nezdá se mi, že by moje byly nějak hezčí. William se snažil ze všech sil, ale není léčitel. Zastavil krvácení, co nejlépe mé ošetřil a staral se o mě, dokud neustoupila horečka. Ale nikdy jsem si nestěžovala, že mě tu osud zanechal s několika jizvami.“

Něžněji položil na záda a nevšímal si jejích mírných protestu Začal jí líbat jednotlivé jizvy. Bylo zřejmé, že narazila na skálu a ostré kameny prořízly na několika místech jemnou kůži. Lucas si přál, aby byl tehdy u ní a pomohl jí. Možná ji mohl dokonce zachránit, ale bojoval o vlastní život. A když se uzdravil, označil ji za zrádkyni a vražedkyni. Vnímal, jak mu tváře hoří studem, a byl rád, že se sklání nad jejím plochým břichem. Jednou si s m o tom bude muset promluvit, pokusí se jí vysvětlit své chovám a požádají o důvěru a odpuštění. Bylo by krásné, kdyby vášniví milování, jaké teď prožili, napravilo bolest, kterou jí způsobil, ale věděl, že to nestačí.

Katherina mu vjela prsty do vlasů. Políbil ji na břicho a pak olízl jizvu, která se jí táhla po stehně. Když ji políbil na svět Ir ochlupení v klíně, ptala se sama sebe, jestli se jí tím omlouvá. Překvapeně zasténala a sevřela mu prudce vlasy do pěstí. Než se zmohla na protest proti takové intimitě, jeho jazyk ji připravil o jakýkoli odpor a ona se poddala zvláštní a nové rozkoši. Jakmile se jejich těla spojila, cítila takovou touhu, že už jí nevadilo vůbec nic, jen když rozkoš, kterou jí poskytoval, pokračovala.

Lucas věděl, že do ní vstoupil trochu nedočkavě, ale nemohl si pomoci. Zdálo se však, že Katherině se jeho divokost líbí. Pocítil její začínající orgasmus a za chvíli se rozechvěl vlastním vyvrcholením. Zhroutil se na ni a ještě si uvědomil, že si musí lehnout vedle ní, aby ji nedrtil svojí vahou.

„Uděláš ze mě předčasně starce,“ zamumlal jí do vlasů.

Stálo ji to spoustu sil, ale přesto zvedla ruku a pohladila ho po vlasech.

„Teď si můžeš odpočinout, protože já budu spát.“

„Ano? Jsi slabá a unavená?“

„To jsem.“

Obrátil se na záda a sevřel ji v objetí. Musel se usmát, když pomyslel, že se milovali až do úplného vyčerpání, ale opatrně úsměv skryl. Mohla by si myslet, že je to výraz mužské přezíravosti. Hladil ji po zádech a cítil, jak se její tělo uvolňuje a dech je pravidelnější.

Lucas si podložil hlavu paží a druhou rukou Katherinu dál hladil. Hleděl na hladký kamenný strop jeskyně, která sloužila jako ložnice. Věděl, že na tohle místo a na tuhle noc nikdy nezapomene. Dokonce i se stíny, které se nad nimi vznášely, jeho hloupým obviněním, Ranaldovými a Agnesinými vražednými plány, a faktem, že Katherina byla vyhnána z vlastního domova, bylo vše dokonalé. Tělo měl nádherně vysílené a nasycené a přesto věděl, že by se nechal znovu svést k vášnivému milování. Po dlouhé době, kdy v něm rostl strach, že po přepadení a následných úrazech nebude jeho tělo reagovat tak, jak by si přál, jen ležel a užíval si pocitu krásné únavy.

Zavřel oči a rozhodl se, že si odpočine. Přitiskl se ke Katherině a přepadlo ho mírné zoufalství. Je jeho. Patří k sobě, měli by plánovat společný život a vybírat jména budoucích dětí. Málem je svou nedůvěrou o vše připravil. Bude těžké přimět Katherinu, aby mu znovu uvěřila, ale věděl, že se o to musí pokusit. Vynasnaží se a přesvědčí ji.

12. KAPITOLA

Katherininým tělem se šířilo teplo. Něco zamumlala. Cítila, že se v ní probouzí touha. Tohle byl ten nejhezčí sen, jaký kily měla. Dokonce cítila drsnost Lucasových zjizvených rukou a vlhké teplo jeho úst. Bude-li snít takové sny, ani se jí nebude chtít vstát z postele. Posunula se a dotkla se nohou chlupatého stehna.

„Otevři oči, Kat, ať si nemyslíš, že se k tobě někdo vetřel, a neublížíš mi.“

Ten hluboký hlas, v němž bylo znát utajovaný smích, zněl tak známě, že se Katherina okamžitě uvolnila. Oči nechala zavřené, usmála se a přejela Lucasovo lýtko prsty na noze. Měla ráda odpor jeho tvrdých chloupků. Bylo hezké probudit se u jeho teplé ho těla. Musela překonat mnoho těžkostí a hodně jich souviselo s mužem, jenž ji právě líbal na prsa. Katherina však teď nechtěla nic řešit.

Lucas se málem rozesmál. Katherina ležela pod ním a plné rty měla rozevřené v mírném úsměvu. Tiše mručela a hladila ho prsty po nohou. Bylo to moc příjemné, ale on se probudil plný touhy a přál si, aby byla zcela bdělá a aktivně se účastnila ukojení jeho potřeby.

„Kat,“ zašeptal a pohladil ji po ňadrech. Palcem jí třel bradavky, dokud neztuhly. Prohnula se. „Otevři oči.“

Pomalu ho poslechla, ale otevřela oči jen natolik, aby viděla jeho vzrušený výraz. Téměř se usmála. Toužila po něm a líbilo se jí, jak ji pomalu svádí. Třel se mužstvím o její stehno a ona nepochybovala o jeho zájmu. Během dlouhé noci vyplněné milováním se obávala, že se ráno probudí a pocítí stud, ale nestalo se to. Vášeň, kterou spolu sdíleli, představovala všechno, v co doufala, a ještě víc. Byl to dokonalý způsob, jak zapomenout na starosti a ona zjistila, že prahne po milování s ním.

„Toužíš po mně tak brzy ráno?“ zamumlala, sklouzla rukou po Lucasově boku a lehce mu přejížděla nehty po přirození.

„Jestli v tom budeš pokračovat, nebudu příště slušně klepat na dveře, ale rozkopnu je.“

Katherina si užívala pohledu na jeho přivřené oči a tváře zrudlé touhou. Obemkla prsty jeho pevný silný úd a začala pomalu pohybovat rukou. Při jeho mimovolném tichém zasténání se zachvěla. Když otevřel oči, aby se na ni podíval, všimla si, že stříbřitě modré oči potemněly do tajuplné půlnoční modři. Usmála se na něho, sklouzla rukou ke kořeni jeho přirození a lehce mu stiskla varlata. Při jeho zachvění si vychutnala krásný pocit ženské moci.

„Ty svůdnice,“ zašeptal a políbil ji.

Představa, že ji někdo považuje za svůdnici, by ji jindy rozesmála. Ale když to řekl Lucas, opravdu se za ni považovala. Vzápětí spojil jejich těla a pohyboval se v rytmu, jenž odpovídal rytmu pohybů jeho jazyka. Katherina velmi rychle zapomněla na ženskou moc. Jediné, na co myslela, byl pohyb jejich těl a tmavomodré oči.

„Aha, tady jsi,“ řekla Annie, když Katherina vyšla na chodbu.

„Ano, tady jsem.“ Katherina se usmála znechucenému pohledu, který na ni Annie vrhla. „Můžu ti s něčím pomoci?“

„Ano, můžeš mi nakrájet pórek, ale až něco sníš. Mám pro tebe kaši, Patrick přinesl džbán kozího mléka.“

„Nemám ráda kozí mléko,“ řekla Katherina a sedla si ke stolu

„No tak, jen to zkus polknout. Potřebuješ sílu a musíš trochu přibrat. Když jsi bojovala s horečkou, ztratila jsi pár kil. Sir Lucas se velmi zajímal o to, jestli jsi ještě nezhubla, protože kdyby M horečka vrátila, byla bys hodně oslabená.“

„Dobře, tak kde máš to mléko? Raději rychle přiberu, aby ml Lucas nepodrobil nějaké mučivé kúře.“

Annie položila před Katherinu velkou mísu kaše a přinesla sklenici plnou kozího mléka.

„Jestli budeš každému dávat tolik mléka, Annie, vyprázdníš ten džbán za hodinu.“

„Džbán se dá naplnit. Tři nebo čtyři kozy, které Patrick přivé dl, jsou samice.“

„My máme kozy?“

„Ano. Zdá se, že lidi si všimli, že Ranald a ostatní, kteří žili na Dunlochanu, nechodí na lov, aby obstarali maso, a přesto ho dují jako králové a nestarají se, odkud se jídlo bere. Vesničané, kteří měli nějaká zvířata, je schovávají. Kozy jsou od Patrickovy sestry.“

„Dobře.“

„Nejlepší krávy se chovají společně s koňmi a přemisťují se z místa na místo.“

„To je špatné?“

„Ano. Ale nedělej si starosti, kuřata od paní Meg nám nebudou na obtíž a budeme mít často čerstvá vejce.“

„Kde je máme?“

„Dvě z nich se roztahují v mém toaletním koutu,“ zabručel Lucas, který vešel do velké síně a sedl si vedle Katheriny. „Proto že se však zdržují daleko ode mě a mé vody, nevadí mi to.“

Katherina snědla trochu kaše, přinutila se vypít mléko a pak se zeptala: „A co ovce?“

„Dají se ukrýt nahoře v kopcích, kdyby přišel Ranald.“

„A vepři?“

„Máme tři prasnice. Jednu i se selátky. Nechtěli jsme vepře, protože jsou velcí a divocí. Má paní, Thomas se rád o všechna zvířata postará. Máje rád, bude je udržovat v čistotě a dobře krmit. Dokonce objevil způsob, jak je občas vyvést ven.“

„Takže někde v těchto jeskyních jsou kuřata, kozy a vepři.“ Katherina se podívala upřeně na Annii a zeptala se: „Žádné kachny nebo husy?“

„Ne, ty ještě ne.“

Katherina se málem rozesmála, když viděla, jak Annie upřeně zírá do talíře s kaší, kterou nachystala Lucasovi. Uměla velmi dobře zatajovat pravdu. Katherina ji za to neobdivovala, ale věděla, že tohle Annii naučil těžký život.

„Víš, máme dohodu,“ začala Annie a sedla si proti Lucasovi a Katherině. „Jestli se budeme o tato cenná zvířata starat a chovat je v bezpečí, získáme zásoby, které ti darebáci v sídle tak rychle spotřebovávají. Budeme je potřebovat.“

„To je dobrá dohoda, Annie. Jsem jen překvapena, že na to William přistoupil, protože nemá zvířata v oblibě.“

„Ne, to nemá, ale rád jí.“ Annie se usmála. „To bude dobré. Pokud se budeme o zvířata dobře starat, pak by se neměl hněvat.“

„Ano,“ řekla Katherina. „Nemůžeme připravit naše lidi o zdroj jídla.“

„Ne, to nemůžeme, i když to tady už páchne jako ve stáji,“ vyštěkl William a vstoupil do síně.

Asi neměl moc hezké ráno, uvažovala Katherina a raději skryla úsměv. Její bratranec neztrácel dobrou náladu jen tak. Ale ztrácel ji, když se věci nevyvíjely, jak si přál. Protože byli nuceni žít v jeskyních už rok, bylo dobré, že Williamova zlost vždy brzy vyprchala.

„Už jste odvedli koně?“ zeptala se.

„I ty prokleté krávy.“

„Pokud budou Ranald s Agnes tak plýtvat zásobami jako do sud, budeš za krávy ještě vděčný.“

William si nalil pivo a posadil se ke stolu.

Katherina trpělivě čekala, až se bratranec napije. Když konec ně vzhlédl od poháru, usmála se na něho.

Zavrtěl hlavou. „Tak moc jsem se snažil, abych se nikdy nestal farmářem,“ řekl. „A teď zjišťuji, že jím jsem. Aspoň dočasně.“

„A já jsem jeskynní skřítek,“ řekla Katherina se a všichni se rozesmáli. Pak dodala tiše: „Všechno jednou skončí. Musí. Do konce i ti staří blázni z Rady za nějaký čas pochopí, že Agnes Dunlochanu ubližuje – a také jejich vlastním měšcům.“

„Myslíš, že muži z Rady těží z potíží, které máš s Agnes, a plní si vlastní truhlice?“ zeptal se Lucas.

„Myslím si to, ale nemohu to nijak dokázat. Nemohu odsud odejít za někým velmi mocným, kdo mě ochrání a před kým se tito muži budou klanět. Ano, byli přáteli mého otce, ale mými ani Agnesinými nejsou. Pokud vím, neporušili sliby, které dali mému otci, ale na druhé straně je také moc nectí. Jako jeho staří přátelé velmi dobře vědí, že kdyby mohl, poručil by jim, aby takový vývoj událostí zastavili. A kdyby věděl, že se obohacují na úkor lidi z Dunlochanu, přetáhl by je něčím po zádech. Ale nedělají nic jiného než to, co stojí v závěti, kterou můj otec napsal před smrtí. Sedí jako supi, pozorují, co se děje, a opakují všem, že starý pán si přál, aby se žádná z jeho dcer neprovdala bez jejich svolení.“

William přikývl na souhlas. „To je pravda. Starý pán by se určitě třásl vzteky nad dnešní skutečností.“ Zamračil se a zahleděl se ke dveřím vedoucím do chodby, protože k němu dolehly hlasy a smích. „A tady máme někoho, kdo se k nám vrátil o něco později, než jsem čekal.“

Než se ho Katherina mohla zeptat, koho tím myslí, vešli Patrick, Thomas, Donald a několik dalších. Hleděla na muže, kterého přivedli, s otevřenými ústy. Jako by její pronikavý pohled mohl změnit to, na co se dívá. Ryšavé vlasy, světlezelené oči a svůdnický úsměv si však nemohla splést. „Proč ses, sakra, vrátil, Robbie?“

Zasmál se, přistoupil k ní a políbil ji na tvář. „Rád tě vidím, drahá sestro.“

Katherina skryla překvapení, když si Lucas přisunul židli blíž k ní a natáhl dlouhé nohy tak, že Robbie musel couvnout. Lucas se najednou choval vlastnicky a Katherině to bylo divné. Později musí sama sebe přesvědčit, že to nic neznamenalo. Muž se chová vlastnicky i ke džbánu s pivem. Stále hleděla na Robbieho a dělala, že si Lucasova chování nevšimla.

„Já nejsem tvoje sestra,“ řekla.

„Oženil jsem se s drahou sladkou Agnes, takže jsem tvůj brali.“ Robbie se rozhlédl kolem sebe. „Velmi komfortní obydlí na jeskyni. Proč tady žijete?“

„Žijeme dole proto, že bychom rádi zůstali naživu. A já jsem si vždycky myslela, že ty chceš taky přežít.“

„A žiju.“

„Tak proč ses vrátil do Dunlochanu?“

Robbie chtěl odpovědět, ale zarazil se, protože zrůžovělá Annie mu přinesla pivo. „Och, děkuji, dívenko. Rád vidím, že je tu někdo, kdo nezapomněl na dobré způsoby, přestože žije v jeskyni.“

„Pokud neodpovíš na moji otázku, budeš v této jeskyni pohřben.“ Katherina se přinutila nezjemnit svůj výraz širokým úsměvem. „Tak se posaď a odpověz mi.“

„Dobře. Zjistil jsem, že je načase navštívit ženu,“ odpověděl a posadil se proti Katherině. Seděl mezi Annií a Williamem. „Oženil jsem se s ní a nevím, zda to byl dobrý, nebo špatný krok. Začínám se obávat, že jsem ji odhadl špatně.“

„Říká se, že jsi zemřel. Svým návratem dáš Agnes možnost, aby splnila část své přísahy.“

„Agnes s Ranaldem tě hledali, Robbie,“ řekl William. „Chtějí tvoji smrt.“

„Proč?“

„Aby se Agnes mohla provdat za Ranalda, přinutil Radu, aby její nové manželství schválila, a pak prohlásit Dunlochan za své vlastnictví,“ odpověděla Katherina.

„Probíhá tady bitva, Robbie, a ty jsi do ní vstoupil. A jen pro případ, že bys měl chuť navštívit svoji paní, musím ti říci, že ať jsi o Agnes slyšel cokoli, skutečnost je pravděpodobně ještě horší.“

„Ale co by získala mojí smrtí?“

„Už jsem ti to řekla, Dunlochan. Rada tě neschválila a Agnes ví, že Ranalda jí schválí. Mám podezření, že má dobrý důvod, aby tomu věřila.“

Fakt, že Robbie neodpověděl, Kamenně prozradil, jak je rol rušený. Byl stále přesvědčen, že Agnes není tak špatná. Možní jenom proto, že neměl žádný přesvědčivý důkaz o její zlé povaze a domníval se, že jasnou mysl mu zatemnila žárlivost. Agnes do kázala udělat blázna z kteréhokoli muže. Dokonce i když už Agnes nemiloval, nemohl uvěřit, že by chtěla jeho smrt. Neudělal přece nic, čím by si ji zasloužil.

„Tomu se opravdu těžko věří,“ zamumlal nakonec a rychle clo pil pivo. Annie se však objevila po jeho boku a pohár mu doplní la. „Doufal jsem, že jsem se v ní mýlil, ale všechno, co jste teď řekli, mi připomnělo důvody, proč jsem odešel. Je mi jasné, že to není žena, kterou jsem v ní viděl.“

„Obloudila spoustu lidí, Robbie,“ řekla Katherina jemni „Oklamala i jeho,“ dodala a ukázala na Lucase.

„Kdo je to?“

„Sir Lucas Murray z Donncoillu,“ představil se Lucas. „O tvém klanu jsem už slyšel. Proč dřepíš v jeskyni?“

„Protože Agnes s Ranaldem se mě pokusili dvakrát zabít rozčililo mě to a chtěl jsem si s nimi o tom promluvit. Taky se pokusili zabít Katherinu.“

„Muselo to být zlé, že?“ zeptal se Robbie.

„Mohlo to být horší. Ale ano, bylo to špatné,“ odpověděla Katherina. „Máš velké štěstí, že tě našli moji muži, a ne Ranald a jeho žoldáci.“

„A tohle všechno nastalo proto, že tvůj otec dal starcům z Rav právo mluvit do toho, koho by sis měla vzít za muže?“

„Ano, ačkoli s jistotou cítím, že nejméně jeden muž z Rady se stará jen o svůj zisk.“

„Patrně je to Sorley Hay“

„Ty znáš členy Rady?“

„Některé,“ odpověděl Robbie, „a překvapuje mě, že jim tvůj otec důvěřoval. Nejsou všichni špatní, ale jsou slabí. Za života tvého otce zůstávali loajální. Aleje mrtvý. To pro ně představuje asi příliš velké pokušení.“

Katherina položila ruce na stůl a naklonila se k Robbiemu. „Já potřebuji důkazy zločinů, které byly spáchány. Mé tvrzení, že se nič pokusila zabít, nestačí.“

„Nevím, jestli by moje slovo bylo pádnější,“ řekl Robbie tiše.

Ačkoli Katherina věděla, že Robbie má pravdu, byla zklamaná. „Dobře, jen mi řekni, co víš o Agnes, Ranaldovi a o Radě. Možná objevíme něco, co jsi přehlédl.“

Bylo toho hodně, od smrti služebné dívky až po Agnesiny nevěry. Robbie však neměl důkaz, že Ranald s Agnes služebnou zabili. Kdybych před Radou odhalila, jak je Agnes nemorální, říkala si Katherina, snad by ji alespoň jeden ze zbožných členů Rady shledal nehodnou stát se paní Dunlochanu. Ale tento pomalu se rýsující plán byl zničen, když Robbie řekl, že našel v Agnesině posteli Daniela Morrisona, předsedu Rady.

„Tohle vysvětluje, proč ji nechávají na pokoji a nezaráží je její drzost,“ zamumlala Katherina.

„Morrison má ženu, která sedí na truhlici s penězi, však víš“, řekl William. „Možná bychom mohli zkusit vydírání, což Ranald s Agnes většinou rádi užívají.“

„To musíme zvážit. Je třeba něco udělat, a to brzy. Než Ranald zjistil, že jsme s Lucasem naživu, byli jsme aspoň schopni překazit některé jeho zločiny a zmírnit jeho brutalitu. Teď nemůžeme dělat ani to. Myslím, že bychom se měli sejít s Radou. Konec konců už nemusím předstírat, že jsem mrtvá.“ Zamračila se, proto že Lucas zavrtěl hlavou. „Mohla bych se zúčastnit jejich zasedání a promluvit si s nimi.“

„To by mohlo být nebezpečné,“ namítl Lucas. „Je jasné, že Agnes má nad vedoucím Rady moc. Morrison nebude chtít, aby kdokoli věděl, že s ní spal.“

„Stále ještě zůstávají čtyři členové.“

„Nikdo z nich však neučinil pokus pomoci ti od Agnes.“

Katherina věděla, že Lucas má pravdu, ale nelíbilo se jí to Kdykoli se pokoušeli najít jiné řešení než otevřený boj nebo vraždění, vždycky narazili. Zdálo se jí, že je v pasti už dlouho, a byla z toho nervózní. Před odhalením to vypadalo, že se situace vyřeší, ale teď, když se stále schovávali před Ranaldovými hrdlořezy, se nic nezměnilo a pravděpodobně se nezmění. Teď jen přeživil a to nestačí.

„Budu o tom přemýšlet, Katherino,“ slíbil Robbie. „Možná si vzpomenu na něco, co by ti mohlo pomoci. Půjdu do vesnice.“ Ušklíbl se, když všichni zavrtěli hlavou. „Ne? Je to špatný nápad?“

„Byl jsi tu známý, Robbie. Hned by tě poznali,“ řekla Katherina.

Bylo jí líto sebe samé a nenáviděla se za to. Rozhodla se, že se vykoupe, protože teplá koupel ji vždy uklidní. Pak bude schopni přemýšlet o něčem jiném než o tom, že se cítí poražena. Annie s Thomasem jí pomohli a brzy měla káď plnou vody. Nakapala do ní trochu levandulové vůně, svlékla se a vstoupila do kádě. Mylo hříšné užívat si luxusu lázně tak brzy po první koupeli, ale potřebovala ji. Za chvíli byla tak klidná a uvolněná, že ignorovala i kuřata schoulená na stoličce v koutě.

„Katherina považuje situaci za obtížnou,“ řekl William poté, co Annie s Thomasem odešli s posledními vyprázdněnými vědry. Věděl, že Katherina se hned tak nevrátí. „Zdá se, jako by Agnes vítězila.“

„Musí existovat nějaký důkaz o jejích zločinech,“ prohlásil Lucas. „Nikdo nemůže skrývat donekonečna hříchy, které páchá. Ano, lidé jako Ranald a Agnes mají spoustu nepřátel. Některé mohou zabít, ale ne všechny, a nemohou lidi pořád zastrašovat, aby nemluvili.“

„V takové situaci jsme už rok,“ přidal se Patrick. „Už by bylo vhodné na něco přijít.“

„Když jste zrovna nevyjížděli ven kvůli něčí záchraně, ukrývali jste se. Za takových okolností je nemožné sesbírat potřebné in formace.“

„Ano, to je pravda, ale nikdo z nás nemůže jít jen tak ven a pátrat po informacích, které potřebujeme. Lidé jako já nejsou tak známi jako ty, Robbie nebo William. Skrýváme se už tak dlouho, že vypadáme jako cizinci. Vystavovali bychom se nebezpečí.“

„Zdá se, že jsme zatlačeni do kouta,“ podotkl William.

„Ale my se z něho dostaneme,“ řekl Lucas. „Stále ještě můžeme špehovat. Ano, je to dlouhý a úmorný způsob, jak porazit nepřítele, ale půjde to.“

„Musíme to tedy zařídit tak, aby Agnes a Ranalda stále někdo sledoval.“

„Máte přece v sídle nějaké přívržence,“ řekl Robbie. „Katherina je oblíbená a já jsem si jistý, že jí lidé rádi pomohou.“

„Ano, máme tam své lidi,“ odpověděl William, „a je štěstí, že mohli zůstat, když Ranald zjistil, že Katherina je naživu. Ale nemohou být všude, a kdyby se pohybovali před určitými pokoji příliš často, mohli by vzbudit podezření. My můžeme poslouchat tam, kam nás dovedou chodby.“

„Včetně Agnesina solária a její ložnice,“ dodal Lucas. „To jsou dvě místa, kde se ti dva cítí volně a mluví o všem, takže se tam budeme střídat.“

Lucas vstoupil do malého koupacího koutu provoněného levandulí a uviděl Katherinu, skoro celou ponořenou v kádi. Oči měla zavřené. Lucas vyhnal ze stoličky kuřata a přisunul si ji ke kádi. Katherina otevřela jedno oko a pozorovala ho. Lucas se usmál. Navzdory tomu, že se milovali v noci i ráno, se při jeho vstupu začervenala.

„Nemůžu uvěřit, že se stydíš,“ řekl. „Vždyť jsem tě už viděl…“ Další slova zanikla v její mokré dlani, kterou mu přiložila k ústům.

„Tohle je jiné a já to nemůžu vysvětlit,“ odsekla a změnila téma. „Nepředpokládám, že někdo dostal najednou nápad, jak ukončit naše strádání a zbavit Dunlochan Ranalda a Agnes.“

Lucas vzal pruh plátna, který Katherina svírala v ruce, a začal jí třít záda. „Ne,“ odpověděl. „Budeme pozorovat a poslouchal Dostaneme se, jak nejblíž to půjde, a budeme se střídat každou hodinu.“

„To by mohlo pomoci. Agnes si nebude dávat pozor.“ Katherina vzdychla, opřela si hlavu o okraj kádě a řekla: „Tohle místo nu kdysi připadalo jako dobrá skrýš. Teď jako by se změnilo ve vezení.“

„Já vím. Mně to také tak připadá, a to tady nežiji tak dlouho jako ty.“

„Takže Agnes vyhrála.“

„Ne. Zatím jenom neprohrála.“

„A ty si nemyslíš, že vyhraje?“

„Proti nám nemá šanci.“

„Proč? Protože jsme dobří, a ona ne?“

Usmál se. „Možná je chytrá a je prozatímní paní Dunlochanu, ale není nejmoudřejší. Taky k tomu místu nechová lásku, ani k jeho lidu. Touží jen po pohodlí, po penězích a obdivu mužů.“

„Ano, to je celá Agnes. Ale co to má společného s jejím vítězstvím ve špinavé hře, kterou začal náš otec?“

„Agnes nemá dost trpělivosti, nestará se o lidi ani o půdu. Prostě jen počkáme, až se na Dunlochanu stane něco, co nebude chtít déle snášet.“

„A co by to mohlo být?“

„Agnes je děvka. Myslím, že je nejvyšší čas, abychom to už nezastírali.“

„Máš v plánu zničit její dobré jméno? Ne že by nějaké měla.“

„Co myslíš, že Agnes udělá, až se jí lidé přestanou bát a nebude je moci ovládat? Až si budou všichni povídat o tom, že je děvka?“

Katherina se usmála. „Věřím, že se rozzuří.“

„Ano. A rozzuřená Agnes se neohlíží na to, co řekne nebo udělá.“

„Tohle není moc promyšlený plán, Lucasi.“

„Připouštím, ale je to aspoň nějaký začátek.“

„To doufám, Lucasi, protože tyhle stěny, které mi kdysi připadaly jako vhodné útočiště, mi začínají připomínat hrobku.“

13. KAPITOLA

„Myslím, že bys tam neměla chodit.“

Katherina vzdychla a sepnula si vlasy. „Tahle hra už musí skončit, Annie. A ti staří pošetilci se musí dozvědět, že může.“

Annie zaklela. „Já vím. Já jen, že sir Lucas si nemyslí, že tvůj nápad je dobrý. Je to muž a o takových věcech ví víc.“

„Ví toho hodně, ale mužům z Rady není třeba čelit s meči v ruce. S těmi se musí pohovořit. A protože je nemůžeme přivést sem, musím za nimi. Kdybychom je sem pozvali, přišlo by cele procesí,“ zamumlala. „Přivedli by Ranalda a jeho muže a ti by nás pozabíjeli v postelích.“

„Máš špatnou náladu, že?“

„Ano, mám. Jsem už ze všeho unavená, Annie. Unavuje ml život v jeskyních, byť to tu máme hezké. Jsem nešťastná ze sestry a její brutality. Vždyť se mě pokusila zabít! Trápí mě, že Dunlochan je postupně drancován a mění se v ruinu, protože mu vládnou ti dva.“ Katherina ukázala směrem, kde se tyčilo její sídlo.

„A myslíš, že rozhovor s těmi muži ti pomůže?“

„Nemůže ublížit.“

„Tím si nejsem jistá. Oni museli vědět, co se s tebou stalo, a nic nepodnikli.“

Tohle a skutečnost, že Agnes spala nejméně s jedním členem Rady, Katherinu trápilo, neměla však jinou volbu. Uplynuly dva týdny ode dne, kdy Lucas sestavil plán hlídek, které stále sledovaly Ranalda a Agnes, ale nezískali žádné převratné informace. Dnes večer se měli sejít členové Rady a Katherina cítila, že by mohla mít příležitost, aby ji vyslechli.

„Ano, ti muži jsou téměř k ničemu a zdá se, že se obohacují na účet Dunlochanu. Otec jim dal ovšem autoritu, a proto si s nimi musím promluvit.“

„A nechceš počkat, až tě bude moci doprovodit jeden z našich mužů?“

„Možná by to bylo lepší, ale taky by mi v tom mohl zabránit.“ Z Anniina výrazu poznala, že přesně v to dívka doufá. „Musím jít, Annie. Jsme tady uvězněni a nikomu to neprospívá. Starci z. Rady jsou možná zcela neužiteční, ale možná někteří z nich stoji na mé straně a mohli by nám pomoci. To se však nedozvíme, dokud si s nimi nepromluvíme, a vyjednat to musím já.“

„Já vím. Jen doufám, že nám pomohou. Tak tedy jdi.“

Katherina se skrývala ve stínu učitelova domku a pozorovala dum Daniela Morrisona. Vypadal mnohem lépe než kdysi, ale Katherina si zakázala, aby se jakékoli podezření vplížilo do jejího srdce a mysli. Klidně pozorovala členy Rady, kteří vstupovali do Morrisonova domu a formálně se zdravili. Už chyběl jen jeden. Najednou uviděla Katherina muže v tmavém dlouhém plášti, který se mu omotával kolem nohou. Nesl krabici plnou svitků. Usmála se. Byl to Malcolm Haldane, vzdálený bratranec a velmi milý muž. Bez ohledu na to, jací byli ostatní členové Rady, Katherina s jistotou cítila, že s Malcolmem může počítat.

Rozhodla se, že dá členům Rady chvilku, aby se pohodlně usadili, a teprve potom naruší průběh jejich schůzky. Raději vejde potají, protože bylo možné, že Agnes s Ranaldem někoho pověřili, aby najednání Rady dohlížel. Museli ji přece kontrolovat, aby je nikdo z jejích členů nezradil. Poslední, co by Katherina potřebovala, bylo, aby ji Ranaldovi muži objevili před domem, kde se Rada schází. Věděla, že si přejí její smrt, a obávala se, že by ji mučili, aby přiznala, co tam dělá.

Po chvíli se Katherina naposledy opatrně rozhlédla a vklouzla do Morrisonova domu. U vchodu se vtiskla do stinného kouta a dívala se bez dechu na eleganci a nádheru kolem. Snažila se uhodnout, kolik mohl stát takový luxus, a přemýšlela nad tím, jak si mohl Morrison podobné bydlení dovolit. Vtom se objevil mladý sluha a spěchal chodbou k těžkým vyřezávaným dveřím. Vyrazila za ním. U jedněch dveří vklouzla do malého výklenku ve zdi Sluha otevřel dveře a vstoupil do místnosti. Po chvilce vyšel a ne zamkl za sebou. Katherine se naskytla příležitost překvapit členy Rady přímo při jednání.

Když sluha zmizel, ještě chvíli počkala a velmi pozorně na slouchala, jestli se neozvou nějaké hlasy. Všude bylo ticho. Vy stoupila tedy ze stínu a přikradla se ke dveřím. Pohled upírala směrem, kterým sluha odešel, a přitiskla ucho ke dveřím. Měla sice pocit viny z toho, že špehuje, ale řekla si, že potřebuje zjistit, než předstoupí před Radu, zda přece jen neexistuje nepravděpodobná možnost, že někdo z jejích členů je spojený s Ranaldem a Agnes.

„Chtěl jsem jen vědět, jestli se mohu podívat do účetních knih se zápisy výdajů a příjmů dunlochanského sídla.“

Katherina se usmála, protože poznala třesoucí se hlas. Malcolm byl chytrý, ale nepříliš statečný muž.

„Proč bychom je měli kontrolovat? Jestli potřebuješ peníze, rád ti půjčím.“

Morrison, poznala Katherina. Zřejmě považoval Malcolmovu žádost za urážku. Buď byl Morrison velmi podezíravý, nebo už věděl, že by Malcolm našel v knihách nějaké nesrovnalosti. Po několika minutách, kdy už neslyšela nic závažného, se Katherine rozhodla, že vejde.

Otevřela dveře, vstoupila do místnosti a stáhla si z hlavy kapuci. Morrison na ni hleděl, jako by před něho předstoupil jeho ztělesněný hřích. Přejížděl pohledem z Katheriny na Malcolma, jako by si myslel, že jsou smluveni. Morrison je muž, na něhož si musím dát pozor, pomyslela si Katherina. Malcolm se konečně vzpamatoval z údivu a spěchal ji obejmout.

„Rád tě vidím zdravou a silnou, děvče,“ řekl. „Opravdu jsem truchlil, když všichni tvrdili, že jsi zemřela. Vím, že bys nikdy nespáchala takový hřích a nevzala si život,“ dodal tišším hlasem.

„Děkuji, Malcolme,“ řekla Katherina. „Vždycky jsem ráda, když najdu někoho, kdo ve mně má dost důvěry a dá mi to najevo.“ Předstírala, že si nevšimla, jak se ostatní muži v místnosti zatvářili zahanbeně při narážce, která byla ukryta v jejích slovech.

„Dobře, pojď sem a posaď se. Vezmi si něco k jídlu a napij se. A pak nám musíš říci, co se ti stalo, kde jsi byla a proč jsi nás všechny nechala myslet si, že jsi mrtvá. Ano, myslím, že nám máš hodně co vyprávět.“

Morrisonovi bylo vidět na tváři, že se mu nelíbí, když se Malcolm v jeho domě chová jako hostitel. Ačkoli nic neřekl, Katherina věděla, že bude muset být ostražitá. Morrison těžil ze svého postavení hlavního strážce majetku Dunlochanu a nebude s ní zřejmě souhlasit. Částečně mohl jeho vztek pramenit z toho, že okrádal Dunlochan. Teď se objevil někdo, kdo bude chtít vidět veškeré účty, a může být pro něho velmi nebezpečný.

Chvíli si Katherina s muži jen tak povídala, zejména s Malcolmem. Jakmile dopila pivo, postavila sklenici na stůl a podívala se přímo na Morrisona. Ani se nesnažila skrýt podezíravý pohled. Jestliže ji okrádal, chtěla, aby se bál následků tak, že se možná pokusí vrátit něco z toho, co ukradl, zpátky.

„Skutečný důvod, proč jsem dnes přišla, jsou opakované útoky na můj život,“ řekla a všimla si, že i Morrison se zatvářil překvapené. Buď byl velmi dobrý herec, anebo neměl nic společného s útoky a zajímalo ho jen okrádání. „Potřebuji vědět, komu při padne Dunlochan. Agnes je stále ještě provdána za muže, o němž všichni víme, že ho otec neschválil. Nemohu pochopit, proč jste nechali ji a jejího milence vládnout na Dunlochanu. Vždyť všichni vědí o jejich brutalitě, chamtivosti a nemorálním chování.“

Malcolm zavrtěl hlavou. Ve tváři měl utrápený výraz. „Jak má to trápí! Znásilněné ženy, zabití muži, ukradený dobytek. Je to, jako bychom byli ve válce, přestože daleko široko nejsou žádna nepřátelská vojska.“

„Kromě Ranaldových žoldáků,“ zamumlal Brock Heywood, který Katherinu ostražitě pozoroval a teď se poškrábal v hustém šedém plnovousu. „Asi tak před čtrnácti dny přišel o šest nebo sedm mužů a pak se pohádal s Agnes, protože potřeboval peníze, aby si najal další.“

„To mohlo být tehdy, když Ranald zajal sira Lucase Murraye, pověsil ho jako zvíře a mučil. Slyšela jsem, že Ranald utekl ve chvíli, kdy viděl, že se blíží naši muži. Jeden z jeho pohůnků, který se vzdal, hodlal rozhlásit, že Ranald nebrání muže, které si najme, ale uteče, jakmile se objeví nepřítel. Věřím, že ten muž poznal, že Ranald se rychle změní z vůdce v obyčejného zbabělec, který nechá své vojáky na pospas nepříteli.“

Zatímco členové Rady mezi sebou hovořili o urážkách a stížnostech na bezpáteřného Ranalda, Katherina se rozhlédla po místnosti. Přepychové zařízení svědčilo o tom, že Morrison má peníze, a ona nikdy předtím neslyšela, že by byl bohatý. Pohlédla na něho a zjistila, že se potí a nervózně těká očima, jako by náhle všechno viděl jejím pohledem.

Než Katherina obrátila pozornost k Malcolmovi, rozhlédla se ještě jednou, aby si vryla zařízení pokoje do paměti. Náhle si uvědomila, že jeden z mužů odešel, aniž si všimla.

Najednou pocítila bolest v žaludku a věděla, že se stane nehoda. Sílící bolest žaludku znamenala, že ať se stane cokoli, bude to špatné, aspoň pro ni. Chtěla uprchnout, ale nebyla si jistá, jestli to dokáže. Byla v místnosti se čtyřmi dospělými muži. Měla by být v bezpečí i přesto, že někteří nebyli jejími přáteli a spojenci.

„Nejsi nemocná, dítě?“ zeptal se Malcolm. „Nějak jsi zbledla.“

„Na chvíli jsem měla stísněný pocit,“ odpověděla Katherina. „Právě jsem si uvědomila, že tu není Sorley a že jsem ho neviděla odejít.“

„Co? Opravdu… je pryč.“ Malcolm se rozhlédl. „Taky jsem to nezpozoroval.“ Podíval se na Morrisona. „Snad se mu neudělalo zle.“

Morrison zavrtěl hlavou. „Asi jen potřeboval jít na vzduch.“ Mrkl na Katherinu. „Občas se dost napije.“

„To je smutné,“ zamumlala Katherina a pomyslela si, že někdo by měl Morrisonovi říci, že laskavý, otcovský tón jeho hlasu není příliš uklidňující. Tušila, že nejenže viděl Sorleye odcházet, ale laky věděl, kam jde a proč. Katherina se najednou cítila ještě hůř a bylo pro ni obtížné potlačit nutkání vstát, vyběhnout z místnosti a dát se na útěk.

„Ani jsem nevěděl, že má takové problémy,“ řekl Malcolm a zamračil se na Morrisona. „Když je ve společnosti, pije málo.“

„To máš pravdu, Malcolme,“ řekl Brock a taky se na Morrisona zamračil. „Nikdy jsem o Sorleyovi nic takového neslyšel. Vždy mi připadal jako solidní člověk, dokonce příliš přísný a vážný.“

Matthew, nejmladší ze skupiny, řekl: „To je od tebe trochu nelaskavé.“

Navzdory rostoucímu nepokoji byla Katherina pobavena tím, jak se Malcolm, Matthew a Brock dohadují nad Morrisonovým výrokem. Pevně věřila, že nikdo z nich nemá nic společného se zanedbáváním a okrádáním Dunlochanu. Stále podezřelejší zůstával Morrison a Sorley, který tak náhle zmizel.

Katherina už nemohla vydržet bolest v žaludku a vzrůstají! I obavu z toho, že bude chycena do pasti, proto se zvedla s umyl lem odejít. Původně chtěla zůstat déle, aby získala informace, ale nyní už tušila, kdo může být vinen.

„Už nás opouštíš, má drahá?“ ozval se hlas, při němž Katherině přeběhl mráz po zádech. Otočila se, Ve dveřích stál Ranald a za ním dva silní muži.

„Jakou hru to tady hraješ, Ranalde?“ zeptal se Matthew, který pohlédl na Ranaldovy vojáky. Za nimi uviděl Sorleye. „Sorley i, co jsi to udělal?“

„Přivedl jsem někoho, kdo ji hledá,“ odpověděl Sorley.

„Blázne!“ vyštěkl Matthew.

„Ty chceš vydat tu ubohou dívku muži, o němž víme, jak zachází se ženami?“ zeptal se Malcolm v naprostém úžasu.

„Tahle slabá dívka by nás mohla nechat všechny pověsit. Moli la by dokonce zničit všechno, o co jsme se snažili.“

Malcolm si vzdychl a zavrtěl hlavou. Vrhl přitom zlostný po hled na malého muže, který se dosud skrýval za Ranaldem. „Dělal jsem si starosti, že sis vzal něco, co ti nepatřilo, ale nevěřil jsem svým vlastním domněnkám a pořád jsem je potlačoval. Stále však jsem pochyboval o mnoha věcech.“ Pohlédl na Morrisona. „A myslím, že ty jsi přesně věděl, kam Sorley šel, a dovolil jsi to Proč? Kvůli tomuhle?“ Malcolm mávl rukou před sebe, aby ukázal na bohaté zařízení.

„Myslím, že víš možná víc, než je pro tebe zdravé,“ řekl Ranald.

„Drž hubu!“ vyštěkl Morrison. „Zavři zobák a vypadni!“ Ranald se na něho zadíval. „Jsme v tom všichni. Na to nezapomínej.“

„Já nejsem součástí vašeho komplotu,“ křikl Malcolm, „a ne dovolím, abyste Katherině ublížili.“ Přestože Malcolm zbledl, když na něj Ranald namířil meč, neustoupil ani o krok.

Katherina právě chtěla vykřiknout, aby Malcolm neudělal nic bláhového, když uviděla, že k němu zezadu přistoupil Morrison. Než ho stačila varovat, Morrison uhodil Malcolma do hlavy koncem vycházkové hole. Přestože ho zachytil, aby neupadl na zem, v Katherininých očích tím svůj zločin neumenšil. Matthew I Brock se jen vyděšeně dívali na oba muže. Katherina si všimla, že po Malcolmově bledé tváři stéká pramínek krve, a vykročila k němu. Jeden z Ranaldových mužů ji chytil za paži a trhl jí k Ranaldovi. Paže ji zabolela z tvrdého stisku. Něco v Ranaldově pohledu ji přinutilo ohlédnout se. Všimla si, že jeho druhý muž zmizel. Vtom ji něco uhodilo do hlavy. Poslední, co uviděla, když se sesouvala k zemi, byly vyděšené tváře Matthewa a Brocka.

Matthew pozoroval Ranalda a jeho muže, jak odnášejí Katherinu, a pak se obrátil k Morrisonovi. Ten seděl s tváří v dlaních na židli u polstrované lavice, kam položil Malcolma. Sorley byl bledý a nervózní, ale nebyl tak zničený jako Morrison.

„Nemůžu uvěřit, že jsi to udělal,“ vypravil ze sebe Matthew. „Pomyslel jsi na to, co s ní ti darebáci provedou?“

„Tuším, že teď opravdu zemře,“ odpověděl Morrison bezvýrazně. „Protože je pro Ranalda hrozbou. Řekni, jak dlouho bude Ir vat, než začne považovat za hrozbu nás? Nemyslím si, že obětování té ubohé mladé ženy ti koupilo dost času na to, aby ses mohl těšit svými poklady.“ Matthew se posunul blíž k Malcolmovi i vyzýval Morrisona pohledem, aby mu uvolnil místo. „Nepřekvapilo by mě, kdybychom měli brzy dalšího návštěvníka – a ten nebude mít vůbec radost z toho, co jsi udělal.“

„Odešla? Co tím chceš říci? Kam odešla?“

Lucas měl výčitky, že vyděsil Annii, ale polekalo ho, že už dlouho neviděl Katherinu.

„Šla na Radu. Dnes mají ve vesnici schůzku a ona se tam vypravila. Koná se v domě Daniela Morrisona.“ Poslední slova musela Annie zakřičet, protože Lucas už se řítil do chodby, která vedla ven z jeskyně. William, Patrick a Robbie mu běželi v patách. „A nikdo z nich si ani nezahalil tvář a nezakryl vlasy.“ Annie zavrtěla hlavou. „Celá vesnice je pozná.“

Lucas věděl, že ho muži následují, ale nezpomalil, aby se po díval, kdo za ním běží. Dopoledne byl na lovu. Přepadl ho však pocit hrozícího nebezpečí. Snažil se přesvědčit sám sebe, že se nic neděje, dokonce se pokoušel utopit obavy ve víně, ale hnětly ho neustále. Protože už nebyl schopen soustředit se na lov, rozhodl se vrátit za Katherinou a ubezpečit se, že je vše v pořádku a nu zlého se nestalo. A po návratu zjistil, že odešla na schůzi Rady, a jeho tísnivý pocit se změnil v pevné přesvědčení, že je Katherina v úzkých.

„Možná by bylo dobré pokusit se o opatrnější postup, ať už jdeme kamkoli,“ řekl Robbie, když dostihl Lucase.

„Až dojdeme k Morrisonovu domu, budu opatrnější,“ odsekl Lucas. „Tam odešla Katherina, na schůzi Rady.“ Uslyšel, jak William za ním zaklel.

„Ta holka občas nemá vůbec rozum,“ procedil mezi zuby William.

„Hloupé je, že šla sama. Všichni jsme věděli, že je nutné pro mluvit si s Radou.“

Lucas se dostal do stínu domu, který od Morrisonova stavení dělila špinavá cesta, a konečně se zastavil, aby chytil dech. Neví děl žádnou známku toho, že by Katherina byla v potížích, ale po cit nebezpečí v něm přetrvával. Když Patrick vyklouzl ze stínu, aby se přiblížil k domu, Lucas zůstal v úkrytu a čekal. Byl napjatý obavami.

„Morrisonův dům vypadá mnohem honosněji než dřív,“ za mumlal Robbie s pohledem upřeným na výstavné stavení.

Lucas jeho poznámku ignoroval, ale náhle si uvědomil, že ne ní tak nesmyslná. Jestliže je Morrisonův dům honosnější, člověk by se měl ptát, kde na to Morrison vzal. Jestli si pomáhal penězi z Dunlochanu, pak byla Katherina opravdu v nebezpečí.

„Je tam pět mužů, které znám,“ hlásil Patrick, když se vrátil do stínu k Lucasovi.

„A Katherina tam není?“

Patrick zavrtěl hlavou. „Něco se však stalo, protože bratranec Malcolm leží na lavici a Matthew s Brockem se hádají s Morrisonem a Sorleyem. Je to divné, protože Malcolm se nikdy nehrnul do šarvátek. Nevím, proč leží v bezvědomí na lavici. A Matthew s Brockem jsou klidní a uvážliví muži, kteří se nikdy nerozčilují. Proč se tedy hádají s Morrisonem a Sorleyem? Nejzvláštnější je, že Morrison se Sorleyem se nebrání a nechají si nadávat.“

William se zamračil a pohlédl k domu. „Ano, to je podivné. Tihle dva nikdy nemají daleko k tomu, aby použil pěsti.“

„Už se to stalo,“ zašeptal Lucas a rozběhl se k domu.

„Co se stalo?“ zeptal se Robbie a s Patrickem a Williamem a Lucase následoval.

„Zřejmě je přesvědčený, že se stalo něco Katherině,“ odpověděl William. „Jestli ano, nechtěl bych být v kůži těch pěti.“

Lucas narazil do vstupních dveří, ale nevšímal si bolesti, která inu projela ramenem. Uslyšel zvýšené hlasy a rozběhl se směrem, odkud vycházely. Věděl, že ostatní muži běží za ním, nečekal však na ně. Vrazil do místnosti, odkud bylo slyšet hlasy, a jen částečně si uvědomoval, že najednou utichly Stál ve dveřích a zíral na čtyři muže, kteří na něho překvapeně hleděli. Koutkem oka zachytil pátého muže ležícího na lavici, který se právě probíral. Muži se semkli k sobě.

„Kde je?“ zahřměl.

„Kdo?“ Morrison vrhl pohled na dveře visící na jediném zkrouceném pantu, který zabraňoval, aby spadly na podlahu. „Co jsi udělal s mými dveřmi?“

„Udělám něco i tobě, pokud mi hned neřekneš, kde je Katherina Haldanová. Hned!“

„Být tebou, tak mu to řeknu,“ promluvil Patrick a opatrně od stoupil od zničených dveří. „Není právě v nejlepší náladě.“

„Brzy bude mít horší,“ zavrčel Morrison. Vzápětí však zaječel nepřirozeně vysokým hlasem, protože Lucas se jedním skokem ocitl u něho, popadl ho za hrdlo a zvedl nad zem.

„Jestli chceš dýchat, radím ti: řekni mi, kde je,“ vyzval ho Lucas, a když Morrison stále váhal, přitiskl ho ke stěně.

„Odešla,“ podařilo se Morrisonovi zasípat.

Patrick, William a Robbie obstoupili Lucase a jeho oběť a William tiše řekl: „Myslím, že si nepomůžeš, když ho uškrtíš.“

„Pomůžu,“ utrhl se na něho Lucas.

William se dotkl Lucasovy paže. „Jen dokud tě nepověsí.“

Lucas zavřel oči a zhluboka se nadechl. Snažil se tak potlačil vztek a strach, které ho nutily jednat nepředložené. Postupně povoloval prsty svírající mužův krk. Morrison se zhroutil na kolena, chroptěl a lapal po dechu. Lucas už byl o něco klidnější a v duchu proklínal svůj vztek, protože se zdálo, že bude chvíli trvat, než Morrison znovu promluví. Necítil žádnou lítost nad tím, co udělal, jen se na sebe rozhněval, že s násilím nepočkal a nezískal nejdřív odpověď.

„Přikázal mi, abych šel pro Ranalda,“ vyhrkl Sorley a ukázal na Morrisona, který se zatím vzpamatoval.

„Na muže, který je většinou nedočkavý, aby mohl nepříteli zpracovat pěstmi, máš v sobě hodně zbabělosti,“ řekl Matthew Sorley vyskočil proti Matthewovi, ale ten ho chytil za pravé zápěstí a zastavil pěst mířící mu na hlavu. Vzápětí srazil Sorleye tvrdým úderem do čelisti.

„Dobrá práce, Matthewe,“ zabručel Brock. „Můj starý příteli, nezúčastňoval jsem se bojů, ale ne proto, že bych to neuměl, nýbrž že jsem nechtěl.“

„Vhodný čas k boji nastal už před rokem, kdy sis myslel, že dcera tvého dobrého přítele byla zabita,“ vyštěkl Lucas.

„Říkalo se, že se připravila o život sama, protože jsi ji opustil,“ odpověděl Matthew tiše.

„Nikdy jsem tomu nevěřil,“ řekl Malcolm a William mu pomohl posadit se. „Říkal jsem to, ale nikdo z vás mě neposlouchal. A protože jsem zbabělec, přestal jsem o tom mluvit.“

„Ale ty nejsi zbabělec, Malcolme,“ namítl Brock. „Jsi učitel, I ne bojovník. Tvé poslání je jiné. Ano, zeptal ses Morrisona na účetní knihy, dal jsi mu najevo, že tušíš, že je něco špatně. Matthew a já jsme už hodnou chvíli cítili ten zápach, ale neměli jsme odvahu se zeptat. Ty jsi ji měl.“ Pohlédl na Lucase. „Jistě, měli jsme něco udělat. Zmohli jsme se jen na to, že jsme zajistili, aby se nikdo nemohl prohlásit pánem Dunlochanu. Domníval jsem se, že se děje něco špatného, ale,“ pohlédl na Morrisona a Sorleye, „teď vidím, že někteří z nás mlčeli prostě proto, že nechtěli, aby měla Agnes plnou kontrolu nad svými penězi, které kradli chamtivýma rukama.“

„To projednáme později,“ řekl Lucas. „Ranald má Katherinu?“

Malcolm přikývl. „Má. Odvezl ji do Dunlochanu. Nevím, jak dlouho ji nechá naživu.“

„Pokusí se ji použít k tomu, aby mě vlákali do pasti. Mám v plánu chytit se naoko na jejich návnadu a pak ukončit hroznou situaci, což jste měli udělat vy už před mnoha měsíci.“ Lucas se otočil. Bojoval s nutkáním potrestat všechny muže za to, jak teď Katherina musí trpět, a vyšel z místnosti.

William znovu pohledem přelétl všechny členy Rady. Ti podiví vypadali hodně zaraženě. „Malcolme, Matthewe, Brocku, dohlédněte na ty dva zloděje. Až skončíme, rozhodneme, co s nimi.“ Otočil se a spěchal za Lucasem, třebaže měl chuť potrestat je rovnou.

14. KAPITOLA

Katherinu bolela hlava tak, že se jí chtělo zvracet. Váhala, zdi má otevřít oči, a ptala se sama sebe, proč je jí tak špatně. Cítila pod sebou něco tvrdého a poznala, že leží na stole. Když se bála, necítila bolest tak silně, ale instinkt jí radil, aby vstala a běžela co nejrychleji a co nejdál. Chvíli přemýšlela a pak si uvědomila, co se stalo.

Byla zrazena. Jeden z mužů, jemuž otec věřil a jehož považoval za svého přítele, ji předal Ranaldovi. Katherinu nepřekvapilo zjištění, že někteří muži z Rady rozkrádali dunlochanský majetek. Měla sice podezření, že se to děje, ale skutečnost ji zklamala.

Najednou jí něčí ruka sevřela rameno a Katherina ucítila, jak se jí do kůže zarývají dlouhé nehty. Osoba s ní zatřásla a zbavili ji zbytků veškeré síly. Pálení vzadu v hrdle, které vždycky znamenávalo zvracení, ji přinutilo zakašlat. Snažila se nutkání potlačit. Nenáviděla pocit, že nemá tělo pod kontrolou. Musí velmi klidně ležet a pomalu zhluboka dýchat. Snad nevolnost překoná.

„Vím, že jsi vzhůru, Katherino. Otevři oči. Hned.“

Ruka s ní zatřásla znovu, tentokrát silněji. Ostrý hlas jí dral uši, hlava ji rozbolela ještě víc a svoji bitvu s nevolností prohrála. Rychle se chytila okraje stolu, otočila se na bok a už slyšela i vlastní dávení. Když se jí udělalo trochu lépe, uslyšela mužský smích a ženský hlas, který vyslovil několik nadávek.

„Ta děvka si vyprázdnila žaludek na moje nové střevíce!“

„Tiše, Agnes. Varoval jsem tě, ať se držíš vzadu. Ranald ji uhodil pořádně do hlavy, aby se ujistil, že omdlí a nebude dělat problémy. Po takové ráně by zvracel každý.“

Katherina se zhroutila zpět na stůl ve velké síni, který konečně poznala, a otevřela oči. Málem je hned zase zavřela, nejen proto, že ji oslnilo světlo a způsobilo jí další bušení v hlavě. Ke stolu se blížili Freda s Ranaldem. Obešli silnou dívku, která uklízela zvratky. Katherina si uvědomila, že Agnes odešla z pokoje. Když zaostřila zrak, hleděla na Ranalda. Vzpomněla si, jak mučil Lucase, pomyslela na všechny rány, kterými týral Lucasovo hezké tělo, a za to by ho chtěla okamžitě zabít. Hněv se jí asi musel objevit v očích, protože Freda s Ranaldem na chvíli zaváhali, a teprve pak udělali poslední krok k ní. Ačkoli se Katherině příčil hněv n nenávist, které cítila, nepřemáhala je. Věděla, že potlačují velkou část jejího strachu.

„Neměli bychom počkat, až se vrátí drahá Agnes?“ zeptal se Ranald.

„Agnes udělá přesně to, co jí řeknu,“ řekla Freda. „A proč by Agnes měla poslouchat tebe, když nikdy nikoho neposlouchala?“

„Protože je to moje dcera, ty blázne.“

Katherina nevěřila svým uším. Nade vše si přála, aby slyšela špatně. Chtěla Fredu požádat, aby poslední větu zopakovala. Věděla, že nedokáže zamaskovat své překvapení. Freda vypadala spokojeně a Katherina si přála, aby měla sílu posadit se a dát jí políček.

Pak pomyslela na otce a pocítila zlost i lítost. Nikdy jí to nelekl, a musel to vědět. Ponížil Fredu, matku svého dítěte. Postavil ji do pozice služebné a přinutil ji žít ve lži. A co bylo horší, roky lhal i Katherinině matce. Katherina nevěřila, že by matka znala pravdu, protože takovou zradu a lež by otci neodpustila. Zároveň ani netušila, že otec spáchal něco takového, protože nikdy nezaslechla nic o tom, že by měl milenky. A on si vydržoval milenku ve stejném domě jako svoji právoplatnou manželku! Úsměv, který pomalu zkřivil Frediny úzké rty, Katherinu přesvědčil, že přesné to její otec udělal.

„Ano,“ přikývla Freda, jako by si vychutnávala všechny radosti světa, a založila si ruce na hrudi. „Tvůj otec měl bastarda. Jeho ubohá klamaná žena by nikdy nevěřila, jak je bezcitný.“

Ranald si odfrkl. „Jestli se ji pokoušíš přesvědčit, že její otec podváděl její matku s tebou, raději toho nechej. Ano, slyšel jsem, že to byl tvrdý muž, ale to by neudělal a určitě by svůj poklesek nemohl dlouho udržet v tajnosti. Byl tvým milencem snad jen jednou.“ Ranald se zasmál. „Ježíši, ženská, ten si druhý den ani nevzpomněl, kdo jsi. Kdyby tvoje obvinění nedosvědčil jeho pří tel a kdyby Agnes nebyla tak hodně podobná ženám z rodu Haldanů, nikdy by ji nepřijal.“

Katherina se téměř zajíkla, ale zachytila Ranaldův pohled Nesnažil se ukončit Fredin pokus lhát o jejím vztahu k pánovi z náhlého popudu sympatií. Chtěl prostě Fredu ponížit. Ti dva byli zřejmě spojenci, ale nikoli přátelé. Katherina podezírala Fredu, že vydávala rozkazy a Ranald některé z nich s obtížemi toleroval. Popuzovalo ho, že mu velí žena.

„Tak jakou hru tady hrajeme?“ zeptala se Katherina dřív, než mohla Freda vztekle odseknout Ranaldovi. Roztržky mezi nimi by Katherina mohla využít, ale teprve až se jí podaří vzpamatovat se z úderu do hlavy natolik, aby mohla aspoň vstát. „Je to stejné, jako když jsi chytil Lucase, že?“ Katherina pohrdavě sykla. „Jsi příliš líný vymyslet cokoliv jiného, že? Něco, co by mohlo opravdu vyjít.“

„Tohle vyjde,“ vyštěkla Freda. „Sir Murray si pro tebe přijde a pak vás budeme mít oba. Tentokrát neuděláme chybu. Ne, zabiju vás oba vlastníma rukama, budu-li muset.“

„A nemyslíš, že byste vzbudili podezření?“

„Proč? Všichni v Dunlochanu si myslí, že ty i sir Murray jste mrtví.“

Katherinu vylekalo, že Freda prokoukla slabinu jejího plánu. Jakmile dovolila, aby se všichni domnívali, že je mrtvá, usnadnila svým nepřátelům, aby ji zabili beze strachu z následků.

„Rada teď ví, že jsem naživu,“ řekla Katherina.

„Rada se k nám musí chovat opatrně. Mají spoustu vlastních hříchů, které musí skrývat.“

„Ne všichni. Jen Morrison a Sorley.“

Freda zvedla obočí. „Jsi si tím tak jistá? Já podezírám také Matthewa a Brocka, a možná dokonce i Malcolma.“

„Možná mají malé hříchy, které jsi objevila, ale pochybuji, že jsi toho na ně našla tolik, abys je přinutila krýt vraždu. Dvě vraždy. Vždyť ti tři ani nevědí, že Morrison se Sorleyem okrádali Dunlochan, a byli vyděšení, když se o tom dozvěděli. Také je polekalo, že Morrison a Sorley mě předali Ranaldovi, protože vědí, že chce moji smrt.“

„Nestarám se o to, jestli zemřeš nebo ne,“ řekl Ranald. „Je to snadný způsob, jak zajistit, aby ses už nevrátila a neuplatňovala právo na Dunlochan.“

Řekl to klidným, téměř přátelským tónem, a v Katherině znovu vyvolal strach, s nímž se pokoušela bojovat. Musela se moc snažit, aby ji strach neochromil. Způsob, jakým Ranald hovořil o její smrti, ji přesvědčil, že s ní nebude mít slitování. I kdyby se s ním pokusila vyjednávat, nevyhraje. Souhlasil by s úmluvou, vzal by si, co chce, a pak by ji zabil.

„Proč není mrtvá?“ zeptala se Agnes, když se vrátila do místnosti, došla ke stolu a podívala se na Katherinu. „Pokud na to nemáte žaludek, dejte mi nůž.“

„Ach moje milovaná sestro, jak ráda tě vidím,“ zamumlala Katherina.

„Teď ji nemůžeme zabít,“ řekla Freda. „Potřebujeme ji, abychom přilákali sira Murraye.“

„Proč by sem měl chodit a riskovat kvůli ní život?“

„Protože je to rytíř, čestný muž, který bude chtít dostát své povinnosti.“

„Takový nesmysl.“ Agnes se na Ranalda svůdně usmála a pak se znovu podívala na Katherinu. „Musí tady takhle ležet?“

„Ne, právě jsem ji chtěl posadit na židli u krbu a přivázal. Nebylo by moudré nechávat ji nesvázanou, protože by mohla zlo bit, až si pro ni sir Lucas přijde. Stačil by moment nepozornosti, a utekla by. Můžeš být tak laskavý, Ranalde?“ řekla Freda a její hlas byl parodií na zdvořilost.

Katherina se musela ze všech sil držet, aby nevykřikla bolestí, když ji Ranald popadl za paži a strhl ze stolu. Jakmile se dotkla nohama země, málem se zhroutila, protože ji zalila nová vlna nevolnosti. Přála si, aby s ním mohla bojovat, když ji táhl k židli před krbem, ale byla příliš slabá a měla co dělat, aby vůbec zůstala při vědomí. Než získala tolik sebekontroly, aby aspoň jasně myslela, byla už pevně připoutaná k židli. Nechala klesnout hlavu na opěradlo židle, zavřela oči a pokoušela se vydržet bolest a po tlačit nevolnost, která ji znovu přepadala. Napadlo ji, že nesmí omdlít, ale v této chvíli si jen uvědomovala, jak je jí špatně.

Prudké zatahání za vlasy ji přinutilo otevřít oči. U židle stála Freda, v jedné ruce držela pramen jejích uříznutých vlasů a v druhé svírala velký nůž. Katherina se zhluboka nadechla a pak pomalu vydechla, aby se uklidnila. V duchu si dodávala odvahy.

„Máš pocit, že potřebuješ památku?“ zeptala se.

„Tohle odnese náš člověk do hospody a sir Murray se o tom okamžitě dozví. Dozví se i to, kam má přijít a jak se chovat, jestli tě chce ještě vidět živou.“

„Ach tak, nechej mě hádat. Přijde sem sám a neozbrojený.“

„Ano.“

„A ty mu ukážeš, že žiju, a pak ho zabiješ.“

„Ano.“

„Ne!“ vykřikla Agnes a spěchala k matce. „Ranald říkal, že ho nejdřív budu mít pro sebe.“

Katherina si na chvíli pomyslela, že Freda Agnes uhodí. Měla ve tváři tak zuřivý výraz, že Agnes udělala několik kroků zpátky a přitiskla se k Ranaldovi. Pak se Fredina zlost v obličeji pomalu změnila ve vychytralost. Katherina se snažila nezachvět se, když se na ni Freda podívala znovu.

„To tě bude mučit daleko víc, když uvidíš svého milence s mojí dcerou,“ zamumlala Freda. „Doufám, že tě to zraní hůř než jakýkoli nůž.“

„A proč myslíš, že je sir Lucas mým milencem?“

„Věřil sice, že jsi ho nechala zbít a skoro zabít, ale teď je členem tvé družiny.“

„A já vím velmi dobře, že se mu nebude líbit, když si Ranald vezme jeho ženu,“ řekla Agnes, jako by jen hovořila o chytrém plánu a nemyslela na vlastní potřeby a touhy.

Freda pomalu přikývla. Z kapsy černých šatů vytáhla malý kousek pergamenu, zabalila do něho vlasy a podala ho Ranaldovi. „Pošli někoho do hospody a ať se vynasnaží, aby sir Lucas Murray dostal dáreček co nejdřív. Avšak tvůj posel nesmí sledovat vesničana, který pergamen siru Murrayovi poveze. Bylo by sice dobré vědět, kde se jeho družina ukrývá, abychom se jí mohli konečně zbavit, ale teď je důležitější dostat sira Murraye sem.“

„Jsi si jistá, že to vyjde?“ zeptal se Ranald.

„Naprosto. Je bojovník. Nepochybně je teď vede a tím jsou silnější a nebezpečnější. Myslím, že když budou tahleta a sir Murray mrtvý, máme velmi dobré vyhlídky, že se zbytek družiny rozpadne.“

Ranald pokrčil rameny a šel vyhledat posla. Katherina si ne mohla být jistá, zda Fredu poslechne, protože opravdu chtěl její družinu pobít. Důvěřovala chytrosti svých lidí a věřila, že je Ranald nenajde. Trápilo ji, že jim teď nemůže pomoci.

„Ty opravdu věříš, že vyhraješ?“ zeptala se Fredy.

„Proč ne?“ houkla Freda. „Až dosud se mi všechno dařilo Dokázala jsi sice, že jsi mnohem chytřejší, než jsem předpokládá la, ale věděla jsem, že nakonec zvítězím. Tvůj otec tohle o mni nevěděl. Považoval mě za hloupou ženskou, která mu dovolila aby jí udělal dítě, a která ochotně přijímala veškeré urážky, jimiž ji celý život častoval. Myslel si, že když uznal Agnes za svoji dceru, udělal tím víc než dost. Domníval se, že nebudu cítit stud, když ze mě udělá její chůvu a odmítne před lidmi přiznat, čím jsem pro něho kdysi byla. Vyhrožoval mi, že jestli prozradím, že jsem Agnesina matka, pošle mě pryč a Agnes si nechá.“

Katherině blesklo hlavou, že kdyby byla Agnes lépe vychová vána a kdyby jí otec nezačal kazit povahu hned v dětství, mohla být lepší. Nebyl nijak zvlášť milující člověk, ale zcela zlý také ne. Fredu sžíral vztek, který ještě posilovaly pochybné cíle. Katherina se styděla, že si tohoto nikdy nevšimla.

„Samozřejmě jsem ho přinutila za zpupnost zaplatit.“

Výraz na Fredině tváři Katherinu varoval, aby svou otázku nepokládala. Bála se, co uslyší, ale strach ji nepřinutil držet jazyk za zuby. Jako by ji něco přímo nutilo zjistit pravdu bez ohledu na to, jak ošklivá může být.

„Jak jsi ho přinutila zaplatit?“ zeptala se.

„Nejdřív jsem mu vzala ženu.“

Katherina na Fredu mlčky zírala. Doufala, že vypadá jen pře kvapené. Chtělo se jí křičet, protože věděla, že ta ženská mluví pravdu. Freda si byla jistá, že v této hře zvítězí a že Katherina si její zpověď odnese do hrobu.

„Byla těhotná a měla potíže – a stačila správná dávka bylinné směsi, abych se jí zbavila. Bylo jen třeba ujistit se, že jed požila. Pak vykrvácela.“

„Takže ty si připadáš chytrá a silná, protože jsi zabila dítě, které moje matka čekala, a pak i ji, přestože ti nikdy neublížila?“

„Kvůli tvé matce jsem se nestala lady z Dunlochanu. A na to jsem měla právo.“ Freda se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a pak pokračovala: „Dala jsem tomu starému bláznovi jednu šanci na přežití. Mohl se se mnou oženit, když mu skončilo období smutku, ale on to neudělal. Skoro se na mě ani nepodíval, a kdykoli jsem se k němu přiblížila, byl chladný a nepřístupný.“

„Takže jsi ho zabila taky.“

„Ano.“ Freda se zamračila. „Umírání mu však trvalo trochu déle, než jsem předpokládala.“

„Jak neomalené!“

Freda se na Katherinu podívala s opovržením, pak vzala Agnes za ruku a odvedla ji ke stolu. Obě ženy si poručily jídlo a pití pro sebe a Ranalda, který se vrátil. Katherině se chtělo křičet. Freda zabila její rodiče a poté, co jí tu hroznou novinu oznámila, si klidně sedne a povečeří. Katherina se zároveň děsila i třásla rozhořčením.

„Poslyš, děvče, přinesla jsem ti něco k pití a trochu polévky.“

Katherina vzhlédla a uviděla laskavý obličej staré Hildy. Náhle se jí chtělo plakat. Zdálo se jí zvláštní, že zpráva o tom, že její rodiče byli zavražděni, v ní vzbudila znovu takový žal. Říkala si však, že je tomu tak proto, že k jejich smrti nemuselo dojít. Nezpůsobila ji nemoc nebo obtíže v těhotenství, což byly skutečnosti, proti nimž se nedalo bojovat, ale pomsta zahořklé ženy. Kdyby někdo tušil, co Freda zamýšlí, mohli být ještě naživu.

„Co děláš?“ zeptala se Freda napjatě, ale Hilda se nezalekla.

„Myslela jsem, že jsi chtěla jídlo a pití i pro tu dívku,“ odpověděla Hilda.

„No dobře. Stejně na tom nezáleží.“

Katherina sledovala Hildu, která vydechla ulehčením, a pak zašeptala: „Zabila je.“

„Ano, děvče, slyšela jsem.“ Hilda přidržela Katherině u úst pohár s ovocnou šťávou. „Za svoje zločiny zaplatí.“

„Nevím… Zatím nezaplatila, a už uplynuly roky.“

„Tvoje matka byla příliš důvěřivá, než aby vycítila nebezpečí, a otec příliš sebevědomý, než aby viděl v ženě ohrožení. Ty jsi jiná.“

Opatrně krmila Katherinu vývarem. „Máš sílu, kterou tvoje drahá matka nikdy neměla, a chytrost, kterou zase neměl tvůj otec. Také máš na své straně sira Lucase Murraye a spoustu dobrých lidí.“

„Otec měl rovněž na své straně spoustu dobrých mužů.“

„Ale necítili k němu takovou oddanost. Velel svým lidem, nedával jim však možnost, aby se o něho zajímali, jestli víš, co tím myslím.“

„Domnívám se, že ano. Otec očekával poslušnost jen proto, že byl pán, ale nikdy neudělal nic, aby si jejich loajalitu a respekt zasloužil. Byl prostě jen jejich pán.“

„To je pravda. Lidé milovali Dunlochan, ale nemilovali jeho, jestli mi to můžeš prominout.“

„Samozřejmě. A přesto si nezasloužil zemřít rukou vražedkyně.“

„Ne, nezasloužil.“ Hilda vrhla pohled na Fredu a na ostatní. Pak jemně popleskala Katherinu po tváři. „Nedělej si starosti, děvče, tuhle bitvu neprohraješ.“

Katherina se zadívala na své věznitele a řekla: „Neudělej nic, co by tě vystavilo nebezpečí, Hildo.“

„Neboj se, děvče. Jen se postarej sama o sebe.“

Když Hilda nakrmila Katherinu, mrkla na ni a spěchala do kuchyně. Katherina měla pocit, že Hilda má v úmyslu udělal něco, co by jí mohlo pomoci. Ačkoli by jí byla vděčná, nelíbila se jí myšlenka, že by někoho ze svých lidí mohla ohrozit.

Na chvíli měla pocit, že se zalkne vinou. Nikdy netušila, že Freda představuje pro její rodiče hrozbu, nikdy se nepídila po příčině jejich smrti. Opravdu neviděla nebezpečí, které se nad ní vznášelo, dokud oba s Lucasem málem nepřišli o život. Teď museli její věrní riskovat své životy, aby se ji pokusili zachránit. A všichni se dostali do této situace proto, že Katherinu nikdy nenapadlo všímat si Fredy více. Byla to jen její slepota, která přinesla na Dunlochan neštěstí.

Chvíli trvalo, než se Katherina přestala obviňovat. Tichý hlas zdravého rozumu se ozýval stále hlasitěji a překřikoval hlásek, který ji chtěl vinit ze všeho, co se kdy na Dunlochanu stalo špatného. Bylo to hloupé, protože spousta špatného se stala ještě za jejího dětství. První krok na cestě k tragédii, která postihla její rodiče, byl učiněn vlastně ještě před jejím narozením.

Katherina si vzdychla a uvědomila si, že obviňuje sebe proto, že nechce vinit rodiče. Její otec spal s Fredou. Zacházel s ní velmi špatně. A byla to Freda, kdo obrátil svůj hněv v něco krutého a smrtonosného. Její matka byla jediným dospělým člověkem, o němž se dalo říct, že byl úplně nevinný. Katherina nechtěla házet na otce vinu za smrt matky a jejího nenarozeného dítěte, ale byl za ni částečně zodpovědný. Když nic jiného, jeho přezíravost a přesvědčení, že ženy nejsou tak silné ani chytré, že by mohly ohrozit muže, dovolily Fredě zosnovat smrtelnou pomstu. Dokonce i když už byl otec nemocný a uvědomoval si, že umírá na chorobu, kterou nikdo nezná a neumí vyléčit, zřejmě ani jednou nepohlédl na svoji odvrženou milenku s podezřením.

„No, už to brzy skončí,“ řekla Freda a postavila se vedle Katheriny. „Máme zprávu, že naše poselství je na cestě k siru Murrayovi.“

„Víš dobře, kdo je sir Murray?“ zeptala se Katherina a snažila se vzpomenout si na všechno, co jí Lucas pověděl o svém klanu během doby, kdy se zotavoval z ran, které mu uštědřil Ranald.

„Je to tvůj milenec a tvůj vyvolený. To ho činí zranitelným Co ještě bych měla o něm vědět?“

„Jeho klan je velmi mocný.“

„Poté, co jsme si mysleli, že zemřel, jsem očekávala, že se tu jeho příbuzní objeví v plné zbroji, aby ho našli a odplatili nám za jeho smrt. Ale oni se neukázali a nepřinutili nás zaplatit za jeho zranění. A jak jsem slyšela, byla vážná. Proč bych se o ně měla starat teď?“

„Jen díky Lucasovi nepřitáhli na Dunlochan a nesrovnali ho se zemí. Nedovolil to. Ale oni to určitě udělají, když si to bude přát. Jestli ho tentokrát zabijete, neužijete si svého vítězství příliš dlouho.“

„Nebudou nám moci dokázat žádnou vinu.“

„Myslíš? Možná jim Lucas řekl o Ranaldově úloze při přepadení i o tom, že se ho pokusil zabít. Možná jeho lidé vědí přes ně, kde Lucas je, a nechali ho kvůli zachování cti, aby se za po mstou vydal sám. Jestli se nevrátí ve stanovenou dobu, nebo když se doslechnou, že je mrtev, budou přesně vědět, kam ho jit hledat.“

Agnes přistoupila ke Katherině a pohlédla na ni. „Jestli jsou jeho lidé tak mocní a důležití, proč jsme o nich ještě neslyšeli?“

„Protože jste se nenamáhali opustit své malé panství. Kdybys šla někdy ke dvoru, uslyšela bys o nich. Většina jeho příbuzných se pohybuje u dvora a tam je respektují a váží si jich.“

„Ranalde, slyšel jsi o těch Murrayových?“ zeptala se Freda.

„Něco. Nemají rádi boj.“

Katherina se usmála, ale pak se pevně podívala na Fredu Z Ranaldových slov bylo jasné, jaký vztah má k Murrayům. Murayové dávali přednost domluvě, snažili se uzavírat spojenectví a udržovat mír, pro boj byli až v poslední řadě. Muž jako Ranald v nich viděl zbabělce, kterých se nikdo nemusí bát. Freda vypadala trochu rozpačitě, ale Katherina očekávala, že bude mít stejný názor. Katherina viděla v postupu Murrayů, jímž si dělali místo nepřátel raději spojence, sílu a inteligenci. Freda a Ranald ho považovali za slabost. Katherina se modlila, aby je to vedlo k tomu, že Lucase podcení.

„Sir Lucas byl možná dobrý bojovník, ale teď je mrzák,“ dodal Ranald.

„Pak se nemusíme ničeho bát.“ Freda pohlédla na Agnes. „Ty chceš do postele mrzáka?“

Agnes pokrčila rameny. „Nemám v úmyslu vyzvat ho k tanci. Pokud může chodit, může mi taky poskytnout to, co chci.“

Freda si vzdychla. „A proč ho chceš? Protože ho měla Katherina?“

Agnes pokrčila rameny. „Je to stejně dobrý důvod jako každý jiný.“ Pak se na Katherinu usmála. „Aspoň před smrtí pozná, co to je, pomilovat se s opravdovou ženou.“

„Je příliš pozdě. Už to poznal.“

Agnes Katherinu uhodila. „Uvidíme, jak moc si tě bude cenit, až uvidí, že tě má Ranald.“

„Agnes, on nebude hodnotit nic, pokud ho zabiješ.“ Řekla to, jako by se pokoušela něco vysvětlit velmi malému dítěti. Viděla, že to Agnes rozčililo. Freda však dceru rychle chytila za ruku, aby Katherině nedala další facku.

„Nechceš mi říci, proč ji teď chráníš?“ zeptala se Agnes matky.

„Chráním nás,“ odpověděla Freda. „Vždycky zvažuji možnost, že se něco nezdaří. Kdyby k tomu došlo, nebudeme muset nikomu vysvětlovat, proč má modřiny a proč krvácí.“

„Řekla jsi jí všechno, co jsi udělala, Fredo,“ řekl Ranald a přistoupil k nim s pohárem piva v ruce. „Jestli se tohle zvrtne, myslím, že pár modřin na Katherinině tváři bude vadit nejmíň. Tahle tě nechá za smrt svých rodičů pověsit.“

„Pak by sis měl dát pozor a být připraven sira Murraye zabít.“

„Pokud ti to nevadí, přivedu si pár mužů, kteří mi pomůžou zajistit vítězství.“

„Ty se bojíš sira Murraye? Toho mrzáka? Muže, kterého už jsi měl v moci, a nedokázal ho vyřídit?“

„Jak říkáš, nepodařilo se mi to. Možná chci mít tentokrát jistotu, že ho jeho prokleté štěstí nezachrání po čtvrté.“

Katherina se dívala za odcházejícím Ranaldem a snažila se necítit strach. Nechtěla uvěřit, že to bylo jen štěstí, co Lucase zachránilo pokaždé, když se se Ranald pokoušel o jeho smrt. Viděla, jak se Lucas umí bít, ještě před přepadením, a i po něm. Teď je sice trochu pomalejší, než býval dřív, ale kdyby se postavil Ranaldoví tváří v tvář v souboji, nepochybovala, že by ho zabil. Dokázal by si poradit i s více muži. Nelíbilo se jí pomyšlení, že přijde sám a neozbrojený do zmijího hnízda, ale jestli se někdo dokáže z takové situace vrátit jako vítěz, bude to Lucas. Má výhodu, kterou protivníci nemají. Jsou to tajné chodby. Katherina si byla jistá, že v této chvíli už má Lucas sestavený plán, jak využít chodeb pro její záchranu.

Trochu se uvolnila a její strach ustoupil. Lucas pro ni přijde Zdánlivě udělá to, co mu nařídili, ale bude mít plán, jak konečně odstranit tyto lidi z jejího života. Jejich nepřátelé nebyli dost chytří ani silní, aby Lucase porazili. Přijde jako ztělesněná spravedlnost, která zde tak dlouho chyběla.

15. KAPITOLA

„Můžeme použít tajné chodby do Dunlochanu.“

Lucas se vydal chodbou, ale William s Patrickem ho chytili a vtáhli zpátky. Chvíli se chtěl prát, vykřičet na ně svůj vztek a běžet do Dunlochanu. Nakonec se jim vzdal. Muži, kteří ho drželi, vycítili, že je poslechl, a pustili ho. Zůstali však ostražitě stát těsně vedle něho. Annie mu podala pohár s pivem a Lucas neváhal a přijal ho. Nevšímal si těch, kteří ho pozorovali, a vypil ho do dna.

„Pročistilo ti pivo hlavu?“ zeptal se William. „Určitě.“ Lucas podal Annii prázdný pohár a pokývl na poděkování.

„Takže se už nebudeš nikam hnát a mávat přitom mečem jako starověký bojovník?“

„Ne, zatím ne.“

„Tak dobře. Teď sestavíme plán. To bude lepší, ne?“

„Bude,“ souhlasil Lucas. „Promyslíme situaci, zachráníme Katherinu, pobijeme nepřátele a já vás pak srazím jednoho po druhém k zemi za to, jak jste se ke mně chovali.“

„To zní hezky,“ usmál se William. Ostatní se dali do smíchu.

Když se vrátili do velké síně, dostal Lucas vzkaz od Ranalda. Pohled na Katherininu kadeř v něm probudil obrovský vztek. Uvědomoval si, že Katherinin život je s každou míjející minutou ve větším nebezpečí. Možná je zraněna nebo ji mučí, jako tehdy jeho! Ale její život ještě není v bezprostředním nebezpečí. Ranald a Agnes potřebují Katherinu živou, aby ho přilákali. Ona je návnadou v jejich pasti. Tichý hlásek v hlavě mu připomněl, jak Ranald po Katherině toužil. Teď, když ji má teď ve své moci, ji může zneužít! Lucas ze všech sil myšlenku potlačil. Pouhá představa, že se Ranald dotkne Katheriny, ho přiváděla k šílenství a nul i la ho jednat zbrkle. Musí myslet jen na to, aby ji dostal živou a ne ztratil přitom hodně mužů.

Třebaže neměl hlad, pustil se do jídla, které mu Annie přines la. Věděl, že bude potřebovat sílu. Zatímco jedl, obsluhovala Annie ostatní. Lucas se snažil rozčilení ovládat, aby mohl chladne promýšlet, jak postupovat.

„Tajné chodby jsou pro nás stále nejlepší cestou do Dunlochanu.“

William přikývl. „Ano. Jen se musíme domluvit, co dál, až se tam dostaneme – kromě toho, že zabijeme nepřátele.“

Robbie si odkašlal a mírně zrozpačitěl, když se na něho vších ni podívali. „Myslím, že Lucas by měl udělat přesně to, co mu přikázali.“

„Jít tam sám a neozbrojený?“ zeptal se Patrick zděšeně. „Bude mrtvý dřív, než se k němu dostaneme. Zemřou oba.“

„Ne, to si nemyslím. Lucas sám slyšel, jak se Ranald s Agnes domlouvali, že si nejdřív s Lucasem a s Katherinou užijí. Budou to chtít udělat. Fredě se to možná líbit nebude, ale nesvede jim v tom zabránit.“

„Proč by jim v tom měla Freda zabraňovat?“ zeptal se Lucas, který si náhle vzpomněl, jak urputná dokáže Freda být a že Ranald i Agnes s ní jednali jako se služkou.

„Já nevím, ale mohla by, kdyby chtěla. Freda měla nad Agnes vždycky moc. Takže Ranald s Agnes se budou chtít nejdřív pobavit. Jsou jako rozmazlené děti. Taky by se mohli pohádat i protože to není moc moudrý nápad a Freda to ví. Jejich pozornost bude upřena k Lucasovi a my zatím vklouzneme do Dunlochanu.“

„To je dobrý nápad, až na to, že nevíme, co tam na nás čeká. Nevíme, kolik lidí mají, ve které části Dunlochanu drží Katherinu a jestli nebude Katherina ohrožena ve chvíli, kdy si ti tři uvědomí, že jsem nepřicupital jako poslušná ovce a že na ně útočíte.“

„Jsou s nimi tři muži a všichni jsou ve velké síni. Katherina je přivázaná k židli před krbem.“ Hilda se usmála, když se na ni všichni překvapeně podívali.

„Pojď sem a sedni si, Hildo,“ vyzval ji Lucas a vstal, aby ji usadil vedle sebe. Vděčně se usmál na Annii, která rychle přinesla talíř s jídlem a pití a postavila je před Hildu. „Musíš jít hned zpátky, aby tě nehledali?“

„Ne. Dnes večer mám volno.“ Hilda se napila a ujedla z talíře. Usmála se na Annii, aby jí dala najevo, že je spokojená s jejím kuchařským uměním. „Dala jsem Katherině něco k jídlu a ovocnou šťávu. Utržila ránu do hlavy, ale myslím, že se z ní už vzpamatovala. Kdyby byla volná, měla by dost síly, aby se o sebe postarala a nebyla vám na přítěž, ať už máte v plánu cokoli. Tím jsem si jistá.“

„Myslíš, že bys ji mohla rozvázat?“

„Ano, ale teď ti musím něco říci. Všichni chtějí tvoji smrt, to víš. Tvoji a Katherininu. Slyšela jsem, co říkal Robbie o Agnesiných a Ranaldových úmyslech, a má pravdu – nezabijí vás, dokud nedosáhnou svého. Freda nejdřív zuřila, ale pak se jí ta myšlenka zalíbila. Vidí v tom možnost, jak každého z vás potrápit.“

„Freda má nad nimi určitou moc, že?“

„Ano, má. Freda je Agnesina matka.“ Přikývla, když spatřila na tvářích všech nelíčený údiv, a pověděla jim všechno, s čím se Freda svěřila Katherině. „Myslím si, že ta ženská je šílená.“

„Ano,“ řekl Lucas tiše. Obával se, jak asi taková zpráva zapůsobila na Katherinu. „A ta šílená ženská má Katherinu ve své moci.“

Hilda ho poplácala po paži. „Nebude tam dlouho, že ne? Ty |j vysvobodíš a pošleš tu ženskou do pekla, kam patří.“

Lucas si v duchu jen přál, aby Hildina důvěra byla zasloužená. „Nebude to lehké, zejména je-li v sídle plno ozbrojených mužů.“

„Možná jich není tak moc. Jsou tam i lidé, kteří jsou věrni Dunlochanu, ale Agnes a Ranalda nenávidí. Mají rádi naši Katherinu. Když se jim řekne, co se chystá, utečou pryč, protože nikdo z nich nebude chtít dodržet přísahu věrnosti, kterou slíbili. Zavázali se k ní, když si mysleli, že je Katherina mrtvá a že Agnes bude paní na Dunlochanu. Pak je tady skupina mužů, kteří budou brzy bojovat jeden proti druhému, aby si polepšili, a pár dalších kteří ani nevyjdou ze svých komůrek, aby byli Ranaldovi ku po moci.“

„Hildo, ty jsi naše záchrana. Teď musíme jen zjistit, jak Katherinu zbavit pout a odvést, než začne boj. Říkala jsi, že máš nějaký nápad.“

„Mám. Budu potřebovat jednoho z vašich. Možná Robbieho nebo Thomase, protože jsou štíhlí a menší než ostatní.“

„Je nezbytné, aby ten muž byl štíhlý a malého vzrůstu?“

„Ano, protože žádnému vysokému muži nepadnou divil šaty.“

„Objasni nám to, Hildo,“ pobídl ji Lucas a poprvé po mnohých těžkých hodinách pocítil naději.

„Dívka může vklouznout do velké síně, aniž si jí všimnou. Po večeři se vždycky uklízí v krbu. Jestli oblékneme jednoho z vašich chlapců jako dívku, která má za úkol vyčistit krb, může snad no přeřezat Katherině provazy, zatímco ty, sire Lucasi, budeš mil za úkol upoutat pozornost Fredy a těch dvou. Chlapec pak může také pomoci mé paní, až bude potřebovat.“

„Hildo, ty bys mohla vést armádu,“ řekl Lucas a políbil ji na tvář. „Musíme zvážit ještě jednu věc – možná by bylo lepší poslat lam Annii jako služebnou. Stačí jí dát na hlavu pokrývku, trochu jí ušpinit obličej, a nemyslím, že by ji Ranald poznal.“

„Ne,“ vykřikl Robbie tak rychle a rozhodně, že se na něho všichni udiveně podívali. On se jen trochu začervenal a pokračoval: „Já tam půjdu. I když bude Katherina odvázaná, nebude schopná bít se, nebo aspoň se bránit. Annie nemá žádné zkušenosti s mečem, Thomas taky ne. Půjdu tam já. Třesu se při myšlence, že si budu muset obléci dívčí šaty, ale udělám to.“

„Dobře.“

Ještě chvíli si povídali s Hildou. Sdělila jim všechno, co věděla, a dostala přesné úkoly.

Když Hilda s Robbiem odešli, Lucas se otočil k ostatním. „Dobře. Myslíte, že máme dobrý plán?“

„Ano. Stará Hilda je poklad,“ odpověděl William.

„To je. Myslím, že všechno pozorně sledovala a všemu naslouchala, aby byla připravena pro tuto chvíli.“

„Díkybohu, že Agnes a Ranald nevěnují služebnictvu pozornost.“

„Ano. Jejich přezíravost nám poslouží.“ Lucas mimovolně pohladil Katherininu kadeř, která mu vyklouzla z kapsy kabátu. „Už raději půjdu.“

„Buď opatrný,“ varoval ho Patrick. „Očekávají, že přijde galantní hlupák, který hodlá nasadit svůj život za život ženy. Nechceš, aby uhodli, co jsme si vymysleli, a měli se na pozoru.“

„Neboj se. Vím, že bych mohl vzbudit jejich podezření, kdybych hrál svoji úlohu špatně. Ranald se mě už třikrát pokusil zabít a nevěřil by mi, kdybych byl příliš měkký.“

„To je pravda,“ souhlasil William. „Doufám, že si Robbie dobře zahalí vlasy. Agnes by ho okamžitě poznala.“

„Myslím, že Robbie také zahraje svoji roli dobře.“ Lucas vstal.

„Přeji vám všem mnoho štěstí. Doufám, že až se sejdeme, bude to nad mrtvými těly našich nepřátel.“

Patrick hleděl na dveře, které se za Lucasem zavřely. Když dozněly jeho kroky, podíval se na Williama. „Myslel to vážně? To o tělech mrtvých nepřátel?“

„Ano,“ odpověděl William. Vstal a opásal se mečem. „Je jen jediný způsob, jak zastavit Agnes, Ranalda a Fredu. Musíme je zabít.“

Lucas skrýval úsměv, když ho strážný vedl do velké síně Dunlochanu. Prohledal ho jen zběžně; lehce mu přejel paže a boky, obvyklá místa, kde by se mohl skrývat nůž. Nenašel jeden z pěti nožů, který byl v tajném záhybu kabátce. Meč by byl lepší, ale i tak byl Lucas rád, že nebude čelit nepřátelům zcela neozbrojen.

Sotva ho strážný uvedl do velké síně, vrhl Lucas pohled na Katherinu a pocítil vztek. Prohlédl si ji pozorně a zjistil, že kromě červeného otisku na tváři a zkrvavených vlasů na temeni, kam ji uhodili, nemá žádné zranění. Snažil se uklidnit rozbouřené city. Nedokázal však úplně skrýt zlost a podíval se na Ranalda, Agnes a Fredu. „Věřím, že ji teď pustíte,“ řekl chladným hlasem.

„Tomu věříš?“ zeptala se Freda a tiše se zasmála. „Ne, ne, ty bloude. Řekla jsem, že ji uvidíš živou. Tady je – živá. Teď jsem splnila svou část dohody.“

„Nemohu říci, že jsi mě překvapila. Takže, bude to Ranald, kdo nás zabije?“ Lucas se podíval na tři muže, kteří stáli u dveří. „Nemyslím si, že budeš potřebovat všechny tři, abys zabil ženu přivázanou k židli a neozbrojeného muže.“

Freda zvedla ruku, aby zastavila zuřícího Ranalda, který se chtěl na Lucase vrhnout. „Jsi velmi arogantní na muže v bezvýchodné situaci, sire Murrayi.“

Lucas pokrčil rameny. „Nemám co ztratit, tak co na tom záleží?“

„Můžeš ovlivnit to, jak zemřeš.“ Podívala se na Katherinu. „Nebo kdo zemře první.“

„Ach, takto jsi naplánovala svou hru. A nepřijmeš žádný slib, že? Třeba, že si odvedu Katherinu a že se už nikdy neodvážíme přejít přes práh tohoto domu nebo něco podobného.“

„Ne, to určitě ne. Nevěřím slovům mužů.“

„Vezmeme-li v úvahu, s jakými muži jsi prozatím jednala, ani mě to nepřekvapuje.“

„Ale ty nezemřeš hned,“ vložila se do hovoru Agnes, přistoupila k Lucasovi a položila mu ruku na hruď. „Jestli jsi dost dobrý a uspokojíš mě, možná ti něco nabídnu já.“

Lucas se podíval na Agnes. V duchu se podivil, jak si o ní mohl myslet, že je laskavá a hloupá. Teď viděl v jejích očích chladnou vychytralost. Byla ochotná jít přes mrtvoly, aby dosáhla cíle. Fakt, že si myslela, že ho dostane do postele a on se bude snažit jen proto, aby si zachránil život, pouze dokazoval, jak je chladná. Trochu ho překvapilo, že je opravdu taková děvka, jak se o ní říkalo, ale ptal se sám sebe, zdali nehledá lásku, které se jí nikdy nedostalo. Vzal její ruku do své a uviděl v hezkých očích záblesk spokojenosti. Pak ruku pustil.

„Odmítáš mě?“ Popadl ji vztek a sevřela ruce v pěsti.

„Myslím, že hrozba smrti, která se nade mnou vznáší, by mohla ovlivnit můj výkon.“ Podíval se na Ranalda, který se zasmál. „Jestli se chceš stále oženit s touto ženou, doporučuji ti, abys chodil spát s dýkou.“

„To jsem nikdy neměl v úmyslu,“ odpověděl Ranald.

Lucas viděl, jak se Agnes rychle pohnula, a chytil ji za zápěstí. Zastavil dlaň, která měla dopadnout na jeho tvář. „Myslím, že jsi moji tvář už poznamenala dost, paní.“

„Jsem mylady, ty blázne,“ vyštěkla Agnes a pokusila se vysvobodit z jeho sevření.

Lucas se mírně usmál, když viděl, jak je Freda napjatá a Ranald znervózněl. Chápali to, co Agnes ve slepém vzteku neviděla. Teď měl jednu z nich. Lucas byl v pokušení trochu je podráždil výhrůžkou, jako vyhrožovali oni jemu a Katherině, ale neudělal to. Robbie byl nyní v blízkosti Katheriny a on si nemohl dovolit, aby se buď Freda, nebo Ranald postavili k ní.

„Mohl bych jí zlomit vaz,“ zamumlal a viděl, jak Agnes zbledla, protože si uvědomila, doják nebezpečné situace se dostala.

„Ano, to bys mohl, a já si začínám myslet, že Agnes je tak hloupá, že by to bylo nejlepší. Ale ty to neuděláš,“ houkla Freda.

„Zní to, jak by sis tím byla jistá.“

„Jsem. Jsi rytíř a já vím, že dodržuješ rytířskou přísahu, což znamená, že neublížíš žádné ženě.“

„Nejsem si jistý, jestli si na ni vzpomínám.“ Ale pustil Agnesinu ruku. „Nechtěl bych však, aby její smrt zatížila mou duši.“

Agnes honem přiskočila k Ranaldovi a hleděla plamenným zrakem na Lucase. „Ty jsi blázen. Mohla jsem tě zachránit.“

„Ne, nemohla. Nevěřím, že máš moc nad těmi dvěma.“ Lucase potěšilo, že všichni upírají zraky na něho. Doufal, že si Robbie pospíšil a učinil, co měl, a že William s ostatními se přesunuli na předem domluvená místa, protože rozhovor s těmito proradnými lidmi ho znechutil. Chtěl s nimi bojovat.

„Myslím, že nechápeš, proč musíš zemřít,“ zamumlala Freda.

Katherina nemohla uvěřit, že Freda vše tak protahuje. Nejspíš si myslí, že má vítězství v kapse. Najednou Katherina ucítila na zápěstí jemné cuknutí a to odvrátilo její pozornost od Agnes, Fredy a Ranalda. Letmo pohlédla na dívku a málem se rozesmála.

Robbie na ni mrkl a rychle jí přeřízl další provazy, kterými byla připoutaná k židli. Její naděje stouply, když si uvědomila, že se blíží vysvobození. Doufala, že tím vše neskončí, že se také počítá s osvobozením Lucase a zajmutím Fredy, Agnes a Ranalda. Vyděsilo ji, že pomyslela na jejich smrt, ale věděla, že ti tři musí zemřít, jinak zemře ona a Lucas a všichni, kdo jim pomáhali.

Když povolil poslední provaz, Katherina se musela soustředit na to, aby seděla klidně a chovala se, jako by stále byla přivázaná. Využívala času k tomu, aby sesbírala všechny síly, které měla, aby pak mohla rychle prchnout. Ačkoli věděla, že Agnes je stejně vinna jako její matka a milenec, skutečně nebezpeční byli jen oni dva, protože už zabíjeli a neměli žádné zábrany.

Uvědomila si, že Robbie sleduje někoho v kuchyni, a podívala se tam. Stála tam Hilda a za jejím ramenem na ni vykoukl Patrick. Usmál se na a kývl na ni a Katherina rázem ztratila strach. Věděla sice, že jí ještě hrozí nebezpečí, ale zakázala si na ně myslet. Musí důvěřovat Lucasovi a svým mužům.

O chvíli později se dveře velké síně prudce rozlétly a jejich křídla srazila tři muže, které tam Ranald postavil na stráž. Do místnosti skočil William následován čtyřmi nevlastními bratry. Hodil Lucasovi meč a ten ho zručně chytil. Pak se William otočil, a pustil se s ostatními do boje se třemi strážnými. Lucas se obrátil tváří k Ranaldovi a pomalu se usmál. Byl to výhrůžný úsměv a Katherina věděla, že Lucas Ranaldovi nedá šanci – boj, nebo smrt. Vstala a Robbie s mečem v ruce okamžitě skočil před ni, aby ji ochránil.

„Můžu vědět, kde jsi ho skrýval?“ zeptala se.

Krátce se na ni usmál. „Možná bude lépe, když to vědět nebudeš. Můžeš mi stáhnout z hlavy tu prokletou věc? Nemůžu to udělat jednou rukou a nechci pustit meč.“

„Budu raději, když jím budeš mířit na nepřítele.“

Freda chladnokrevně pozorovala souboj Ranalda s Lucasem. Na tváři měla zlostný výraz. Agnes se rozhlížela, jako by hledala místo, kam uniknout. Rozběhla se ke kuchyni, ale zarazila se, protože uviděla Patricka, který chránil tělem Hildu. Agnes vytáhla z rukávu dýku a Katherina se lekla, že ji chce hodit po Patrickovi. Jedna věc, kterou Agnes ovládala překvapivě dobře, bylo vrhání nožů. Ale Agnes se otočila ke Katherině. Její úmysl byl zřejmý – zabije ji nebo dýku použije k tomu, aby se vysvobodila Přesně v té chvíli strhla Katherina Robbiemu roušku a odhalila jeho jasné světlé vlasy.

„Robbie! Co ty tady děláš!“ vyštěkla Agnes.

Katherina nespouštěla oči z Agnesiny ruky a vydechla ulehčením, když ucítila, jak jí Robbie vsunul do ruky svoji dýku.

„Myslím, že se pokouším zachránit život tvé sestře, má drahá manželko,“ řekl Robbie.

„Kdy ses vrátil?“

„Před několika týdny.“

„A to jsi za mnou ani nepřišel?“

„Ne, cítil jsem silné nutkání udržet se při životě a myslím, že u tebe by se mi to nepodařilo.“

Katherinu potěšilo, že Robbie Agnes prohlédl. Obávala se, že až svoji ženu znovu uvidí, znejistí a to by ho mohlo stát život. Cítila lítost nad bolestí, která se ho jistě zmocnila, když přišel na to, jaká je pravda. Ale bylo lepší přetrpět bolest srdce, než zemřít rukou své ženy. Vnímala jeho napětí a strachovala se, jestli dává pozor na Agnesiny pohyby, které by ho mohly varoval před útokem.

„Drahá matka si nás konečně všimla,“ křikl Robbie.

„Měla jsem to uhodnout, když se Agnes náhle zarazila,“ řekla Katherina. „Vypadá to, že Agnes si neuvědomuje, že Patrick se ji skoro lepší na záda s mečem v ruce.“

„To je dobře, protože Patrickovi se dostává ze strany dívek víc pozornosti, než je zdrávo.“

Bylo těžké uvěřit, že Katherině je náhle do smíchu, ale bylo to tak. Najednou si vzpomněla, že se jí na Robbiem líbí jeho smysl pro humor. Vždycky ji dokázal rozesmát, i když se to někdy zdálo nemožné.

„Tak ty ses vrátil, co?“ zaskřehotala Freda a pomalu se přiblížila k Robbiemu a Katherině.

Katherina rychlým pohledem zjistila, že stařena drží v ruce dlouhý nůž. Z výrazu její tváře bylo zřejmé, že má v úmyslu ho použít. Katherina usoudila, že je to ona, koho chce Freda zabít, ale že nebude mít žádné zábrany a zabije nejprve Robbieho, aby se k ní dostala. Uviděla, že Patrick se postavil těsně za Agnes, takže odtud už nebezpečí nehrozilo, a obrátila pozornost k Fredě.

„Ano,“ odpověděl Robbie. „Měl jsem nejprve v úmyslu vrátit se ke své ženě, ale zdá se, že ona už ke mně nechová něžný cit, v nějž jsem doufal.“

„Jsi omezenec a vždycky jsi jím byl.“

„Zdá se, že jsem na správné straně, na straně vítězů, matinko. Tak kdo je tady omezený?“

„Kdybys s námi zůstal, mohl jsi tu být pánem.“

„Ne, to není vaše sídlo a já nechci nic, co získáte proléváním krve nevinných lidí.“

Freda pokrčila rameny. „Pak tedy zemřeš, protože tě k ničemu nemám.“

Katherina vycítila Robbieho napětí. Netušila, je-li to proto, že ji chce chránit svým tělem před nožem, nebo jestli odhaduje, na kterou stranu by měl skočit, kdyby Freda vrhla nůž. Najednou se Freda napřímila a oči se jí rozšířily. Katherina sledovala její vytřeštěný pohled. Podívala se jí na břicho a uviděla špičku meče. Freda naposledy pohlédla na Katherinu a pak se zhroutila na zem. Za ní stál zkrvavený Ranald a za ním Lucas s mečem v ruce.

Agnes se odvrátila od Patricka a pohlédla na tělo své matky a pak na Ranalda. „Ranalde, ty jsi zabil matku!“

„Ano. Stejně jako ona zabila mě svými pletichami.“ Ranald pomalu klesl na kolena a vrhl na Agnes poslední úsměv. Z úst se mu řinula krev. „Neboj se, má hezká děvko. Tuším, že se brzy uvidíme v pekle.“

Patrick vytrhl Agnes dýku a Katherina vzhlédla. Boj skončil. Agnes pomalu přistoupila k místu, kde ležel její mrtvý milenec a matka. Rty se jí zachvěly a Katherina čekala hlasitý výbuch žalu. Dokonce chtěla nevlastní sestru utěšit. Agnes se však zhluboka nadechla a podívala se na Lucase. „Musím ti poděkovat za to, že jsi mě osvobodil od těch dvou lidí,“ promluvila tichým a vemlouvavým hlasem. „Nedokázala jsem se vymanit z jejich tenat a vtahovali mě hlouběji a hlouběji do svých piklů.“

Robbie pohrdavě sykl. „Jsi obklopena mrtvými, otevřeně jsi hovořila o svých plánech na zabíjení lidí, a máš tu drzost vykládal nám, že jsi byla jejich obětí? Nejsi tak dobrá, Agnes. Chovej se aspoň jednou jako dospělá a přiznej svoji vinu.“

Agnes se na něho chvíli dívala a pak ji napadlo, že si zachrání kůži jinak. Obrátila velké uslzené oči na Katherinu. „Sestro, ne můžeš myslet vážně, že bys mě chtěla zabít. Jsem tvoje krev. Měli jsme stejného otce.“

„Ano, dokud ho tvoje matka nezabila,“ odsekla Katherina a rozběhla se k Lucasovi. Ten rozevřel náruč a přivinul ji k sobě. „A snažila ses zabít Lucase jen proto, že jsi ho nedostala do postele. Ne, sestro, u mě odpuštění nehledej.“

„A co se mnou uděláš?“

Katherina vzhlédla k Lucasovi, ale ten ji políbil na čelo. „To je na tobě, Kat. Musíš si to promyslet.“

Katherina často přemýšlela o tom, že Agnes nepřežije poslední střet. Byla vlastně ráda, že ho přežila, protože ať už byla Agnes jakákoli, Katherina nikdy nezapomínala, že je její sestra. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a obrátila se k Agnes. Opírala se o Lucase, aby měla dost sil na to, co musela udělat.

„Nedám tě pověsit, přestože si to zasloužíš. Dokonce, i když jsi nikoho nezabila, máš na rukou tolik krve, že by ti nikdo nedal milost. Ne, pošlu tě do kláštera v Dunbartonu. Pošlu jim s tebou pěkné věno a ujistím se, že odtamtud už nikdy nevyjdeš.“

„Ne, Katherino, to nemůžeš udělat. Nemohu žít v klášteře!“

„Ale ano, můžeš a budeš.“

„Oblékají se do drsných vlněných rouch a celý den se modlí!“

„To ti bude jen ku prospěchu. Běž si sbalit pár věcí na cestu a nějaké šaty pro určité příležitosti, kdy ti je povolí obléci, než si zvykneš.“

„Ustřihnou mi vlasy.“

Katherina se musela obrnit, aby neustoupila. Aspoň jednou byla Agnes upřímně šokovaná.

„Máš na svědomí smrt mnoha lidí, Agnes. Podle práva bych tě měla nechat pověsit. Spousta lidí si o mně bude myslet, že jsem se pomátla, když to neudělám. Buď klášter, nebo šibenice. Jestli neodejdeš do kláštera, lidé mohou chtít, abys zaplatila za své zločiny, a stejně skončíš v oprátce. Moje rozhodnutí může snadno změnit někdo mnohem silnější a mocnější, než jsem já.“

Katherina se dívala, jak Agnes pomalu odchází se sklopenou hlavou, obraz dokonalé porážky. Metr za ní kráčel William.

„Neustupuj děvče,“ zamumlal Lucas a políbil Katherinu na temeno.

„Toto je laskavější rozsudek, než si zaslouží,“ prohlásil Robbie a postavil se vedle Katheriny.

„Ach, bojím se, že jsem vůbec nepomyslela na to, co to bude pro tebe znamenat,“ řekla Katherina. „Jsi stále její manžel.“

„Bude v klášteře. Určitě dostanu zvláštní povolení ukončit naše manželství.“

Najednou upoutal pozornost všech výkřik. Vyběhli po schodech nahoru a vtrhli do Agnesina pokoje, Katherina tušila, co se stalo. Přestože to nechtěla vidět, vyklonila se z okna, u něhož stál bledý William. Lucas ji rychle chytil za paže, aby neztratila rovnováhu, a také se podíval dolů. Na zemi ležela Agnes a pod bezvládným tělem se zvětšovala zlověstná tmavá skvrna. Měla dvě volby – klášter nebo šibenici. Vybrala si třetí.

16. KAPITOLA

„Pořád si myslím, že nikdo neuvěří tomu, že Agnes zabili v boji,“ řekla Katherina a položila na hrob nevlastní sestry kytičku fialek.

„Na to se nikdo neptá. Je mrtvá. Je to smutné, ale to jediné je zajímá,“ odpověděl Lucas tiše, protože si ještě stále nebyl jistý, co Katherina cítí. „Nabídla jsi jí něco, co bylo milosrdnou náhradou za smrt na šibenici, a ona si vybrala sebevraždu. To je všechno.“ Díval se, jak se Katherina zamračila na Agnesin hrob. „Ještě pro ni truchlíš? Už je to měsíc.“

Lucas si pomyslel, že to byl nejdelší měsíc jeho života, ale mlčel. Katherina ho neposlala pryč, ale odmítala ho. Chápal, proč ho nechce pustit do svého lože. Obávala se, že by ztratila respekt svých lidí, bála se, že by si o ní mysleli, že není lepší než Agnes. Nebyl tu nikdo, kdo by ji přesvědčil, že se bojí zbytečně, a proto spal Lucas sám. Trochu mu pomáhala práce, kterou bylo třeba na sídle udělat. Večer byl vždycky unavený tak, že okamžitě usnul, přestože jeho tělo po ní toužilo. Bohužel, práce ubývalo. Jeho touha po Katherině však rostla.

Kdyby se vzali, všechno by se vyřešilo, ale on se necítil oprávněný požádat Kat o ruku. Pokoušel se znovu získat její lásku a důvěru, avšak ve dvoření nebyl žádný odborník. Nosil jí květiny, ale vždycky se mu zdály jaksi povadlé a smutné, když jí je dal. Několikrát se pokusil napsat jí milostný dopis, což prý nápadníci dělávají, ale pak ho rychle spálil. Znal pár písní, které měly ženy v oblibě, jenže jeho zpěv by asi každého vyhnal z místnosti. Lucas netušil, co by měl dělat. Věděl, co by ji svedlo k milování, Katherina ho však nikdy k sobě nepustila blíž, aby mohl probudit její vášeň.

Teď otočila tvář k Lucasovi a uvažovala, proč se tváří tak sklesle. Nikdy jí neřekl, že lituje Agnesiny smrti, a ona ho nemohla obviňovat. Lucas ji nezabil a neudělal by to, pokud by přímo neohrozila jeho nebo její život. Agnes si sama vybrala smrt a Katherina Lucase podezírala, že to pro něho představuje dobré vyřešení situace.

Toužila po něm, nechtěla nic víc, než se jím nechat sevřít v náruči a vnímat jeho sílu, ale musela pokušení odolat. Neskončilo by to jen útěšným objetím, to věděla. Brzy se bude muset rozhodnout, jak dál. Zatím se cítila jako zbabělec.

„Agnes byla mladá a krásná,“ začala, protože se rozhodla obrátit jejich myšlenky k nevlastní sestře.

„Kat, byla taky nemorální,“ připomněl jí Lucas.

„Já vím. Ptal ses mě, jestli pro ni ještě truchlím. Smutné je, že jsem pro ni netruchlila vůbec. Na krátký okamžik, když jsem ji uviděla ležet na nádvoří, jsem pocítila žal, ale nemůžu říct, jestli to bylo kvůli tomu, že zemřela poslední z mých nejbližších příbuzných, nebo kvůli strašnému hříchu, který spáchala. Vypravila jsem se sem, abych se dozvěděla, jestli po prvotním otřesu něco cítím. Nic. Je to jen bodnutí nad tím, že se zbytečně promrhal lidský život.“

Lucas ji vzal za ruku a stiskl ji. „Tys to nezavinila.“

„Byla to moje sestra. Měla bych něco cítit.“

„Ona ti to nikdy nedovolila. Myslím, že v dětství jsi ji považovala za svoji sestru, byla jsi na ni hodná, ale ona tě od sebe neustále odstrkovala a nakonec se zachovala nepřátelsky. Je to její vina, že nic necítíš. Nech to být, Kat. Nikdo o tobě nebude smýšlet špatně proto, že netruchlíš po Agnes.“

Katherina přikývla. „Stále budu navštěvovat její hrob, třeba jen proto, jaké to mezi námi mohlo být, kdyby měla jinou matku a kdyby náš otec byl láskyplnější.“

„Každý hrob by měl být čas od času navštěvován. Duchům to přináší klid.“

„Lucasi Murrayi, neříkej mi, že věříš na duchy.“

„Ale ano, věřím. S příbuznými, jaké mám, na ně nemohu nevěřit.“

„Och! Chceš říci, že jedním z talentů, jimiž byli obdařeni ně kteří členové vašeho klanu, je dar vidět duchy?“

„Můj bratranec je vídá, ale já myslím, že tohle si necháme na vhodnější příležitost, protože už se sjíždějí hosté na Robbieho svatbu.“

Katherina potřásla hlavou a Lucas ji odvedl do sídla zadem, aby se hned nemusela setkat s hosty.

„Věděla jsem, že Annie je zamilovaná do Robbieho, ale nikdy mě nenapadlo, že on k ní také cítí lásku.“

„Já jsem na to přišel ve chvíli, kdy jsme se domlouvali, že tě zachráníme před Fredou. Řekl jsem, že Annie by mohla lépe zahrát roli služebné, a on vyskočil a nabídl se tak rychle a nesmlouvavě! Bylo zřejmé, že nechce, aby Annie byla vystavena nebezpečí.“

„To je dobře, protože Annie ho také miluje.“

„A v té nové práci se vyzná.“

„Správce Robbie. Dvě slova, o nichž bych nikdy netušila, že se k sobě tak dobře hodí. Rád se zabývá čísly, že?“

„Ano, a vede si velmi dobře. Teď už víme, jak moc Morrison a Sorley nakradli z tvého majetku. Vyřídíme to s nimi hned po svatbě, než odejdou domů.“

Katherina se zastavila u dveří své ložnice. „Opravdu si myslíš, že peníze vrátí?“

Lucas přikývl. „Myslím, ačkoli Sorley bude truchlit pro každý penny.“

Katherina se zasmála a mírně ho odstrčila. „Běž se obléci na svatbu. Za hodinu se setkáme ve velké síni.“

Když byla Katherina ve své komnatě, opřela se o dveře a zavřela oči. Už ho od sebe nedokáže odhánět. Toužila po něm každou částečkou svého těla. Špatně spala a chybělo jí jeho teplo. Nezbývalo, než přestat se chovat zbaběle a rozhodnout se, co bude s Lucasem dál. Fakt, že byl stále ještě na Dunlochanu a nechystal se k odjezdu, ale naopak se jí dvořil, naznačoval, že ji chce. Jediné, co jim zabraňovalo, aby se stali znovu milenci, byl její strach z toho, že jí to ublíží. Katherina věděla, že musí obavu překonat. Nenašla žádné uspokojení v tom, že se mu vyhýbala, tak proč nevyužít možnosti a nepoddat se touze?

„Dobrá otázka, Katherino,“ zamumlala, přistoupila k míse s vodou a začala si svlékat šaty.

Annie s Robbiem se rozhodli ke sňatku velmi rychle a ona se snažila soustředit se na jejich štěstí. Nechtěla brát své trápení do víru slavností. Později, až bude zase sama ve své velké posteli, prověří svoje pocity a rozhodne se.

Katherina se opřela o zeď a pozorovala tanečníky, kteří kolem ní vířili v rytmu hudby. Také si zatančila, dokonce i s Lucasem, ale obezřetně. Ještě se necítila ve své kůži. Při tanci bývala nebezpečně lehkomyslná. Poslední, po čem toužila, bylo upadnout ve velké síni uprostřed svatebního veselí Robbieho a Annie. Nepochybně by musela čelit mnoha zvědavým otázkám.

„Kat, má drahá,“ zvolal Malcolm a spěchal k ní.

„Zdravím tě, Malcolme,“ odpověděla. Usmála se na starce a políbila ho na tvář. „Jsem ráda, že jsi přišel. Už ses zotavil z té rány do hlavy?“

„Ano, myslel jsem, že mám velmi tvrdou hlavu, ale mýlil jsem se. Morrison se mi hodně omlouval.“

„To chápu. Byl jsi jeho přítel.“

„A stále jsem. Jednal ze strachu, Katherino. Samozřejmě že to není správné, ale pochopitelné. Přišel jsem se ti upřímně omluvit.“

„Nemáš se za co omlouvat, Malcolme.“

„Ach ano, mám. Měl jsem se víc snažit a zjistit, co se s tebou stalo. Věděl jsem, že bys nikdy neudělala, co ti přičítali, ale neměl jsem odvahu promluvit a vznést pár otázek. A totéž se týká financí. Tušil jsem, že je něco v nepořádku, ale nikdy jsem se na po řádnou kontrolu nezaměřil. Trvalo mi měsíce, než jsem sebral odvahu a zeptal se Morrisona, jestli bych mohl nahlédnout do knih.“

„Malcolme, to, co se stalo na Dunlochanu, by nikdo nečekal Není tvoje vina, že jsi o zločinech nevěděl. A jak jsi řekl, Morrison byl tvůj přítel. Samozřejmě jsi váhal uvěřit, že by mohl dělal něco špatného. Jsem ráda, že jsi nebyl příliš zvědavý, protože bys přišel o život. Ranald s Fredou vždy umlčeli všechny, kdo věděli o jejich zločinech. Nepochybuji, že by tě bez váhání zavraždili Když mě zajali, mluvili o tom, že celá Rada je pro ně hrozbou, a jejich odstranění takové hrozby by bylo stejné, jako když se cíl i li ohroženi kýmkoli jiným – smrt.“

Malcolmova úzká ramena trochu poklesla. „Přesto to nemuselo dojít tak daleko, kdybych byl statečnější.“

„To nemůžeš vědět. Já však vím, že kdybys obvinil někoho z vraždy nebo zlodějny nebo začal prohlížet knihy, navštěvovala bych dnes i tvůj hrob.“

Malcolm se na ni usmál. „Děkuji ti, že se snažíš přesvědčil starce, že ještě není zbytečný.“

„Ale ty nejsi starý!“ Katherina pokývla k místu, kde uviděla Hildu. Právě je spatřila a prodírala se k nim. „Naše Hilda si to určitě nemyslí. Malcolme, ty odcházíš?“

„Ano,“ odpověděl Malcolm a rychle se proplétal mezi svatebními hosty ke dveřím velké síně. „Co nejrychleji můžu.“

Katherina spiklenecky ukázala Hildě směr, kterým se Malcolm pustil, a Hilda se rozběhla za ním. Katherina se tiše zasmála. Rozhlédla se po lidech z Dunlochanu a po dlouhé době se cítila opravdu spokojená. Takto by měl vypadat život na Dunlochanu a ona si uvědomila, že ačkoli za vlády Fredy a Agnes se všechno ubíralo špatným směrem, ani za vlády otce nebylo všechno v pořádku. Teď je to jiné.

Další, co se zásadně změnilo, bylo, že její nevlastní bratranci získali v rodině právoplatné místo. William se stal jejím pobočníkem a v malé armádě, jíž velel, měl několik bratrů. Katherina věděla, že bude trvat dlouho, než dokáže zapomenout, že otec s Williamem a jeho příbuznými zacházel špatně. Na muže, který stále bědoval nad tím, že nemá syna, se nepochopitelně snadno odvrátil od synovců, z nichž aspoň jeden mohl být vhodným dědicem.

Pohybem přivolala páže a to jí naplnilo pohár vínem. Katherina věděla, že se jí po víně točí hlava, ale nezáleželo jí na tom. Byla na svatbě a měla v úmyslu řádně ji oslavit, než půjde spát.

Náhle si vzpomněla na Lucase. Nebylo by nic lepšího, než kdyby ji odnesl do postele on. Pohlcena představami o tom, co by potom následovalo, ani nevnímala dění kolem sebe. Po tváři se jí rozléval ruměnec. Vtom se vedle ní objevila usmívající se Annie.

„Inspiruje tě moje svatba k tomu, že jsi začala přemýšlet o své?“ zeptala se.

„Jistěže ne,“ odpověděla Katherina a přála si, aby její slova zněla nezúčastněně. „Je tady horko.“

Annie převrátila oči v sloup. „To určitě. Proč prostě nepozveš toho hezkého muže do svého lože a nevyléčíš se?“

„Nemám se z čeho léčit.“

„Ale ano, máš.“ Annie potřásla hlavou. „Musíš se přestat bát, Katherino.“ Annie se začervenala, protože si dosud nezvykla oslovovat paní z Dunlochanu jménem. „Zůstal tady, pomohl ti a občas za to získal tvůj mírný úsměv. Myslíš, že chce jen pracovat? Je jen jediný důvod, proč stále ještě neodjel, a to jsi ty. Co kdyby ses pokusila zjistit, co po tobě chce.“

„Vím přesně, co chce.“

„No, samozřejmě, že chce to. Všichni muži to chtějí. Ale nebude pořád chodit po tvém panství a uklízet stáje, aby to dostal Někdo tak hezký jako on, kdo se má stát hlavou jejich klanu…“ Poplácala Katherinu po paži. „Vidím, že můj muž mě hledá a tvůj zase hledá tebe. Jediný, kdo stále odmítá pochopit, že on je tvůj muž, jsi ty. Přemýšlej o tom.“

Katherina pozorovala Annii, jak spěchá za Robbiem. Na chví li pocítila píchnutí závisti a chvatně je zahnala. Robbie s Annií si zaslouží štěstí. Riskovali životy, aby jí pomohli získat, co jí patří Jestli není šťastná, jediný, koho může vinit, je ona sama.

Cítila, že Lucas je nablízku, dokonce ještě předtím, než jí po ložil paže kolem pasu. Věděla, že kdokoli se na ně podívá, uvidí, jak důvěrně se jí dotýká, a chtěla se mu vytrhnout. Vzápětí si uvědomila, že by mu to mohlo ublížit, možná zranit jeho pýchu. Po všem, co pro ni udělal, ho nemůže ponížit tím, že by se od něho odtáhla, jako by byl nakažený nějakou těžkou nemocí.

Dotkl se svými rty jejího ucha a Katherina se zachvěla. Zalila ji vlna touhy. Přejela pohledem pohár s vínem, který držela, a v duchu si vzdychla. Bylo hloupé svádět vinu na nápoj, zejména když ji nikdo nenutil, aby ho pila. Nebylo to víno, co způsobilo že se jí rozbouřila krev. Byl to Lucas.

„Už dlouho jsi nebyla v kole,“ řekl. „Zatančím si s tebou, jestli chceš.“

Katherina se rychle napila, aby skryla úsměv. Lucas to řekl tak, jako kdyby jí nabízel, aby mu vytrhala nehty. Věděla, že si s ní zatančí, když bude ona chtít, stejně jako věděla, že on bude nenávidět každou minutu tance. Udělá to jen proto, aby ji učinil šťastnou.

Z nějakého důvodu se cítila hloupě. Ublížil jí víc než dost, ale potrestala jeho, nebo sebe? Dojít k nějakému závěru po takovém množství vína bylo bláhové. Zoufale si přála odvést Lucase do své ložnice a milovat se s ním až do únavy.

Otočila se a podívala se na něho. Lucas Murray byl nejhezčí muž, jakého kdy viděla, a chtěl ji. Teď jí nezáleželo na tom, jestli mezi nimi byla jen touha. Katherina pomalu přejela prstem po jizvě na jeho tváři a vnímala, jak zadržel dech.

V jejích hnědých očích bylo něco, pro co by byl Lucas ochoten běžet odtud do Donncoillu a zase zpátky. Pohlédl na její pohár. Rád by věděl, kolik vypila vína. Mohl to způsobit alkohol, že se na něho takto dívá. Vtom se k němu přitiskla a on ucítil na hrudi plná ňadra.

„Lucasi,“ zašeptala.

Náhle už mu bylo jedno, jestli je příčinou jejího chování alkohol. Ochraptělý hlas, jímž vyslovila jeho jméno, ho rozplamenil. Celý se zpotil a rychle uvažoval, jestli je správné jít s ní do ložnice. Jeho bratr Artan by si myslel, že zešílel.

„Katherino, raději buď opatrná,“ řekl a ani ho nepřekvapilo, že se mu chvěje hlas. Zjistil, že se třese po celém těle. „Jestli vyslovíš moje jméno ještě jednou, chytím tě do náruče, vyběhnu s tebou nahoru po schodech a vpadnu do tvé ložnice. A tentokrát nedopustím, abys mě vyhnala.“

Katherina chvíli cítila pokušení. Ráda by se přesvědčila, jestli mluví pravdu, ale pak převážil zdravý rozum. Lucas nikdy nevyhrazoval naprázdno a nedával zbytečné sliby. Pohladila ho rukou po paži a propletla si prsty s jeho. Nevšímala si jeho mírně překvapeného pohledu a vyvedla ho ven z velké síně. U schodů se naposledy krátce rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo nepozoru je, pak se na něho podívala a usmála se. „Lucasi,“ zašeptala.

Odolala a nevyprskla smíchem, když si ji přehodil přes rameno. Chtělo se jí smát, protože věděla, že nežertuje a opravdu je tak divoký. Byla ráda, že nikdo nevidí, jak ji popadl a rozběhl se s ni do ložnice. Nebyl to zrovna nejvhodnější způsob, jakým by dáma měla být uvedena do ložnice.

Lucas vešel do jejího pokoje a postavil ji na zem. Byl připraven servat z ní šaty a přitisknout ji ke dveřím, ale chtěl jí dát ještě možnost, aby se rozmyslela. Poslední, co by si přál, bylo čelit ráno jejím rozpakům a lítosti.

„To je nebezpečné místo,“ řekl udýchaně. Chtěl se chovat jako muž, který se dvoří ženě, a ne jako chudák, který je ochoten padnout na kolena a prosit, aby s ním jeho vyvolená strávila aspoň jednu noc.

„Opravdu? Pro koho?“

„Pro tebe.“

„Ach ne, to si nemyslím.“ Katherinu trochu překvapovalo, jak hodně si jeho hry užívá. Kopla do dveří, a když se zabouchly, zasunula závoru. Celou dobu se na něho dívala s mírným úsměvem ve tváři. „Myslím, že v nebezpečí jsi dnes večer ty, sire Lucasi.“

„Díky bohu,“ vydechl a uchopil ji do náruče.

Katherina konečně našla sílu, aby zvedla hlavu a rozhlédla se po ložnici. Její a Lucasovy šaty ležely všude kolem. Doufala, že oblečení moc nepotrhali, jinak by se pradleny pobavily na jejich účet.

„Jsi nenasytný milenec, sire Murrayi,“ zamumlala. „Díky, má paní,“ řekl a přitiskl se k jejím ňadrům. Katherina se poddala příjemnému pocitu z jeho doteku. Vědě la, že by ho měla poslat do jeho ložnice. Spát v jeho teplé náručí bylo tak příjemné! Zachvěla se rozkoší, protože jí olízl bradavku a pak ji lehce stiskl.

„Divochu.“

„Lichotíš mi.“

Zasmála se a pak vypískla, když si strčil vrcholek prsu do úst a začal sát. Vjela mu prsty do vlasů a přitáhla si ho blíž. Zavřela oči, jak ji rozechvívala rozkoš. Tohle jí chybělo, on jí chyběl. Užije si jen jednu noc, jedinou krátkou noc, kterou ukončí před úsvitem.

Lucas se na ni podíval a ruka mu sjela dolů po hladké kůži jejího břicha. Byla tak krásná, když ji rozehřívala vášeň. Ještě hezčí byla, když z něho strhávala šaty stejně prudce jako on z ní, uvědomil si se spokojeným úsměvem. Katherina uměla být stejně vášnivá jako on a Lucas jí za to byl vděčný.

„Katherino, určitě nejsi opilá?“ zeptal se, neboť náhle pocítil píchnutí viny. Ptal se znovu sám sebe, jestli ji nezneužil.

„Nejsem, to vím jistě. Možná jsem trošičku v náladě, ale nemusíš se bát, že jsi mě zneužil. Vím, že jsem tě svedla.“

Lucas jí sjel rukou mezi nohy a začal ji laskat. Katherina tiše zaúpěla. Nevěděla, zda překvapením nad takovou intimitou nebo z rozkoše, ale vzápětí už o tom nepřemýšlela. Přitiskla se k němu a nechala se krásně mučit jeho doteky. Když ji začal líbat na podbřišek, strnula. S rozpaky si uvědomila, že se chvěje očekáváním. První dotek jeho teplých úst v ní roznítil oheň, jenž se jí rozšířil po celém těle. Třebaže si pomyslela, že by takové zarážející důvěrnosti měla zabránit, nebyla toho schopna.

Lucas ji uchopil za boky, aby si ji přidržel, a miloval ji ústy. Opájel se jejími tlumenými výkřiky a tím, jak se mu pomalu otevírala. Její tělo se vzdávalo jeho něžným polibkům. Když cítil, že se Katherina začíná napínat před přicházejícím vyvrcholením, rychle spojil jejich těla. Políbil ji, vnikl hluboko do ní a zdusil její výkřik svými ústy. O chvíli později se propadl do propasti vášně společně s ní, jeho tělo se zachvělo a on uvolnil semeno do jejího těla.

Jakmile se zase dokázal pohnout, odkulil se na záda a prudce ji objal. Byl trochu nejistý, protože došlo k příliš velké změně Před několika hodinami se připravoval na to, že ho Katherina pošle pryč. Skutečnost, že cítila stejně prudkou touhu jako on a že její vášeň byla nespoutaná a divoká, ho trochu uklidňovala. Ale taky věděl, že teď bude mnohem těžší, aby odešel do prázdného lože ve své komnatě.

„Bože, myslím, že se snažíš ze všech sil udělat ze mě šílence,“ zamumlal.

Katherina se usmála s pohledem upřeným na jeho hruď a pak ho pomalu olízla. „Možná už jsem byla unavená z toho, jak jsem byla hodná,“ řekla tiše.

„No, myslím, že jsi velmi hodná teď.“

„Ano?“ Posunula se dolů a olízla mu břicho. „A teď?“

„Ještě hodnější.“

Chvíli mu posévala tělo drobnými polibky a laskala ho jazykem. Chvíli v pupku, chvíli se otírala tváří o drsné chloupky na jeho stehnech. Podle rostoucího napětí jeho těla cítila, že očekává, že potěší svými polibky i čnějící část jeho těla, ale stále otálela.

„A co tohle?“ zeptala se konečně a přejela jazykem po celé délce jeho mužství.

„Myslím, že tohle je asi nejlepší,“ řekl a nepřekvapilo ho, že má ochraptělý hlas. Divil se, že vůbec dokáže promluvit.

„Asi? Uvidíme, jestli to dokážu změnit v: tohle je nejlepší.“

Lucas si užíval jejího milování ústy, co nejdéle mohl. Zaskočilo ho, že i když se s ní miloval už dvakrát, neměl tolik sebekontroly, kolik by potřeboval, ale vysvětlil si to tím, že mu velnu dlouho chyběla. Uběhla chvíle a Lucas poznal, že se jejich těla opět chtějí spojit. Chytil ji pod rameny a nadzvedl nad sebe. Okamžitě uhodla, co chce, a s mučivou opatrností na něho usedla. Pohybovala se na něm pomalu, jako by ji rozechvívalo každé zhoupnutí. Za chvíli ho přivedla na práh šílenství, jaké zažil, když vstoupil do její ložnice poprvé. Chytil ji za boky a dal jí najevo, že touží po rychlejším rytmu.

Oba spěli k vyvrcholení a ten pocit byl tak bohatý a krásný, že Lucas se rychle vzdal svého úmyslu vydržet co nejdéle. Když se vyvrcholení dostavilo, vykřikli společně, a zatímco jimi oběma otřásal výbuch uvolnění, Lucas si pomyslel, že jejich výkřik byla nejhezčí hudba, jakou kdy slyšel. Vzápětí se Katherina zhroutila do jeho náruče a on ji pevně sevřel. Podle její malátnosti usoudil, že tentokrát se aspoň chvíli prospí. Těšil se, že si vedle sebe odpočinou.

Něžně se od ní oddělil, ale stále ji držel v náruči. Její poddajné tělo spočívalo na jeho. Chvíli ji jen hladil po vlasech a užíval si pocitu dokonalého ukojení. Věděl, že po tomhle toužil, tohle potřeboval. Ale jak obtížně ji k tomu dovedl! Možná by si měl promluvit s některým z bratranců, kteří velmi dobře vládli slovy a věděli, co chtějí ženy slyšet. Kromě výkřiků, pomyslel si a usmál se.

Lucas chtěl ženu a milenku a věděl, že obojí nalezl v této drobné ženě s velkýma modrýma očima a vlasy barvy jetelového medu. Věděl to před rokem a ví to i dnes. Z nějakého důvodu na to zapomněl, na čas jako by zešílel, ale teď musí Katherinu přesvědčit, že už to nikdy neudělá. To bude velký problém pro muže, který měl málo zkušeností se sladkými slůvky a vysvětlováním. Zatím ani nebyl schopen vyslovit vhodnou omluvu.

„Lucasi, musíš jít do své komnaty,“ zamumlala Katherina s ústy na jeho hrudi.

Zabolelo to, ale Lucas ta slova čekal.

„Nechceme přece, aby kdokoli v sídle viděl, že opouštíš moji ložnici,“ pokračovala Katherina a rychle si zakryla ústa, protože dlouze zívla. „Uhodli by, co jsme tu dělali.“

Byl v pokušení namítnout, že při všem hluku, který nadělali pochybuje, že by ještě někdo nevěděl, co dělali. Lucas věděl, že je pro ni důležité, aby ji lidé neodsuzovali jako Agnes. Jejich milování se nedalo srovnat s tím, co vyváděla Agnes, ale uznával, že lidé by v tom rozdíl neviděli. Lucas se nestaral o to, co si myslí lidé. Ti, na nichž záleží, je nikdy neodsoudí. Přestože s ní chtěl zůstat, rozhodl se, že se odebere do své postele, aby nezkazil krásnou noc zbytečnou rozepří.

„Odejdu za chviličku, Kat. Do úsvitu schází ještě několik ho din a mám podezření, že všichni hosté ještě určitě nespí.“

„Máš pravdu, na to jsem nepomyslela.“

O chvíli později Lucas cítil, že se Katherinino tělo zcela uvolnilo a on věděl, že Kat usnula zdravým spánkem. Byl v pokuse ní přidat se k ní a ráno se vymluvit na únavu a ospalost, ale rozhodl se nepodlehnout. Počká, až všechno ztichne, a jakmile se za dveřmi přestanou ozývat vrávoravé kroky, vyklouzne z pokoje a uchýlí se do své ložnice. Bude doufat, že v jeho posteli neskončil žádný nezvaný host. Zítra se s Katherinou sejde v pracovně a promluví si s ní. Nebude se už déle vyhýbat rozhodujícímu rozhovoru, protože se nechce probouzet každé ráno sám.

17. KAPITOLA

Katherina otevřela jedno oko a uviděla před sebou širokou hruď. Žaludek měla sevřený a cítila, že jí bude špatně. V hrdle cítila pálení, které stoupalo výš a výš. Věděla, co bude následovat. S nevolností bojovala každé ráno už čtrnáct dní. Proto stále odolávala myšlence získat Lucase za milence. Dlouho zůstávala pevná ve svém rozhodnutí udržet ho od sebe dál, ale pak po něm začala bolestně toužit. Včera měla trvat na tom, aby se vrátil do své komnaty. Tiše zaúpěla, vyskočila z postele, a nestarajíc se o nahotu, běžela k umývadlu v rohu místnosti.

Lucase probudil dávivý zvuk. Zamračil se. Na okamžik si myslel, že do pokoje vnikl večer opilý host, který teď právě platil za to, že na svatební hostině poněkud přebral. Lucas doufal, že aspoň našel vhodnou nádobu. Pak si vzpomněl, kde včera v noci usínal, a rozhlédl se. Jen co si uvědomil, že spal u Katheriny až do rána, tiše zaklel.

To tedy znamená, že dávivé zvuky vydává Katherina, došlo mu vzápětí. Posadil se a uviděl ji. Úplně nahá se nahýbala nad starým umývadlem, skoro ho objímala. Věděl, že kdyby si zrovna nevyprazdňovala žaludek, pohled na ni by se mu líbil. Pak zaslechl, že Katherina pláče a sype ze sebe nadávky. Tušil, že by měl raději mlčet.

Vyskočil z postele. Jakmile k ní došel, ohnala se po něm. Opatrně jí nadzvedl vlasy, aby si je neznečistila, a ačkoli se na něho zle podívala, už se ho nepokoušela uhodit. Po chvíli se začal bát. Byl si jistý, že jí nemůže být tak špatně jen z přemíry jídla nebo vína.

Když se o něho vysíleně opřela, nevšímal si jejích slabých pro testů a odnesl ji do postele. Přinesl misku s vodou a ústa jí otřel. Katherina se zhroutila do polštářů a zavřela oči. Lucas namočil do misky s vodou kus plátna, posadil se na kraj postele a něžně ji omýval tvář. Byla velmi bledá a občas jí uniklo zaúpění.

„Vypila jsi moc vína?“ zeptal se tiše a lehl si k ní. Přitiskl ji k sobě. Oddechl si, když se proti útěšnému gestu nebouřila.

„Ne.“

Lucas se na ni díval. Její odpověď zněla spíš jako zavrčení Její tělo se pomalu uvolňovalo a dýchala klidněji. Uvědomil si, že usíná. Kdyby jí bylo nevolno z toho, že vypila příliš mnoho vína nebo snědla hodně vydatného jídla, neusnula by tak rychle. Její dávení ho však polekalo a rozhodl se, že Katherinu nechá odpočívat, dokud si nebude jistý, že nešlo o nic vážnějšího a že se její tělo jen potřebovalo rychle zbavit něčeho, co mu nevyhovovalo.

„Kat, slyšíš? Potřebuješ někoho, kdo se o tebe postará,“ za mumlal.

Když o tom chvíli přemýšlel, zalíbila se mu myšlenka, že se o ni postará sám. Věděl jistě, že Katherina jeho péči nebude potřebovat příliš často. Byla zdravá a silná. Byla to žena, která ne potřebovala muže, aby jí říkal, co a jak má dělat. Tím se starost o ni stávala výsadou, a ne povinností.

Přemýšlel o tom, proč zvracela. Žil s Katherinou už týdny a nikdy si nevšiml, že by měla citlivý žaludek. Několikrát očekával, že se u ní dostaví zažívací potíže vzhledem k tomu, co pozře la. Ne proto, že by bylo jídlo zkažené, ale protože dokázala snili dohromady jídla, která by člověk raději neměl míchat.

Závora na dveřích se zatřásla, ale on si uvědomil, že Katherina ji zasunula. Chvíli zůstal tiše, protože věděl, že by Katherina nechtěla, aby se kdokoli dozvěděl, že u ní přespal. Bude mnohem jednodušší vysvětlit, proč měla zajištěné dveře, než přítomnost nahého muže v posteli.

„Má paní, přinesla jsem ti suchý opečený chléb a trochu slabého moštu. Annie říkala, že to jíš každé ráno. Mám nechat tác přede dveřmi?“

Suchý opečený chléb a slabý mošt? Lucas se podivil. V hlavě se mu rozcinkal varovný zvonek. Vstal, oblékl si kalhoty a košili a šel ke dveřím. Podle hlasu poznal Megan. Věděl, že ta neroznese po celém sídle, že přespal v Katherinině ložnici. Co nejtišeji otevřel dveře a okamžitě si přiložil prst na rty, aby Megan umlčel. Vykulila na něho oči a pak se pokusila skrýt úsměv. Podala mu podnos. Lucas se podíval na bídnou snídani a potom pohlédl na Megan, která už se na něho mile usmála.

„Neřekneš to nikomu, že ne?“ zeptal se.

„Samozřejmě, nejsem drbna,“ odpověděla.

„To jsem rád.“ Znovu upřel zrak na podnos a pokrčil rameny. „Děkuji ti, že jsi pro dnešek zastoupila Annii.“

„To mě těší, pane.“

Ještě než ji mohl opravit a říci jí, že není pánem na Dunlochanu, odšustila chodbou pryč. Náhle si uvědomil, že tady stojí napůl oblečený a že ho může někdo spatřit. Rychle zacouval do Katherininy ložnice. Nohou zavřel dveře a položil podnos na malý stolek. Svlékl si šaty, vlezl zpět do postele a objal Katherinu oběma pažemi.

Po delší době, kdy se marně pokoušel usnout, pohlédl znovu na podnos. Souviselo s ním něco, na co si chtěl vzpomenout, ale nemohl na to přijít. Suchý opečený chléb. Zamračil se. Pak si uvědomil, že bratr Artan se o tom jednou zmínil, ale Lucas si byl jistý, že Artan by nikdy takovou snídani nejedl. Najednou se napjal.

Cecil. Artanova žena jedla takové jídlo každé ráno několik měsíců, protože trpěla ranními nevolnostmi. Ranní nevolnost. Žádné víno. Žádné špatné jídlo. Dítě! Kamenná čeká jeho dítě a už to zřejmě nějakou dobu ví.

Musel sebrat veškerou sílu vůle, kterou měl, aby s ní nezatřásl a nevyžadoval pravdu. Několikrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Uvědomil si, že ho rozzlobilo, že mu to neřekla. Chtěl se však zlosti zbavit, než si s ní promluví. Měla několik dobrých důvodů, proč mlčela. Také nevěděl, jak dlouho o svém stavu ví Možná se rozhoduje, co udělá. Třeba si dělá starosti s tím, jak se k takové zprávě postaví on. Rád ji zbaví starostí a její ostatní oba vy také rozptýlí, až se mu svěří.

Těmi se budou zabývat až po sňatku. Jeho dítě ponese jeho jméno. Lucas měl pocit, že ho čeká bitva, ale on ji vyhraje. Ať mají mezi sebou jakékoli nevyřešené záležitosti, budou se jimi zabývat až po svatbě. Věděl, že teď už určitě neusne, a tak držel Katherinu v náruči a čekal, až se probudí. Přemýšlel o tom, co bude muset udělat, aby se s ní mohl brzy oženit.

Nejdřív napíše bratru Artanovi. Ten také musel bojovat o svoji váhavou ženu a teď má dobré manželství. Lucas nebyl moc nadšený tím, že bude žádat Artana o radu, zejména když se bude týkat ženy, ale raději se svěří svému dvojčeti než někomu jinému Doufal, že Artan mu dá smysluplnou odpověď.

Katherina se probudila. Přemýšlela, jestli se jí zdál sen. Pomalu si uvědomovala, že se probudila s tváří přitisknutou k Lucasově hrudi, jako poprvé toho rána. Snažila se přivolat zbytek snu nebo vzpomínky. Vybavilo se jí, jak zvracela do umývadla, jako už dlouho každé ráno, a také si vzpomněla, že Lucas byl u ní. Nebyla ráda, že jí pomohl, když jí podržel vlasy a pak jí omýval ústa To byla laskavost, kterou by od něho nečekala. Potom ji starostlivě svíral v náruči, dokud neusnula. Bohužel to znamená, že Lucas je ještě v ložnici. Dobře, pomyslela si a zocelila se, aby na něho mohla pohlédnout. Je to muž a muži nerozumějí tomu, jak funguje ženské tělo. Katherina si byla jistá, že si dokáže něco vymyslet, aby svoji ranní nevolnost vysvětlila. Vzhlédla k němu a zadívala se do jeho stříbřitých očí. Úsměv, který naladila, jí zamrzl na rtech.

„Kdy děťátko přijde?“ zeptal se.

Někteří muži zřejmě potřebují málo času, aby se dopídili pravdy, pomyslela si. Věděla, že to může považovat za dobré znamení. „Nevím.“

„Katherino, doufám, že se nebudeš pokoušet přesvědčit mě, že nečekáš moje dítě.“

Měla to v úmyslu, ale teď rozhodnutí změnila.

„Ráno je ti špatně a zvracíš. Pak, bledá jako mrtvola, vlezeš zpátky do postele a spíš několik hodin jako zabitá. Teď ses probudila a vypadáš dobře. Megan ti přinesla suchý opečený chléb a slabý mošt. Nedávno jsem slyšel, že tuto podivnou snídani jedla manželka mého bratra Artana, když měla ranní nevolnosti.“

„Dobře, myslím, že čekám dítě,“ zamumlala Katherina a sáhla po suchém opečeném chlebu. V duchu se ptala sama sebe, zda ještě nějaký muž dokáže ženu takhle zpražit. Bledá jako mrtvola, řekl. „Nebyla jsem si tím jistá – až do minulého týdne. Myslela jsem si, že zvracím proto, co se přihodilo během několika posledních týdnů. To by zatočilo i se silnějším žaludkem.“

Lucas se snažil netvářit se znechuceně, když Katherina kousla do suchého chleba a zapila ho hltem moštu. „Pak by se tedy naše dítě nemělo narodit příliš brzy po uzavření manželství, aby jeho narození nepodněcovalo zvědavé otázky.“

Čekal, protože věděl, že vyjednávání nebude jednoduché.

Katherina cítila, jak jí srdce poskočilo radostí a nadšením, ale s příštím nadechnutím uspokojení pominulo. Chce dítě. Nikdy předtím nemluvil o manželství, dokonce ani před rokem, kdy se jí poprvé dvořil. Tentokrát se jí dvoří znovu, a ona si začala myslet, že směřuje k manželství. Ale nyní, když konečně promluvil o sňatku, to je jen proto, že čeká jeho dítě. Pocítila silnou chuť vyhnat ho z postele.

„Nevidím žádný důvod, proč bychom se měli brát.“

„Dítě je velmi dobrý důvod.“

Podívala se na jeho prst, který jí mířil na břicho, a s nelibostí si uvědomila, že je ještě nahá. Tiše zaklela, vstala z postele, ovinula se pokrývkou a běžela k truhlici, kde měla přehozené šaty. Pokusila se obléci a stále si přidržovala na těle pokrývku. Rozzlobená, že se jí to nedaří, pokrývku nakonec pustila, natáhla si košili a rozzlobeně se k obrátila k Lucasovi.

„Mimochodem,“ křikla, „nechci se vdávat kvůli dítěti! Je z klanu Haldanů a to je dost dobrá rodina.“

Lucas si uvědomil, že se teď s Katherinou rozumně nedomluví, a proto vstal z postele a oblékl se. „To dítě je z klanu Murrayů a může to být syn, dědic Donncoillu. Měla bys vědět, co mu odepřeš, budeš-li tak tvrdohlavá.“

„Bude také dědicem Dunlochanu,“ vyštěkla.

Lucas, jehož zloba také rostla, otevřel dveře a otočil se na ni. „Začnu plánovat naše manželství, protože se domnívám, že máš ve své hezké hlavě dost rozumu a pochopíš, že bychom se měli vzít. Není potřeba vše protahovat tvou tvrdohlavostí.“

V Katherininých očích se objevil výraz, který Lucase nabádal k ústupu. Vyšel na chodbu a zavřel dveře. Když se otočil, uviděl Williama, Patricka a Robbieho. Vrhl na ně vražedný pohled.

„Nějaké potíže?“ zeptal se William.

Lucas povzdechl. Měl vědět, že se William nenechá zastrašil pohledem. „Řekl jsem jí, že se vezmeme, jakmile to bude možné.“

„Ty jsi jí to řekli“

„Ano, ale ona se moc vstřícně netvářila.“

„Neumím si představit, proč by měla, když jsi jí řekl, že něco musí udělat.“

„Čeká moje dítě.“ Trhl sebou, protože něco prudce uhodilo do dveří za ním. Katherině se zřejmě nelíbilo, že hned prozradil jejich tajemství. „Nevidím důvod, proč čekat.“

William se zamračil. „Přesto ses mohl pokusit být trochu, hm, romantický.“

„Dvořím se Katherině už přes měsíc a myslím, že si toho vůbec nevšimla. Je jasné, že jsem neměl úspěch. Rozkazy však umím vydávat velmi dobře. A teď, jestli mě omluvíte, se půjdu umýt, napíši dopis bratrovi a pak si promluvím s knězem.“

William sledoval odcházejícího Lucase a potom se zadíval na dveře. „Sestřenko, opravdu čekáš dítě?“ Když se dveře otevřely, raději ustoupil stranou. Z pohledu, který na něho Katherina vrhla, usoudil, že by měl rychle odejít. „Myslím, že bychom si měli promluvit.“

„Ty jsi tedy statečný, Williame,“ zamumlal Patrick a otočil se k odchodu. Usmívající se Robbie se k němu přidal.

„Opravdu bychom si měli promluvit, sestřenko,“ zopakoval William.

Katherina převrátila oči v sloup, ale pokynula mu, aby vstoupil. Nechtěla tohle téma rozebírat, ale věděla, že William, který se teď považoval za hlavu rodiny Haldanů, je zřejmě připraven ujmout se role nejstaršího muže klanu. Svázala si tkanice šatů a čekala, s čím bratranec vyrukuje.

„Vím, že nemáš ráda rozkazy, ale myslím, že tento musíš poslechnout.“

„Proč? Protože chce dítě?“

„Podívej, sestřenko, musíš vědět, že tě chce. Mohl už dávno odjet domů. Určitě kolem tebe nekrouží jen proto, že jsi ho pozvala do svého lože.“

Dívala se na něho. „Copak všichni vědí o každém mém kroku?“

„Tady se nic neutají, sestřenko. A teď k věci. Můžeš říct, že toho muže nechceš? Pokud ano, budu velmi zklamaný.“ Pokrčil rameny.

Katherina se posadila na truhlici stojící u noh postele. „Ano, samozřejmě že ho chci. Chtěla jsem ho od chvíle, kdy jsem ho poprvé uviděla. Ale přála bych si, aby chtěl strávit zbytek života se mnou, a ne jen s mými dětmi. Dokonce se mě ani nezeptal, jestli ho chci. Jen mi suše oznámil, že se vezmeme.“

„No, to od něho nebylo moudré. Ale můžu se tě zeptat, jak odhalil tvůj stav?“ William si ji chvíli prohlížel. „Není na tobě nic vidět, takže nechápu, jak na to přišel.“

„No, byl tady, když jsem ráno zvracela.“ Viděla, jak se Williamovy rty roztahují do úsměvu. „Jestli se mi budeš smát, něco po tobě hodím.“

„A pak ti řekl, že byste se měli vzít?“

„Až když jsem se dopotácela do postele a několik hodin se prospala. Megan mi přinesla suchý opečený chléb se slabým moštem. Když jsem se probudila, díval se na mě a pak vyhrkl, že jsem těhotná.“

William přikývl a posadil se na kraj postele. Jemněji zatahal za vlasy. „Zjistil to, když jsi spala. Asi si dal dohromady tvoji nevolnost a tvou nezvyklou snídani. Asi tě podezíral, že mu to nechceš říct. To muže rozzlobí, děvče. Zejména, jestli mu na ženě záleží.“

„Já nevím, zda na mně Lucasovi záleží.“

„Je to zkušený bojovník, sestřenko, a přesto jsme ho museli držet, aby za tebou neběžel jako smyslů zbavený, když tě Ranald věznil. Muž se takto nechová, když mu na ženě nezáleží. Možná neví, že ho chceš, ale to neznamená, že on nechce tebe. Čekáš jeho dítě, on je dědicem Donncoillu, a jestli bude dítě chlapce pak se stane dalším dědicem. To pro muže není zanedbatelné. Udělá z tebe ctihodnou manželku.“

„On je dědicem Donncoillu, já však musím zůstat na Dunlochanu.“

„To si musíš probrat s ním, děvče. Ale já tě žádám, abys pomyslela na další věc. Jsem nemanželský syn a zodpovědně ti říkám, že to není vůbec hezké postavení. Dokonce i církev pochybuje o takových, jako jsem já. Pokud porodíš dítě jako svobodná, bude to bastard. Takže rozhodneš-li se neprovdat se za Lucase, budeš se muset naučit napravovat zlomený nos a léčit další rány, protože tvůj malý chlapec bude otloukánek.“

Když William odešel, Katherina si vzdychla. Měl pravdu. Věděla příliš dobře, jak těžký život měl on i jeho sourozenci. Z důvodů, které nikdy nepochopila, lidé s takovými dětmi zacházeli, jako by si nemanželský původ zavinily samy. Položila si ruku na břicho. Nedovolí, aby se tohle stalo jejímu dítěti.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Katherinu nepřekvapilo, že za dveřmi stojí Annie. Netvářila se moc přátelsky a to ji trochu rozzlobilo. Nepořídila si přece dítě schválně a nebyla na to sama.

„Poslal tě Robbie, že?“ Pokynula Annii, aby se posadila ke krbu, a zavřela dveře.

„Myslel si, že budeš asi unavená z toho, jak ti poroučejí muži,“ odpověděla Annie.

„Takže teď mi bude poroučet žena?“

Annie se usmála. „No, Hilda vyhrožovala, že sem přijde a natluče do tebe rozum vařečkou. Jen se ještě nerozhodla kterou.“

„Už se o tom ví i v kuchyni?“

„Myslím, že někteří lidé slyšeli, jak mluvíš s Lucasem.“

„Jak na něho křičím.“

„Ano, byl to hlasitý rozhovor.“ Annie se naklonila a sevřela Katherině ruku. „Provdej se za něho. Vždyť ho miluješ, nechceš spát sama a on bude úžasný otec.“

„A proč si mě chce vzít?“

„Na to ti neodpovím, ale proč by se tady tak dlouho zdržoval? Vždyť ty jsi na něho nebyla moc milá. Po sňatku se všechno urovná.“

„To není nejlepší řešení.“

„Máš mnohem víc, než mají ostatní ženy, zejména dědičky Většina jejich sňatků je domluvená předem a děvče si nemůže vybrat, za koho se provdá. Ty máš svobodnou volbu. Vybrala sis Lucase. Ano, možná vyslovil slovo sňatek kvůli dítěti, ale já myslím, že ke sňatku s tebou směřoval už od začátku. Jen není moc obratný ve dvoření. A když ty jsi nemluvila o lásce, asi váhal svěřit se ti s tím, co k tobě cítí.“

„Asi máš ve všem pravdu. Samozřejmě si nepřeji, aby sem přišla Hilda a začala mě tlouct vařečkou nebo pánví.“

Annie se zasmála a Katherina se přes veškeré trápení zasmála také.

Lucas seděl u stolu v pracovně a předstíral, že si prohlíží plány nových stájí. V duchu se však sám sebe znovu ptal, proč jo Katherina tak tvrdohlavá. Věděl, že všechno pokazil, ale když se probudila a podívala se na něho tak ostražitě, vztek, o němž se domníval, že ho umí ovládnout, znovu vzplanul. Teď plánoval sňatek, a ještě nevěděl, jestli s ním nevěsta bude souhlasit. Artan by se mu smál, až by se za břicho popadal.

Dveře pracovny se pomalu otevřely a Lucas se napjal. Vstoupila Katherina a jeho píchlo u srdce, protože nevypadala jako šťastná nevěsta. Přísně se napomenul, že mu bude stačit, když řekne ano. Bude ji mít zase v posteli a postupně se sblíží. Vždyť čekají potomka.

Vstal a přisunul jí židli, která stála u pracovního stolu. Když ji nabídl nápoj, jen zavrtěla hlavou a on se posadil proti ní. Cítil se rozpačitě a zlobil se za to na sebe. Katherina se na něho zpříma podívala a on se trochu uvolnil, přestože nedokázal říct proč. Vypadala rozhněvaně.

„Ty jsi dědic Donncoillu,“ začala. „Já jsem dědička Dunlochanu. Musím zůstat tady.“

„Ale to nevadí. Zatím nemám v úmyslu být pánem na Donncoillu. Můj otec je ještě zdravý a silný a členové naší rodiny mají tuhý kořínek. Navíc je v rodině spousta léčitelů, však víš. Můžeme žít tady.“

Katherina zamrkala. „Tohle bylo snadné.“

Natáhl se přes stůl a uchopil její ruku do své. „Myslím, že mnoho věcí, kterých se obáváš, se vyřeší snadno. Musíš vědět, že si tě neberu jen proto, že čekáš mé dítě. Nevyjádřil jsem se správně. Ležel jsem tam a čekal, až se probudíš, a přemýšlel jsem o tom, proč ses mi nesvěřila.“

„Jak jsem ti už řekla, poznala jsem teprve nedávno, že čekám dítě. Byla jsem si jistá, že až ti to povím, začneš mluvit o manželství – a já jsem se nechtěla vdávat jen proto, že čekám dítě.“

„Nechci se s tebou oženit jen kvůli tomu, ale nemohu čekat, dokud si všechno nevyjasníme. Kdybych otálel, dítě by se mohlo narodit jako bastard a není důvod, aby to tak bylo.“

Katherina se zhluboka nadechla, protože věděla, že teď se ponoří do nebezpečně hluboké vody, ale neměla jinou volbu. Milovala ho a čekala jeho dítě. Kdyby se za něho neprovdala, ublížila by jen sama sobě.

„Pak se tedy vezmeme.“

„Během tří dnů. Chtěl bych si promluvit s bratrem.“

„Máme tedy tři dny.“

Vstal a přistoupil k ní. „Mohu tedy políbit nevěstu?“

„Ano.“

Lucas Katherinu políbil a snažil se to udělat s veškerou něhou, kterou k ní cítil. Netušil, jestli byl úspěšný, ale oba se zadýchali Díval se na ni a užíval si vřelosti v jejích očích.

„Mohu odvést nevěstu zpět do její komnaty?“

Katherina se zasmála a vstala. „Ne, nemůžeš. Dokud nebudeš ženatý, budeš spát sám.“

„Dobře, možná opravdu nepotřebuji, aby mi bratr radil.“ Usmál se. Doufal, že budoucnost mu přinese víc takových příjemných okamžiků.

18. KAPITOLA

„Kam jel ráno Lucas?“

Katherina pohlédla na Annii, která se dívala z okna. „Nikam. Proč myslíš, že někam jel?“

„Protože právě teď projel branou na nádvoří. Nepoznávám ty dva velké muže, kteří jsou s ním. Možná jsou z jeho rodiny.“

Katherina přistoupila k Annii a zahleděla se na trojici. Muž uprostřed vypadal jako Lucas, ale bylo na něm něco odlišného. Bylo však těžké na takovou vzdálenost poznat, čím se liší. Pak muž seskočil z koně a Katherina už to věděla. Lucas přece kulhal, měl strnulou nohu, ale tento muž byl zdráv.

„To je jeho bratr Artan,“ řekla. „Přijel právě včas. Za hodinu se máme brát.“

„Bože, ti jsou si ale podobní!“ Annie pohlédla na Katherinino břicho. „Myslíš, že budeš mít dvojčata?“

„Jestli ano, tak Lucase vykastruji.“

Annie se zasmála a znovu se zadívala z okna. Katherina pozorovala Lucase, který vyšel z domu a pozdravil se s bratrem. Na okamžik se objali. Byl to důvěrný, ale velmi kratičký pozdrav. Katherina si říkala, že kdyby mrkla, promeškala by ho. Pak Artan poplácal Lucase po zádech tak silně, až se zapotácel. Lucas mu okamžitě mužné přivítání vrátil.

„Muži jsou jako děti,“ zamumlala.

„Ano,“ souhlasila Annie. „No, Lucas je určitě šťastný.“ Annie se usmála. „Nikdy mě nenapadlo, že budu moci oslovovat pani a pána jejich křestními jmény. Bude mi trvat dlouho, než si na to zvyknu.“

„Samozřejmě. Lucas teď bude pánem. Rada ho schválila.“

„Jako by se mohli opovážit neschválit ho. Robbie říká, že byli velmi chamtiví a že bude dlouho trvat, než všechno vrátí. Nechápu, jak tě mohli tak okrádat, když měli být strážci Dunlochanu.“

„Myslím, že chlácholili svoje svědomí tím, že okrádají Agnes.“

„Ale to přece nebyla pravda.“

„Ne, nebyla, a budou muset peníze vrátit, takže není potřeba dělat další opatření.“

Katherina si oblékla tmavě modré šaty, a zatímco jí Annie zavazovala tkanice, prohlížela se v zrcadle. Zjistila, že tmavomodrá zdůrazňuje oči a barvu pleti. Vlasy si nechala volně rozpustem, jen je ozdobila modrými stužkami, a třebaže se obávala, aby ne vypadala jako marnivá žena, nechala si je, protože jí slušely. Už dlouho si na sebe neoblékla něco tak pěkného. Téměř rok se oblé kala jako chlapec. Doufala, že se Lucasovi bude líbit.

„Ach má paní, jsi velmi krásná nevěsta,“ vydechla tiše Annie

„Tys byla taky krásná, Annie.“

„Myslím, že všechny nevěsty jsou krásné. Ve svatební den si oblékají své nejlepší šaty a kráčejí vstříc šťastné budoucnosti.“

Annie se začervenala a pokrčila rameny, když se na ni Katherina podívala. „Někdy se cítím provinile, že mám za muže Robbieho. Abych ho získala, musela zemřít jeho žena.“

„Agnes nemusela zemřít, Annie,“ namítla Katherina a krátce dívku objala. „Vybrala si smrt. Nabízela jsem jí život, ale ona ne mohla snést pomyšlení, že bude žít bez mužů a krásných šatů. Byl to hloupý důvod pro to, aby se někdo vrhl z okna. Nemusíš tedy cítit vinu, že máš Robbieho. Kdyby šla Agnes do kláštera, měl Robbie v úmyslu požádat o zvláštní povolení a rozvedl by se s ní. Trvalo by to však dlouho a stálo by to hodně peněz.“

„Děkuji ti. Nevěděla jsem, že se chystá ukončit manželství. Uklidnila jsi mě.“

„No, už musím jít do velké síně. Raději se setkám s Lucasovým bratrem dřív, než půjdu k oltáři. Mám pocit, že si na něho budu muset zvyknout.“

Lucas si oblékl kabátec. Měl v úmyslu vzít si i tartanový pléd, ale pak se rozhodl jinak. Nebude mít na sobě barvy svého klanu, když se bude ženit s dědičkou panství Haldanů. Artan stál vedle něho a s plédem a všemi zbraněmi vypadal každým coulem jako zeman z Vysočiny. Lucas pocítil píchnutí lítosti, když si vzpomněl, jaký život vedl v Glascreagu, ale nelitoval, že si bere Katherinu a zůstane na Dunlochanu.

„Máš tady hezký kus země,“ řekl Artan. „Třebaže ji nepotřebuješ.“

„Ano, jak jsem řekl Katherině, nepřeji si zdědit panství Donncoill ještě mnoho let.“

„Prosím Boha, ať je to tak. Ale kdyby ses musel rozhodnout, kde bys chtěl zůstat?“

„Na to je příliš brzy. Ať otec ještě žije mnoho let. Může se také stát, že Donncoill zdědí někdo z mých bratrů, ne?“

„Ne, já ne. Mám Glascreag, a ten mi stačí.“

„Myslel jsem, že bys to mohl být ty.“ Lucas si upravil kabátec.

„Na to nemysli. Přál sis oženit se s tou dívkou, ne?“

„Ano, od prvního dne, kdy jsem ji spatřil.“

„Nemůžu věřit, že jsi mne nezavolal na pomoc, když ses potřeboval pomstít.“

Lucas si vzdychl. „Musel jsem to udělat sám. Chtěl jsem dokázat sám sobě, že toho budu schopen.“ Přetřel si nohu. „Už nikdy nebudu takovým bojovníkem, jakým jsem býval, ale teď vím, že dokážu ještě obstojně bojovat, že umím vyřešit podobnou nesrovnalost, jakou jsme tu měli, a že dokážu svoji ženu ochránit.“

Artan přikývl. „Ano, tomu rozumím – a tady kráčí tvá budoucí žena. Je to hezká dívka, Lucasi. Vybral sis dobře.“

„Děkuji. Taky si to myslím. Pojď, máme ještě chvíli času. Můžeš se s ní seznámit.“

„Chápu, máš v úmyslu opustit mě, co nejdřív budeš moci, jel tě v průběhu svatebního veselí.“

„Znáš mě dobře.“

Lucas se usmál na Katherinu a představil ji Artanovi. Cítil, jal, se mu hruď dme pýchou. V jeho očích byla vždycky krásná, ale když ji teď viděl nádherně oblečenou, tajil se mu dech. Objal ji kolem ramen a políbil na tvář.

„Jen pamatuj na to, že i mně to sluší,“ řekl.

Katherina se zasmála. „Ano, to vidím.“ Prohlédla si ho. „Oblékl ses velmi hezky. Jsem oslněna.“ Nadechla se a snažila se ne začervenat, protože mu pohled sklouzl na její ňadra. „Muži pro tebe něco mají, ale chtěli, abych s tebou nejdříve promluvila, protože vědí, že jsi Murray a jednoho dne budeš pánem Donncoillu a hlavou Murrayova klanu.“

„Ach, je to něco, co ze mě udělá Haldana?“

„Ano, chtějí ti dát něco, čím tě označí za svého vůdce.“

„Budu poctěn. Ještě máme čas. Pokud mi to chtějí dát, mohou hned. Je to něco, co by si přáli, abych nosil, až se vezmeme?“

„Ano, ale nebudeš se muset převlékat.“ Katherina zamávala na Williama, Patricka, Robbieho a Donalda. Thomas kráčel hrdě po jejich boku a nesl dlouhý pléd, který nosila většina mužů z klanu Haldanů. „Lucas říká, že vaši nabídku přijme rád.“

Katherina se dívala, jak muži přehazují pléd Haldanova klanu přes Lucasova silná ramena a pečlivě ho aranžují. William ho pak spojil sponou ze stříbra, zdobenou granátem, na níž byl znak klanu. Věděla, že Lucas je Murray a že jím vždycky bud*, ale bylo zřejmé, že je dojatý rituálem, kterým ho přijali do klanu Haldanů. Nemohli najít jasnější způsob, jak mu říci, že ho považují za svého vůdce. Musela se kousnout do rtu, aby se nerozplakala.

Když muži odešli, Lucas objal Katherinu kolem ramen a přitiskl ji k sobě. „Byl jsem zvědav, jestli mě přijmou, protože to je tvoje panství a tvoje sídlo. Jsem rád, že to udělali.“

„Vždycky jim bylo jasné, že se jejich vůdcem stane muž, za něhož se provdám. Proto musela mého muže schválit Rada. A bez tebe bychom Dunlochan zpátky nezískali,“ řekla.

„Ano, myslím, že ano. Ty a tvoji muži jste bojovali proti Agnes a ty jsi napomohla tomu, aby ji Rada zbavila úplné moci. Já jsem svým návratem způsobil jen to, že se věci trochu zvrtly. Nepřátelé si mysleli, že jsem mrtvý. Proto jednali překotně. Jak jsem řekl: zahnat je zády ke zdi a přitlačit je k ní. Vy jste je už měli u zdi. Já jsem jen pomohl přitlačit.“

„Dokonalé, že?“ řekl Artan.

„Ano, je to obdivuhodné,“ souhlasila Katherina a rozesmála se, když se Artan usmál.

„Už je čas,“ řekla Annie, přistoupila ke Katherině a chytila ji za ruku.

Katherina pocítila první píchnutí nejistoty. Milovala Lucase, chtěla se za něho provdat, chtěla, aby dítě, které čekala, mělo jméno svého otce. Ale stále si nebyla jistá, jestli je důvěra v něho obnovena. Když poklekla vedle Lucase před knězem, modlila se, aby ji hlas srdce neuvedl do nebezpečí. Lucas to nevěděl, ale mohl jí ublížit víc než Ranald nebo Agnes.

Katherině se zdálo, že Lucas je během oslavy stále unavenější. Všimla si, že bratr si s ním záměrně neustále připíjí, aby ho rozveselil. Bylo jí trochu trapně, protože věděla, že Artan to dělá schválně, aby s ní Lucas nemohl odejít do svatební komnaty, jak si to moc přál. Artan shledával, že takto mučit Lucase je zábavné, V Artanovi byl ďábel a Katherině se stále více líbil.

Byla unavená a chtěla být s manželem konečně sama. Pochybovala, že si budou něco vyjasňovat, a neměla na to ani náladu Rozhovor, který je čeká, musí pečlivě promyslet. Dnes večer chce jen jeho vášeň. Po krátkém milování před třemi dny myslela každou minutu na to, jak dobře se cítí v jeho pažích a jak ráda se probouzí vedle jeho teplého těla. Pak si vzpomněla na ranní nevolnost, ale utěšovala se, že to brzy přejde.

Nejvíc si přála, aby už mohla odejít do společné ložnice. Chtě la se milovat ve velké posteli s mužem, kterého ode dneška může nazývat svým manželem. Navzdory skutečnosti, že byli milenci a že teď nosí jeho dítě, věděla, že nebude mít pocit z řádně uzavřeného manželství, dokud nebude… naplněno.

Náhle William odtáhl Artana do kouta a Lucas toho rychle využil. Chytil Katherinu za ruku a proběhl s ní velkou síní za smíchu, veselí a nemístných poznámek. Artan hlubokým hlasem všem objasňoval, že ví, jak chytře byl obelstěn. Katherina se jen zasmála, protože shledávala Lucasovu nedočkavost vzrušující Bylo nemožné necítit vzrušení, když tak hezký muž s ní chtěl být sám. Líbilo se jí, že po ní touží, takže se ani nestyděla při po známkách, které je dostihly u dveří velké síně.

Vešli do ložnice a rozhlédli se. Všude byly květiny. Postel byla posetá okvětními lístky růží. V rohu na stolku stál džbán s vínem, podnos s malými koláčky, chlebem a sýrem. Katherina se podiva la na Lucase a zvedla jedno obočí.

„To jsem nebyl já,“ řekl. „Myslím, že jsem to měl udělat, že? Ale nejsem v těchhle věcech zběhlý.“

Chytila ho oběma pažemi kolem krku a něžně ho políbila na tvář. „A proč bys měl?“

„Bezpochyby by to měl muž udělat pro svoji ženu. Pro ženu, která mu dá děti.“

Bylo to krásně řečeno a Katherina cítila, že její naděje do budoucnosti stoupají. Možná jí pokaždé nebude rozumět a nebude jí šeptat sladké verše a vytoužená dvě sladká slůvka, ale je to muž, který si jí bude vážit. Katherina strávila většinu života s otcem, který si nevážil žen, proto věděla, jak je to důležité. Roztouženě Lucase políbila. Když jí začal rychle rozvazovat tkanice šatů a ona odhodila jeho pléd, věděla, že dnes večer to nebude něžné milování.

Lucas zamumlal omluvu a strhl z ní šaty. Díval se na ni celý den a viděl, jak je krásná. Probudila v něm horečnou touhu. Věděl, že Artan to odhadl a snažil se ho mučit tím, že tento okamžik oddaloval. Povedlo se mu, co zamýšlel. Lucas měl pocit, že když nebude mít Katherinu co nejdřív, zemře touhou. Byla to šílená myšlenka, ale potřeba, kterou v této chvíli cítil, byla určitým šílenstvím.

Katherina se zapotácela, jak se pokoušela stáhnou Lucasovi kalhoty, a vzápětí oba spadli na zem. Smála se, ještě když vstoupil hluboko do jejího těla. Smích se však rychle změnil ve výkřiky rozkoše, protože Lucas ji přivedl rychlým tempem k vyvrcholení. K jeho útesu dospěli společně a jejich výkřiky byly to jediné, co vnímala.

„Nemůžu uvěřit, že jsem se se svojí manželkou poprvé miloval na zemi,“ zaúpěl Lucas, když se vzpamatoval.

„Já nemůžu uvěřit, že jsem upadla,“ řekla Katherina. „Je to Artanova vina. Viděla jsem, že tě nechce pustit.“

„Ano, za to mi zaplatí později. A jsem si jistý, že Williamovi můžu děkovat za vysvobození.“ Podíval se na ni, protože zamručela. „Copak? Bolí tě něco?“ zeptal se a pomohl jí na nohy.

„Ne, jen jsem myslela na to, že všichni vědí, co děláme.“

„Právě jsme se vzali,“ prohlásil a odnesl ji do postele. „Mohli to očekávat. Ale zcela jistě ti dole netuší, že jsme to nedělali v posteli.“

Katherina se zasmála, protože ji hodil na postel a zalehl. Na jednou ji napadlo, že Lucas si dělal starosti s tím, zda kvůli strnulé noze nebude špatným milencem. Přejela mu prstem po palci a ptala se sama sebe, jestli mu má říci, že jeho starosti byly zbytečné. Byla jen vděčná, že díky zraněné noze jí zůstal věrný. Rozhodla se, že raději s ujištěním počká. Možná přijde čas, kdy budí Lucas potřebovat, aby mu to řekla. Právě teď, po divokém milování, ho nechtěla rozrušovat.

„Budu ti dobrým manželem,“ mumlal a pomaluji líbal na prsou, připraven si ji teď užít.

„Myslím, že budeš, Lucasi. Ale já doufám, že ve mně najdeš ženu, jakou potřebuješ.“

„Tou jsi. Nejenže mě vzrušuješ tak, že se na tebe nedočkavě vrhám, ale i ty se tak vrháš na mě. Který muž by si mohl přál víc?“

„Myslím, že to je poklona,“ řekla s úsměvem, když se nad zvedl.

„Ta nejlepší, kterou může muž ženě poskytnout.“ Olízl jí ztuhlé bradavky. „Jsi tak sladká. Nikdy se tě nenasytím.“

„Ty taky nejsi špatný,“ zamumlala a pomalu mu přejala rukama po svalnatých hýždích.

Lucas brzy ztratil schopnost hovořit. Líbal její hezké tělo a po stupoval níž a níž. Vůně a chuť její kůže ho zbavovala smyslu Když cítil, jak ho hladí měkkýma rukama, toužil čím dál víc po každém jejím dotyku. Říkal si, že není možné, aby po ní někdy přestal toužit. Žár její vášně a jeho obrovská touha po ní se občas nasytí, ale on ji bude chtít stále.

Tiché steny, které Katherina vydávala, když ji líbal na chloupky mezi nohama, představovaly největší uznání, jehož se mu mohlo dostat. Sotva dosáhl cíle, začal ji milovat ústy, dokud nevykřikla jeho jméno. Pomalu postupoval nahoru a přitom jí tělo poséval polibky. Pak uchopil do úst vztyčenou bradavku a spojil jejich těla. Na chvíli spočinul čelem na její horké kůži a užíval si příjemného objetí jejích stehen.

„Ach Lucasi, chci, aby ses hýbal,“ zašeptala Katherina.

„Já vím, ale jsem s tebou jako šílený, třebaže se snažím nechovat se jako roztoužené zvíře.“

Katherina nemohla uvěřit, že je jí do smíchu. Objala ho pevně nohama a pomalu se k němu přitiskla. To bylo povzbuzení, které potřeboval. Pohroužil se do ní s veškerou prudkostí, po níž toužila. Vyvrcholení ji přepadlo tak rychle a s takovou silou, že začala Lucasovi patami bušit do zad. Celá se chvěla, až se k ní naposledy přitiskl a zaplnil ji semenem.

„Málem jsi mě zabil,“ vydechla. Skoro nemohla pohnout rukou, ale když se odsunul, zamumlala něco na protest.

„Doufám, že mě během příštích několika dní nikdo neuvidí nahého, protože nevím, jak bych vysvětlil modřiny na zádech.“ Štípla ho a on se zasmál.

Lehl si na záda a objal ji. Miloval, když se k němu přitulila a její teplé tělo bylo těsně u jeho. Takto ji chce držet každou noc až do konce života. Překvapilo ho, že pouhá myšlenka na to v něm vyvolala vlnu spokojenosti. Bylo ještě hodně věcí, které mezi sebou budou muset urovnat, ale věděl, že to zvládnou a nakonec se všechno změní k lepšímu. Je jeho druhou půlkou, ale zatím to neví.

Sklouzl jí rukou na břicho. Věděl, že je příliš brzy na to, aby cítil dítě, které stvořili, ale chtěl cítit místo, kde přebývá. „Chceš chlapce, nebo děvče?“ zeptal se jí.

„Myslím, že všichni muži chtějí syna,“ pronesla Katherina ospale.

„To ano, ale Murrayové mají v rodině mnoho synů. Nepotřebujeme dalšího, abychom měli dědice. Takže to klidně může být holčička. Malá víla se světlými vlásky a velkýma modrýma očima.“

„Já chci hlavně zdravé dítě.“

„To já taky.“ Políbil ji na čelo. „Tiše, lásko. Potřebuješ být v klidu, abys měla zdravé dítě.“

Nazval mě láskou, pomyslela si Katherina a zavřela oči. Bylo by nádherné, kdyby opravdu byla jeho láskou. Říkala si, že je šťastná. Má dobrého muže, který se postará o ni a o dítě, a když se jí dotkne, úplně hoří. Jak říkala Annie, jen málo žen má to štěstí. Musí se naučit nebýt nenasytná. Musí přijmout, co má, a považovat to za požehnání.

Vždycky je možnost, že jeho láska k ní poroste, budou-li spolu budovat rodinu. Ze všech sil se vynasnaží udělat ho šťastným a tím ho k sobě připoutá. Zdá se, že Lucas věří ve svátost manželskou. Když vyřkl manželský slib, měl v hlase pravdivost a víru To taky není maličkost. Mnoho mužů se domnívá, že mohou mít kteroukoli ženu, po níž zatouží, a že kromě manželky si mohou vydržovat i milenku.

Ospale ho hladila po hrudi a myslela na to, že ode dneška může spávat s hlavou na jeho hrudi každou noc. Je její manžel a navzdory všemu, co ji trápilo, a navzdory tomu, že neměla všechno, co chtěla mít, je šťastná. Jinak by to nezískala.

Lucas se usmál a položil si ruku na její. Přestala ho hladit a za chvíli už byla její ruka vláčná a bezvládná. Bude muset dát na vědomí rodině, že se oženil. Všichni se budou chtít s Katherinou setkat, ale on se bude muset zatím nějak vymluvit, aniž vzbudí mnoho zvědavosti nebo raní něčí city. Nechtěl ji představovat rodině, dokud si nebude jist, že má její srdce, a co je ještě důležitější-její důvěru. V rodině byla spousta lidí, kteří by vycítili, že v je jich manželství není všechno v pořádku.

Zavřel oči a usmál se. Už je jeho ženou. Už mu nevyklouzne, jak se obával. Teď byli manželi podle církve i práva a on bude mil čas na to, aby napravil, co pokazil, a získal její srdce. Zatím stačí, co má.

19. KAPITOLA

„Ženy jsou nepochopitelné bytosti.“

Lucas hleděl na Artana. Po večeři oba vyklouzli z velké síně a ukryli se do pracovny. Seděli u krbu, popíjeli víno a asi hodinu mlčeli. Lucas si nebyl jistý, zda má na Artanova slova reagovat.

„Tuhle velkou pravdu jsi objevil po roce manželství?“ zeptal se nakonec.

„Kdybych nebyl tak spokojený, jak jsem, asi bych tě srazil k zemi.“

„Opravdu?“

„Chceš znát můj názor na to, jak napravit věci mezi tebou a tvou ženou, nebo ne?“

„Proč myslíš, že musíme něco napravovat?“ Lucasovi se nelíbila myšlenka, že mezi ním a Katherinou to skřípe tak, že si toho všiml dokonce Artan.

Artan se na něho podíval znechuceně. „Možná proto, že sedíš tady se mnou, místo abys byl nahoře se svojí manželkou? Nebo proto, že jste na sebe u jídla skoro nepromluvili, a taky proto, že se na ni podíváš jen tehdy, až ses ujistil, že se na tebe nedívá, a ona se chová stejně. Mám pokračovat?“

„Ty jsi asi nikdy neměl těžkosti ve vztahu se svojí ženou. Mezi vámi bylo všechno jasné od chvíle, kdy jste se potkali.“

„Mohlo být, kdybych ji neunesl ze svatební hostiny a kdyby neměla svoji hezkou hlavu naplněnou zvláštními představami o tom, jaká by měla být dokonalá manželka.“ Artan pokrčil rameny. „Myslím, že se jí se mnou nežije lehce.“

„Já si to o sobě také myslím.“ Lucas se ušklíbl. „Určitě jsem ničemu nepomohl, když jsem ji obvinil, že mě chtěla zabít.“

Artan zvedl tmavé obočí. „Tahle slabá dívka?“

„Ne sama. Myslel jsem, že přesvědčila Ranalda, aby to pro ni udělal. Dokonce jsem ji i krátce podezíral z toho, že byli s Ranaldem milenci, nebo chtěli být. Než jsem zjistil pravdu, trápil jsem ji nějakou dobu svým obviněním a podezřením. Nenalezl jsem pravdu ve svém srdci a mysli. Musel jsem ji vyslechnout od ostatních. Když na to teď myslím, říkám si, že jsem asi byl posedlý šílenstvím. Vím jistě, že už mi nikdy nebude věřit.“

„Samozřejmě, že bude. Už ti možná věří. Je tady s tebou, provdala se za tebe, ne? Taky čeká tvoje dítě. Jen musíš najít správná slova.“

„A jaká?“

„To nemám tušení.“

„Musíš mít nějaký nápad. Mohl jsi podobnou věc taky řešit se svojí ženou.“

„Nikdy jsem ji neobvinil z toho, že by se mě pokusila zabít. Můžu ti jen poradit, co bys říkat neměl. Neříkej jí, že je hloupá.“

Lucas převrátil oči v sloup. „Nepotřebuji tvůj ostrovtip, abys mi radil, co jí říkat nemám. Žádné dívce by se nelíbilo, kdyby jí někdo tvrdil, že je hloupá, zejména trápí-li se kvůli tobě.“ Zadíval se na Artana a viděl, že se náhle ošil. „Co je?“

Artan se ušklíbl a zhluboka se napil vína, pak si odkašlal a řekl: „Musíš jí říci, co k ní cítíš.“

„Nejsem si jistý, že mi to uvěří. Jediné, čemu věří, je, že po ní toužím, ale nevím, jestli věří tomu, že to bude nadlouho.“

„Musíš jí říci, že ji miluješ, a přesvědčit ji, že je to pravda. Nemůžeš se domnívat, že na to přijde sama. Nechápu to, ale ženy to potřebují slyšet hlasitě a opakovaně.“

Lucas se náhle zasmál. „A tobě se nelíbí, když ti tvoje žena říká, že tě miluje?“

„Samozřejmě že ano, ty hlupáku. Ale ženy rády mluví o svých citech. Pro muže to není tak snadné. Odměna za taková slova je však velmi příjemná. Můžeš se pokusit vysvětlit jí, jak jsi přišel na to, že je vinna tím, z čeho jsi ji obvinil, a proč jsi jí nevěřil, když ti říkala pravdu.“

Lucas přikývl a upil vína. Určitě by se mu líbilo, kdyby od Katheriny slyšel, že ho miluje. Cítil téměř s jistotou, že mu to chtěla říci té noci u jezera, kdy se všechno pokazilo. Ale vlastně mu to neřekla nikdy. Dala mu však svou nevinnost a to by žena jako Katherina neudělala, kdyby k němu nechovala hluboké city. Bohužel si velmi snadno vzpomněl, jak rychle se po jeho obviňujících slovech radost v jejích očích změnila v bolest. Věděl, že ji krutě zasáhl, a rána ji pravděpodobně ještě bolela. Nebyl si jistý, zda dokáže vysvětlit své chování, protože je ani sám plně nechápal.

„Zítra odjíždím,“ prohlásil Artan.

„Tak krátká návštěva? Byl jsi tady jen dva dny.“

„Myslím, že se ženou potřebujete být sami, aspoň tak sami, jak můžete být v sídle plném lidí. Opravdu není třeba, abych tady dohlížel. Urovnej si to v hlavě dřív, než u tebe příliš zesílí špatné pocity. To není nikdy dobré. Později přijedu na delší dobu a vezmu s sebou ženu a děti. Anebo nás můžete navštívit vy. Angus bude určitě rád. Aspoň bude mít někoho dalšího, s kým se bude moci hádat. To mu udělá radost.“

Lucas se zasmál a přikývl. „Ano, myslím, že s Angusem se rád pohádám, a určitě chci vidět vaše děti. Můžu tě před cestou ještě porazit v šachu?“

„Je ještě příliš brzy na to, abys šel za svojí ženou, že?“

„Než zjistím, co jí mám říci a jak, bude lépe, když spolu nebudeme trávit moc času. Nemám rád to tiché napětí, kdy nevyřčená slova člověka dusí. Přinesu šachovnici.“

Katherina vstoupila do solária a usmála se na Annii, která seděla na pohovce pod oknem a něco zašívala. Vypadala velmi spokojeně. Katherina byla ráda, že se Annie s Robbiem rozhodli zůstat a nepřijali její nabídku, aby bydleli v loveckém zámečku Robbie se výborně vyznal v účetních knihách, což bylo pro ni velkým a příjemným překvapením. Lucas byl víc než rád, že mohl Robbiemu tento úkol svěřit.

„Kde je sir Lucas?“ zeptala se Annie, když se Katherina posadila vedle ní.

Katherina si všimla, jak se na ni Megan se zájmem podívala, a začervenala se, třebaže se ptala sama sebe, proč by ji měla otázka zneklidnit. „Je v pracovně se svým bratrem.“

„Ach má paní, je krásné vidět je spolu,“ řekla Megan. „Dva tak hezcí muži! A ta podoba!“

„Ano, jsou si hodně podobní,“ souhlasila Katherina. „Nechápu, jak to, že je tak snadno rozeznám, ale Lucase poznám hned.“

„Samozřejmě, má jizvu.“

Katherina se zasmála. „Ano, já vím. Ale někdy ji není vidět, třeba když se otočí. A někdy mají oba ruku na pravé tváři. Ne chtějí to přiznat, myslím si však, že mě zkoušejí, jestli je od sebe rozeznám. Nevadí mi to. Vím, že i kdyby byli naprosto stejní, rozeznala bych je.“

„To je dobře,“ pokývla hlavou Megan.

Katherina se zasmála, třebaže jí do smíchu nebylo. Byla v de mě plném příbuzenstva a věrných sluhů, kde byl i její manžel jenže stále se cítila bolestně sama. Samozřejmě to byl nesmysl, ale nemohla se pocitu osamělosti zbavit. Pochybovala, že je přecitlivělá a náladová jen kvůli těhotenství. Zřejmě potřebuje od manžela víc, než jí dal. Než to dostane, bude se dál cítit, jako by jí chyběla část těla.

„Zdáš se mi ztrápená a smutná na ženu, která má tak dobrého, silného a hezkého manžela,“ zamumlala Annie.

„Manžela, který si myslí, že jsem schopná zabít ho kvůli žárlivosti.“ Katherina sebou trhla, protože uviděla, jak se na ni obě ženy zamračily.

„Vy jste si to ještě stále nevyjasnili?“ zeptala se Annie a zavrtěla hlavou. „Přece to nemůžeš pořád odkládat.“

„Proč ne?“

„Protože vás to oba trápí. To není dobré. Vždyť se ti omluvil, ne?“

„Krátce.“

„Muž by nespal se ženou, o níž by si myslel, že ho chtěla zabít.“

„Jistě,“ souhlasila Megan. „Byl by vůči ní chladný a sir Lucas k tobě chladný není.“

„No, to ne, ale vášeň nemá moc společného s láskou nebo s úctou k ženě,“ namítla Katherina.

„Jak si můžeš myslet, že k tobě nechová úctu? Kdyby to tak bylo, neoženil by se s tebou, ať dítě čekáš, nebo ne. Pokud muž ženu nectí, nestará se, jestli bude navždy poznamenaná tím, že porodí bastarda. Prostě jen řekne: děkuji za potěšení, děvče, a odejde. Ten lepší jí pomůže s výchovou dítěte. Buď ho vezme do své péče, nebo jí občas pošle nějaké peníze – a to je všechno.“

Na tom bylo hodně pravdy, ale Katherina věděla, že to není pravda celá. „Jsem dcera vůdce klanu. Proto možná Lucas cítil, že by se se mnou měl oženit.“

Annie odložila ruční práci a podívala se na Katherinu. „Problém není v něm, ale v tobě. Ty mu nemůžeš odpustit, že ti ublížil, protože si o tobě myslel, že jsi chladná a ze žárlivosti bys ho nechala zabít.“

Katherina sebou trhla, protože Annie měla pravdu. „To není jednoduché prominout nebo zapomenout.“

„Ne, to si nemyslím, ale ty to musíš udělat. On teď zná pravdu a ty o tom nepochybuješ.“

„Ano, i když on tu pravdu nenašel ve svém srdci a mysli.“

„To vím a je to velmi smutné, ale nemělo by tě to od něho odhánět. On se stydí za to, co si o tobě myslel. To není těžké poznat. Proč to nevidíš?“

„Vždyť já to vidím. A jedna nelaskavá část mé osoby je ráda, že trpí.“

Annie se zasmála. „To nevadí, já bych cítila totéž.“

„Já taky,“ přidala se Megan.

„Nemůžeš ovšem dopustit,“ pokračovala Annie, „aby pokoření a neústupnost zničily tvé manželství dřív, než začalo. Musíš na urážku zapomenout, má paní. Máš za muže dobrého člověka a dítě je na cestě. Pokud se ho budeš v některých situacích stranit, brzy to budeš dělat ve všem a pak už bude po manželství veta. Opravdu toužíš po takovém konci?“

„Ne, netoužím, Annie, ale když si o tom se mnou nepromluví, nevím, jak se dá situace napravit. Nemohu si pomoci, bojím se, zemi nevěří a že tento nedostatek důvěry způsobí rozklad. Myslím, že pokud pochopím jeho dřívější smýšlení, asi to pomůže. Možná mi měl říct, jak moc domněnkám věřil a jestli musel bojovat, aby jim uvěřil. To by asi pomohlo vyléčit moje rány. Nevím přesně, co mu mám říci, ale on musí začít. Jak už jsem jednou řekla, musí se pokusit, abych pochopila, co se mu odehrávalo v hlavě.“

„Ano, to musí,“ souhlasila Megan a pokrčila rameny, když se na ni Annie zamračila. „Mám hodně bratrů. Možná nemáme všichni stejnou matku, jsme si však blízcí. Muži leckdy něčemu věří prostě jen proto, že si nechtějí připustit, že se zmýlili. Slyšela jsem některé z mých bratrů, když vysvětlovali, jak došli k určitému závěru. Jejich pokrouceným úvahám jsem vůbec nerozuměla. A pokud se do zmatků přimíchají city, může to být ještě horší.“

„Myslíš, že Lucas mohl sám sebe přesvědčit o tom, že jsem to udělala, protože jeho cit ke mně byl silný?“ zeptala se Katherina, trochu uklidněná tou myšlenkou, přestože ji stále nechápala.

„Myslím, že někteří muži, když jim ublížíš, jsou téměř k neutišení. Nemají to rádi. Jako by se báli, aby znovu nepocítili bolest. A pokud to znamená, že se musejí držet nějaké myšlenky, i když nedává smysl, dělají to.“

„Můj bratr Garrett si byl jistý, že ho žena zradila, a nic ho nemohlo přesvědčit o opaku. Něco zjistil a zcela špatně si to vyložil. Ale trvalo velmi dlouho, než jsme ho přiměli, aby pochopil, že se mýlil. Tolik ho bolelo pomyšlení, že jeho žena byla s jiným mužem, že nechtěl svůj omyl připustit. Možná takto uvažuje i tvůj muž. Pokud ano, přinejmenším měl tolik zdravého rozumu, že přiznal omyl aspoň tehdy, když uslyšel pravdu přímo z úst těch, kteří se zločinu dopustili.“

Katherina Meganina slova chvíli zvažovala. Snažila se vybavit si, čemu by ona mohla nerozumně uvěřit, a snadno našla příklad. Nebylo by těžké uvěřit tomu, že ji Lucas zradil s jinou ženou. Nemohla říci, jestli by mu věřila, kdyby to popíral, přestože netušila, proč by měla mít nedůvěru v jeho věrnost. Zřejmě by nevěřila, že silný a hezký muž může patřit jen a jen jí.

Skryla zívnutí a rozhodla se, že ukončí rozhovor o svých potížích. Byly stále stejné, už týdny. Probírala je s Annií, už když se s nimi setkala poprvé. Byl nejvyšší čas zbourat velkou zeď, která se tyčila mezi ní a Lucasem. Příští rozhovor by měla vést s Lucasem samotným – a nesmí před ním couvnout.

Popřála Annii a Megan dobrou noc a odebrala se do ložnice, kterou teď sdílela s Lucasem. Vstoupila a zadržela dech. Těšilo ji, že už tady nenalézá ani známku po Agnes. Mohlo se zdát bláznivé, když požadovala, aby služebné pokoj vydrhly a vyměnily nábytek, ale byla ráda, že od požadavku neustoupila. Věděla, že by pro ni bylo obtížné v tomto pokoji odpočívat, kdyby jí jeho zařízení připomínalo ženu, která pomáhala zabít její rodiče a další nevinné lidi, kteří s ní kdysi žili. Když se teď rozhlédla, viděla jen věci, které patřily jí nebo Lucasovi, a malé poklady, jež jí připomínaly rodiče.

Katherina si svlékla šaty, umyla se a oblékla si noční košili. Posadila se na židli před krbem a začala si rozčesávat vlasy. Lucas přijde brzy. Vždycky vytušila, kdy přijde do ložnice a bude se připravovat ke spánku.

Představovala si, že by ho chtěla pozdravit hned u dveří s požadavkem, aby si popovídali o velké zdi, která se mezi nimi tyčí, ale věděla, že musí počkat. Když nic jiného, bude muset aspoň promyslet vhodná slova a také sebrat veškerou odvahu, aby neustoupila při prvním náznaku Lucasovy váhavosti. Nebo při pokusu svést ji, pomyslela si s mírným úsměvem. V tom se Lucas vyznal a ona jeho svádění vítala příliš nadšeně, než aby je dokázala zastavit.

„Nad čím se usmíváš?“ zeptal se Lucas na prahu do ložnice. Protože Katherina vykřikla překvapením, usmál se. „Neslyšela jsi mě?“

„Málokdy tě slyším, když se blížíš,“ odpověděla a poplácala se po hrudi, jako by gesto mohlo zpomalit rychlé bušení srdce. „Nevěděla jsem, že tak velký muž se dokáže tak tiše pohybovat.“ Zamračila se. „A s Artanem je to stejné, že?“

„Ano. Jako kluci jsme se v tom hodně cvičili.“ Posadil se na postel a začal si vyzouvat boty. „Artan ráno odjíždí.“

„Tak brzy?“

„Ano. Má hodně dobrých důvodů, ale já myslím, že se mu stýská po manželce a dětech. Stěžoval si na studenou a prázdnou postel.“

Katherina se zasmála, ale zároveň pocítila závist a smutek.

Artan byl velký, drsný muž, který hovořil nevybíravým jazykem a užíval si drsnou zábavu s každým, kdo byl ochoten se k němu připojit. Ale když promluvil o své ženě a dětech, člověk věděl, že je miluje a jsou světlem jeho života. Chtěla to mít také tak.

„Musím ráno vstát a rozloučit se s ním, protože mám pár dárků pro jeho ženu a děti.“

„To ho potěší.“

Lucas Katherinu pozoroval, když dokončila kartáčování vlasů, přešla k posteli a lehla si pod pokrývku. Zhasil většinu svíček, shodil ze sebe šaty a vklouzl vedle ní. Než ji uchopil do náruče, vzpomněl si na Artana a hned věděl, co myslel, když mluvil o studené a opuštěné posteli. Už nikdy nechtěl spát bez Katheriny.

20. KAPITOLA

Katherina podala Artanovi dárky, které chtěla poslat jeho ženě a dětem. Ačkoli věděla, že odjíždí v pravý čas, bylo jí to líto. Byl to muž trochu neurvalý, rychlý v souboji a drsných mravů, ale měla ho ráda. Ráda by se seznámila se ženou, s níž se oženil.

„Děkuji za všechno, děvče.“ Sklonil se, aby ji políbil na tvář, a tiše řekl: „Nenechávej toho hlupáka příliš dlouho tančit na rozžhavených kamenech. Mýlil se a ví to.“

„Nic takového mi neřekl,“ řekla stejně tichým hlasem.

„Existuje mnoho věcí, které muži neříkají lehce, děvče. Jsem hlupák je jedna z nich.“ Mrkl na ni, pak se otočil a poplácal Lucase po zádech.

Lucas se zakymácel, narovnal se a pohlédl na Artana. „Co jste si to šeptali?“

„My jsme si nešeptali,“ odpověděl Artan a vložil si Katherininy dárky do sedlového vaku. „Jen jsem mluvil tiše, protože jsem měl ústa blízko jejího ucha. Obával jsem se, že by můj silný mužný hlas mohl těm malým hezkým ouškům ublížit. To je všechno.“

Katherina se zasmála, poslala usmívajícímu se Artanovi poli bek a odběhla do domu. Artan byl určitě trochu zvláštní, ale byl to příjemný kamarád. Věděla, že jeho rodina jí bude blízká. Tato myšlenka stačila, aby jí dodala odvahu probrat s Lucasem co nejdřív bolestnou záležitost. Jen se modlila, aby na výsledcích rozmluvy mohli založit svoji spolehlivou rodinu.

„Je to hodná dívka, Lucasi,“ řekl Artan, jakmile nasedl na koně a vzdálil se od dvou mužů, kteří ho doprovázeli. „Vyřešte, co stojí mezi vámi.“

„Udělám to, ale nebude to jednoduché,“ přikývl Lucas.

„Rozhovory se ženami nejsou nikdy jednoduché. Myslel jsem na to trochu víc, když jsem ležel v té chladné a prázdné posteli.“ Artan si nevšímal Lucasova úšklebku. „Jednu věc jsem pochopil. Nepotřebuješ hezká slova. Musíš jen promluvit od srdce, ať je to jakkoli těžké. A jestli to děvče o tebe opravdu stojí – a já věřím, že ano –, nebude záležet na tom, že budeš chvíli mluvit jako idiot, i když si myslím, že jím jsi.“

Lucas se zasmál. „Zní to jako rada, kterou nám kdysi dala naše matka.“

„Asi ano. Měj se dobře, bratře.“

„Šťastnou cestu, Artane.“

Lucas se díval za Artanem, dokud mu nezmizel z dohledu, a pak vešel do domu. Měl před sebou hodně práce, ale chtěl ji udělat co nejrychleji. Byli si s Artanem hodně podobní, a jestliže byl jeho bratr úspěšný a uzavřel pevné a láskyplné manželství navzdory všem chybám, kterých se dopustil na začátku, Lucas dokáže totéž. Bude to asi těžké, možná i bolestivé, ale nemůže čekat déle na rozhovor o tom, zda se Katherina účastnila nebo neúčastnila napadení, při němž přišel málem o život. Byl rozhodnutý, že až dnes večer půjde spát, bude celá záležitost patřit minulosti.

Katherina si nervózně oprašovala sukni. Věděla, že Robbie odešel z pracovny a že Lucas zůstal sám. Trvalo téměř celý den, než ho zastihla samotného. Stále se někdo pohyboval v jeho blízkosti, hovořil s ním o práci, kterou je nutno udělat, radil se s ním a naslouchal jeho názorům. Na chvíli zvažovala, že počká, až se večer sejdou v ložnici, ale pak myšlenku zavrhla. Když jsou spolu v posteli, vždycky na všechno zapomene.

Otevřela dveře, vstoupila do místnosti a pak za sebou rozhodně zavřela. Jakmile Lucas vzhlédl od papírů, které pročítal, a usmál se na ni, málem se otočila a vyběhla ven. Odvaha mi nevydržela příliš dlouho, pomyslela si znechuceně. Přesto se napřímila a přistoupila k židli, která stála proti pracovnímu stolu, a posadila se.

Lucas s obtížemi udržel uvítací úsměv, protože si všiml zvláštního pohledu Katherininých modrých očí. Byly znepokojivě vážné. Snažil se vzpomenout si na nějaký svůj nový prohřešek, ale nic si nevybavil.

„Něco se děje, lásko?“ zeptal se tiše.

Katherina se zhluboka nadechla a přikývla. „Bojím se, že ano, Lucasi. Něco se děje mezi námi.“

Lucas měl na chvíli srdce až v krku. Měl silný pocit, že Katherina má v úmyslu hovořit o věcech, které on chtěl probírat později, a najednou cítil, že není připraven. Všechno, co si tak pečlivě naplánoval, že řekne, mu vypadlo z hlavy.

„A co by to mělo být?“ Pohlédl na dveře a rychle přemýšlel, jestli má nějakou povinnost, na niž by se mohl vymluvit a odejít. Když její dlaň dopadla tvrdě na stůl, vyskočil.

„Ani vteřinu nemysli na to, že bys mi utekl. Týdny jsem sbírala odvahu k tomuto rozhovoru a mám v úmyslu ho uskutečnit.“

„To zní zlověstně, Katherino. Musí to být něco velmi vážného, když jsi tak dlouho sbírala odvahu, aby sis se mnou o tom promluvila.“

„Je to vážné, Lucasi. Týká se to našeho manželství a naší budoucnosti. Nemusíš se tvářit tak vyděšeně. Konec konců, snažím se tím věci napravit a zajistit naši společnou budoucnost, ne ji ukončit.“

„Týká se to mého obvinění, že?“ řekl a prohrábl si rukou vlasy.

„Ano. Mezi námi stojí vysoká zeď kvůli tomu, co se stalo na břehu jezera, a ta zeď se nedrolí. Ne, myslím, že spíš sílí, je stále pevnější a je čím dál těžší ji rozbít.“

„Opravdu věříš tomu, že je mezi námi zeď?“

„Ano, věřím, a částečně je to moje vina. Ty jsi mi ublížil, Lucasi. Někdy se dokonce ptám, jestli je důležitější to, že jsi mi ublížil, nebo to, kdy jsi mi ublížil. Viděla jsem, že žiješ, a byla jsem plna radosti. Nejvíc ze všeho jsem toužila rozběhnout se k tobě a obejmout tě, dotknout se tě, abych se přesvědčila, že to není jenom sen, a pak…“

„… jako bych tě srazil k zemi a plivl ti do očí.“ Lucas obešel stůl, poklekl před Katherinou a vzal její ruce do svých. „Já to vím, lásko. Věděl jsem to už ve chvíli, kdy jsem to udělal. Chtěl jsem tě obejmout a uklidnit, ale zároveň jsem měl pocit, že si zasloužíš, abych ti ublížil. Zmítaly mnou protichůdné pocity, až se mi zdálo, že z toho zešílím.“

„Ale proč, Lucasi? Tomu nerozumím. Proč sis myslel, že jsem měla něco společného s tím útokem? Jak jsi vůbec mohl pomyslet na to, že bych mohla udělat něco takového, bez ohledu na to, že jsem žárlila na Agnes? Teď se ti můžu svěřit, že jsem na ni opravdu žárlila. Ano, pokaždé, když se na tebe usmála nebo se dotkla tvé paže. Byla jsem si jistá, že by byla schopna tě svést, odloudit mi tě se stejnou lehkostí, s jakou vždy svedla všechny muže, kteří se objevili na Dunlochanu. Dokázala ošidit i mého otce, který jí uvěřil, že je hodná a nevinná.“

Lucas vstal, chytil ji za ruce a zvedl ze židle. Přitiskl ji k sobě, pak ji chytil do náruče a přenesl k čalouněné lavici v rohu pracovny. Sedl si, opřel se o opěradlo a Katherinu si posadil na klín.

„Vlastně jsem nikdy nevěřil, že máš s tím přepadením něco společného. Bohužel jsem si vzal do hlavy, že si to přeji jen kvůli své touze po tobě. Že jsem ti chtěl uvěřit jen proto, abych tě dostal do postele.“

„A tak jsi tomu uvěřil.“ Ačkoli chápala, co říká, nevěděla, je-li to, co říká, dobré, nebo špatné. „Ano, já jsem tě také chtěla, ale občas jsem se cítila zahanbena, že jsem tak slabá a toužím po muži, který o mně špatně smýšlí.“

„Ty jsi to neudělala, lásko. Znal jsem pravdu, ještě než jsem se s tebou poprvé miloval.“

„Chceš říct, že jsi mi nakonec uvěřil?“

Výraz na její tváři ho ponoukal k tomu, aby zalhal, aby řekl, že přesně to se stalo, ale tím by jen vystavěl novou zeď na místěte staré, kterou se teď snažili strhnout.

„Ne, nebylo to tak, ačkoli si přeji ze všech sil, abych mohl říci opak.“ Přitiskl si čelo k jejímu. „Když tě zranili, donutili mě hledat pravdu. Nemohl jsem už dál omlouvat rozpolcenou mysl. Částečně ti věřila, částečně ne. Proto jsem se vydal tajnými podzemními chodbami do Dunlochanu a objevil jsem odbočku, která vedla přímo k Agnesinu soláriu. Malým otvorem ve zdi jsem viděl dovnitř a slyšel, o čem Agnes a Ranald mluví.“

„O tom mi řekl William.“

„Ranald přišel sdělit Agnes, že žiješ. Pak mluvili o všech svých plánech zosnovaných proti nám, o útoku na mne před rokem a o tom, jak tě zneužili. Nebyla to tvoje žárlivost, která mě málem stála život, ale její. Agnes se nedokázala smířit s tím, že se nezajímám o ni, ale o tebe. A co bylo horší, věděla, že kdybych tě chtěl pojmout za ženu, Rada by mne schválila.“

„Takže jsi musel zemřít.“

„A ty taky, protože Agnes vedle sebe nesnesla sokyni.“

Katherinu bolelo pomyšlení, že Lucas nedbal jejích slov, ale musel vyslechnout ty, kteří mu usilovali o život, aby uvěřil v její nevinnost. Snažila se to pochopit. Pochyboval sice o jejích slovech, ale šel hledat pravdu. A to mu musela připsat k dobru.

Vzdychla si. „Když jsi tedy poznal pravdu, cítil ses bezpečně a mohl jsi dát průchod své touze po mně.“

„Jakmile jsem se dozvěděl pravdu, připadal jsem si jako ten největší bloud.“

„To je jasné,“ zamumlala a usmála se, protože ji zatahal za cop. „Zlobil ses na sebe, že jsi udělal chybu. A co pak?“

„Říkáš, že jsem se na sebe zlobil? Kat, byl jsem zničený! Bylo mi, jako by se protrhly mraky a náhle se vyjasnilo. Ano, jen co jsem uslyšel pravdu, vše jsem pochopil, ale nebylo to tak jednoduché. Jako bych po vyslechnutí toho, co se opravdu stalo, osvobodil pravdu v sobě. Jako by jejich slova otočila klíčem cely, v níž jsem ji uvěznil. Nejenže jsem se dozvěděl, jak to bylo, ale pochopil jsem také, že jsem pravdu vždycky znal, ale zamkl jsem ji hluboko v sobě a odmítal jsem si ji přiznat. Nechápal jsem však, proč jsem to udělal.“

Katherina ho pohladila po vlasech. Byl tak rozčilený, dokonce i teď, týdny po svém prozření! Věděla, jak moc lituje, že ji křivě obvinil. „Víš, proč jsi to udělal?“

„Ano, myslím, že vím, ačkoli teď budu mluvit jako šílenec.“ Usmál se. „Všechno to nějak souvisí s tím, co se mi stalo. Jsem silný muž a dobrý bojovník.“

„To jistě jsi.“

Nad její instinktivní podporou se mírně usmál. „Ale tehdy jsem byl bezmocný. Moje zkušenosti mi nepomohly a oni mě ubili téměř k smrti, zlámali mi kosti…“ Pohlédl na ni, protože mu zakryla ústa třesoucí se dlaní.

„Byla jsem tam a všechno jsem viděla. Teprve teď jsem se konečně začala osvobozovat od nočních můr, které ve mně zlé vzpomínky vyvolávaly.“

Uchopil její ruku, políbil ji na dlaň a pak si ji přiložil na srdce. „Když mě Ranald sekl do tváře, sklonil se a řekl mi, že ty jsi nařídila, aby mi to udělal, abych už nebyl tak hezký a nemohl zlomit srdce žádné další dívce. Je smutné, že jeho slova zůstala v mé mysli, přestože mi paměť při vzpomínkách na hrůzný zážitek selhávala. Zbyla v ní jen Ranaldova slova a představa tebe, jak tam stojíš a díváš se na mě bez jediného slova a s kamenným výrazem ve tváři.“

„Ach bože!“

„Proklínal jsem Ranalda, dokud jsem se neuzdravil natolik, abych mohl Ranaldova slova pominout. Když mě hodili do jezera – myslím, že jsem nejdřív narazil na kameny a teprve pak dopadl do vody –, chvíli jsem nehybně ležel na hladině a pak se opatrně přibližoval ke břehu, dál od Ranaldových mužů. Pak už jsem byl tak daleko, že mě neviděli, a plaval jsem. Neviděl jsem, jak tě hodili do jezera. Vylezl jsem z vody a odplazil se po břehu do křoví. Tam jsem si ošetřil svá zranění, jak nejlépe jsem dovedl. Dále už si toho moc nepamatuji. Cestou mi pomáhali cizí lidé, občas si něco vybavím. Nakonec přijel Artan a odvezl mě na Donncoill.“

„Artan za tebou přijel? Jen tak?“

„No, nebylo to jen tak. Prostě věděl, že mám těžkosti, dokonce bolesti, a nechal se vést intuicí, dokud mě nenašel.“

Katherina vstala a nalila do pohárů mošt. Podala jeden Lucasovi a zase se mu usadila na klíně. „Jste spolu těsně spjatí. To se dvojčatům stává.“

„Ano, a jsem za to velmi vděčný. Málem jsem zemřel. Noha se nechtěla hojit, protože jsem měl otevřenou zlomeninu.“ Katherina se zajíkla a stiskla Lucasovi paži. Rozhodl se, že ji nebude trápit děsivými podrobnostmi. „Trvalo týdny, než jsem se uzdravil natolik, abych mohl přemýšlet o tom, co se vlastně stalo.“

„Slyšel jsi Ranaldovu šílenou lež a myslel sis, že jsem chladná jako Agnes.“

„Ano, přiznávám.“ Krátce ji políbil, jako by se chtěl omluvil za to, že si takovou lež podržel v paměti. „Jak plynul čas, vrátily se mi další vzpomínky, ale pokud vyvracely to, čemu jsem uvěřil, nevěnoval jsem jim pozornost.“ Lucas postavil pohár na malou truhlici u lavice, a Katherinin pohár hned vedle. Potom vzal její ruce do svých. „Je ponižující přiznat to, ale teprve až jsem se dozvěděl pravdu, pochopil jsem, proč jsem to dělal.“ Zadíval se na jejich spojené ruce. „Cítil jsem se tebou zrazený. Jak jsem ti už řekl, toužil jsem, aby ses stala mojí ženou. Právě jsem se ti začal dvořit a chtěl jsem tě požádat o ruku. Truchlil jsem proto, že jsem tě ztratil, že jsem přišel o všechny plány a sny o společném životě a o dětech.“

Katherina se přitiskla tváří k jeho obličeji. „Když jsi říkal, že jsi truchlil, chceš tím říci, že jsi plakal?“ zeptala se tiše. „Jako děcko,“ zamumlal.

Skryla úsměv v jeho vlasech. Už jí to začínalo být jasné. Lucas se cítil ponížený svojí slabostí vůči ní, slabostí, která ho přivedla až k slzám. Navíc ho podezírala, že to, že se celý rok nedotkl žádné ženy, viděl také jako slabost, jejíž příčinou byla ona. Možná to ani nevěděl, a pokud ano, nikdy si to nepřizná. Ale to, že viděla, jak ho bijí, že ho porazili a ponížili, a že ho dokonce slyšela úpět v bolestech, ho také ponížilo. Byla součástí jeho ponížení. Katherina se teď divila, že se k ní vůbec vrátil.

„Už tomu rozumím, Lucasi,“ řekla a políbila ho na čelo, protože k ní stále ještě nezvedl tvář.

„Ach ne, nerozumíš.“

Podíval se na ni.

„Je toho víc?“

„Ano. Ve chvíli, kdy jsem poznal pravdu, jsem tě chtěl zpět. Chtěl jsem tě mít v posteli a ve svém domově. Ale co je důležitější, chtěl jsem tě mít zase v srdci. Vlastně jsi je nikdy skutečně neopustila, ale zatlačil jsem tě někam hluboko, abys mě nemohla mučit a nenutila mě myslet na to, co všechno jsem ztratil. Moje útržkovité vzpomínky způsobovaly, že jsem tě viděl jako provinilou, a moje pýcha zavinila, že jsem váhal jen se na tebe podívat. Moje srdce bylo rozhodnuto, že ztvrdne jako skála. Nebyla to snadná bitva, protože další, čeho jsem litoval, byla skutečnost, že jsem věřil ženě, která podle mě neměla žádnou čest.“ Díval se na ni, jak mu sedí velmi klidně a tiše na klíně a přemýšlí o tom, co jí právě řekl.

„Miluješ mě?“

„Ano. Nemohl jsem lásku k tobě zabít úplně, a proto jsem tě chtěl nenávidět, jestli to chápeš.“

Katherinu pálily v očích slzy. Objala ho oběma pažemi kolem krku. „Ano, pochopila jsem.“

„No, jestli si myslíš, že je mi dobře, tak se ti musím svěřit, že se cítím jako dokonalý hlupák.“

„Lucasi, rozumím ti. Myslela jsem si, že miluji muže, který mi vůbec nevěří a nerespektuje mě, muže, který mohl uvěřit, že jsem se s ním jednu noc milovala a den nato ho nechala krutě zbít a skoro zabít.“

Lucas ji přitáhl těsně k sobě a přitiskl jí tvář na prsa, v rozpacích nad tím, že se mu náhle vhrnuly slzy do očí. „Jsi si jistá?“ Usmál se, když ucítil, jak se jí hruď zavlnila úlevným povzdechem.

„Byla jsem si jistá od začátku. Jediná věc, která se čas od času měnila, bylo to, jestli si opravdu přeji být do tebe zamilovaná.“ Vzala jeho obličej do dlaní a obrátila ho k sobě. „Lucasi, přísahám na hrob mé matky, že tě nikdy nezradím a nikdy ti neublížím.“

Lehce ji políbil na rty. „Já vím, lásko. Myslím, že jsem to věděl vždycky. Jen jsem byl na chvíli jako šílený. Choval jsem se jako dítě, které se jednou spálilo a pak se už raději chvělo zimou ve tmě, než aby si rozdělalo oheň.“

„Dostal jsi mnoho ran do hlavy.“

„Velmi dobrá výmluva. Je mi moc líto, že jsem ti ublížil,“ dodal tiše.

„To nic, už se to spravilo. Bylo by hezké vrátit se na začátek a dělat všechno správně, ale…“ Vypískla překvapením, protože ji náhle postavil, chytil za ruku a vyběhl z pokoje. „Copak je? Kam běžíme?“

„Uvidíš.“

Katherina neřekla nic, jen zvědavě přihlížela, jak Lucas bere pokrývky, košík s vínem a jídlem a vybíhá ven, aby zavolal koně. Zasmála se, když ji vyhodil do sedla a naskočil za ni, protože už jí začalo svítat. Za chvíli dojeli na břeh jezera, na místo, kde oba málem zemřeli. Katherina však rychle zahnala špatné vzpomínky, a když zastavili, Lucas jí pomohl dolů z koně.

„Teď jsme asi na tom místě, kde jsme se poprvé milovali,“ řekl a roztáhl pokrývku na mechový polštář pod vysokou borovicí.

Katherina se rozhlédla a uvědomila si, že má pravdu. Usmála se na něho. „Ano, můj hodný a statečný rytíři. Dokonce vidím i zářez ve stromě, který jsi udělal dýkou.“

„Tak pojď sem,“ vyzval ji, mírně se uklonil a pomohl jí usednout na pokrývku, přestože žádnou pomoc nepotřebovala a oba to věděli. „Můžeme začít znovu, přímo tady, hned teď. Možná zaženeme duchy, kteří zde ještě mohou přebývat.“

„Už jsem začala,“ řekla Katherina a nalila oběma víno.

„Chytrá dívka.“

Lucas připravil jídlo. Pak usedl ke Katherině, krmil ji a mezitím si povídali o tom, co bude potřeba udělat na Dunlochanu, o svých rodinách a o společné budoucnosti. Také přemýšleli, jaká jména dají prvním pěti dětem. Lucas ji ujistil, že jeho rozhodnutí zůstat na Dunlochanu je pevné a že to z jeho strany není oběť, protože jeho otec je zdravý a bude pánem na Donncoillu ještě mnoho let, pokud Bůh dopustí.

Unavení letním sluncem leželi na pokrývce a dívali se na neobvykle jasnou letní oblohu.

„To byl hezký nový začátek,“ řekl Lucas.

„Opravdu, manželi,“ souhlasila Katherina, „ačkoli jsi zapomněl na jednu věc, kterou jsme dělali, když jsme tady byli.“

„Ano, milovali jsme se.“

„Ano.“

„Vášnivě, pokud si dobře vzpomínám.“

„Krásně.“

„Bylo to za úplňku. Velmi romantické.“ Usmála se, protože slovo romantické vyslovil ochraptělým hlasem. „Pamatuj, tohle je nový začátek. Nemusíme dělat všechno přesně tak, jak to bylo.“

„Ne? Dobře, můžeme to tedy udělat jinak.“ Položila si ruku na břicho. „Čekám dítě.“

Položil svou ruku na její. „A znamená to, že jsem napravil jednu chybu, což je dobré.“

„Jakou chybu?“ Posadila se, aby si zula boty, protože se chtěla osvěžit chůzí po mechu a trávě.

„Měl jsem tě oplodnit už tehdy. To by mě přinutilo, abych se pro tebe vrátil dřív, a nemusel jsem se nechat zotročit hloupými myšlenkami.“

„Ty jsi měl v úmyslu udělat mi dítě, když jsi mě sem té noci vzal?“ Podívala se na něho co nejkáravěji a on se jen usmál. „Jak ďábelský plán!“

„To si myslím,“ řekl hrdě.

„Nemůžu uvěřit, že bys chtěl udělat něco takového. Myslel sis, že pak si tě budu muset vzít?“

„Ano. Chtěl jsem tě opakovaně milovat, dokud moje semeno nevzejde, a pak se s tebou oženit. Všechno jsem měl pečlivě promyšlené.“

„Pokud jsi to měl tak pečlivě připravené, proč jsi to neudělal?“

„Protože když jsem tě připravil o panenství, bylo mi tě líto. Poprvé to pro tebe bylo bolestivé a já jsem tě nechtěl znovu trápit. Takže jsem tě nechal být a své plány jsem odložil.“

„Plány na milování se mnou?“

„Byl jsem hloupý…“

Katherina chvíli jen mlčky seděla a naslouchala zvukům přírody, které se rozléhaly na březích jezera, a pozorovala odraz slunce jiskřící na vodní hladině. Slovo milování jí stále zaznívalo v hlavě a probouzelo zajímavé představy. Bylo však poledne neobvykle jasného dne. Na druhé straně, díky dítěti se brzy začne zakulacovat a bude unavenější. Právě teď měla ještě velmi hezkou postavu, všechno bylo pevné a na svém místě. Za několik let už takto vypadat nebude, proč by dnes nemohla být trochu odvážná?

„Lucasi?“

„Ano, lásko?“

„Už nejsem panna.“

Lucasovi trvalo jen chvilku, než pochopil její výzvu. Chytil ji za volán šatů, strhl ji k sobě a položil na zem.

„Divochu,“ zamumlala. Chytila ho za vlasy a přitáhla si jeho hlavu k sobě.

„Jsem tvůj divoch,“ vydechl proti jejím rtům.

„Celý můj. Takže – kdy začne znásilnění?“

„Trpělivost, děvče. Musím splnit ještě jeden úkol. Je to něco, co jsem si přál udělat před rokem. Pomůže nám to vyhnout se aspoň některým problémům, které jsme si připravili.“

„Copak to bude?“ zeptala se a začala mu rozvazovat košili.

„Musím ti konečně říci, jak hodně tě miluji, že jsi světlo mé duše a moje dokonalá druhá polovička.“

„Byla jsem stejně velký zbabělec jako ty, takže teď ti říkám na místě, kde jsme spolu byli poprvé, že tě miluji a vždycky budu, můj muži.“

Políbil ji a pokusil se do polibku přetavit veškerá krásná slova, která jí nebyl schopen sdělit.

„Ach, to bylo krásné,“ zašeptala Katherina a srdce se jí rozbušilo podivnou směsí touhy a něžnosti. „A teď k tomu znásilnění,“ dodala.

Lucas se zasmál a znovu ji políbil.

Epilog

Léto 1483

„Já jsem zajistila jednoho. Ty můžeš chytit druhého.“

Lucas se zasmál a vydal se za svojí dcerkou Morainn. Na človíčka, který teprve nedávno začal chodit, se děvčátko pohybovalo velmi rychle. Černé husté kudrny se jí třásly a Lucas věděl, že na andělská tvářičce má široký úsměv. Také věděl, že až ji chytí, bude křičet stejně hlasitě jako teď její bratr. Když Lucas Morainn chytil, ohlédl se a viděl, jak Katherina cpe křičícího Lachanna do vozu, zatímco Annie, Robbie a Patrick se smějí. Zavrtěl hlavou a pomyslel si, že si s sebou měli vzít víc lidí, aby dokázali děti uhlídat. Lucas natáhl paže před sebe a sevřel dcerku kolem pasu.

„Ne!“ vykřikla Morainn a malé tělíčko se napjalo. Lucas ji zvedl do náruče.

„Ale, ale, má malá holčičko, já říkám ano a jsem tvůj otec,“ řekl Lucas.

Když na něho Morainn pohlédla velkýma očima, které vypadaly přesně jako matčiny, uviděl Lucas na buclaté tvářičce slzičku a vzdychl. Byl rád, že Katherina dokáže být na dceru přísná, protože pro něho to byla ta nejtěžší věc na světě. A co bylo horší – navzdory tomu, že Morainn ještě nebyly dva roky, věděla přesně, jak si otce otočit kolem prstíku. Jedině skutečnost, že takto ovládala každého muže i chlapce na Dunlochanu, zachraňovala Lucase před pocitem ponížení nad jeho slabostí.

Postavil dcerku na zem a ukázal k vozu, podle jeho mínění, přísně. Morainn vzhlédla. Chvíli dlouho a mlčky hleděla na jeho prst a pak pohlédla na vůz. Její bratr Lachann na něm stál, už ztichlý, s palcem v ústech, hleděl na Morainn a vítr mu čuchal světlé vlasy. Morainn vykřikla bratrovo jméno a rozběhla se k vozu tak rychle, až se jí kudrny třásly. Lucas šel za ní. V duchu si říkal, že takto se bude jeho dcera přibližovat ve svém životě ke všemu. Určitě zestárnu daleko dřív, než bych měl, pomyslel si a pomohl dcerce do vozu.

„Já jen doufám, že jízda po kopcích je uhoupá a že po zbytek cesty bude klid,“ vzdychla Katherina a pomohla Annii zabalit děti do houní.

„Možná je uklidní, ale potichu nebudou,“ řekl Lucas, když Morainn s Lachannem na sebe začali žvatlat jazykem, kterému rozuměli jen oni dva. „Člověk ani neví, o čem si povídají.“

„Třeba o tom, jak mají protivné rodiče?“ Katherina se usmála, políbila Lucase na tvář a on jí pomohl do vozu.

„Ano, o těch velkých lidech, kteří je neustále připravují o svobodný pohyb.“ Lucas políbil Katherinu na čelo. „Do západu slunce budeme na Glascreagu, lásko.“

„Není to tak dlouhá cesta. Opravdu. Aspoň pro mě ne,“ dodala Katherina, pohlédla na dvojčata a něžně uhladila Lachannovi rozcuchané vlasy. „Já jen doufám, že tvůj bratr ví, kdo se brzy vřítí do jeho domácnosti.“

„Vzpomínám si na všechny příhody, které mi vyprávěl o svých dvou chlapcích, Aidenovi a Ericovi, a také o Angusově malé Meghan,“ řekl Lucas a nasedl na koně. „Určitě je na živost dětí zvyklý.“

Donald pobídl koně a vůz se dal do pohybu. Katherina sledovala Lucase, který se přidal k Robbiemu a Patrickovi. Nikdy ji nepřestane bavit pozorovat muže, za něhož se provdala. Navzdory strnulé noze bylo jeho tělo pružné, radost pohledět. Někdy se jí dokonce zdálo, že mírné kulhání činí velkého a silného muže přitažlivým.

A dal jí zdravé a silné děti, pomyslela si s úsměvem, když pohlédla na Lachanna a Morainn. Stále nemohla uvěřit tomu, že bez problémů porodila dvojčata, děvčátko a chlapce, kteří byli zvláštní směsicí svých rodičů. Lachann měl světlé vlasy po ní a oči po Lucasovi, zatímco Morainn zdědila otcovy husté černé vlasy a oči po matce. Hrozilo velké nebezpečí, že všichni na Dunlochanu je budou rozmazlovat. Katherina doufala, že Lucasův bratr a jeho žena nebudou jejich děti považovat za příliš divoké, protože si přála, aby se všichni čtyři stali součástí Lucasovy rodiny a navzájem se navštěvovali. Těhotenství, práce, počasí a příliš malé děti způsobily, že se bratři dlouho neviděli.

„Jsi nervózní, Katherino?“ zeptala se Annie tiše, protože viděla, že dvojčata jsou už ospalá.

„Trochu,“ připustila Katherina váhavě. „Dopisuji si s Artanovou ženou už od svatby, ale ještě jsme se nesetkaly. Brzy ji uvidím. Chci, aby bylo všechno dokonalé, ale děti často běh věcí zvrátí.“

Annie přikývla. „To ano, ale ty máš mě a já jsem si jistá, že na Glascreagu je hodně chův.“

„Samozřejmě že tam jsou.“ Katherina pokrčila rameny. „Jde jen o to, že Lucas se moc těší na svého bratra, a já nechci, aby se cokoli pokazilo. Kvůli mému těhotenství a malým dětem se s bratrem dlouho neviděl. Nechci, aby přibyly další důvody, proč odkládat návštěvy. A vím, že Lucasovým největším přáním je, aby naše rodiny držely pohromadě – manželky i děti, stejně jako on s Artanem.“

„Všechno bude v pořádku, určitě,“ řekla Annie, ale Katherina se dál mračila. „Dopisy lady Cecily jsou velmi přátelské, vřelé a zábavné. Jsem si jistá, že i ona je taková. A zemana Artana jsi viděla několikrát. Děti si spolu budou hrát a škádlit se jako všechny děti a tak by to mělo být.“ Annie lehce pohladila po rezavých vláscích své dítě, kterému bylo teprve pět měsíců a spalo jí v náručí. „Nemůžu se dočkat, až bude můj malý lan chodit a bude si hrát s ostatními.“

Katherina se přesvědčila, že jejím spícím dětem je teplo, a zabalila se do pokrývky. „Máš pravdu ve všem, co říkáš. Myslím, že jen potřebuji přežít první setkání.“

„Už to nebude dlouho trvat. Pak se uvolníš a budeš si návštěvu u příbuzných užívat.“

„To je Glascreag,“ řekl Lucas, který přiklusal k vozu a usmál se na probouzející se ženu. „Otevři své hezké ospalé oči, ženo, a podívej se.“

Katherina se vyklonila z vozu. První slovo, které ji napadlo při pohledu na Glascreag, bylo „nezapomenutelný“. Spatřila sídlo obklopené svěžími zelenými loukami a úrodnými poli, ozářené zapadajícím sluncem. V jeho paprscích vypadal temný kamenný hrad ještě monumentálněji.

Pomyslela na to, s jakou opatrností se Lucas blížil k panství Glascreag, jak rychle se přesouvali přes panství jiných klanů, jak byl obezřetný a jak se snažil nepoděsit kohokoli, kdo je mohl pozorovat. Každou noc stavěl stráže a Katherina si teď uvědomila, že to nebylo jen proto, aby chránil výpravu před loupežníky. Glascreag a sousední klan MacReithů teď nebyly ve válce, ale Katherina tušila, že MacReithové nejsou příliš přátelští k většině klanů v okolí. Proto jí nedobytné sídlo se silnými kamennými zdmi připadalo zcela na místě.

Tady vyrůstal její manžel, tady strávil deset let, kdy se měnil z chlapce muže, pomyslela si a podívala se na Lucase, na němž bylo vidět, že tento kraj miluje. Tím se vysvětlovala určitá divokost jeho povahy, kterou zdědili i ostatních Murrayové, s nimiž se dosud setkala. Drsná, divoká, ale krásná krajina ho tvarovala, vnikla mu do krve a podílela se na vývoji jeho bojových schopností. Tohle bylo místo, kde se její Lucas narodil.

„Nic se tady nezměnilo,“ vydechl Lucas a v hlase mu zaznívalo uspokojení.

„Myslím, že podobná místa se moc nemění,“ řekla Katherina. „Taková země to nedovolí.“

„Ano, máš pravdu. Je to trochu drsná krajina, ačkoli má i dobrou a úrodnou půdu.“

„Dost dobrou na to, aby probouzela částečně i závist, že?“

„Ano. Ale už uplynulo hodně vody od chvíle, kdy tady byla prolita krev. Artan říká, že poslední dobou žijí v míru.“

Tón Lucasova hlasu Katherině prozradil, že Artana to příliš netěší a že Lucas bratrovy pocity chápe.

„Myslím, že lady Cecily je proto spokojená.“

„Artan také. Nechtěl by vystavovat svoji ženu a chlapce nebezpečí.“

Z toho, jak Artan často mluvil o ženě a dětech, Katherina soudila, že mu na rodině velmi záleží, ale teď zaujaly její pozornost probouzející se děti, takže už neodpověděla. S Anniinou pomocí se jí podařilo přebalit děti dřív, než dojeli k branám Glascreagu. Katherina vzala do náruče Morainn, Annie Lachanna a obě se zahleděly na skupinu lidí, kteří sbíhali po venkovním schodišti, aby je přivítali.

Katherina hned poznala Artana. V silných pažích svíral smějící se chlapce s hustými černými kudrnami. Krok za ním šla štíhlá rezavá žena, což mohla být jedině lady Cecily, nebo jak Artan říkal: jeho Cíle. Vysoký starší muž s černými vlasy s prokvetlými šedinami držel za ruku boubelatou šedivějící ženu. Scházeli ze schodů opatrně, protože muž svíral v druhé ruce ručku malé světlovlasé holčičky. Kolem nich se mihli dva velmi hezcí mladí muži a běželi pozdravit Lucase. Muži se přivítali obvyklým krátkým objetím, po kterém následovalo poplácání po rameni, při němž se mírně zapotáceli. O pár vteřin později se Katherina postupně nacházela v mnoha objetích, přijímala polibky na obě tváře a byla představována jednotlivým členům rodiny. Ani nemusela slyšet jejich jména, protože díky Lucasovu vyprávění a Ceciliným dopisům přesně věděla, kdo je kdo. Trochu ji překvapilo, že Angus MacReith je vzdálený bratranec Lucase a Artana, protože by mohl být snadno považován za otce dvojčat. Lucasovi bratranci Bennert a Ullyam si zasloužili Lucasovy varovné pohledy, protože vítali Katherinu trochu moc vřele. Když se Katherina seznámila s Cecily a Meg, hned věděla, že obě ženy budou jejími nejdražšími přítelkyněmi, a poznala, že Cecily je tak vřelá a srdečná, jak byly její dopisy. Meg byla stejná, jak ji Cecily popsala: milující a prostořeká.

„A kde je ta vaše malá?“ zeptal se Angus.

Rozhovor, který vedla Katherina s Cecily a Meg, byl okamžitě přerušen. „Co, Morainn je přece tady!“ vyjekla Katherina, ale poslední dvě slova už jen zašeptala, protože Morainn nikde neviděla.

„Ptáčci,“ dolehl k nim dětský hlásek.

Katherina se podívala za hlasem a viděla, že její malá dcerka běží za kuřaty. „Lucasi!“

Lucas, rozesmátý jako jeho bratranci, se rozběhl za dcerkou. Artan ho popichoval, že neumí dohlédnout na svoje děti, a sám zapomněl hlídat své. Eric s Aidenem se rozběhli za malou sestřenkou a hlasitě ji poučovali, že to nejsou ptáčci, co před ní v panice utíká, ale kuřata. Lachann a Angusova malá Meghan důrazně protestovali, že jim rodiče zakázali běžet za ostatními dětmi. Katherina vzdychla a pokusila se utišit Lachanna. Nepochybně bude trvat ještě dlouho, než si bude moci v klidu užít rozhovor s Artanovou Cecile.

* * *

„Konečně je klid,“ vydechla Cecily a posadila se na čalouněnou lavici vedle Meg.

Katherina, která už pohodlně seděla na lavici před krbem, se usmála. „My máme klid, ale tuším, že chůvy budou ještě nějakou dobu zaměstnané.“

Cecily i Meg se zasmály. „Ano, to je pravda.“

Katherina pohlédla k mužům, kteří seděli u velkého stolu, pili pivo a hádali se. „Ráda bych věděla, o co se zase přou.“

„O nic a o všechno.“

Meg přikývla. „Angus má hádky rád.“

„Lucas to často říkal, ale myslela jsem, že jen žertuje.“ Katherina se znovu podívala na muže, zavrtěla hlavou a zasmála se. „Je jasné, že mluvil čistou pravdu.“ Rozhlédla se po velké síni a pak se její pohled vrátil k Cecily a Meg. „Už dlouho jsem chtěla navštívit vaše sídlo. Lucas mi o něm často vypráví. Vzpomíná na léta, která tady strávil, na to, jak s Angusem vyrůstali. Vím, že Glascreag z něho utvořil muže, v jakého dospěl.“

„Ano,“ souhlasila Cecily. „Myslím, že on i Artan se narodili k životu bojovníků. Murrayové jsou muži z Vysočiny, ale žijí v méně drsné krajině, dál od míst, která Angus s takovou láskou proklíná. Artan s Lucasem jsou jako synové, které nikdy neměl. Proto mu oni i děti říkají Pere“ Cecily se usmála na Kat. „Svatbou s Lucasem jsi získala velkou rodinu.“

„Uvědomila jsem si to, když nás Murrayové začali navštěvovat po dvou, po třech a více lidech. Já sama mám dvanáct bratranců, o nichž vím. Možná jich je víc, ještě jsem je asi všechny nepoznala.“ Odmlčela se a pak pokračovala. „Můj strýček měl totiž velmi rád ženy.“ Její společnice se na ni zvědavě podívaly. „Myslela jsem si, že naše rodina je početná, než jsem se doslechla o tom, jak obrovská je Lucasova rodina. To je však dobré. Moje děti budou mít vždycky někoho, na koho se budou moci obrátit, když budou v tísni.“

„Ano, a my si můžeme být jisté, že je vždycky někdo ochrání. V tom je velká útěcha.“

Katherina se znovu zadívala na manžela a řekla tiše: „Kolikrát se dívám na svého muže a ptám se, jak se stalo, že je můj.“

„A jak si ho můžeš udržet?“ usmála se Cecily, která jí plně rozuměla.

„Ano. A pak mám pocit, že zpochybňuji sliby, které jsme si dali, a cítím se provinile.“

„Znám ten pocit příliš dobře.“

„To je jen přechodné a nemá to žádné následky,“ vložila se do hovoru Meg. „Je to jen přirozený strach z toho, že ztratíme něco vzácného. Muže by vám mohl vzít jen Bůh. Milují vás hluboce a věří, že každý slib musí být dodržen, ať ho dali komukoli – muži, ženě nebo dítěti. Jste šťastné ženy a já jsem šťastná babička.“

Katherina chtěla něco dodat, když se ozval příliš známý dětský hlásek: „Tatí!“

Pohlédla ke dveřím velké síně. Její dcera stála na prahu v noční košilce. Morainn se rozhlížela po místnosti, vtom uviděla otce a rozběhla se k němu. O chvíli později se ke dveřím přiřítila chůva, celá bez dechu. Katherina se k ní rozběhla.

„Jak se dostala z dětského pokoje?“ pokárala chůvu. Cecily se postavila vedle ní.

„Ach má paní, to vůbec nevím,“ odpověděla mladá žena. „Mysleli jsme si, že všechny děti spí. Annie a její manžel si přišli pro své dítě já jsem s nimi mluvila…“

„Tati! Pusu!“

Katherina se ohlédla přes rameno a viděla, že její Morainn už doběhla k pobavenému otci a jeho bratrancům. „Nevadí,“ řekla Katherina. „Tentokrát se nic nestalo, ale už ji nesmíš spustit z očí. Morainn musí zůstat v posteli. Nemáš-li postel zabezpečenou, musíš spát vedle ní. A nejlepší je přivázat si ji k sobě, aby se nepokusila znovu utéci.“

„Annie říkala, že to mám udělat, ale myslela jsem si, že malá spí. Právě jsem šla zamknout dveře dětského pokoje, což děláme vždycky, a všimla jsem si, že už není v posteli.“

„Zamknout dveře je dobré,“ usmála se Katherina na Cecily, která vypadala, jako by zadržovala smích, stejně jako muži. „Morainn je trochu divoká.“

„Ó ano, trochu.“ Cecily se zasmála a obě se s Katherinou podívaly ke stolu.

„Raději ji odnesu, než políbí všechny muže v síni.“

Katherina se dívala, jak mladá chůva běží pro Morainn. „Ano, raději ji odnes, ať ji ti rozesmátí hromotluci nerozruší.“ Dívka vzala Morainn do náruče, a když se vracela, Katherina ji zastavila a políbila dcerku na tvář.

Ale pak jí vyčinila: „Zlobivá holčičko. Víš moc dobře, že nesmíš chodit sama po schodech.“

Morainn dala matce vlhký polibek a naklonila se k tetě Cecily „Pusu.“ Potom si strčila palec do úst, položila hlavu chůvě na rameno a zavřela oči. „No bude spát.“

Bylo těžké udržet smích, než se za dcerkou zavřou dveře, ale Katherině se to podařilo. Pak se i s Cecily hlasitě rozesmála. „Myslím, že než to dítě vyroste, já z něho zešedivím.“

Cecily se lehce dotkla svého plochého břicha. „Také bych chtěla mít dceru a modlím se, aby byla tak energická a živá jako Morainn.“ Pak si položila prst na rty, protože Katherina se jí chystala pogratulovat. „Tiše, je to ještě tajemství. Za týden to řeknu manželovi a ten novinu bez meškání rozhlásí.“

„Ode mě se to nikdo nedozví,“ slíbila Katherina a pak se v doprovodu Cecily vrátila k Meg.

* * *

„Víš, že Cecily čeká další dítě?“ zeptal se Lucas, když vklouzl pod pokrývku vedle Katheriny.

„Jak to víš?“ zeptala se Katherina překvapeně a ani si nevšimla, že Lucas z ní stáhl noční košili a hodil ji na zem. „Cecily to chce ještě týden tajit.“

Lucas se usmál a políbil ji na nos. „Tohle dokáže žena zatajit před mužem z rodu Murrayů jen jednou, podruhé už se jí to nepodaří. Artan jen čeká, až se mu Cecily svěří. Ale nadýmá se pýchou tak, že si myslím, že na Glascreagu nezůstane jediný člověk, který se tu novinu nedozví hned po něm.“

„Chce děvče jako Morainn.“

„To by byl vhodný trest pro mého pyšného bratra.“

Katherina se zasmála. „Aspoň budete moci zase trávit dlouhé hodiny handrkováním a popichováním, až budete spolu.“

„Ano, uvidíme, kdo zešediví dřív.“

„Co myslíš, nemohl by ses pokusit o dalšího potomka, aby Artan neměl tak velký náskok?“

Lucas přestal líbat svoji ženu na krk a podíval se na ni. „Chceš říci, že už jsi připravena mít další dítě?“

„Myslím, že ano. Dvojčata už odrostla, a když mi Cecily řekla, že čeká dítě, pocítila jsem mírné píchnutí touhy. Zdá se, že moje srdce i tělo jsou připraveny.“

Lucas se nad ní vzepřel na rukou a políbil ji. „Na další holčičku?“

Katherina ho pohladila oběma rukama po zádech a usmála se. „Na děvče nebo chlapce. Je mi to jedno. Jen ať je zdravé. Zdravé, s jasnýma očima a trochu divoké jako naše milovaná Morainn.“

„Nazýváš moji drahou dcerku, ovoce mého semene, divochem?“

„Je divoch stejně jako její otec.“

„Pozor, děvče, jinak ti ukážu, jak divoký umím být.“

„Ach ano, prosím.“

Lucas se zasmál a znovu ji políbil. „Miluji tě, má vyzývavá ženo.“

„A já miluji tebe. A teď, kde je můj divoch?“

„Nikdo nikdy neřekne, že Lucas Murray neposkytl své ženě to, co žádala.“

„A potřebovala.“

„Ano.“

„A po čem toužila s každým nadechnutím.“

„Ach ano.“

„Takže mám přestat mluvit a pustit se do díla?“ Přikývla a on se zhostil svého úkolu.

Hannah Howell

Divoch z Vysočiny

Z anglického originálu HIGHLAND SAVAGE,

vydaného nakladatelstvím ZEBRA BOOKS,

New York 2007, přeložila Irena Palová.

První vydání.

Edice Orchidej, svazek 54.

Obálku navrhl a zpracoval Marek Šebesta.

Redakce Věra Slaninová.

Vydalo nakladatelství OLDAG, Ostrava 2009,

jako svou 220. publikaci.

Vytiskl FINIDR, spol, s r, o., Český Těšín.

ISBN 978-80-7411-009-2

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola