Ze by fakt andel?

Že by fakt anděl?

Ze by fakt andel?

Marie Hovorková

knihy do vaší dlaně

www.palmknihy.cz

knihy pro kapesní i stolní počítače

© Palmknihy 2000-2009

Ze by fakt andel?

Že by fakt anděl?

Ze by fakt andel?

Marie Hovorková

Nultý den

Bylo nebylo. Malé městečko plné obyčejných domů i lidí, kteří mají běžná zaměstnání, koníčky, starosti i radosti. Zapomenuté romantické hvozdy poblíž tajemných rašelinišť a temných obrysů hor, kde je blíž ke hvězdám a kde je možné na vlnách soumraku slyšet i volání z budoucnosti. Je čas konce teplého jara, kdy jarní horko otálí v kopcích, vítr se pokouší nepříliš úspěšně rozehnat mraky a u dveří místní restaurace postává pár jedinců, kteří ještě nestihli následovat své kamarády.

Uprostřed zeleně stojící hostinec U Beránků vítá návštěvníky heslem: DNES JE ÚŘEDNÍ DEN

Místní hostinec se stal nesmrtelný. Pan Marek Beránek stojí u starých píchacích hodin, které mu kdysi z jedné továrny sehnala jeho žena. Bylo to ještě v době než stačila spolu se svým manželem společně zestárnout. Byl by pro ni udělal první poslední. Když dotlouklo její srdce, odešla provždycky kdesi tam, odkud není návratu. Zanechala mu však nejen hezké vzpomínky, ale i poutavý exteriér jejich podnikání. Považovala své povolání za poslání. Dle jejích slov seděla doma na zadku proto, že by kdekoli jinde živořila. Její zálibou byla výzdoba hospůdky, s níž měla neuvěřitelnou výdrž. Inspirací jí byly slavné slovní perličky, zejména vzkazy slavných osobností, kterými Marie zkrášlila celé místnosti i přilehlá sociální zařízení. Ty zdobí vnější oprýskanou omítku i vnitřní plochy hostince dodnes. Na nástěnce je ještě její rukou psaný docházkový list se jmény pravidelných hostů i s daty udělených kárných opatření za dlouhotrvající absenci.

Nikomu neustoupila ani o píď, nikdy nezažila propadák. Nenaříkala, neječela, ale její hlas přesto usadil všechny zpátky do židlí. Po její smrti jako by se ze dne na den pro Marka vše zhroutilo. Vražedná samota jeho dnů neměla konce. Byl s ní na výsluní a navěky mu po ní zůstalo jen její prázdné místo. Pan Beránek žil dál už jen jako vlk samotář, ale díky hostům se sebezapřením táhl tu káru dál. Snažil se zachovat dekorum a smířil se s faktem, že jeho hodiny ještě nedotikaly. Zůstal sám, sám na všechno, na život i na smrt.

Na dveřích je vedle futra zvonek se jménem pana Beránka, kterému po smrti jeho ženy štamgasti ke jménu napsali

VZKAZ OD ALI BABY: SMUTNO ČLOVĚKU SAMOTNÉMU…

Hostinec U Beránků je víc, než jen dům z cihel. Kdekdo o té stavbě ví, že si je jistá v kramflecích. Na protější straně v rohu stojí dnes již nefunkční klavír. Před lety hrál, seč mu síly stačily, ale dnes má na svém otevřeném víku pult a o něj už jen opřený zažloutlý notový part, kde z notové osnovy vyčuhuje atrapa mlýnku na maso a od ní z not sestavený text

MELU PÁTOU PŘES DEVÁTOU… BEETHOVEN + BERÁNKOVÁ

Kuchyň už dávno ztratila nový vzhled a stopy po gurmánství. Elektrospotřebiče jsou místy pobryndané a unavené věkem, což připomíná i v kuchyni visící starý zarámovaný obraz pana Beránka z vojny. Vedle obrazu stojí veliká lednice, na jejímž vrchu jsou zapíchaná vejce ve dvouposchoďovém futrále.

Pan Beránek se u všeho tvářil ležérně jakoby nic. Patří mezi ty starší čiperné jedince, kteří si s nostalgií rádi zastesknou po starých velkých černých gramofonových rozbitných deskách, po malých černobílých televizích, ale i železných sobotách. Všichni už mají plovoucí podlahy a on stále jako pako doma drátkuje parkety. O přetechnizovaných vymoženostech typu dálkových ovládačů a mailů nechce slyšet. Jeden z hostů mu na to konto naschvál na dveře u WC nechal vytisknout cedulku: HTTP://WWW.WC.

Stejně tak ignoroval mobilní telefony. Ostatně právě historka s mobilem jeho vlastním se stala v posledním týdnu velmi frekventovanou. On sám by si mobil dobrovolně nikdy nekoupil, ale shodou okolností jej vyhrál kdesi v loterii. V obchodě si koupil poprvé v životě dobíjecí kupon Twist Paegas. Přišel domů, setřel dle návodu stříbrné pole a volal Credit Service 4602. Tam slyší pokyny: Vstoupili jste do služby pro dobíjení. Zadejte prosím dobíjecí číslo. Marek nasadil brýle a 14-ti místné číslo začal do telefonu pěkně nahlas diktovat…

Pravidelnými hosty U Beránků bývá parta amatérských sportovců, které spojuje v létě fotbal, tenis, v zimě stolní tenis, kuželky, někdy šachy. Jedním z nich je David Topol. Jeho civilní zaměstnání má sídlo na finančním úřadě, kde má na starost vyřizování daňových přiznání. Žádný med. Jeho žena Eva je účetní ve vedlejší budově školní jídelny. Ani ona to nemá lehké. David není žádný svatoušek. Už nějaký pátek si rád přihne a v poslední době se stalo pár a párkrát, že David svoji míru nezvládl.

Jednou takhle ve čtvrtek chytil David nějaký bacil, který jej skolil tak, že byl nucen navštívit svého soka z tenisu, doktora Pavla Pastýře:

“Je zle, kamaráde, mám horečku a topím se v čůrkách potu.”

Pavel ho vyšetřil, vzal recept a bez zaváhání napsal antibiotika. David přijal neschopenku a ani neprotestoval. Dorazil domů, když byly doma již děti ze školy.

“Ahoj tati, co děláš doma?”

“Čápnul jsem kdesi nějaký bacil. Mám od Pavla nějaké léky, pár dní si poležím.”

A taky že jó… Celé dva dny David takřka prospal. Teprve v sobotu s ním byla poprvé kloudná řeč.

“Věříš mi Evo, že bych něco snědl?”

“No konečně! Děti, jak má táta hlad, tak je konec všem nemocem.”

“Zítra musím k Beránkům.”

“No, to snad nemyslíš vážně! Ty chceš jít do hospody? Vždyť bereš antibiotika!”

“Jó, chci. Ale buď klidná, já tam musím jen donést rozpis zítřejšího turnaje a zeptat se starosty, jak to bude dál s financováním opravy domova důchodců.”

David dodržel slovo, které Evě dal. V neděli navečer hodil na sebe džíny a k Beránkům zašel, ale místo piva si s pár známými jen sedl a provokativně si objednal čaj. Starosta Jakub Král nepřišel, ale cestou domů David potkal jeho nekomunikativní manželku. Té se ovšem o rozpise nezmiňoval. Věděl, že jí jde to jejich sportování a v poslední době i spolu s celým Jakubem na nervy. Navíc se na Davida zlobila ještě z minulého týdne, kdy přišla čerstvě od Marušky ostříhaná, melírová, načančaná… Mimořádně jí to moc slušelo, ale David si zgustl otázkou:

“Cos za to dala?”

“Ani se neptej!”

“Tos´ mohla říct a já bych tě vzal zadara letlampou.”

Když vyšel David na hlavní silnici kousek od svého bydliště, vidí kolemjedoucí auto, jak zastavuje po straně, jeho řidič vysedá, prohlíží kola a nadává.

“Ale copak? Píchli jsme?”

“Kiks! Život pod psa! Auto kraksna! Já nemám rezervo, já bych do toho kop´!”

A skutečně tak řidič učinil. A ne jednou. Málem urval espézetku. Vzteky mlátil i do střechy auta a s výkřiky křáp jeden starej si oddaně sednul na pangejt. Auto ani nehleslo.

Davidovi ho přišlo líto. On sám minulý týden obrátil služební auto ne vlastní vinou na bok a tak se při cestě z hospody domů rozhodl, že udělá dobrý skutek.

“Snad nebude tak zle? Na to se neumírá! Helejte, seberte se ze země, pojďte se mnou domů a tam něco vymyslíme. Eva dělá bramboráky. Nedáte si se mnou? Já je děsně rád.”

“Což bramboráky? Ty já taky můžu, ale já se musím nějak dostat domů. Auto v hajzlu a doma mám instalatéra. Ten čeká na materiál, co mám ve voze.”

“Vy mi to nebudete věřit, ale já mám čirou náhodou tyhle pneumatiky doma opřený v garáži o futra. Dokonce dvě. Zbyly mi tam od mojí kdysi prodané škodovky.”

“Určitě?”

“Český pionýrský,” dodal David, podal řidiči ruku, aby ho vytáhl z příkopu a opětovně ho pozval domů. Řidič pokrčil rameny, aby dal najevo fakt, že mu stejně nic jiného nezbývá a nabídnuté dlaně využil. Už pár metrů před domem voněly bramboráky. Jejich chuť předčila svůdnou vůni. Eva nezklamala. Neznámý řidič seděl uprostřed útulné kuchyně a zatímco žena dopékala první bramboráky, David se u plotny jen otočil řka:

“Jezte první, já mám čas. Já se jdu podívat na ta kola.”

Vstup do garáže optimistický nebyl. U rezavých futer od prastarých dvojkřídlových dveří, které zde byly opřeny o stěnu garáže od smrti starého dědy Matouše Topola, ležely sice dvě pneumatiky, ale byl to humus. Hned první z nich tam byla nejspíš opřená déle, než by se bylo slušelo. Guma byla úplně zpuchřelá. David ji vzal a rovnou odnesl před garáž. Pak se vrátil a s velkými obavami z návalu záporných emocí si dřepnul k pneumatice druhé. Nesnášel pocit, že nic nejde, tím spíš, že dnes slíbil pomoc, která jako by se chtěla proti němu spiknout. Znalecky osahal druhé kolo a zdálo se, že snad aspoň to bude v pořádku. Bylo. Duše byla sice prázdná, ale za dveřmi už mrkal kompresor. Pak si David vzal do velké brašny ze starého stanu potřebné nářadí, hever a vyrazil i s pneumatikou ke stojícímu autu na silnici. Tam povolil šrouby, zvednul auto na hever, šrouby vyšrouboval a kolo vyměnil.

Když se vrátil domů, hned ho zmohla bramboráková vůně.

“Tak jak? Podařilo se?” zeptal se opatrně hned ze židle vstávající muž.

“OK, všechno jak má být! Tak co večeře? Zbylo něco na mě?”

“Vy jste jednička a vaše žena fantastická. Uvařila mi i kávu a s jakou noblesou! Já jsem velkej dlužník.”

Muž sáhl do náprsní kapsy a vytáhl peněženku.

“Jakejpak dlužník?! Já ani nevěděl, že mi jedna pneumatika odešla. Kdyby ta druhá dneska nedostala šanci být rezervem, za pár let by tak jako tak v garáži ztrouchnivěla. Já si před lety koupil starýho forda a tady daleko široko už nikdo starou škodovku nemá. To je už samá Octavie, Fabie nebo Superb.”

“Ne, to já si od vás nemohu vzít, vždyť vy jste úplně celej splavenej! Nemáte teplotu?”

“No, možná že jo, ale za to nemůže to vaše kolo. Já jsem totiž v neschopnosti. Beru po mnoha letech antibiotika a halt na nemoc nejsem zvyklej.”

Následovala ještě dlouhá debata, ale neznámý řidič s penězi neuspěl. David si nevzal ani korunu, vyprovodil nečekanou návštěvu k silnici, tam řidiči stisknul pravici a počkal, až muž nastartuje. Pak mu jen na znamení přízně bouchnul významně do kapoty a když mu auto v dáli zmizelo z očí, chtěl se vrátit domů na bramboráky.

Za autem jen dlouhá černá šmouha, ale co to? Znenadání se okolo Davida rozprostřela nenadálá zář, která zakryla celé jeho zorné pole a která jako by neměla konce. Nejprve to byl jen záblesk. Uprostřed tajemně blankytného modrého světla spatřil David osobu… Ne, to nebyl člověk… Ale kdo? David si dlaněmi chrání oči před září a nemůže se z místa ani pohnout. Zkoprněle němě zírá neozbrojenýma očima a je jako zapikolovaný. Že by halucinace? Kulí oči, svírá pevně dlaně a pak je rozevřené tiskne před obličej. Poprvé v životě slyší, jak mu bije srdce. Opatrně rozevírá prsty, opírající se nehty o obočí a škvírou mezi nimi se snaží rozpoznat, co se to s ním vlastně stalo. To se mi snad jenom zdá, říká si podvědomě, ale nohy jsou jako přimražené k zemi. Nejde je odlepit. Žádný stav bez tíže. Doslova pár metrů před ním stojí v překrásné záři anděl. Něco neobvyklého, co nemůže pocházet z tohoto světa… Anděl? Ano, doopravdický anděl s rouchem zářícím a bílým jako sníh… Jedinečný a nezaměnitelný! Hrůzně krásný a zřetelně patrný. Záře byla snad jasnější než hvězdný třpyt. Strnulý David si opět zakrývá oči, pak povolí pravou ruku a posouvá ji opatrně na spánek, aby se alespoň jedním okem opětovně mohl kradmo podívat na tu nádheru. Nedalo se uniknout upřenému pohledu. Jakési zpřítomnění mystiky, coby božské podstaty veškerého bytí. Jakoby otevřené nebe… Pak se osměluje a potichu šeptá:

“Ty máš křídla… ty jsi skutečný anděl?”

“Ano, jsem.”

“A proč zrovna já?”

“Davide, posílá mě Bůh. Pověřil mě, abych ti sdělil pravdu o světě, o Bohu, o Ježíši Kristu, o nás o andělech. Bible je pravdivá a vše, co je v ní psáno, se jednoho dne naplní do posledního puntíku. Lidé všech národů se musí pravdu dozvědět. Ty jsi toho svědek.”

“Mohu se tě dotknout?”

“Ne, Davide, zatím ne, ale přihořívá. Pohleď, mé tělo není z masa a kostí. Pokoušej se jen vnímat moji přítomnost.”

“PPProč vlastně pppřicházíš?” koktá David.

Anděl bere do rukou Bibli a otevírá ji u veršů v 1. kapitole knihy Izajášovy:

“Toto vám vzkazuje Hospodin: Když rozprostíráte své dlaně, zakrývám si před vámi oči… Vaše ruce jsou celé od krve. Omyjte se, očisťte se, odkliďte mi své zlé skutky z očí, přestaňte páchat zlo. Učte se činit dobro…”

“Ale jak já mám věřit tomu, že jsi skutečný, že se mi jen nezdáš? Přestávám věřit sám sobě. To přece není normální, povídat si s andělem. Já jsem ani v Boha ani v anděly nikdy nevěřil. Myslel jsem, že život, který mám je jediný, a že jiný nedostanu. Tak víš co, jsi-li pravý anděl, prozraď mi, co se zítra stane, abych si mohl ověřit, žes nebyl jen mým snem…”

“Dobrá, tak si Davide pamatuj události, které čekají tvé městečko v příštích sedmi dnech. Zítra přijde velká bouřka. Abnormální množství blesků osvětlí celé město. Jeden z nich udeří do stromu před hospodou, rozlomí jej a skácí. V úterý vypukne ve vodárně požár, ale bouřka z minulého dne se vrátí a příval vody pomůže hasičům dostat požár pod kontrolu. Ve středu vyschne prastará kašna uprostřed města, která nevyschla přes sto let. Čtvrtý den uvidí celé město na rozhraní dne a noci řetězy spoutaného muže. V pátek pak ve tvém městě uvidíš nálet obrovského hejna křepelek. V ranních sobotních hodinách se narodí dvojčata a v místní salaši u Šimonů jedné ovci čtyři jehňata. V neděli se vrátí voda do vyschlé kašny.”

“Ale to přece není možné, čtyři jehňata?”

“Je, tato rarita se stane sobotní realitou. A snad ani nemusím dodávat, že musíš o našem dnešním setkání pomlčet. Dokážeš to?”

“Se ví,” přetřel si David dlaní zpocené čelo, otočil se a uvědomil si, že andělova křídla vnímá i zezadu. Než stačil cokoli nejistě dodat, anděl byl ten tam. První setkání s mimořádnou úzkostí takového formátu bolelo. Připadal si jako kdyby byl vymknutý z vlastních kloubů. Lepší by pro něho snad bylo nic nevidět, než mít zakázané to prozradit.

Stál jak opařený, ale najednou se mu podlomila kolena a on se rázem ocitnul na zemi o ně opřený. Móóóc špatný, pomyslel si. Ne, neomdlel, jen nohy snad poprvé v životě neunesly jeho vlastní tělesnou schránku, která se bezmocně skácela na zem. Že by slabost po ještě nedoléčené viróze? Možná i ta… Ale daleko pravděpodobnější byla zborcená pýcha, jež ho dostala na kolena. Jakás takás nenadálá intenzivní sounáležitost s Bohem, který že by fakt existoval? Ale to přece… Ne, ne, jsou stavy, které se nedají vyjádřit slovy… a ten Davidův toho byl důkazem. Šerá tma obklopila jeho údiv i zvláštní pocit pokory. David se postavil, rozhlédnul se, ale nikde nikdo. Jen v dálce za horizontem jdoucí stíny nad obzorem napříč oblohou. Kam se poděla jeho verva? Vše se semlelo jakoby geniálně zakamuflovaně. Pomalu se myšlenkami vracel do reálu a nebyl schopen soustředit se na nic jiného. Domů vůbec neutíkal, co to šlo, naopak se doslova doloudal, neřekl nikomu o tom ani muk a šel spát. Nedařilo se. Jako by mu sem tam chybělo kus hlavy. Kdyby se příhoda stala někomu jinému, mávnul by nad tím vším rukou a odsoudil vše v zárodku jako vysněné praktiky našich hloupých předků. Teď se mu ale v hlavě dlouho po půlnoci honily zprávy o amerických milionářích, kteří konzultují své obchody s věštkyněmi primitivních kmenů. Že by ti kapitalističtí multimilionáři neměli roupama co na práci?

První reakcí bylo se tím vším nezabývat. Byl připraven sám sobě vše vyvrátit. Leč od takovéto fascinující události couvnout nešlo. Jeho bezradnost v hrudi mu řídila kdesi v temnotě jeho bloudící mysl. Každá maličkost měla v tu ránu zvláštní význam. Jakés takés místo činu. Byl v tom až po uši. Na jedné straně se nehodlal s nikým dělit o svoje “já”, na druhé straně jako by se potají odvaha do toho jít zdála být poloviční záchranou. Když David vzpomněl na své hříchy a nepravosti, měl pocit viny jako když byl kdysi za školou. Jádro lidské bytosti je nejspíš vůle, protože právě ona teď chtěla napravit vše špatné z minulosti. Byla to chvíle jako by najednou poznal DOBRO a nechtěl jej uskutečnit. Proč se vlastně nikdy ničím nadpozemským nezabýval? Vlastně ani žádnými, byť jen mírně okultními prvky. Nebyl žádný pecivál, ani žádný nazdárek. Za bytím i nebytím se neohlížel. Nikdy nehledal příčinné souvislosti a nedělal překvapivé závěry. Byl každým coulem na trati a rozdával zdravou živočišnost. Žil šťastně vedle všech starostí a k záležitostem života a smrti zaujímal postoj mlčící většiny. Najednou měl až téměř do rozbřesku za to, že všechno je vskutku zřetelnější, než se nám to v běžném životě ukazuje… a to byl teprve začátek. Tehdy se začaly dít neobvyklé věci.

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

Na počátku stvořil Bůh nebe a zemi. Země byla pustá a prázdná a nad propastnou tůní byla tma. Ale nad vodami vznášel se duch Boží. I řekl Bůh: “Buď světlo!” A bylo světlo. Viděl, že světlo je dobré, a oddělil světlo od tmy. Světlo nazval Bůh dnem a tmu nazval nocí. Byl večer a bylo jitro, den první.

Bible

Pondělí - den první

Ráno zvoní budík a David cítí po těle úzkost. Ne, nejedná se o nadpřirozenou hrůzu, spíš o skutečnost, které se před včerejším usínáním bál. Přál si, aby se vzbudil z hloupého snu, ale při vnímání nového týdne je jasné, že se jeho tajemné otázky bez logické minulosti stávají terčem nelítostné štvanice na jeho mozkové závity. Žádné povíkendové dospávání. Zatímco v minulosti bylo pro něj každé ráno nedopsanou knihou, toto pondělí má v doslovu napsanou i tečku za poslední větou. Ví, že dnešní ráno není moudřejší večerních palčivých otázek a pomalu se rozpomíná i na burcující a nenadálé včerejší střetnutí.

Zítra přijde velká bouřka. Abnormální množství blesků osvětlí celé město. Jeden z nich udeří do stromu před hospodou, rozlomí jej a skácí.

To sotva, říká si v duchu, venku je nebe jako šmolka, na obloze ani mráček jedináček a včerejší meteorologická předpověď o dešti ani nešpitla.

Z kuchyně slyší snídat Evu s dětmi a náhle mu až sem zavoní čerstvě namletá káva.

“Ahoj rodino, zbylo kafe i na mě?”

“Ale ano,” zaslechne hlas své ženy a pocítí velikou touhu jí vše říct. Ne, ne, vždyť to slíbil, že bude jako hrob…

“Jedeš se mnou?” ptá se Eva, ale kladnou odpověď čeká sotva, protože si už nazouvá v chodbě střevíce.

“Ne, já mám být na kontrole až v deset hodin.”

“Tak ahojky a odpoledne asi ve čtyři.”

Bum, klaply dveře za Evou i za dětmi a David se ocitnul doma opět sám. Původně plánoval, jak si ráno dojde pro noviny, v klidu je přečte, absolvuje v pohodě kontrolu u doktora - stejně se už cítí zdravý. No po včerejšku? No zdravý?

“Já se z toho snad pominu…”

Odchází do koupelny, dívá se dlouze na sebe do zrcadla, kde zapózuje jako profesionál. Po rodince zůstala na umyvadle totálně vymačkaná zubní pasta. Horko těžko tlačí poslední zbyteček na kartáček, pak vezme uzávěr, pevně jej zašroubuje a celou tubu hází do koše. Hlava tvrdá jako šiška, duše na měkko. Hned v duchu pomyslel na psychiatra, jak se jej ujímá a za pomocí statných ošetřovatelů ho kurtuje do připravené klícky. I když? Je známo, že v psychiatrických léčebnách jsou lidé odděleni od bláznů, zatímco v ostatních městech žijí všichni dohromady. Co teď? Půjde-li si pro noviny, stejně je vnímat nebude. Život je jen kus tápání. Jarní ráno přestávalo být i přes nalitou kávu voňavé a stávalo se pomalu, ale jistě chaosem. V duši takový malý krůček k trablům velkým jako hrom na entou.

Nedalo mu si nevzpomenout na nedávnou dobu, kdy bylo výročí od začátku promítání filmu E. T. - Mimozemšťan a kdy v rádiu poslouchal právě zveřejněné výsledky ankety: “Co byste dali jako dárek mimozemšťanovi?” Tehdy se Davidovi nejvíc líbila odpověď Kolo na cestu domů. Vítězkou ankety se stala jedna důchodkyně se stručnou reakcí: Sebe.

(Ba, ba, napsat nějakou moudrost na horu listů papírů není těžké, ale vyjádřit se exkluzivně jedním slovem, to je kumšt!)

Kolik mimozemšťanů nebo andělů si mě tak asi teď prohlíží? Možná by si se mnou kafe dali třebas taky. Ale co to tárám za nesmysly? Je tady někdo? Nic, nikdo, nikde, nikdy… Vždycky si myslel, že když inkognito přemýšlí, tak ho nikdo neslyší… No jo, ale včera? Hlavou mu probleskla perlička doktora Františka, přezdívaného Faust z filmu Kam čert nemůže: “Jsem tu sám, jsem tu sám, jsem tu sám…”

David bere zamyšleně kostku cukru a smáčí ji pomalu vrchní hladinou v šálku černého moku. Pak významně pokrčí bradu a na důkaz potřeby pevných nervů bere další dvě kostky a rázně je do šálku přihodí. Bere do ruky lžičku a při míchání nápoje se mu vybavují všechny ty neživé bytosti, které ještě před pár lety četl svým dětem v pohádkách - draci, ďáblové, démoni, obludy, čarodějnice, andělé strážní, víly, duchové - pokušitelé… Odvěký boj dobra se zlem. Že by to nefungovalo jen v pohádkách? Spolehlivá Bible, vymyšlené přeludy, ráj, peklo? Život po životě? Prožitky blízkosti smrti? Že by nešlo jen o říši ticha? Život a oheň? Věčnost? Osud? Okultní jevy? Náboženství? Nadpřirozené jevy rozházené plochou dějin…

Na stole pár nečtených knih a bezpočet hesel tohoto typu vyvolával v Davidovi závrať. Snad poprvé v životě si hrábnul až ke dnu. Napadlo ho, že by slovo náboženství mohlo pocházet i od slov - dát na Boha. Na druhou stranu si představil, že jeho žena by toto slovo zařadila jako odnož slova ženství - od ženy. Situace takřka neřešitelná. Eva velmi často chválila jeho smysl pro praktičnost. Tak ten si teď mohl strčit leda tak za klobouk. Fenomén smrti a nekonečného množství pří okolo tohoto tématu ho nikdy v minulosti nebraly. Tím spíš teď seděl u stolu, koukal do blba a nevědomky si drápal včerejší stopy po puchýřích, kdy večer daroval krev snad stovce komárů. Poprvé v životě se s civilní trémou bál být drzý i potichu. Snažil se sám sobě razantně vyvracet všechny záhadné a tajemné dohady, ale právě pro jejich nedostupnost byly čím dál záhadnější a tajemnější. Žasnul nad nadčasovou a nestravitelnou domněnkou. Sám nejlépe věděl, že se nejedná o fámu a dezinformaci, ze které bude dozajista podezříván. Žádná idylka!

Tady se 365 dní v roce nic nedělo a najednou není z maléru úniku! Co s tím? Má se nechat mučit? Má žít jako štvanec? Nechat se být polapen? Ne! Po andělovi ani vidu ani slechu, musí začít znovu a bez anděla. Nechat všemu volný průběh. Pustil si na odreagování ranní televizi a v ní hledí na amerického kosmonauta, jenž byl na návštěvě ve Snídani s Novou. Dr. Charles Moss Duke byl kdysi na měsíci s posádkou Apollo 16. Šaramantní šedovlasý pán vyprávěl kdy, jak a co tehdy zažil a působil sympatickým dojmem. Na otázku redakce, zda věří v mimozemské civilizace odpovídá:

“Ani ne, ale kdyby existovaly, pak by je zcela určitě stvořil Bůh.”

Kosmonaut a Bůh? Andělé? V hloubi duše David viděl zřetelně, že včerejší setkání neodeznělo do ztracena a zlomilo vaz jakékoli další nudě. Vzal znova útokem koupelnu, pustil na sebe proud studené vody a ta z mrákot probrat umí.

Když přišel na středisko na kontrolu, na povrchu se tvářil kategoricky, ale vevnitř to srovnané neměl. Ještěže jméno z cedulky MUDr. Pavel Pastýř, obvodní lékař důvěrně znal.

“Ahoj Davide. Tak jak?”

“Ale jo, dobrý, klidně mi můžeš tu neschopenku ukončit.”

“Něco se děje? Máš kruhy pod očima. Někdy je dobré trochu času promarnit, občas to není organismu na škodu. Nechceš zůstat doma ještě dva tři dny? Ty virózy teď řádí a už je v kraji prvních pár případů zápalu plic.”

“Né, zítra mám v práci audit, tam bych měl být.”

“Dobrá, když teda myslíš, tak tady to máš, ale napucni se vitamínama a s prací to nepřeháněj. Přijdeš dnes večer k Beránkům?”

“Asi jo, na otočku určitě. Musím s Ondřejem probrat pár paragrafů.”

Ondřej Pokorný byl zaměstnán v právní poradně. Jeho žena Miriam se záhy po svatbě začala léčit s vysokým tlakem a po pár letech skončila v invalidním důchodu. Velká část kamarádů se ani nedivila. Ondra měl v sobě zakódovanou provokaci a Miri to s ním neměla lehké. Její maminka si zakládala na mladistvém zjevu, zatímco Ondřej stále proklamoval, že čas nikoho nešetří. Hned krátce po svatbě ji zaskočil otázkou, zda mu nechce něco milého říct. Když se tchyně s úsměvem ptala, co má na mysli, dodal s optimistickým výrazem:

“Třeba nějakou moudrost stáří.”

Od té doby s ním tchyně nekomunikovala. Ona byla sice mladá, ale už to halt nebylo vidět. Miri věděla, že jde Ondra bez základního instinktu hlavou proti zdi a těžko to nesla.

“A co od Ondry potřebuješ? Snad ne manželskou poradnu?”

“Ale kdeže! V práci jsem se namotal do konfliktu s auditorem. Zítra to vypukne.”

“Helemese, náš finanční magnát má nevyrovnané účty?”

“Ale účty jsou jakž takž, ale představ si ty cvoky! Já měl na úřadě v lednu na brigádě pár studentů ze školy a oni mi tam pro audit dokumentovali finanční operace v záležitostech pokladen, pojištění, daní a odvodů. Snažil jsem se jim vysvětlit pojmy Má dáti a Dal. Když probíhala diskuse na toto téma Účetní knihy v soustavě podvojného účetnictví, jeden student dodal: Mě dneska spíš zajímá, jestli když včera měla dáti a dala, jestli dá i dneska… Právě ta holka, které se poznámka věcně týkala, vlastně jen bezmyšlenkovitě opisovala texty z papírů do počítače a pak na šanony lepila samolepky. Když minulý týden audit začal, dostal se předseda k záležitosti Daně a odvody. Při přepisování došlo k překlepu a ta husa na celé desky nalepila matoucí ceduli: Daně a podvody.

Problém je v tom, že auditor postrádá smysl pro humor. Já se bránil smíchem, že jde o krásný překlep, ale on mi prý vzkázal, že mě smích přejde. Já si v práci už fakt začínám připadat jako v té pohádce - v půlnočním království. To abych se už chodil smát jen do země krále Miroslava. Do dneška jsem si myslel, že vůl musí mít rohy - nemusí.”

“Vůbec si z toho nic nedělej. Můj táta si mi včera stěžoval, že na něho máma dnes a denně křičí, aniž by měla důvod. Máma hned začala brečet, že za to nemůže, že to dělá u ženskej v tomto věku přechod. Tak jsem hned vzpomněl na našeho šéfa a musel jsem konstatovat, že náš starej má přechod trvalého rázu.”

David si ze stolu vzal ukončenou neschopenku, zvednul pravici na znamení pozdravu a vyšel do čekárny. Po cestě domů nechtě šlápnul do psího hovínka. Ještě nedávno by určitě zaklel, ale dnes se jen zasnil s myšlenkou - i čoklové mají své dny…

Po sedmé hodině večer si David vzal pod paži desky s nápisem Daně a podvody a odešel k Beránkům, aby se poradil s Ondrou, jaké vlastně pravomoci auditoři mají a do jaké míry ho mohou koupat a trápit. Venku bylo docela příjemně a obava z buzerace auditorů na chvilku zastřela myšlenky na včerejší záhadné setkání. Po příchodu do hospody už všichni věděli, že má problémy v práci a nemohla nenásledovat sprcha jedovatých poznámek.

“Nic si z toho nedělej, oni tě jen zavřou. Ve vězení strávíš většinu času v cele větší, než máš na finančním úřadě a dostaneš zdarma teplé jídlo třikrát denně. Budeš tam mít vlastní záchod, zatímco na finančním úřadě se o něj musíš dělit s celým patrem…”

“Vám se to mele, ale já čuju malér. Ondro, jaké pravomoci vlastně ti auditoři mají?”

Ondra si vzal Davida stranou a vše mu vysvětlil. Vyprávěl i svoje zážitky z decentních akcí tohoto druhu a tak čas letěl a David vůbec nezaregistroval, že se mezitím venku zatáhlo nebe, zvedl se vítr a posléze se začalo blýskat. Již při prvním blesku sebou trhnul a začal nervózně poposedávat na židli. Ondra netušíc, co se mu míhá v hlavě, ještě suše dodal:

“A nezaprší a nezaprší…”

“Nech toho!” zvolal David.

“Není ti blbě?”

“Žádný strachy, všechno OK, pokračuj!”

Silácké OK bylo ale předzvěstí velikého maléru. Nad okolním krajem se rozpoutala třeskutá bouřka, která řádila dvě hodiny. Po dvaceti minutách byl preventivně vypnutý elektrický proud a hospůdka se pod plamínky svíček zdála ještě přívětivější, než kdykoli před tím. Leč zdání klamalo. Jediný, kdo snad tušil strůjce maléru, byl David. Podvědomě od prvního blesku přemítal ve vzpomínkách střepiny své dávné znalosti z fyziky. Blesk? Jde o velkou jiskru tvaru světelné koule, jež vzniká za bouřky vybitím elektřiny. Hrom pak už jen doprovází blesk…

To, jestli toho večera došlo k výboji mezi oblaky, mezi jednotlivými částmi téhož oblaku nebo mezi oblakem a zemí, to se už nikdo nedozví. Faktem zůstal jen jeden blesk, jenž doopravdy udeřil do stromu právě před hospodou U Beránků.

“Do Prčic!” zařval kdosi a nebyl sám. To byla taková šlupka, že se budova hostince otřásla v základech. Blesky, hřmění a burácení pokračovaly i po nenadálém úderu. Požár se však nekonal. Pouze totálně rozštěpený kmen starého smrku. Celý vršek stromu byl zlomený, střed kmenu byl nerovnoměrně rozdrcený a všude kolem byl i přes pokračující bouři cítit pach spáleného dýmu.

Když burácení ustalo, sešlo se před hostincem snad půl městečka. Zatímco všichni diskutovali, David se nehorázně v hospodě opíjel. Před očima mu jel v jednom kuse obraz sněhobílého anděla a jeho předzvěst. To přece nemůže být náhoda? Nebo ano? A znova otázky, které bušily na jeho v té chvíli již ne zrovna střízlivou kostru.

Když se vrátil zvenčí do hospody Pavel, nestačil se divit.

“Davide, co tady vyvádíš? Vždyť bereš ještě léky, koliks´ toho vypil?”

“Nevím.”

“Proč tak vyvádíš? Vždyť se nic nestalo. No a co, tak petarda bouchla do stromu. Ale všechno je v pohodě, nikomu blesk neublížil!”

A to se již vrací zbytek dnešních hostí a ačkoliv si teprve začínají objednávat nápoje, aby tu dnešní událost prodebatovali, David má před sebou pěknou řádku prázdných sklenek od fernetu.

“Co se tady děje?”

“Tak já vám to teda povím,” ujal se David rázně slov. Ta ráznost byla ale jen v jeho vůli. Ve skutečnosti mu hlas už zadrhával, jazyk se lepil na patro a jeho vrchní půlka těla se podezřele na židli kymácela a zjevně se vymykala jeho kontrole.

“Mně se zjevil anděl…”

Chtěl pokračovat, ale to možné nebylo. Hospoda vypukla v smích, přehlušující jakýkoli další projev. Pochopení neměl ani jeden jeho kamarád. Naopak, všichni věděli, že má David za sebou ochotnickou minulost, že jeho praděd byl principálem nějaké kočové společnosti a brali to za jedno z jeho častých vzpomínkových hereckých čísel.

“Ale mně se vážně zjevil čistokrevnej anděl a ten dnešní blesk předpověděl! Dokonce mi předpověděl celý týden! Zítra shoří vodárna, ve středu bude v hajzlu naše kašna, pak si prohlédnete chlapa v řetězech, v pátek přijetěj křepelky, v sobotu se naroděj ve městě dvojčata, u Šimonů čtyřčata a v neděli se voda do kašny vrátí…” zadrmolil už ne klidně, ale třesoucím se hlasem. Leč marně. Jeho snaha nenašla kladnou odezvu ani teď. Zato byla hospoda zaujata živou diskusí, které předcházely vzpomínky na naše filmy stříbrného plátna. Vedl farář Otík - Anděl, vopravdickej anděl..

Následoval už jen smích a tak se David nezmohl ani na slovo. Bylo mu ze všeho na nic. Zoufale hodil panu Beránkovi celou svou peněženku. Ten si vzal peníze a házeje ji po Davidovi zpět jen dodal:

“Tykat si s andělem, to je náskok po celý den!”

Když David přišel domů, snažil se Evu vzbudit a trval na tom, že jí musí něco říct. Eva když viděla, že ji má jak z praku, otočila se v posteli na druhou stranu, trucovala a s neskrývanou předpojatostí předstírala spánek. Ne, nespala. Byla smutná, že její muž pije čím dál víc. Takhle vyřízený vlastně domů ještě nikdy nepřišel.

David odešel do kuchyně, ale pak se vrátil do ložnice a přestože vůbec nepůsobila jako vděčný posluchač, vše jí na přeskáčku vyklopil. Vůbec ho nebrala vážně. Snažil se ji přesvědčit o tom, že si nevymýšlí, že to věděl od anděla, ale marně… Přestože byl opilý, pamatoval si všechny události tak, jak mu je anděl prozradil. Eva celou dobu nehnula ni brvou, ale nakonec celého proslovu se na něj obrátila a jen znechuceně dodala:

“Teda ty seš sjetej! Běž si lehnout. Mě už dávno svejma extravagantníma kecama nedojmeš. Seš provokatér, kterýmu není nic svatý. Z toho budou leda tak popotahovačky. To nemá cenu.”

“Ale má to cenu…”

“Já mám už těch tvejch povídaček plný zuby! Ty zas nevíš, proč a jak ohromit svět! Já znám široko daleko všechny anděly, ale toho tvýho laškujícího jsem nikde neviděla.”

“Von taky každej anděl není stejnej.”

“Já ti rozumím, zejtra vypukne ve vodárně požár. Jasně, to je úplně logický. Oheň ve vodárně, kde jinde? Všechna voda shoří, protože je od přírody hořlavá! Já mám takovej pocit, jestli nebyl ten tvůj čistokrevnej anděl kříženej s kokršpanělem.”

“To ukáže teprve čas!”

“Hotovo? Skončils´? Když už se nestydíš přede mnou, že se nestydíš aspoň před těma dětma!”

“Co děti? Jsou to chudáci! Oni vůbec netuší, že u nás vládne tvrdě pozdní matriarchát doby předželezné!” zaburácel David a odešel trucovat do kuchyně. Měl chuť skočit do rakve a zabouchnout za sebou víko.

Ale ani Eva znovu zabrat nemohla. Vstala a v lékárně našla staré prášky na spaní. Jeden zapila a David opět udeřil:

“Evo, věř mi, to není žádnej andělskej evergreen. Nezlehčuj to! Žádný vrásčitý stvoření! Žádná telepatická komunikace. Já s ním fakt mluvil a jsem tím setkáním úplně otřesenej. My byli doteďka dezinformováný.”

“Kolik mu bylo roků?”

“Andělé nestárnou… ledaže… stál mlčky v modrým světle…”

“Jo? A co měl na sobě? Modré tílko a modré trenýrky… takové malé modré z nebe! Zítra to bude zelený mužíček. Anděl smrděl kadidlem, na nohou měl bagančata a v rukávě schovaný trumfy. Já jsem, Davide, z tebe na čápa! Slibovals mi nekonečný štěstí. Já nevěřím v království Boží, ale jen v království české. Před svatbou jsi mi přišel abnormálně inteligentní, ale dnes seš už jen abnormálně šíbnutej! Už dlouho se mi zdá, že jde to naše manželství do hajzlu a tys mi právě dneska ukázal zkratku. Dobrou noc.”

“Evi, věř mi. Já vím, že je to těžký. Rozum ti říká, že to není možný a já ho přesto viděl. Já to vím naprosto přesně, ale je těžký to vědět. Zejména proto, že vím, že to tak je, ale nevím proč. Snažil jsem se rozpoznat obrysy od fikce… marně. Vím, pro tebe je to na první pohled málo důvěryhodný. Ale já nemůžu ignorovat fakta. Já přece vím, že nemůže být! Ale bohužel je. Nebo Bohudík?”

Neprošlo to. S Evou to ani nehnulo.

“Evo, já mám pocit, že jsem úplně nahranej. Musíš to vzít aspoň na vědomí!”

“Zdar všem nadpřirozeným bytostem a andělům zvlášť! Davide, já jsem vstřícná každý tvý blbosti, ale od tvejch andělů se distancuju. Ty ani nechceš zkusit, bejt chvíli normální. To bude zas ráno vystřízlivění! Radši už mlč!”

“Nejlíp se mají ryby, že mohou mlčet. Když budu mlčet, budeš mít ty pokoj, ale na jak dlouho? Mlčení přece nezničí kapacitu myšlení. Evo, tady mlčet nestačí. Já kapitulovat nebudu! Proč sis nevzala pohorky, když do mě chceš kopat. Evo, já tě mám rád a slibuju ti, že jestli mě ten anděl jen vodil za nos, tak mu příležitostně rozbiju hubu.”

David se snažil usnout, ale spánek byl na trati a kličkoval. Ještě ve stavu bdění třídil staré a nové vzpomínky. Stále se mu v hlavě honilo aktuální téma posledních dní. Likvidovat úkaz zvaný ANDĚL nešlo i přes jasně vyřčenou nelibost jeho ženy. Věděl, že když nevyřeší podstatu problému, bude se v něm brodit a žít stále s výčitky, to jest v pod hrudní kosti s trvalým konfliktem.

Když už se zdálo, že je unavený, ožila venkovní ulice hlasem sirény alarmu jednoho z automobilů na parkovišti a v jeho břiše vyvolala bolesti střevního charakteru. Až když se večer přehoupl přes půlnoc se zadařilo, oči se začaly konečně klížit a spánek přemohl bdící mysl. Zatímco v běžném životě se mu sny často nezdály, tuto noc si to vynahradily. Vlastně vynahradil. Byl to sen jeden, ale v mysli zanechal brázdu jako rigol od pluhu při hluboké orbě.

Sny jsou vůbec zvláštní situace v našem životě. Z hlediska fyziologie se při spánku jedná o jakýsi útlum velké části nervů, kdy ale základní funkce pro život jako třeba dýchání nebo tep srdce běží… Ostatní orgány odpočívají. Při spánku občas dojde k tomu, že člověk podlehne jakési pasivní fantazii, kdy mu hlavou probíhají představy normálních denních prožitků, někdy běžných, jindy morbidních. A právě jedna z těch nočních můr stihnul Davida této noci. Všeobecně je známo, že při spánku jsou rozumové funkce tlumeny a utlumeny jsou i impulsy ze smyslových orgánů. Ale tento prazvláštní sen byl té noci jako živý. Měl velmi napínavý děj a odehrával se pro Evropana v atraktivním východoasijském prostředí. Podnětem snu byly bezesporu zážitky posledních hodin.

David se nacházel kdesi na staré rolnické usedlosti v daleké zemi, postižené chudobou, prašivinou a epidemií moru, způsobenou drobným mikrobem, původem z přemnožených nakažených krys. Sám ještě onemocnění nepodlehnul, ale celá jeho rodina se zmítala ve vysokých horečkách a byla schvácena bolestivým zduřením uzlin. Byl na pokraji hroucení z faktu, že díky chudobě a nedostatku potravin se mor změní v hladomor. Burcující ztráta šance na přežití…

Neměl ponětí, jak se s krutým děním vypořádat. Žehral na vřavu chmur na obzoru a jakoby chtěl odčinit dávná provinění své nelehké životní poutě. Nechtěl zůstat napospas nahé zemi, jež byla den za dnem pokrývána novými a novými mrtvolnými postavami, jež vzdáleně připomínaly vyhaslé životy. Bídu a depresi střídala tichá touha nevzdat se a ukázat zač je toho loket. Zpupnost člověka se však tehdy sehnula pod tíhou osidel. Byl při vědomí ale zároveň strachy v transu. Takový nestydatý zločin vůči lidskosti není fér. Se smrtelnou vážností hrůzy v dálce štěkali a vyli psi, jakoby se dělo něco za jeho zády. Vše se vymykalo z pod kontroly. Kraj nasáklý těžko definovaným hnusem, mučivý nedostatek potravin, nosného pilíře života.

Kde se vzal, tu se vzal, do krajiny přijíždí zámožný kníže, impozantní zjev, který organizuje dobročinnou akci pod heslem “almužna pro potřebné”. Tento milodar z útrpnosti, soucitu a shovívavosti měl však háček. Kníže vyhlásil podmínku, že almužnu v podobě jedné velké brašny plné jídla si může vyzvednout každý člověk pouze jednou jedinkrát s tím, že kdyby někdo chtěl rozdávajícího obelhat, zemře. David si vystál strkanici ve frontě u břehu řeky v postižené krajině a pospíchal s taškou potravin ke svým blízkým nemocným. Rozdal co mohl a rozhodl se k řece vrátit, aby si vystál frontu znova. Podmínku chtěl ignorovat. Nebyl žádným tvrďasem, ale zákeřná nouze jen donutila podvádět, nehledě na to, že podmínku považoval ve vzdělaném světě za pouhou babskou povídačku.

Když se vrátil k řece, polily jej krůpěje potu, jež mu kanuly podél skrání. Nebylo úniku. U řeky mezi ve frontě stojících zástupů ležely na zemi dvě mrtvoly nuzáků, jejichž duše se nejspíš už vydaly tiše k horizontu. Nešlo toho nedbat. Dvě těla bez života v “jedovatém” vzduchu. Důvod? Mysleli si, že oblafnou a budou “mít svý jistý”. Leč při převzetí tašky BUM a už nevnímali ani prach země… Nikdo si to neuměl vysvětlit. Jen okolo stojící jedinci vyprávěli, že oba zmínění byli pro almužnu opakovaně. Zoufalý pocit selhání není vidět, není slyšet, ale je. Šířící se strach vyštval z fronty nejednoho vykuka. No “vykuka”? Jak se to vezme? Může mít David za zlé někomu takový podvod, když dotyčný trpí vřavou moru s dotazem k nočním můrám, kdy zemře hlady? Hořká ironie osudu… je vším, je ničím…

Žár v atmosféře rozséval bezprostřední ohrožení života - smrt. Chtě nechtě David neotálel s rozhodnutím a postavil se do fronty opětovně. Cítil se prachmizerně. Riskantní děs, hra vabank. Jak jinak by se ale mohl dívat umírající rodině do očí? Stalo se. Jak David přebíral tašku, i jeho zasáhl extrémně vysoký trest. Smrt. Náhlý strašidelný stav bez tíže bez známek života a již jeho tělo leží bez pohybu na zemi, zatímco - co to? On byl, on byl dál, ale jeho tělo ne. Věčný tok života? Poukaz na nejfantastičtější výlet? Ve stavu neživého bdění třídil staré myšlenky. “Kde to jsem?” Vznášeje se viděl opodál válet se své vlastní tělo bez hnutí. Tu náhle zvedl pohled a “jeho čas” vyšel vstříc andělovi. Právě k němu z dáli neuvěřitelně se vším všudy přichází zatraceně skutečný anděl, kterého důvěrně znal. Kroky, které nikdy nescházejí z cesty… Že by neuvěřitelné nemuselo být vždy nemožné? Že by všechno jsoucno ve věčném toku? Vteřiny, které rozhodují o životě a smrti. Malý odhalený cípek roušky poutavého tajemství našeho útočiště?

“Prrrrrrr! Kdeže jsem tě jen viděl? Proč já mám pocit, že se známe odjakživa?”

Crrrrrrr, zazvonil budík tak silně, jako by řval bolestí. David jej poslepu staví:

“Brrrrrrr, to byl ale sen!”

Frrrrrrr a anděl byl ten tam. Vražedné vstávání…

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

I řekl Bůh: “Buď klenba uprostřed vod a odděluj vody od vod!”

Učinil klenbu a oddělil vody pod klenbou od vod nad klenbou. A stalo se tak. Klenbu nazval Bůh nebem. Byl večer a bylo jitro, den druhý.

Bible

Úterý - den druhý

Proroctví V úterý vypukne ve vodárně požár, ale bouřka z minulého dne se vrátí a příval vody pomůže hasičům dostat požár pod kontrolu.

Daniel Celník a Maruška Tomášová byli skoromanželé. I oni patřili k událostem onoho prazvláštního týdne. Dan je pokrývačem a svoji Maruš našel před pár lety u holiče. Pěkně jej ostříhala, lehce pohladila, mile se chytrým kukučem usmála a nebylo co řešit. Někdy se láska rodí mnoho let, jindy prolétne jiskra, která sice o lásce mlčí, ale adresáta nejen osloví, ale vezme ho rovnou na paškál. A to byl jejich případ. Již tehdy se rozhodli, že si postaví dům a dnes stojí hrubá stavba. To byl impuls, jak zatočit se samotou a dodnes za to Dan dává veřejně Marušce jedničku s hvězdičkou. Zpočátku mu sice dávala najevo, že jí může být ukradený, ale když se mu už zdálo, že všechny jeho pokusy selhaly, akční fintou jej Maruška zařadila do škatulky svých NEJ.

I Daniel byl přítomen včerejší scénce Davida o údajném andělovi a jediné, co ho na jeho monologu zaujalo byl fakt, že právě v úterý by mělo hořet ve vodárně, kde se provádějí stavební úpravy a kde má on jako pokrývač objednanou práci. Hned po ránu, když si chystal věci, se pokoušel upamatovat na Davidova slova: zítra shoří vodárna?

“Nikdy jsem si nemyslel, že by David mohl takhle zblbnou,” říká Marušce, ale ta reaguje po svém:

“Já bych mu ty dlouhý vlasy přistřihla. Jo a ty vousy taky. Vloni mu plnovous slušel, ale teď to má ucouraný… a vůbec, já se tý Evě divím, že ho nepostaví do latě.”

“Jak? Do latě? Ty mě budeš chtít taky stavět do latí?”

“Až po svatbě, miláčku, teď by mi strach nedovolil,” usmála se. “Ale když dvě dělají totéž, není to totéž. Zatímco David by si zasloužil facku zleva i zprava, já ti dám vybrat. Slibuji, že si budeš moct doživotně vybírat.”

Dan sbalil věci, společně s Maruškou ustřihli další dílek z krejčovského metru, aby si připomněli, že jim do svatby chybí jen půldruhého měsíce a s nadějí doživotní šance na sebe se vzájemně zubit odjel do vodárny. Hned příjezd nebyl vydařený. Při vysedání z auta se mu o kousek kovu roztrhly kraťasy a to tak nešikovně, že oprava byla víc než nezbytná:

“Přece nepojedu domů, když jsem sotva přijel. Filipe, nemáš tady jehlu a nit?”

“Já nevím kde mi stojí hlava a ty si tady budeš hrát na švadlenku!”

“Já zas nevím, kde mi stojí pytlík,” dodal Dan a chtěl se jet domů převléknout.

Když to zaslechla z dáli jejich ekonomka, pokrývače se jí zželelo a nabídla nejen šití, ale i obě ruce, které v pěti minutách sportovní kalhoty zašily tak, že vůbec nebylo poznat, kde šlupka byla. Dan poděkoval a významně se na ni zahleděl se slovy:

“Jestli umíte všechno takhle dobře, tak se žením předčasně…”

Už na poledne byl venkovní žár nasycen předtuchou další bouřky. To si uvědomoval zejména David, kterému stále hlavou zněla andělova předzvěst:

V úterý vypukne ve vodárně požár, ale bouřka z minulého dne se vrátí a příval vody pomůže hasičům dostat požár pod kontrolu.

Právě v poledne se potkali David s Danem na obědě a David hned vyzvídal:

“Poslouchej Dane, co se to tam vlastně ve vodárně opravuje?”

“Všelicos, hlavně špatná elektroinstalace. Ale já tam opravuju jen část střechy. Dva dny a jdu dál.”

“Nezdá se ti, že přijde bouřka?”

“Nestraš, včera to snad stačilo…”

Leč David nestrašil nazdařbůh a jeho včerejší výstraha, byť ve stavu diskutabilním, nezůstala pouhým tlacháním. Parný den byl stále parnější a vzduch se v podvečer dal přímo krájet. Dusno bylo cítil v celém širém kraji a všichni se obávali i krupobití.

Večer v místní vodárně vážně od špatné elektroinstalace chytlo a požár zasáhl i venkovní prostor skladu. Horší bylo, že se zvedl velký vítr, který plamenům ještě nahrál a hrozilo rozšíření ohně i na sousední část sila. Malér byl na dosah.

Požárníci sice přijeli rychle, ale požár se dlouho zdál být nad jejich síly. Silný vítr lámal stromy, strhával střechy a demoloval domy. Teprve když se objevil první blesk a za ním v tu ránu zahřmělo, spustil se liják, který město nepamatovalo. Průtrž mračen způsobil příval vody a ten zatopil desítky sklepů. Na druhé straně ale pomohl hasičům dostat oheň nejprve pod kontrolu a pak uhasit.

David je zničený. Ve snaze napravit již tak pošramocenou důvěryhodnost přichází do hospody a domnívá se, že už mu konečně všichni uvěří. Když se zahledí na prastará kamna, která mají dole u dvířek plechovou cedulku s vyrytým nápisem AŽ NAPRŠÍ A USCHNE… NOE

- v souvislosti se stávající situací ve jménu živlů ohně a přívalu vody se mu cedulka už vůbec nezdá být jako jindy vtipnou a on do ní nehorázně kopne.

“Ta cedule se netýká těch, kterým byl mozek odoperován,” odseknul děda Dytrych, bývalý voják z povolání a pokračoval: “To ještě, že se ti ve snu zjevil přelud obyčejně neobyčejnýho anděla neznamená, že se z tebe musí stát barbar.”

Osazenstvo knajpy vyplnění zvěsti nevěří. Mizerné časy vyžadují mizerné skutky. Kdosi sarkasticky označil anděla za vrtoch přírody, jiný jízlivě volá:

“Akční situace si žádá akčního hrdinu.”

Nic nového pod českým sluncem. Potvrzuje se fakt, že jsme stále ještě generací zbitou materialismem. Část hostů podezírá Davida z toho, že požár založil sám ze senzacechtivosti. Připomíná mu hereckou minulost, nazývá ho dramatikem a hospodou jde jedna myšlenka:

“To se ti kamaráde ten tvůj scénář pěkně vymknul z hnáty. Jestli se ti na úřadě podaří ustát ten audit, tak za tohle ti hrozí nejmíň pět let!”

David se znovu opíjí, dnes už strachy. Čekal porozumění a našel tíhu škarohlídů, pod kterou se snažil unést chmury:

“Já mluvím pravdu, celou pravdu a nic než pravdu! Žádná dřímota! Kolikrát to mám opakovat! To byl skutečný anděl! Nic víc, nic míň…”

“Tak to tu ještě nebylo! Setkání s andělem! Do kelu! Neměl tys v mládí nemocnou despotickou matku? Krucinál, drž hubu! Kdy už přestaneš paušálně s tím tvým andělem otravovat a blbnout na kvadrát. Až se zase budeš vracet po nějakém opileckém tahu, tak si běž vyprávět to svoje andělský poselství tam nahoru,” dořekl pan Dytrych, vstal, vzal u barového pultu plnou a zavřenou láhev šampaňského a namířil ji na Davida:

“Mladej! Už jsi někdy letěl do nebe k andělům na špuntu?”

Skóre bylo toho dne 1:0 ve prospěch hospody. Reakce na jeho výrok a chování byla potupující a tak David vyměnil slova za zamlklost a odešel domů. Nechtěl panu Dytrychovi ublížit. Věděl, že mu je líto, že u nás končí vojenská služba, která byla od dob Rakouska-Uherska. Věděl, že to těžce nese, že nikdy nespadnul do chomoutu, aby měl aspoň nějakou utěšitelku. Nedávno vykřikoval, že do švestek nevydrží…

David si připadal jako příslovečný tonoucí, který se chytá stébla. Hořkost přehořká, trýzeň, bludiště, jako by si odečítal zbytek svých let. Přes všechny ty urážky v hospodě i včera doma mu něco říkalo, aby za to za všechno byl rád, že se to stalo. Daleko víc mu vadil postoj kamarádů, než vlastní diagnóza požáru. Stal se černou ovcí a důkaz neviny předložit nedokázal. Po příchodu domů našel na stole lístek:

Jsem u Marušky na melírech. Děti jsou u babičky. K večeři není nic. Odmítám stát před sporákem, když ty sedíš v hospodě. Nejsem ani tvoje matka, ani tvoje chůva. Nebudu ani tvoje pečovatelka. Jestli nedorazíš střízlivý, tak se radši nemyj. Opovaž se zas proměnit koupelnu v městskou plovárnu. Vynes smetí a udělej pořádek.

Eva

Kdo má uklizeno v sobě, nemusí uklízet čurbes kolem sebe a být za to ještě pokárán, pomyslel si David, ale profesionální koncovka to nebyla. Smetí přece jen odnesl. Zejména proto, že musel připustit, že tentokráte má ve své kebuli absolutní binec.

Po jeho odchodu se v hospodě rozvinula debata jiného rázu. Na jedno s pěnou přišel i Dan s Maruškou. Poslouchali reakci lidí na chování Davida a Dan si neodpustil poznámku, že byl s ním dnes na obědě a že David vyzvídal, co se ve vodárně opravuje a proč se to opravuje. To všechny přítomné ještě utvrdilo v oprávněnosti Davida podezírat. Diskuse nabyla na grádech po příchodu pana Eliáše, člena zdejší městské policie. Ten se se všemi znal a i když byl v civilu, nedalo mu okamžitě připustit, že se David dopustil trestného činu. Možná trochu nešetrně dodal, že pravděpodobnost deliktu lze vystopovat v závislosti na chování Davida a hned na něm hledal známky po určitě prodělaném těžkém traumatu.

Jediný, kdo se Davida zastal, byl pan Šimon, takový ranhojič a dříč do morku kosti, správce zdejšího domova důchodců. Ten přišel do hospody jako seschlá švestka. Zařizoval si na úřadech novou občanku a nechal tam dva dny života. Přesto si vehementně vzal slovo:

“Někde se musela stát chyba, ale chlapi neblbněte! To jsou s jistou pikantérií samá falešná obvinění. Já ho znám odmalička, já s ním chodil do školy. Jó, v poslední době pije víc, ale grázl, syčák ani spratek to nikdy nebyl. Boj výjimečný - zranění vzácná… Co vás všechny zas zžírá? Podle vás je jeden z největších šupáků… Proč jste najednou jako supi? Jen proto, že vám rozhodil sandál? Přece mi tady nechcete namluvit, že založil požár jen proto, aby vás nachytal na nějakou okřídlenou andělskou bytost. Dobrá, byl to fór. Anděl sem, anděl tam! To na Davida sedí. Žádní andělé jednoduše neexistují. Ale oheň? To jsou neuvážená slova. Běžte s tím do kelu! To je symbol a nešvar Česka. Hořelo? Taky hned co říct? Jasně, ještě to vyšetřené není, ale vy aby to bylo stylové, už pachatele znáte! Já si spíš myslím, že Davidovi jen tak na chvíli trochu přeskočilo.”

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

I řekl Bůh: “Nahromaďte se vody pod nebem na jedno místo a ukaž se souš!”

A stalo se tak. Souš nazval Bůh zemí a nahromaděné vody nazval moři. Viděl, že je to dobré.

Bůh také řekl: “Zazelenej se země zelení: bylinami, které se rozmnožují semeny, a ovocným stromovím rozmanitého druhu, které na zemi ponese plody se semeny!”

A tak se stalo. Země vydala zeleň: rozmanité druhy bylin, které se rozmnožují semeny, a rozmanité druhy stromoví, které nese plody se semeny. Bůh viděl, že je to dobré.

Byl večer a bylo jitro, den třetí.

Bible

Středa - den třetí

Proroctví Ve středu vyschne prastará kašna uprostřed města, která nevyschla přes sto let.

Již v úterý David celé odpoledne přemýšlel nad možností vyschnutí městské kašny. Zdejší kašna na náměstí zde sloužila odnepaměti. Kdysi dávno se jednalo o jakousi nádrž s přítokem a odtokem vody původně pitné. Kašna byla velmi pěkně výtvarně zdobená a proto i v době, kdy byl zaveden vodovod, sloužila na náměstí jako krásná dekorace. A nejen to. Když byl zaveden vodovod, zdrojem se mu stal pramen vysoko nad městem, takže zde voda mohla stékat samospádem. Pro jakési problematické gravitační problémy v terénu bylo ale mnohdy nutné vodu i čerpat jako tomu bylo u zdrojů, ležících níže než spotřebiště. Problém s vodou tento kraj znal už nazpaměť. Snad žádné odvětví tohoto městečka nemělo tolik problémů, jako právě vodní hospodářství. Ať už šlo o jímání, úpravu, dopravu, nebo akumulaci i rozvod vody. Dokonce se nedařila ani ochrana vodního zdroje, mnohdy došlo ke kolapsu v čistotě pitné vody, jež se rázem měnila na užitkovou. Pro nepostradatelnost vody se stal vodní problém problémem číslo jedna. Leč přes všechny potíže s pramenem právě tato kašna nikdy nezklamala. Ještě v úterý bylo všechno v pořádku.

Přišla středa a s raním úsvitem David spěchá ke kašně - je vyschlá! To bylo nadělení! Skandál! V tu ránu se obyčejné městečko mění na místo lidí s neobyčejně neobyčejnou mozaikou osudů, které zasáhla síla tajemného úkazu nebeských sfér. V médiích brzy hlásané světové tržiště zdi strachu, jícnu propasti, ale i extáze bezprostředně prožívaného světa, nové obzory myšlenek s nadějí na neskonalé blaho. V takových chvílích neustává ani myšlení, ani chtění. David sjel na kolena a nechal chvíli pracovat na plný úvazek intuici. Poprvé v životě se modlil. Ne, neměl na kahánku, ale již nemohl zůstat chladnokrevně tvrdý. Neznal žádnou modlitbu, ale když viděl, že nešlo o sen, do tísnivého ticha volal z plna hrdla:

“Bože Ty jsi! Proč jsi mi dříve neřekl, že existuješ? Já vím! Tady neznalost neomlouvá! Ale nikdo není dokonalý. Andělé, neschovávejte se přede mnou! Proč jsem to já nesměl vědět? Proč mi to moje máma neřekla včas? Není v mých silách dohlédnout všechna moje PROČ… Kdo z nás se nikdy neptá - a co já? Já jsem si do dneška myslel, že jsem profesionál každým coulem! Času jsem měl víc než dost! Prožil jsem hezkej kus historie bez Tebe! Ale já to teď chci změnit! Světu jsi možná jen jednou osobou, ale pro mne jsi od této chvíle celým světem! Ne, nebudu kafrat, že jsem to nevěděl. Jsem rád za to, že se to stalo! Prý máš rád toho, co chybuje i toho, který nechybuje. Tak já patřím do té první skupiny! Já mám tolik hříchů, že bys je ani nespočítal! I když Ty možná je máš už dávno podtržený a sečtený… Nechtěl bych vidět tu tvoji kalkulačku, která naše hříchy sčítá! To musí být, panečku, stroj! A tak tady klečím a děkuju Ti, žes mě za mý hříchy nesestřelil. Ty ani nevíš, jak mi je. Vlastně jo, víš, Ty víš všechno. Připadám si totálně chcíple. Já sice nikdy nebyl žádnej ranař, ale oblafnul jsem všechny, kdykoli se mi zachtělo. Prostě mi to fungovalo. Ale tahle vyschlá studna staví situaci lidí úplně do jinýho světla. Tady se vše hroutí! Ti všichni hledíce nevidí, slyšíce nechápou! Od teďka seš mojí odměnou a cílem mýho snažení. Já jsem si vždy představoval nebe a peklo, jako dva druhy sídliště v pohádkách. Jedno sídliště uklizené a druhé se smetím, ohněm, dýmem a sírou. Ale to dneškem končí! Konec polovičatých řešení! Jediný způsob, jak obstát ve zkoušce, je zkoušku podstoupit. A já to udělám. Tak tady jsem a dělej si se mnou, co chceš! Chci svinout svůj dosavadní život jako koberec a už se nikdy nechci protivit Tvé vůli. Amen.”

Ticho, ticho a zas jen ticho. Dohráno. Jak na to? Snad vážně v hloubi duše David čekal, že mu Bůh podá ruku a představí se. A když ne sám Bůh, pak anděl z minulé neděle určitě. Ale kdepak. Jenomže argumentem není jen silné slovo. Tady stačí bohatě mlčící studna. Co tomu řekne věda? Věda je od slova věděti, proto jsou asi pro vědu nevysvětlitelné jevy nežádoucí.

Anděl budoucnost nehádal, jen oznamoval. David už ztichl, protože věděl své. Když chce zrealizovat své sny, musí se probudit. Připadal si i bez odpovědi jako zedník, který si včera postavil vzdušné zámky a dneska k nim chce fofrem postavit základy. V hospodě se mu smáli, ale pravý optimismus nespočívá v přesvědčení, že všechno půjde dobře, ale v názoru, že ne všechno půjde špatně. Je strašně důležité, jak člověk přijímá osud, než to, jaký ten osud vlastně je. Každý člověk má v podstatě optimismus, když se ho dobrovolně nevzdá. A David se vzdát nehodlal. Už v mládí si z něho táta dělal legraci, že je takový optimista, že se i bojí radostně. Jako by mu něco říkalo: Davide, jestli toho anděla neobhájíš, tak seš mrtvej David Topol.

Věděl, že musí vydat svědectví i když diskutabilní. Bezpochyby se do historie zapíše zlatým písmem. Ještě ráno obtelefonoval všechny známé a tím je přišpendlil ke kašně. V tu ránu bylo celé město zburcované. Vyděšení svědci viděli na vlastní oči kašnu bez života. Teď už to bylo všem navýsost jasné a protrhlo to hráz obrovské mašinérie s příchutí extrémní situace. Mnozí volali, že je zle, jiní dodávali, že je vlastně dobře. Zpráva o kašně se šířila celým krajem a s ní i zvěst o andělovi. Pro někoho to byla velká úleva, pro jiné něco nového až převratného. Někde se hovořilo o příčině ztroskotání, jinde o náročném testu charakterů. Pro velkou část města šlo o zcela nesourodé a nezmapované vody. Nebeský ansámbl bytostí vyvolával v dosavadním tichu živý hukot. Ukazovala se zde stará pravda, že je život jako diamant - krásný, ale tvrdý. Mnozí měli za to, že se otevírá možnost přežití zubatého ostří vlastní smrti a nové pole víry v posmrtný život, jiní jen definovali ZLO jako nutnost pro potvrzení DOBRA a být na živu i po smrti odmítali.

Přesto, že verdikty o andělech způsobily mnohdy deprimující atmosféru, opět však část města komentovaným událostem nevěřila a podezírala osazenstvo hospody z přemíry alkoholu. Každopádně šlo však o myšlenky, které burcovaly mysl. Událost rozpoutala diskuse, prodchnuté filosofováním, podezíráním, ale i pozitivním přístupem typu - je svoboda, tak je potřeba vyzkoušet všechno, ale vybrat si jen to dobré. A když už není nic dobré, tak je třeba si mezi špatnými variantami vybrat tu nejméně špatnou. Zkrátka dle jednoho přísloví nepropást žádnou příležitost propást příležitost.

Mnozí se ale obávali, že by si mohli vybrat třeba i něco, co by jim časem přerostlo přes hlavu. Nechtěli připouštět existenci nadpozemského charakteru a pokládali události za pozoruhodné dílo náhody. Mnoho lidí má tendenci házet nevyřešené hádanky našeho bytí do koše. Přesto ale hledání odpovědí na tyto hádanky uvede kdekoho do rozpaků.

Večer do narvané hospody přichází starosta městečka, který se vrací z týdenní dovolené a vůbec neví, která bije. Objedná si u výčepu pivo, sedne si u chlapů a chce vyprávět dojmy z rekreace. Záhy je přerušen otázkou, proč přijíždí ve středu, když se měl vrátit až v neděli.

“Chlapi, já na to skoro zapomněl! Já myslel, že vám udělám radost, že to pro vás bude překvapení a málem jsem to prošvihnul…”

A pak vypravuje, jak před pár měsíci podepsal kontrakt s jednou filmovou společností, která právě ve čtvrtek má v podvečer na náměstí začít filmovat exteriéry jistého historického filmu z minulého století. Když domluví, čeká poznámky typu herci a hérečky, ale na místo toho je celá hospoda štajf a on je na přeskáčku seznamován s aférou, která v jeho nepřítomnosti zasáhla město. Starosta je zdrcen a bere hlavu do dlaní:

“Jak jsem četl tehdy scénář, tak vážně na náměstí bude zítra po setmění k vidění natáčení scén, jejichž součástí jsou i dva řetězy spoutaní herci, kteří…”

Starosta se snaží hledat racionální vysvětlení pro všechny události. Svými pokusy o zrušení předsudků a přísnou objektivitu se však nevetřel do přízně žádného z přísedících. Všichni lidé byli v ohnisku dění. Na jedné straně chtěli všichni, aby byly skandální pozoruhodnosti odhaleny, na druhé straně ale nechtěl nikdo z nich přijít o iluze. Jedni říkali:

“V civilizované zemi anděl? Čirý podvod! Každý člověk, který udrží násadku ví, že to není logické?”

Jiní dodávali:

“Jak? V civilizované zemi… Jako že je klika, že žijeme na té šťastnější polovině zeměkoule? To tedy podle vás v nějaké necivilizované zemi, třeba v Africe, je to úplně normální a legální debatovat s andělem? Tam už se odracionalizovali? Nebo vlastně tam se ještě nestačili zlidštit? I když? Je logická naše civilizace? Je logické, abychom zbrojili a navzájem se zabíjeli? Je to logické? A přece!”

Večerní atmosféru v hospodě odlehčil záhy pan Beránek, jenž si nelenil zařadit jeho tradiční středeční chvilku poezie, v níž i dnes poškádlil múzu a dopustil se pár veršů. Tentokráte s vizí předestřené andělské budoucnosti. Uklonil se a odrecitoval tři básničky jako když bičem mrská, navzdory jejich úctyhodným původním autorům a navzdory jejich úctyhodným původním názvům. Všechny tři kupodivu přispěly dryáčnicky k chaotické situaci:

Josef Václav Sládek

+

Beránek

Do kola, do kola

Do kola, do kola

kdo si víc popílí

budem se honiti

jako dva motýli.

Do práce, k Beránkům

do kola, do kola

až na nás zdaleka

andílek zavolá.

Potom si udednem

anděli na klíně

jako dva motýli

na jedné květině.

Josef Václav Sládek

+

Beránek

Matičce

Anděl náš milý

naše druhá matka

on je jako holub

a my holoubátka.

On je holub sivý

my holoubci bílí

kde jsme se

v tom širém světě natrefili.

Natrefili, natrefili

David Topol v houští

ještě jsme to nevstřebali

už nám žilou pouští.

V tom jeho srdéčku

tolik lásky bydlí

schovejte nás k němu

pod jeho křídly.

Karel Václav Rais

+

Beránek

Cestička k domovu

Andělská cestička

známě se vine

hezčí je, krásnější

než všechny jiné.

Nebe a zázraky

kolem ní voní

nikde se nechodí

tak jako po ní.

A kdybych ve světě

bůhví kam zašel

tu cestu k andělům

vždycky bych našel.

A kdybych ve světě

smutně se míval

na cestě k andělům

vždy bych si zpíval.

Poezie nakopla mnohé jedince, kteří se k humornému nadhledu přidali.

“Chlapi, já dneska dostal od bráchy ze Šumavy telegram, že se mu narodil syn. Vlastně mi gratuluje, že jsem strejc. Myslíš, že i anděl může dostat telegram?”

“Anděl, kterej má u nás trvalý bydliště… proč ne? Mě by ale spíš zajímalo, jestli může bejt anděl strejdou?”

“Já mám zítra ten soud. No nevím? Umíte si představit takového šikovného anděla, kdyby si ve spořitelně otevřel účet… Ten by to dokázal vytunelovat během pár minut… Pro něj bude zdánlivě složitá věc prkotinou. Ještěže jde o podvod, nebo jinak nevím nevím…”

“No co, tak by mu vzali křídla a šel by si na pár let sednout.”

“Naivko, i lidský tuneláři jsou na svobodě. Snad si nemyslíš, že by se dal chytit.”

“No jestli jsou andělé chytří, tak by se chytit nedali.”

“Chytrej anděl musel chodit do chytrý školy. Á propos… myslíte, že jsou v nebi taky školy, třeba matematiku?”

“Myslíš typický příklad: Vylétá anděl z bodu A na nebi do bodu B na Zemi…”

“Jestlipak andělé sportují? Třeba orientační let nebo házení dobrejme skutkama…”

“Hele ty mlč, už dvakrát jsme trénovali orientační běh a tys jednou zaspal a podruhé jsi zabloudil.”

Pak už následovaly jen dotazy bez ladu a skladu a bez odpovědí:

“Potřebuje anděl duchovní útěchu?”

“Potřebuje odpuštění zlých skutků, nebo zlých letů?”

“Mají andělé sny?”

“Mají andělé posilovny?”

“Kouří andělé? Mohou i oni mít nikotinovou permanentní žádostivost?”

“Myslíš, že andělé mají taky kostru, která je vidět na rentgenu?”

“To nevím a kdo říká, že ví, tak šidí. Ale já byl před chvílí v kuchyni a tam jeden anděl právě vaří guláš - má sepnutý černý vlasy do pasu a rozměry 90, 60, 90.”

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

I řekl Bůh: “Buďte světla na nebeské klenbě, aby oddělovala den od noci! Budou na znamení časů, dnů a let. Ta světla ať jsou na nebeské klenbě, aby svítila nad zemí.”

A stalo se tak. Učinil tedy Bůh dvě veliká světla: větší světlo, aby vládlo ve dne, a menší světlo, aby vládlo v noci; učinil i hvězdy. Bůh je umístil na nebeskou klenbu, aby svítila nad zemí, aby vládla ve dne a v noci a oddělovala světlo od tmy. Viděl, že je to dobré.

Byl večer a bylo jitro, den čtvrtý.

Bible

Čtvrtek - den čtvrtý

Proroctví Čtvrtý den uvidí celé město na rozhraní dne a noci řetězy spoutaného muže.

Samozřejmě se vyplnilo i čtvrteční proroctví. Hned ranní vydání novin udeřilo rozporuplnými zprávami dotírajících novinářů. Nechyběly komentáře komiků a karikaturistů. Dle Davidova scénáře přijíždí z Prahy filmaři a točí a točí. Netočí sami. Zatímco umělci ztvárňují historické postavy naší minulosti, jsou zároveň i všichni filmaři natáčeni hned několika televizními štáby, a to dokonce i zahraničními. Tisková konference vyznívá někdy se snahou umlčet všechny zprávy, jindy s přehnanou obrazotvorností, což vyvolává dlouhou škálu nezodpovězených otázek.

V parlamentě

Rozpoutaná kampaň dost prekérní situace neminula ani parlament, ani soudní síně.

“Je čas posvítit si na toho svítícího anděla. Já bych rád věděl, jak se vládne v nebi. Jestli doleva, nebo doprava.”

“Senát tam budou mít sotva. Andělé jsou dobří akorát do pohádek nebo na hory.”

“Jen jestli, země bez anděla, to je od včerejška jako žena bez muže.”

“Anděl není člověk, ale zase jen instituce. Ještěže dorazil až nyní. V minulosti by takovej anděl udělal kádrově komukoli takovou bouli, že by se mu nevešla ani do životopisu.”

V právní poradně

Ondřej Pokorný se ve své právní poradně při řešení jednoho sporu dostal do problémů. Slíbil zastupovat žalobce při jednom sporu u soudu. Jedna strana řekla “to,” druhá “ono,” ale dohodnout se nemohly. Po přestávce se debata opakovala a jeden svědek chtěl vinu shodit na žalobce. Ten se bránil, že za to nemůže, že chyba je na straně žalovaného. Ve skutečnosti to bylo asi tak půl na půl a Ondra to věděl. Polohlasně šeptá svému klientovi:

“No, já ještě před týdnem bych jednal jinak, ale dnes je kašna vyschlá. Po této zkušenosti s andělem bych vám doporučil smír. Jsem si vědom, že jste ve při mezi sebou, ale…” Zamyslel se, ale nestačil už říct nic. Když žalobce zaslechl zmínku o kašně a ona dvě slova ve při, ujal se pohotově slova:

“Nazval jste nás prasaty, milý právníku, ale je pravdou, že velmi pěkně a decentně, to se musí uznat. Já sám za sebe soudní smír beru. Dokonce mě mrzí, že jsem vůbec trval na soudním jednání. Smírné řešení je jediné správné.”

Protože zákon takovému řešení sporů dává přednost, byl návrh na soudní smír okamžitě přijat.

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

Nelze se divit, že ty dny byly obdobím hromadění žertů a výmyslů na andělskou myšlenku, jež ovládla město a okouzlila mnohé. Rozpoutala i veliké diskuse v jednotlivých rodinách, ať už zlehčováním tématiky nebo panikařením. Někdo razil přízemní vysvětlení, v jiných dominovala touha prožít totéž… Ničemu nepodobná situace.

U Charvátů

“A maminko, andělé musí taky stát frontu na stravenky, nebo na to maj lidi?” ptá se Jirka Charvát před odchodem do školy. Ani jemu nedal anděl spát. Odpoledne na něj myslel dokonce tak intenzivně, že havaroval na koloběžce. Dorazil domů breky, celý od krve. Zatímco maminka starostlivě čistí kysličníkem rozbitá kolena, Jirka křičí…

“Pochlap se!” zahalekal otec od rozečtené knížky o jakési flotile amerického námořnictva. Už od včerejška byl knížkou rozladěn.

“Mami, andělé taky brečí?”

“Žádní andělé nejsou! Vyšetřování ztroskotalo na důkazní nouzi. Všichni se jen opírají o zřejmý zmatek,” trvá na svém otec, zatímco matka vyzvídá:

“Jirko, kde jsi vlastně upadl? Doufám, žes nebyl na silnici. Víš, že tam nesmíš jezdit?!”

“Ne, na silnici ne…” potichu váhá Jirka a pak se zeptá:

“A mami, červená se anděl, když nemluví pravdu?”

“Andělé přece nelžou!” zaburácí otec a v tu ránu je vyzván další otázkou své ženy:

“Myslíš pochopitelně toho pravdomluvného anděla, který neexistuje?”

Malý Jirka se zamyslí a s kuráží jemu vlastní prosí:

“Mami, já bych chtěl taky anděla, aspoň jednoho…”

“Neškemrej,” zaburácel otec, “kdovíco je to zač, nebo ho za pár dní dostaneme všichni za trest!”

Narozeniny

Kdesi v jedné kanceláři se chystají narozeniny. Maruna se ptá kolegy:

“Petře, co bys mi poradil koupit jako dárek ženě k šedesátým narozeninám?”

“Ňákej dlouhej provaz…”

“Nech bejt! Jestli NAHOŘE poslouchají, tak už pro nás pro všechny mají provazy upletený!”

“Maruno, ty jen kveteš, nejsi ty těhotná?”

“Ne, nejsem.”

“Uka!!!”

Maruna mávla rukou na provokaci a pak vytočila číslo mobilního telefonu jednoho známého, kterého již marně půl hodiny vytáčela na pevné lince. Zastihla ho na schodišti krátce před jeho pracovištěm, aby se ho zeptala, kdy bude mít na ni čas.

“Maru, já jsem jen pár metrů před svou kanceláří.”

Ona tedy bleskurychle uzavřela telefonický hovor slovy:

“Tak až přijdeš k sobě, tak mi zavolej na pevnou…”

“Já jsem k sobě přišel už včera, když jsem komunikoval s manželkou, která mi z očí vyčetla pár rumů. Když jsem vše chtěl svádět na anděla, řekla mi, že můj anděl strážnej musí bejt taky věčně nalitej.”

Služební cesta

Z jiné kanceláři odjel šéf na služební cestu a přikázal, že jeho podřízení nesmí odejít společně na oběd, ale na turnusy, aby stále někdo vyřizoval telefony. Ukázněný personál poslechl a na obědě se všichni časově vystřídali. Telefonů bylo přehršle. Když se poslední parta vracela z oběda, vidí telefonní službu viset na drátě. Zvedá rychle další telefon, kde se ozval šéf, který z daleka kontroloval, zda byl jeho příkaz respektován:

“Už dvacet minut marně volám a nikdo mi to nebere!!!”

“My jsme byli na obědě, ale služba na telefonu funguje, ale právě z vedlejšího aparátu s někým telefonuje.”

“Jak může telefonovat, když je služba na telefonu!!!”

XXX

“Anděli, anděli, řekni tomu našemu debilovi, co tu šéfuje, že by měl na služebce vyčerpat jen diety a nikoli na dálku své podřízené!!!”

Paráda

Ve stejné kanceláři o pět minut déle…

“Mně vrtá hlavou, jaké je anděl národnosti. České sotva?”

“Nevím, ale myslím, že bude nejspíš všudezdejší.”

“Michale, myslíš, že andělé mají taky svůj šatník?”

“Ty mají jen peří.”

“Všimnul sis, co měla Monika dnes na sobě?”

“Ne, mně je to úplně fuk, co kdo nosí.”

“Ale počkej! Pamatuješ na film Hrabě Monte Christo? Já jen, že Monika měla kalhoty úplně ze stejnýho pytle, do kterýho tam zašili abbé Fáriu.”

“Starej se radši teď o andělské peří a Moniku vynech! I když? Možná že Monika ví, že bude brzo aktuální oblíkat se do rouch opatů a knězů…”

Uplynulo pár chvil a ve dveřích stojí Monika:

“Michale, ráno tady byl ten pán, co si v zasedačce zapomněl doklady. Už se pro ně stavil?”

“Ano, hned za deset minut přiběhnul a omlouval svoji zapomnětlivost.”

“Poslyš, Michale, jakže se on jmenuje? On má fakt andělský oči!”

Michal se zamyslel a nemohl si vzpomenout. Přivřel oči, koukl se do stropu, zaťal rty a polohlasně přemýšlí:

“Kůůůrva?”

“A to je jeho jméno, příjmení nebo funkce?”

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

Rozšíření zprávy bylo ve skutečnosti počátkem vůbec nejslavnější andělské kampaně, zavánějící blízkými setkáními třetího druhu. Anděl se sice absolutně vymykal současným vědeckým poznatkům, ale jestliže zpočátku mnozí mysleli, že mohou zprávu ignorovat, mýlili se. Možnost existence andělů a tudíž potvrzení existence Boží se stala zdravým protijedem proti dosavadní lidské nudě. Je anděl skutečný? Kdo stojí za ním? Narodil se u nás, nebo je odjinud? A co chce? Bude přátelský? Co když nebude jenom mimozemský ale i vražedný?

Pro pana Beránka nebyl anděl poslem dobrých zpráv. Pro něho to bylo jakési probuzení ze snu přímo tragického. Hospodský zpanikařil v důsledku černého svědomí z letitého okrádání a čachry s penězi, měl v sobě splín, neunesl blbou náladu a dostává infarkt. Nejspíš k tomu přispěla i bolestná samota a stejsk po své ženě. Ještě včera stačil nad vchod přibít cedulku: Andělé přicházejí a odcházejí, ale hostinec U Beránků zůstává! Dnes je vše jinak. Místní hospoda má odzvoněno a je zavřená. Lidé se scházejí po celém městečku po skupinkách a v takřka jakoby letních pozdních večerech diskutují a diskutují. Odmítají politiku zamlčování a zakládání incidentů tohoto druhu ad acta. Hledají odpovědi bloudící kdesi v jejich myšlenkách, vzpomínají na své rodiče i prarodiče a pomaličku si začínají uvědomovat Boží přítomnost v nich samých.

Srdcem každého příběhu je hrdina. Tady je ten čtvrteční. Stal se jím Lukáš Kazatel, chodící lexikon a kliďas, učitel zdejší školy. Lukáš má aprobaci tělesná výchova a jazyk český a protože sportovat se musí, on sám je mnohaletý přeborník okresu v šachu. Neměl sklony být chlubivým a tudíž to o něm věděl málokdo. Dnes hraje za dospěláky, v daleké minulosti býval přeborník žákovský i dorostenecký. Mimo to běhá dlouhé tratě, jeho pochoutkou je maratón. Přestože mu do třicítky mnoho nezbývá, je stále svobodný. Hlavním důvodem byla asi víra. Lukáš pocházel z nevěřící rodiny, ale na tělovýchovné fakultě bydlel na koleji s křesťanem a to o jeho osudu rozhodlo. Seznámil se s Biblí, uvěřil, že je Bůh nejotcovštější ze všech otců a vstoupil do evangelického sboru. Nežil jako neviňátko, ale zcela určitě se snažil svým životem Bohu nedělat ostudu.

Ve čtvrtek pozdě večer, když všechny kamery opustily městečko, se velké množství lidí ještě schází na náměstí u vyschlé kašny. Nebe je poseté miliony hvězd. Andělské téma v andělském revíru láme tep srdcí a je nekonečné. Z domova sem mnozí nanosili občerstvení, nikomu se nechce jít spát. Převážně muži rozebírají do detailů tvrdošíjně tváří v tvář problematiku ZLA, jejich drahé polovičky spíš tematiku DOBRA.

Mezi všechny přichází i Lukáš. Je nejen skvělý učitel, ale ke všemu i skvělý člověk. Všichni o něm vědí, že má v sobě zakořeněné humánní cítění, úctu k přátelství, snášenlivosti i soucitu. Navíc je majitelem velmi krásného hlubokého hlasu. Minulý týden byl s dětmi ve škole v přírodě a za pár dní zas odjíždí na atletické soustředění. Teď tady sedí mezi lidmi, které důvěrně zná, ale ještě nikdy v životě nemusel čelit tolika dotazům najednou. Po každé jeho větě zazněla unisono z publika doplňující otázka:

“Ahoj Lukáši! Tak a je řada na tobě! To nám nevysvětlí ani fyzikové, ani psychologové, ani žádné jiné autority. Tys seš protagonista křesťanství, tak co ty na to?”

“Já jsem sice křesťan, ale já se vůbec necítím být v této záležitosti oprávněn někomu dávat moudrou spravedlnost nebo srozumitelné výklady.”

“Srozumitelné, nesrozumitelné, tak co si o tom všem myslíš ty? Teď už každý souhlasí s tím, že se přihodilo něco záhadného. Co tomu říkají duchovní doktríny? Nebyl to přízrak Bludného Holanďana? Co na to tvoje teologická škola života?”

“Já nechci jednoho každého přemlouvat, ale když jsem slyšel vyprávět, co se zde odehrává, napadla mě nejprve Bible.”

“Ále, Bible patří do literární historie, ta je o Bohu a ne o andělech!”

“Ne, ne, mýlíte se. V Bibli je o andělech mnoho textu. Já když jsem byl nevěřící, taky jsem si vždycky myslel, že existence na jedné straně Boha a andělů a na druhé straně neláska zosobněného zla je jen bizarní scestná fantazie. Ale Bible tyto dva protiklady uvádí zcela jasně. Nejedna naše pohádka vychází právě z biblických pravd. Jen ten boj příběhů, kde vítězí dobro nad zlem je zde podán přívětivěji a mírněji, než jak tomu fakticky je. V pohádkách vítězí vždy láska nad nenávistí a mocnosti přátelství nad mocnostmi sporu.”

“Co je v Bibli? To je vlastně nějaká záchranná brzda, že jo?”

“Bible není certifikát na záchranu života ani mazaný souhrn diplomatických kliček. Bible je kniha, kde je možné přečíst si to, co se jinde nedozvíte.”

“Například?”

“Bible není kniha, ale knihovna. Skládá se ze dvou částí, Starého a Nového zákona a tvoří ji soubor spisů základů židovství a křesťanství. Někdy se jí říká Písmo svaté.”

“Tak mi teda řekni, když seš tak chytrej, co je podle tvého vševědoucího oka to zlo!”

“To je těžké definovat. Zlo je kazem na dobré věci a pokorné svádí na scestí. Obecně jde o špatnosti, ale ty se ptáš na jiné zlo. Je to jakýs takýs druh živelné síly od Satana, kterou má každý podvědomě v sobě.”

“To není zrovna sympatické!”

“Neměli bychom být pozitivně urvaní z něčeho jen proto, že se nám to hodí, nebo líbí a něco jiného ignorovat jen proto, že je to v našich očích nesympatické.”

“Co to je mít sílu podvědomě? Co to je každý v sobě? Odkud se to zlo vzalo? Proč se mu nebráníme?”

“Ale ano, my se zlu bráníme a někdy festovně! Člověk celá tisíciletí vymýšlí cesty, jak pikle překonat! Ale cesta jak známo je pozemek, po kterém může člověk jít z místa, kde se žije těžko, na místo, kde se nežije o nic lépe. Přesto se člověk snaží dál, aby přemohl závistnou pýchu, úzkost, bloudění a strádání. Dříve nebo později se mu to povede.”

“Pohádky o červené Karkulce! Nejsi ty člen místního klubu lhářů? Každý rok se skládá z 365 zklamání. Idea dobra je neviditelný nesmysl!”

“To, co bývá skryto před světlem smyslů, není možné poznat ani světlem rozumu. Každé poznání bude jednou překonané. Takovéhle události, jako je ten Davidův anděl, je jen jedním z dalších impulsů k tomu.”

“Ten jeho anděl je jen fiktivní osoba v tom jeho fiktivním mozku!”

“Já myslím, že až dojde na lámání chleba, tak anděl už nebude mrtvým pojmem. Naopak, já myslím, že už dnes je magickou cestou k PRAVDĚ.”

“Takže ty věříš, že fakt andělé a jiné amorfní bytosti ze světla existují?”

“Nevěřím, já to vím. Jsou to bytosti, které svobodně poznávají, chtějí i nechtějí, milují i nenávidí. Oproti nám ale pomáhají nadpřirozeným způsobem a tak nám otevírají nebe.”

“Jak to můžeš vědět, když jsi žádného anděla neviděl!”

“A ty jsi viděl elektrický proud? Leda tak ebonitovou tyč a liščí ocas. Jo mimo jiné, proud by fakt stál za vidění… Jen proto, že si na elektřinu nemůžeš šáhnout, nemůžeš přece tvrdit, že žádná neexistuje!”

“Kdyby andělé existovali, museli by to lidi už dávno vědět.”

“Máš recht, ono to mnoho lidí už ví. Problém je v tom, že tato tematika byla u nás dlouho tabu. Byla to taková taktika minulosti, utajovat nadpozemské skutečnosti. I dnes vědecké komunity stále tyto jevy do značné míry podceňují, při nejlepším zůstávají po vědecké analýze jen anomálním jevem. Tlak stále netrpělivější veřejnosti se ale nedá přehlížet do nekonečna. Touha po pravdivém poznání není vrozena každému. Říká se, že mnoho dobrých myšlenek zemřelo cestou na psací stůl. Ne každý jedinec, který se s andělem potká, to hned napíše na papír, nebo roztroubí po městě jako David.”

“Šíří se to tady jako morová nákaza. Jistojistě to bude jeden veliký čirý podvod!”

“Já bych to neviděl tak zle. Ty to hned komentuješ jako literární kritik.”

“Literární kritik?”

“Jo, ten taky v díle najde i takové myšlenky, které tam nejsou. Já například v tom vidím láskyplné milosrdenství Boha v těžkých časech a ne mor.”

“A co ještě o andělech víš?”

“Vím toho o nich málo a nikdy jsem žádného neviděl. Ale když jsem se dozvěděl o tom, jak David líčil jeho dialog s touto bytostí, vrátím se k tomu, co jsem říkal na začátku a to je nápadná podobnost událostí s Biblí.”

Lukáš se ohnul na zem a z batohu vyndal tmavočervenou knihu.

“Proč sebou nosíte Bibli, když ji máte celou přečtenou?”

“Na Prodanou nevěstu se do Národního divadla taky nechodí jen proto, abyste se dozvěděli, kdo ji prodal… Dobrá, tak já se to pokusím vysvětlit. Ale znova opakuji, nejsem žádný pastor, jen jsem kdysi uvěřil tomu, co je v této knize napsáno. A tam se píše, že první den řekl Bůh: Buď světlo a bylo světlo. Tak Bůh oddělil světlo od tmy. David vyprávěl, že mu anděl předpověděl, že v pondělí přijde velká bouřka, blesky osvětlí celé město…”

“Co to tady povídáš? Učiteli, celej život učíš děti až jsi z toho sám zdětinštěl. To nám chceš vysvětlit, že skrzeva podobnost dvou slov - světlo a osvětlí - je příběh podle Bible?”

“Nejen to. Už prvním signálem je fakt, že podle Bible stvořil Bůh svět a vesmír včetně živočichů i člověka za sedm dní. Anděl předpověděl našemu Davidovi rovněž události na sedm dní. Proč asi?”

“Tak co tam máš dál v tej Bibli?”

“Druhý den byly dle Bible odděleny vody pod klenbou od vod nad klenbou. Podle anděla měl u nás ve městě vypuknout ve vodárně požár, ale příval vody pomohl hasičům dostat požár pod kontrolu a uhasit. Třetí den se v Bibli píše, že nahromaděním vody pod nebem se ukázala souš, na které se zazelenaly byliny a stromoví. David předpověděl, že ve středu vyschne uprostřed města prastará kašna.”

“Tak kde jsi skončil?”

“Ve čtvrtek. V Bibli je uvedeno, že čtvrtý den Bůh řekl: Buďte světla na nebeské klenbě a tím na znamení času oddělil dny a noci. Podle anděla mělo celé město vidět na rozhraní dne a noci řetězy spoutaného muže. A stalo se? Stalo. Já byl u toho, díky Bohu!”

“No a co zítra? I na zítřek je v Bibli nápověda?”

“Je. Zítra má dle andělské zvěsti nalétnout na naše město hejno křepelek.”

“To jsou další nesmysly! Jak by se mohlo na městečko snést hejno křepelek? Copak umí křepelka vůbec lítat? Vždyť je to dokonce jen nějaký kur domácí!”

“Ale umí! To byste se divili! Na vás je vidět, že vás biologie nikdy nebrala. Tak za prvé křepelka je sice kur, ale ne domácí, nýbrž polní. Právě rychlým letem se rozpozná od koroptve. Jo a ten let potřebuje víc, než si myslíte. Ona totiž křepelka je ptákem stěhovavým. V říjnu se z našich polí ztratí a víte proč? Protože na zimu odlétá ke Středozemnímu moři a dokonce některé až do severní Afriky.”

“A pane učiteli, víte to určitě?” diví se kdosi z přítomných.

“Vím to zcela bezpečně, ale to není hlavní důvod, proč jsem přesvědčen, že ten týdenní sled událostí pochází námětově od Boha. Problém je v tom, že většina z vás nezná Bibli a především Starý zákon. Kdybyste jej přečetli, tak byste se teď tolik nedivili. Tam je právě o křepelkách celý dlouhý příběh. V desáté a jedenácté kapitole čtvrté knihy Mojžíšovy je mimo jiné popisováno putování Izraelců pouští. Lidé se sice nejprve nechali od Boha vést, ale záhy si mnozí stěžovali, že už dlouhý čas nejedli žádné maso a že se vlastně měli lépe v Egyptě. No a právě tehdy jim Bůh seslal vítr, který přihnal od moře křepelky. Ne jednu nebo dvě, on jim seslal tisíce křepelek! Ty pak rozhodil po táboře, asi do vzdálenosti jednodenní cesty na tu i na onu stranu kolem tábora, do výše kolem dvou loket nad zemí. Lid je sbíral po celý den i po celou noc a po celý příští den. S jistou nadsázkou se dá dokonce říct, že je křepelka ptákem biblickým.”

“Může být… To není nezajímavé! Lukáši, ty po cestě životem docela obstojně trousíš moudro. A jak souvisí sobotní prognóza s Biblí?”

“Jednoduše. V sobotu se dle anděla mají v našem městě narodit dvojčata a v místní salaši jakási jehňata. Jinými slovy jde o předzvěst narození lidí a zvířat. No a Bible? Právě v den šestý stvořil Bůh na zemi živočichy a člověka.”

“To začíná být napínavé. Jako by bylo za pět minut dvanáct. To snad ani není možné, aby to takhle na sebe všechno pasovalo! Pane učiteli a vy Bibli fakt věříte?”

“Věřím, ale musím přiznat, že čtením Bible se člověk stává malým uzlíčkem velkých problémů. Něco, jako kdyby byla víra ukrytá v ořechu. Nejdřív musíte jeho šlupku rozbít, abyste srdce víry mohli uzřít.”

“A co neděle? Tady bude určitě zádrhel! Vždyť v neděli Bůh odpočíval a nic nedělal.”

“Ne, ani v neděli žádný zádrhel nehrozí. Podle anděla se vrátí voda do vyschlé studny. Já v tom souvislost vidím. Navrácení vody do studny jakoby symbolizovalo život a naději na něj. Myslím skutečnou naději, nikoli klamavé lži o světlých zítřcích. To je ta síla, která přetváří řád vesmíru a oživuje hmotu. Sedmý den v Bibli představuje půvab neomezené říše, dokončení Božího díla a požehnání neděle jako takové.”

“Brilantní slova alibistického postoje věřících. To je jen svérázné krákorání odhadů budoucnosti. Já už slyšel kdeco, ale tomuhle se můžeme akorát tak zasmát.”

“Už pan Archibald Bronin říkal, že úsměv stojí méně než elektřina a dává více světla.”

“Ha, ha, ha! Pověstné mávnutí kouzelného proutku? Hlouposti! Snad tady neuvěříte nějakýmu vyučenýmu tělocvikáři. Počkejte si do zítřka a pak teprve rozvíjejte své teorie. Kdyby nějakej Bůh existoval, tak jsem v lednu nemoh´ mít bouračku! Anebo někdo je hoden a někdo jiný hoden není?”

Pan učitel se zvedl a pomalu se prostým a pozitivním způsobem loučil:

“No nic, já jsem žádné teorie rozvíjet nechtěl, to vy jste mě tady přemluvili, abych se o to pokusil. Já přece nechci komentovat komentované komentáře. Já vím, že je náboženství na jedné straně rozšířené a hned na straně druhé velmi skryté. Bůh neexistuje jen tenkrát, když se člověk nedívá. Pro vás je anděl existencí něčeho, co by vlastně existovat nemělo, zatímco pro mě je potvrzením toho, v co já věřím. Pro mne je to jen jediné stéblo z obrovského nebeského seníku. Nejsem žádný předpojatý moralista a vím, že nikdo z nás nežije daleko od pokušení tohoto křehkého a zranitelného světa. Myslím ale, že bychom měli bojovat se skutečností, ať je jakkoli nepříznivá, i když to bude často tvrdé zápolení, které bude třeba i bortit roky ustálené hladiny našeho mínění. Vždyť i Werich říkával, že nikdy nic nikdo nemá míti za definitivní. Jen bych na závěr chtěl říct, že vy chcete být všichni furt nad věcí. Zkuste se spíš maličko sklonit a pokořit, možná to pak všechno uvidíte z jiného úhlu a zjistíte, že ten dnešní anděl je jen špička ledovce. Když tě někdo nebo něco zklame, třeba jako vy říkáte, že jste boural, berte to jako dar. Údajně jste byl odsouzen pouze k nějaké peněžité pokutě. To jste mohl být jen trochu varován, abyste příště nedopadl hůř. Pokud vím, tak u té vaší bouračky sehrál roli alkohol v krvi a na štěstí se nikomu nic nestalo. Pouze jste něco zdemoloval a pak jste nacouval na patník, který se vyvrátil. Někdo vás tam našel spát. Vždyť jste mohl i umrznout ve škarpě. Že je to tak?”

Následovalo ticho, které je občas nejlepší odpovědí. Bezesporu zanechal Lukáš v přítomných zvláštní zkušenost, provoněnou parfémem paranormálních jevů a úžasných nebeských říší, nehledě na šarm, s nímž se tohoto úkolu zhostil. Jeho argumenty jednoznačně potvrzovaly, že jsou lidé svědky čehosi mimořádného. Přestože velká část města byla dost nahlodaná a řadila se vesměs do fronty pozitivních ohlasů, některým jeho postoj neimponoval a v mnohých stále vítězil skepticismus. To nahlas dokázal na místě a nemístně zároveň i jeden z přítomných:

“Když uvěří v Boha ukecanej člověk, stane se z něho ukecanej křesťan. A Lukáš je toho živým důkazem. Notorickej idealista. Takový hororový příběhy patří do kina do klenotů filmovýho fondu a ne do hospody! My peklem za devaterýma horama projdeme úspěšně, cirkus necirkus, aniž bychom nadosmrti hnuli prstem. Chléb náš vezdejší, amen.”

Nahlodaní mlčeli, ale jiný skeptik si zaproklamoval:

“Jen aby! Možná seš už dneska takříkajíc mrtvej. Kdepak asi pramení naše duše? Proč všechno směřuje k vyhnutí se bolesti? Kdo je kdo? Pozbývá snad tělo a duše spojitosti? V životě všechno, z čeho máme radost, je buď nelegální anebo nemorální.”

Jedna silnější žena, která nejspíš drží dlouhá léta dortovou dietu, s níž odstraňuje bolestivý pocit hladu, pak jen smutně, ale s klíčem od úsměvu dodala:

“Nebo se z toho tloustne. Kdeže jsou ty časy, co i já bývala štíhlý andílek.”

Když Lukáš odešel, zavzpomínala právě tato žena na nebožku Beránkovou:

“Pamatujete, jak kdysi paní Beránková krásně citovala perličky jejích oblíbených filmů? Ona měla vrásky snad jen od smíchu. Proč se vlastně ten Bůh cituje tak často všude kolem nás, když údajně neexistuje…”

––––––––––—

Poznámka (pod čarou):

Celá republika se tváří jako že - MATERIALISMUS - ale naše nejslavnější klenoty filmového fondu se pánem Bohem, nadpozemskými tématy, faráři, smrtí a nesmrtelností jen hemží:

Chemii na jedničku umí pán Bůh, na dvojku já, na trojku soudružka ředitelka - možná,

na čtyřku ti nejlepší z vás, na pětku všichni ostatní.

(Jak svět přichází o básníky)

Příroda to vymyslela, Bůh stvořil a vy se tomu musíte naučit.

(Jak svět přichází o iluze)

Bože můj, jasoňové… Kosínova věta zní: Lomikare, Lomikare, zvu tě na Boží súd. Hin se hukáže.

(Cesta do hlubin študákovy duše)

Hraběnka Stradová spí na nebesích. Slavní mudrci, vážení chemici, slovutní mistři, páni magistři, astrologové, geometři, agronomové, psychiatři, páni docenti geologie, psychologie, theologie… Elixír se ne a nedaří… Elixír je, ale pít se nedá. Před očima Vaší císařské milosti vydestiluji nejjemnější substanci z planetárních paprsků a takto získané fluidum zhmotním v bytost ženského pohlaví. (homunkula)

(Císařův pekař)

Kdo se na mě vobouma vočima pohlídne, husí kůže mu naskočí po celým těle a do smrti smrťoucí veselej nebude! Za chvíli tu bude jeden můj známej - anděl nebeskej. Pro vás je to zhola nepotřebná věc (duše), kdežto pro mě má cenu, abych tak řekl sběratelskou. Viděl jste někdy duši, pane Kabát?… Takové nafoukané nic…

(Hrátky s čertem)

Hej rup, peklo nebude, ráj se vrací, hej rup…

(Hej - rup)

Cecilko, odevzdávám naši straku do služeb vědecko technické revoluce. No panenko Maria Podsrpenská, vidíš to?

(Slunce, seno, jahody)

Jak ta k tomu přijde, aby si vzala za manžela kurevníka, no uznejte, velebnosti! Tvář skoro jako anděl měla, vlídně ke mně promluvila a hebkou svou rukou prach z mého roucha očistila. Matoušková, už zase? To vám nestačí, že vás už dvakrát sestřelili?

(Slunce, seno a pár facek)

Toho bohdá nebude, aby český jezeďák od stolu utíkal. Nepokradeš, Kelišová! Sodoma, Gomora, Matoušková! Tak já, velebnosti, budu spát hubou ke zdi, abych vás ňák netento. A já bych to práskla, velebnosti! Kdepak by něco pozemského mohlo takhle vejt?! Už je to tady! Už je to tady! … Zemský ráj to bude na pohled…

(Slunce, seno, erotika)

Já jsem všude zdejší. Až dosoukají sudičky vlákna života mého a dnové moji se naplní… Možná, že je vidět tma, ale já ji nevidím.

(Byl jednou jeden král)

Hudba, proč ne? Ale aby nám kvarteto tvořili tři faráři a jeden konzervatorista buržoazního původu - to kurva ani omylem. … to šou právě ti šoudruži faráži, kteží mají tu naši vědeckou ideologii tak nějak

v malíčku…

(Černí baroni)

Šest hodin jsem ztratila jako sova. Můj otec je netopýr. Mami, běž do králíkárny a nakrm tátu. Do světa lidí pronikáme pěti způsoby. Kdyby něco, tak jedeme stěhovat klášter. Kryštof Kolumbus přijíždí po kouskách. Vidíte, krávy, taky jsem přepracovaný, to je normální.

(Dívka na koštěti)

Já jsem viděl, že tomu vašemu kázání chybí jeden polepšenej hříšník.

(Dobrý voják Švejk)

Já taky, co si neutopím, to nemám. Vy jste utopili vodníka? Já vás ujišťuji, že nebudete žít jako žebrák, protože nebudete žít vůbec. Škrpál!

(Jak utopit Dr. Mráčka aneb Konec vodníků v Čechách)

Vodník a říkal mi Fando!

(Jak dostat tatínka do polepšovny)

Čert tě vem, blázne… (auto s najatým vrahem vybouchne)… No takhle do slova jsem to nemyslela (babka na mezi s kozou)

(Král Králů)

Tělo má jít do hrobu zhuntovaný. Před bouřkou když klesne tlak, tak jsem na umření. Pane doktore, vy všechno zlehčujete. Já nejlíp vím, jak mi je. Já už tady dlouho nebudu.

(Vesničko má středisková) ÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

I řekl Bůh: “Hemžete se vody živočišnou havětí a létavci létejte nad zemí pod nebeskou klenbou!”

I stvořil Bůh veliké netvory a rozmanité druhy všelijakých hbitých živočichů, jimiž se zahemžily vody, stvořil i rozmanité druhy všelijakých okřídlených létavců. Viděl, že to je dobré. A Bůh jim požehnal: “Ploďte se a množte se a naplňte vody v mořích. Létavci nechť se rozmnoží na zemi.”

Byl večer a bylo jitro, den pátý.

Bible

Pátek - den pátý

Proroctví V pátek pak ve tvém městě uvidíš nálet obrovského hejna křepelek.

Pana Oldřicha Zachariáše, zvaného Zachy zasáhla v pátek ráno bolest zubů a zdálo se, že neměla konce. První bolesti se ozvaly již včera večer, kdy jej jeho žena přemlouvala, aby si zašel alespoň na pohotovost, marně. Když měl na videu rozkoukanou pohádku Císařův pekař, odmítal zubního lékaře slovy:

“Toho bohdá nebude, aby Zachy na jediný ze svých zubů sáhnouti dovolil!”

Na rozdíl od císaře Rudolfa II. však neomládl a neodjel hopsa hejsa do Brandejsa, nýbrž se šel v pátek historicky znemožnit právě k zubnímu lékaři.

“Pane Zachariáš, jestli se nezlepší váš vztah k dutině ústní, je tato zralá k záhubě,”

“Já dělám, co mohu. Čistím si zuby, ale nepomáhá to.”

“Čistíte, ale špatně. Kdy jste jedl naposledy ořechy?”

“Včera.”

“Vidíte, já zde nacházím stopy po oříškách i dnes…”

“Nepomohl by dnes tak moderní anděl?”

“Nepomohl. Tady by vám pomohl jen nový kartáček.”

“Pane doktore a co myslíte, musí si andělé také čistit zuby?”

“Já bych chtěl mít vaše starosti. Pochybuju, že by byl život andělů stejně tak nevšední jako jsou nevšední ty zkazky, co o nich kolují. Třeba andělé nemají zuby.”

“Co by to bylo za anděla, který by neměl zuby?”

“Byl by andělem bez zubů.”

Ve skutečnosti se ale zvyšoval počet splněných proroctví a bylo evidentní, že potřeba zkoumat daný jev je nasnadě. Anděl začal kandidovat na mysteriózního návštěvníka z vesmíru a ve vazbě na informační šum přijíždí další filmový štáb, aby natočil reportáž. Idylický začátek a hořící dychtivost - jen jako kulisa velkého manýrismu. Sám režisér byl velice vulgární. Dodnes neměl v sobě cit pro stavbu vlastního úsudku. Ani v pokročilém věku neodhadl, kdy je moudré mluvit a kdy mlčet. Dokázal dlouhé minuty ze sebe chrlit nezdvořilé výrazy. Kdykoli na něho někdo někde dal žalobu za urážku na cti, volal hlasitě:

“Kurva du konečně do sebe!”

Leč zvoláním vše končilo. Stáří mu nekompromisně nakreslilo na tváři vrásky, ale na duši neměl žádnou. Dodnes se o něm traduje historka, kdy odjel na dovolenou a za dveřmi na chodbě nechal velkou ceduli: Vážení zloději, tady nic nehledejte, našli byste leda hovno!

Když se vrátil z dovolené a našel byt vykradený a v dezolátním stavu, řval na celé kolo:

“Debilové a budižkničemové neuměj ani číst!”

Poslední v pořadí byla rétorská urážka z dnešního rána, kdy se opozdil pan Říman, jeho kameraman. Právě o něm se rejža vyjádřil asi v tom slova smyslu, že se kameraman chová v poslední době jako zadřenej vagón. Komické bylo, že po tomto výroku se dostavil pan Říman špinavý až za ušima. Omluvu pozdního příchodu zdůvodnil faktem, že se mu zadřelo auto. Když pak odpoledne na plac dorazila paní Římanová s malým čtyřletým synem, měl režisér slabou chvilku, kdy zapomněl na invektivy, a mile jej oslovil:

“Tak Jonáši, slyšel jsem, žes byl včera s tátou v zoologické zahradě. Jaké to bylo?”

“Ušlo to.”

“Které zvíře se ti tam líbilo nejvíc?”

“Klouzačka.”

Ale jako mnoho historek, i tato byla vytlačena novými. Ten čas rovnal se anděl. Zdálo se, že žádná reportáž nepřijde vniveč, jakože se anděl ani náhodou nechystal zmizet ze scény.

Rvané úsilí režiséra natočit reportáž v dobrém čase bylo prošpikováno vůkol samými jadrnými výrazy. Právě v tomto čase zasáhla jeho asistenta nečekaně náhlá indispozice, zvaná střevní potíže. Již v pátek ráno působilo po jeho těle v oblasti břišní nevlídné vlnění. Za normálních okolností byl asistent člověk velmi slušný a slyšet od něj hrubý výraz patřilo k velikým výjimkám. K jedné takové výjimce došlo právě dopoledne, kdy díky výše uvedeným problémům zmeškal začátek porady. Byl vyčerpaný neustálým běháním na WC a byl z toho i dost nevrlý. Natož pak jeho šéf! Ten sice věděl, že jeho asistent tráví půl směny na WC, leč po jeho pozdním příchodu se nezatvářil, že to chápe, nýbrž se na něho hlasitě obořil:

“Hrome, kde vězíš, kde seš? Tady na tebe čeká osm lidí už dvanáct minut!”

“Se neposeru!”

To bylo snad vůbec poprvé, kdy mladičký asistent režisérovi oponoval tak drsně. Toho dne to ale nebylo naposledy, co si pan režisér musel vyslechnout stejný pojem, ale tentokráte pro změnu od ženského pohlaví. On sám byl sice vulgární, ale splachovací nebyl. On mohl řvát na lesy, ale kritiku kohokoli jiného nesl velmi špatně. Úctyhodný přístup k lidem, to nebyl jeho styl. Při reportáži se točil jeden obraz již potřetí. Když se už zdálo, že bude vše OK, náhle se v dáli objevila stařenka, jak jede pomalu na kole po chodníku a na řidítkách má velký náklad roští. Nikdo jí nezabránil, aby nevjela do záběru. Režisér stiskl pěst na znamení, že zdrhne za ohradu z hrubých klád, jež tvořila pozadí záběru. Pak ale když viděl, že jde o velmi starou ženu, jen zlostně zahalekal:

“Další kapka jedu! Ona slyší, ale ona dělá, že neslyší! Běžte jí někdo říct, že to je dneska padesátá hořká pilulka, kterou jsem spolknul.”

Asistent hned utíkal. Když se k babičce dostal na dosah, jízlivě se zdviženým ukazováčkem se zeptal:

“Babičko, jestlipak víte, že se po chodníku jezdit na kole nesmí?”

Babka jela dál, pak se ale významně otočila zpátky až na pana režiséra a zvolala na celé náměstí:

“Aby ses neposral, mladej!”

Celý filmový štáb se dozvídá o událostech předchozích dní a opět nechce věřit. Když se ale v dopoledních hodinách nepochopitelně objeví na obloze velké hejno křepelek, režisér rezignuje:

“To bude masakr! Teď jsme v prdeli i s kamerou!”

Na celé město v časových intervalech nalétávají křepelky jako ve špatném filmu, kameraman vše točí, režisér volá do Prahy a do městečka ještě odpoledne dorazí štáb televizních novin. Reportáž se týž den objeví ve večerním zpravodajství. Každého snad v první chvíli napadl hororový film (dnes už pro pamětníky) Ptáci.

Na skutečnosti se nic nezměnilo. Záhada nebezpečného nebe rozdělila zem na mnoho skupin. Snad každý jedinec zauvažoval, jaké to je natrvalo zemřít? Někteří se obávají, že přijde konec světa. Konec je opakem začátku a tak obava lidí v tomto ohledu je odnepaměti. Od svého vzniku si lidstvo klade otázky, jež vzbuzují hluboký zájem o jeho vlastní KONEC. Konec znázorňuje tu poslední část, kde se něco končí… Mnoho lidí se domnívá, že by zde ty tři tečky neměly být, protože tady mylně naznačují, že smysl věty není úplný. Po konci světa by nemělo být už doslova NIC, tj. na konci věty by měla být jen obyčejná TEČKA. Kniha je úplně popsaná a zapečetěná. Je vůbec někdo, kdo by si troufal nevímjak rozlomit tyto pečetě?

Jiní zase věří, či zda jen chtějí věřit, že přece snad něco… a tady by byly ty tři tečky oprávněné. Nikdy dříve neprožívali lidé tolik nezodpovězených otázek, které si kladli oni sami navzájem. A právě tyto otázky, respektive jejich odpovědi doslova rozkrájely širokou krajinu na jednotlivé části, i na houfy. A za syrova! Časovaná bomba.

Historie pokrývající tisíciletí je plná nevysvětlitelného dění, ale bylo to poprvé, kdy celé město mluvilo o této problematice nahlas. Ještě před pár dny měli místní obyvatelé zábrany o smrti mluvit. Bylo to takové tabu, kterému se významově všichni vyhýbáme. Každá zmínka o smrti nás totiž staví před myšlenku smrti naší vlastní. Jako bychom měli tuto myšlenku sice z první ruky, ale v hluboké temnotě. A přesto se všichni tváříme, že nás to nebere. Je to zřejmě proto, že je smrt nenapravitelná. Učíte se jako malé děti chodit a upadnete? Nevadí. Máma vás zvedne a další pokus bude lepší. Učíte se číst a některá písmenka dělají problémy? Nevadí. Příště to bude preciznější. Učíte se zpívat a neladí? Nevadí. Učíte se řídit auto a instruktor v autoškole z vás šediví? Nevadí. Bude líp. Učíte se na zkoušku ve škole? Nevyšlo to napoprvé? Nevadí. Máte ještě další možnosti.

Ale umírá se jen jednou jedinkrát bez možnosti nápravy. Musíme to zvládnout napoprvé a bez šance na REPETE. Proč se uchovávají tyto naše plány v tajnosti? Mají co skrývat? Právě hrůza z toho, že se jejich odtajnění na tomto světě nedočkáme, přilévá do ohně mystifikací. Je to nad naše chápání i přes naše racionální filtry. Přesto ale v nás dřímá morbidní zvědavost o celou rozsáhlou říši mrtvých. Je to pro nás všechny výzva, která nese sebou nebezpečí, ale zároveň nás láká šancí tajemného života po životě. Někoho to nutí pátrat po rozluštění a honbě za vyřešením neznámé poutě, co bude, až nás Bůh povolá…

Věřící rezolutně poukazovali na ty části Bible, kde se hovoří o tom, že čas je blízko a že je třeba šířit evangelium. Je to sice řečeno obraznou řečí, ale přece jen. Taková řeč není beze zbytku pochopitelná pro každého. Lukáš Kazatel se i v pátek zapojoval do diskuse a nutné je dodat, že i jeho poznámky byly mnohdy nepochopeny. Pro “lid obecný” jsou mnohé úvahy o životě po životě bezpředmětné. Jako by ani nechtěli, aby jim někdo ukázal, co se má stát potom… Události, spojené s andělem byly nepřehlédnutelné a způsobily, jako by lidé chtěli najít ještě včera do žita zahozenou flintu, jako by chtěli anulovat sváry mezi skepsí a vírou. Ostatně právě anděl byl důvodem, proč mnozí hned po prvních dnech začali listovat v Bibli a druhým ukazovali biblické pojmy - nastala hodina soudu, běda bezstarostným, já jsem Alfa i Omega, první i poslední, počátek i konec…

Lukáš to myslel dobře, když připomínal a vysvětloval konkrétní známá biblická hesla, ale je pravdou, že při jeho včerejších slovech intenzivní sounáležitost s Bohem vnímal málokdo. Na druhé straně ale málokdo zůstal úplně chladný. Dokonce i ti největší skeptici byli po událostech minulých dní nahlodaní, jako by cítili potencionální nebezpečí. Že by někdo dokázal zaručit život po životě? Hon na anděla? Tak tomuhle se říká SMRT.

Ještě toho dne se u pana učitele sešlo mnoho lidí, kterým jeho včerejší slova o konkurenci lidského plahočení vlastního života takříkajíc zarputile ležela v žaludku. Diskuse se účastnili i manželé Petr a Marta Soudců, místní ekolog a jeho žena, jež byla učitelkou v místní družině. Petr patřil mezi tu početnou skupinu, která na oko spatřovala v celé záležitosti jen a jen senzaci, nehodnou důvěry. Ve fenoménu smrti viděl prý pouze symbol vlastního života, přičemž o otázce umírání nechtěl slyšet a nehodlal se tímto tématem zabývat. Snad i proto, nebo možná zejména proto, aby si ušetřil trauma tohoto formátu. Není totiž pochyb o tom, že mnoho jedinců má za to, že když se touto problematikou budou zaobírat nahlas, bojácně a potichu se obávají, že si hlubokou temnotu zakřiknou a přivolají.

A opět doléhaly spory dobra a zla, bílé a černé, spory světla a tmy… Že by příhodný čas spásy? Jedni poukazovali na nesčetné křivdy, rmuty, těžká břemena, blouznění, soužení, tísně a úzkosti… Ti optimističtější na spravedlnost, na poznání, trpělivost, dobrodiní, nepředstíranou lásku a štědré dary.

Když se pan Kazatel snažil vysvětlit Petrovi, co obnáší vlastně pojem, že Bůh je náš otec a že větší lásku nikde jinde nenajde, Petr ze slušnosti jako poslouchal, ale nakonec se drze zeptal:

“A to když neuvěřím, tak se po smrti stanu zneuctěnou mrtvolou?”

To nevydržela Marta a soucitně se obrátila na Lukáše:

“Já jsem už stokrát říkala, že můj manžel je osvícený nadčlověk a diskuze s ním je dlouhý, nervy drásající proces.”

“Nevadí,” ujal se slova učitel, “váš muž není ochoten s Bohem ztrácet čas, ale Bůh je ochoten ztratit čas s ním. To, že mnoho lidí dnes nevěří, není jen otázkou dlouhé doby od smrti Ježíše Krista. Sám Ježíš, který činil zázračná znamení, měl s tímto tématem již za života na této zemi mnoho problémů. Ani tenkráte mu lidé nevěřili…”

“I když viděli zázraky?”

“Ano, i tenkráte, když byli při tom. Například při rozmluvě s Nikodémem…”

“A Nikodém byl jako kdo?”

“To byl člověk, o kterém se v Bibli v evangeliu podle Jana píše, že byl mezi farizeji člen židovské rady. Ten Ježíše navštívil a s ním rozmlouval. On sám věřil, že přišel Ježíš od Boha, ale Ježíš mu pravil něco v tom slova smyslu, že mluvíme o tom co známe, a svědčíme o tom, co jsme viděli, ale lidé tato svědectví nepřijímají. Jestliže ani tehdy lidé nevěřili, když k nim mluvil o pozemských věcech, jak by uvěřili, kdyby mluvil o záležitostech nebeských… a dál se po pár větách říká, že Bůh tak miloval svět, že dal svého jediného Syna, aby žádný, kdo v něj věří, nezahynul, ale měl život věčný.”

“Taky jsem se chtěl zeptat, kdo to byl Mesiáš?”

“Mesiáš znamená v překladu to samé co Kristus, to je pomazaný král, kněz i prorok.”

“Jo a David taky říkal, že od anděla slyšel, že máme přestat páchat zlo. Ale stejně ten, který už hřešil, tak má smůlu i když přestane. Je to tak?”

“Ne, ne! To je jako bys chtěl někomu brát nebe! To je jináč! Když se obrátíš od svých hříchů, tak Bůh zaslíbil, že ti vše odpustí!”

“Klasa! A to je napsáno kde?”

“V Bibli.”

“Mně to připadá jako fantazírování. Hele a není to náhodou tvoje soukromá lež?”

“Ne, není. V Bibli se o tom píše na mnoha místech.”

“Například?”

“Já teď momentálně nevím,” zapřemýšlel Lukáš. Pak vzal Bibli a začal listovat.

“Už to mám! Tak třeba tady v druhé knize letopisů se Šalamounovi Bůh ukázal a řekl: Uzavřu-li nebesa, takže nebude deště, přikážu-li kobylkám, aby hubily zemi, pošlu-li na svůj lid mor, a můj lid, který se nazývá mým jménem, se pokoří a bude se modlit a vyhledávat mě a odvrátí se od svých zlých cest, tehdy je vyslyším z nebes, odpustím jim jejich hřích a uzdravím jejich zemi… Nebo třeba tady v Izajášovi nás Bůh vyzývá k tomu, abychom s ním vše projednali a doslova říká: I kdyby vaše hříchy byly jako šarlat, zbělejí jako sníh, i kdyby byly rudé jako purpur, budou bílé jako vlna. Do třetice všeho dobrého i zlého. Poslouchejte, tady dál ve 33. kapitole proroka Ezechiela: Řeknu-li o svévolníkovi: Zemřeš!, ale on se od svého hříchu odvrátí a bude jednat podle práva a spravedlnosti, vrátí zástavu, nahradí, oč koho odral, bude se řídit nařízeními vedoucími k životu a nebude se dopouštět bezpráví, bude určitě žít a nezemře. Žádný z jeho hříchů, kterých se dopustil, se mu nebude připomínat, začal jednat podle práva a spravedlnosti, jistě bude žít.”

“To už tuším pan Forman říkal, že když na tom světě není pravda, tak ať je aspoň sranda,” dodal kdosi jízlivě.

“Dělat si legraci ze všeho a ze všech, proč ne? Ale s mírou. Tady hrozí nebezpečí, aby nám ten smysl pro humor jednoho krásného dne nezmrznul.”

“Amen, odpočívej v pokoji,” pokračoval tentýž jízlivec.

“Teď jde o to, zda ten odpočinek bude v obývacím pokoji se spoustou posmrtného života s vyhlídkou na nebeské moře nebo hory, nebo v místnosti sklepního charakteru. Na každém konci může něco fantastického začít. Nemyslíte?”

“Jo myslím. Hlavně si myslím, že jestli nás Bůh a jeho andělé tejkonc poslouchají, tak se tam nahoře musí všichni náramně slušně bavit. Hlavně když vás slyšej, jak si plánujete u nich tu svoji budoucnost v domku obehnaném živým plotem a s vyhlídkou na moře!”

Dialog o Bibli se záhy zvrhl. Marta lehce upozornila pana učitele, že se jí zdá, že je svou vírou poznamenaný, ale to nevydrželi ostatní, kterým se její poznámka nelíbila:

“A kdo není poznamenaný svým povoláním?” zvedl hlas Filip. “Téměř každý druhý člověk bývá poznamenán svým zaměstnáním. Já včera potkal známého zubaře a vyprávím mu, co jsem viděl v kině a on se mi zadívá do úsměvu a lehce prohodí, že by to chtělo opravit dvojku vlevo dole. Kožní lékař je s tebou v obchodě ve frontě u kasy a na sdělení, že venku svítí sluníčko dodá, že ti napíše mastičku na onu vyrážku pod bradou. Kadeřnice tě zase třeba v autobuse osloví: Stavte se někdy, já vám tu ofinu zkrátím. Ne jinak to je s námi. Moje ženská pracuje v životním prostředí. Tuhle jsme spolu měli jet k rodičům, ale ona dorazila z nákupu pozdě a místo omluvy si sedla a s nadšením v obou očích málem šeptá: Ostrov hrůzy k pohledání! A přece! Já našla po cestě neidentifikovatelný sud!”

Jiný dodal:

“Moji ženu netrápí ani sudy, ani životní prostředí. Tu vyvede z míry dnes a denně plná schránka reklamních letáků. Teď se mnou nemluví jen proto, že když si na plnou schránku reklam zase včera stěžovala, špitnul jsem, že může být ráda, že jí vůbec někdo píše.”

Konec dopolední seance se u pana Kazatele tematicky takřka andělovi vyhnul. Vlastně až úplně na závěr, kdy pan učitel dal na posilněnou na stůl pár věnečků a rakviček se šlehačkou, kdosi uzavřel úder myšlenek slovy:

“Ájéjé, když já tyhle pohřební cukrátka - věnečky a rakvičky… nemám rád.”

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

I řekl Bůh: “Vydej země rozmanité druhy živočichů, dobytek, plazy a rozmanité druhy zemské zvěře!”

A stalo se tak. Bůh učinil rozmanité druhy zemské zvěře i rozmanité druhy dobytka a rozmanité druhy všelijakých zeměplazů. Viděl, že to je dobré.

I řekl Bůh: “Učiňme člověka, aby byl naším obrazem podle naší podoby. Ať lidé panují nad mořskými rybami a nad nebeským ptactvem, nad zvířaty a nad celou zemí i nad každým plazem plazícím se po zemi.”

Bůh stvořil člověka, aby byl jeho obrazem, stvořil ho, aby byl obrazem Božím,

jako muže a ženu je stvořil. A Bůh jim požehnal a řekl jim:

“Ploďte a množte se a naplňte zemi. Podmaňte ji a panujte nad mořskými rybami, nad nebeským ptactvem, nade vším živým, co se na zemi hýbe.”

Bůh také řekl: “Hle, dal jsem vám na celé zemi každou bylinu nesoucí semena i každý strom, na němž rostou plody se semeny. To budete mít za pokrm. Veškeré zemské zvěři i všemu nebeskému ptactvu a všemu, co se plazí po zemi, v čem je živá duše, dal jsem za pokrm veškerou zelenou bylinu.”

A stalo se tak. Bůh viděl, že všechno, co učinil, je velmi dobré.

Byl večer a bylo jitro, den šestý.

Bible

Sobota - den šestý

Proroctví V ranních sobotních hodinách se narodí dvojčata a v místní salaši u Šimonů jedné ovci čtyři jehňata.

Je-li proroctví šestého dne namířeno do salaše, musíme začít právě zde. Josef a Zuzana Šimonovi byli taková známá dvojka, dokonalý funkční tandem. V práci se snažili dělat víc, než zahřívat židle. Oba působili zvláštním šarmem a velkým osobnostním kapitálem. Své povolání nepředstírali, oni je žili. Byli velepracovití, neřkuli workholici. Kolik za nimi bylo práce a dřiny? Říkalo se o nich, že když nemají co dělat, tak pracují. Ani jeden neznal heslo, že takzvaně padla. Pepa byl oficiálně správcem domova důchodců, Zuzana se starala o tamní salaš. Ústavní péče o staré občany zde byla na vysoké úrovni. Nejednalo se jen o standardní ubytování a stravování starých lidí, ale pan Šimon skloubil místní domov důchodců se salaší a to zcela netradičním způsobem.

Dávno v někdejší minulosti zde stály jen lehké stavby, používané pro ustájení hospodářských zvířat na přilehlých pastvinách. Chov byl jednoznačně zaměřen na ovce. Vše za dlouhá desetiletí zchátralo. Když bylo rozhodnuto, že se v blízkosti tamní kdysi koliby postaví domov důchodců, stala se torsa staveb pro pana Šimona inspirací. Hned, jak se stal správcem, bylo jasné, že bude i mužem mnoha tváří. Potřeboval by vlastně několik životů k tomu, aby realizoval všechny své sny. Organizoval pro lidi mnoho kulturních a společenských akcí, ale především polovina zdejších důchodců se stala pastevci, bači i valachy… “Hra na salaš” bavila nejen jeho, ale i samotné důchodce. Ti byli zdravější, než jejich vrstevníci, protože pobyt na čerstvém vzduchu se v žádném případě nedá srovnávat s tradičními domovy pro přestárlé a chátrající obyvatele. Je jasné, že v průběhu života se zdánlivě malé nešvary podepisují na zdraví nás všech a všechny bolístky se tak pěkně načítají, abychom v důchodovém věku měli strach ze zjištění, že už někdy nejsme ani schopni vzdorovat lunaparku bolestí. Pikantní byl i název salaše: Starobinská

Pan Šimon šel tak daleko, že zorganizoval pro domov i kursy angličtiny pro začátečníky. Byla to v celém velikém okolí chlouba i atrakce zároveň. Tak se stalo, že děda Jerich v hodině jazyka anglického měl za úkol vyplnit právě v angličtině jakýsi dotazník. Jméno a příjmení vyplnil hned a když dorazil ke kolonce “sex” (pozn. anglicky pohlaví), dopsal: dnes už nic, ale byly doby, kdy i 3 x týdně.

Někteří důchodci zde oplývali až neuvěřitelně silným smyslem pro černý humor. Velice často dokázali své nedostatky až krutě zveličit, mnohdy se i smrtelná tématika zlehčovala do samého absurdna, jako by byl tento život jen nanečisto. Poutavá mozaika bezvadných minipříběhů zdejšího domova nenechala život ležet na lopatkách. Zatímco si původně všichni mysleli, že v domově důchodců budou už jen pozorovat z dáli osamělost toho druhého, tady pulsovalo všechno jinak.

Jedním z dědečků v domově byl podivínský pan Karásek. Ten když se vracel z pastvy, nevrle vyzvídal, zda je ještě voda tekutá? Když se ho Zuzka ptala, kde má špinavé prádlo, aby mu je dala do prádelny, dodal hrdě, že není třeba.

“A co ponožky? Ani ty nemáte špinavé?” vyzvídá paní Šimonová.

“Já je peru sám!”

“A jak?”

Děda naznačil, jak bere jednu ponožku do ruky a čichá:

“Deset minut větrat.”

Dál bere zase jinou ponožku:

“Dvacet minut průvan.”

Pak vezme třetí:

“Řeka.”

Tentýž pan Karásek v sobotu telefonoval se svým synem a ptal se, co on říká událostem spojeným s andělem. V kanceláři byla jen paní uklizečka, která byla po včerejší tancovačce nadoraz. Sedla proti němu a snažila se s kýženým klidem rozbít vlašský ořech. Marně. To ji načuřilo a když viděla, že je skořápka silnější než ona, vzala do ruky kovové těžítko a rozmáchla se víc, než by se bylo bývalo slušelo. Nikdy nic neodbyla. Byla to řacha, která nejen rozbila ořech, ale zároveň zatřásla stávajícími stoly tak, že to bylo slyšet i v telefonu. Syn pana Karáska se ptá:

“Tati, co ti to tam ruplo?”

“To nic, to tady ruplo jednomu andělovi v bedně.”

Tuhle čekal pan Šimon na poštovní zásilku před domovem na chodníku, kde byla i autobusová zastávka. V dáli vidí, že z totálně sprejem počmáraného autobusu vychází babi Horynů. Legračně klátila o jedné berli. V ruce drží tašku s nákupem a jak se taška klimbá v ruce, mává s ní tak, že ani berle ji v jedné chvíli málem nestačila k udržení rovnováhy.

“Babi, copak těžkého ze města vezete?”

“Uctivost, k službám, pane Šimone, vy mi to ani nebudete věřit, ale já mám fakt v tý tašce jen základní potraviny pro anděla,” dodala udýchaná stařena a cupitala oklikou okolo správce. Ten však i z dáli v průsvitné tašce její obsah rozpoznal: 1 litr dobré vody, půl chleba, malé máslo a 1 litr rumu. Pokrčil rameny a pod vousy si zapřemýšlel, že vlastně důchod sám o sobě je super příležitostí k tomu se opít, zvláště pak když se ho člověk dožije.

Již minulý rok se pan Šimon rozhodl, že pro domov zařídí přístup na internet a že těm, kteří o to budou stát, umožní surfování zdarma. Když pak přišel technik, aby jeho plán zrealizoval, ne každý důchodce tento pokrok pochopil. Důkazem byla apatická poznámka dědy Dvořáka:

“Dneska pro nás montujou přístup na internet, zejtra už jen přístup bezbariérovej…”

I zmíněná salaš u Šimonů zasáhla do sobotní partie s osudem. Až do tohoto dne se zdálo, že i zde je pár jedinců, kteří odmítají věřit na boží mlýny a studení jako psí čumák a spoutaní materialistickou džunglí se odmítali angažovat na prazvláštním týdnu mýtů a legend. Přesto anebo právě proto se domov důchodců stával zónou smutku a nadějí. Dříve jen smutku, dnes i naděje. Vždyť právě tady se mnohým čas ponachýlil a přestože si zde každý plánoval náhrobní kámen, přesto přese všechno nikdo nechtěl připustit, že právě s jeho schránkou by měl být amen. Byla by míra nevkusu přesvědčovat kohokoli o opaku. Vždyť nikdo z nás není akorát. Přes všechny naše znalosti zůstává život i smrt zahaleny rouškou tajemství.

Události minulých dní se ocitly v titulcích všech novin. Jakoby se s anděly roztrhnul pytel. To bylo ale bulvární počteníčko! Situace byla nabitá emocemi s obrovskými manévrovacími schopnostmi. Novináři usilovně hledali ta pravá slova. Skvělá senzace na titulní stranu časopisů. Někteří aplaudovali vstoje, jiní se vší pompou vzdávali hold andělům rodu mužského i ženského, neb v nebi se nedejbože žádná diskriminace netrpí. Stále se více lidí zamýšlelo nad zhovadilostí materialistické filosofie, kterou nám servírovaly čítanky let minulých. Spokojeni navýsost však nebyli všichni. Někdo čekal život de luxe, jiný se de facto bál všudypřítomného strachu a přešlapoval na místě. Byl to někdy i pocit, jako když jdete v noci domů, výtah nejede a vám mezi druhým a třetím patrem zhasne světlo. Tma, která není vidět a není milosrdná. Zde se nám někdy změní na okamžik před rozsvícením tiché DOBRO v oživlé monstrum čehokoli.

Najednou začínají vyčuhovat hledači pravdy mezi vírou a nevírou v Boha. Někde se našly i nálady, které nebylo možné přemoci. Arci, jiným odsud i odjinud emoce dodaly odvahu promluvit. Bulvár přetřásal bludiště trampot pod pokličkou budoucnosti i elixír mrazivých faktorů bizarního 21. století. Teď už bylo velmi těžké obhajovat střízlivost onoho materialistického náhledu na život. Objektivní studie nevysvětlitelného anděla chyběly, ale už se vědělo, že je, jen se nevědělo, co je a kdo je.

Bylo to plné chutí, pokušení, závanu pravdy, ale i buldočí síly v mentalitě strejců, kteří dokázali podlehnout stresům a lehce se zkrotit po boku záhadných myšlenek na stezky věčnosti. Pošmákly si i televizní i rozhlasové stanice. Obzvláště noční žurnály. Někde bouchalo šampaňské, jinde hrozil průšvih. Anděl exceloval v bláhových představách někde až moc zhurta a pln fantazie. Fenomenálně sestoupil z nebes na potemnělé město, ale rozdávat autogramy odmítl. Snad se tady nechtěl zazdít a odkráčel, respektive odletěl spočinout v ústrety jiným světům. Svérázné překvapení čeřilo hladinu veřejného mínění. Každý druhý človíček chtěl říct aspoň kousek z toho, o čem dřív jen mlčel, případně akorát tichounce dětem v pohádkách šuškal. Nebylo pochyb o tom, že toto šílenství ukončilo stereotypní unylost, což pro ty, kteří neměli rádi frmol, nebylo fér. Vláda země ale stále snad z obav z rozšíření veřejné paniky - mlčela.

Den “D” k nezaplacení. V reji událostí se plány na ostrovy pokladů střídaly s hororovou dobou temna. Diagnóza světa v obrazech, zasazena do těchto vizí, vyčuhovala z jámy zániku a chtěla se jakoby skrýt ve stínu JEHO křídel. Mnozí ani nenacházeli slov, která by dokázala vystihnout jejich těšení se na nepozemské prožitky v jiné oblasti bytí. Někdo si chtěl vybrečet spoustu života, štěstí nevyjímaje. Ale byl to jen ten typ člověka, který se neumí smát a ani se smát nechce. Zatímco mnozí byli jako tělo bez duše, v salaši se chystala veliká show. A tam se vážně děly věci! To byste koukali!

Od samého začátku andělské předzvěsti se Šimonovi těšili na sobotu. Věděli, že jedna z oveček je v očekávání a tušili, že by to v sobotu mohlo vyjít. A taky že vyšlo! V časných ranních hodinách se Zuzana ponáhlila, podívat se na ovce…

“Pepo, vstávej,” lomcuje dychtivě s manželem.

“Takže to vyšlo?”

“Jo, ale to musíš vidět! Vstávej!”

“Jsou fakt čtyři?”

“Jo, ale to jsem nikdy neviděla. Ta mláďata mají zvláštní barvu. Jakoby šedá hněď až zase khaki. Já už toho viděla dost, ale tohle?!”

Oba manželé se spolu šli podívat na ovečku a její nevšední mláďata, která stála za to. Podrobnosti se zdály být neskutečné. Pepa měl sebou mobil a hned napsal spoustu SMSek všem kamarádům. Když se vraceli, v dáli už zahlédli nejen pár z nich, ale i houf reportérů, kteří zde přenocovali v zaparkovaných autech. Bezpečně nelitovali. Krásná mláďata se téhož dne ocitla ve zprávách všech radiových stanic i ve večerních zprávách všech televizí. Ze Zuzky se stala do rána hvězda. Salaš duněla pod náporem ideální utopie. Toho dne došlo k neoficiálnímu sloučení pro-andělské a proti-andělské linie.

“Paní Šimonová, mohla byste našim divákům přiblížit událost ve vaší salaši?”

“Najeďte si kamerou blíž, natočte si čtyři mláďata a mě k tomu nepotřebujete.”

“Ale ano. My všichni víme, že ovce patří do savců, konkrétně do sudokopytníků, podřádu přežvýkavců. Ale odborná literatura říká, že právě u přežvýkavců vrhá samice jen jedno mládě, málokdy dvě nebo tři. Jak si vysvětlujete, že vaše ovečka má mláďata čtyři?”

“Asi chtěla udělat radost andělovi.”

“Není ten váš anděl neprávem privilegovaný? Vy věříte na anděly?”

“A vy?”, zeptala se uštěpačně.

Redaktor se zapýřil a pokrčil tajnůstkářsky rameny.

“Vy jste k nám přijeli z Prahy na tej vaší hlučné mašině, abyste si natočili sólokapra - kdo, co, kdy, kde, jak a proč. OK, ale nesmíte se tvářit, jakože vás neskonale zajímá rodinný život samce a samice ovcí, přičemž nejvíce z toho všeho pak zejména období říje. Kápněte božskou, že vám jde o toho nepostižitelného někoho - o anděla!”

“Stop!” zařval pan Pardál, režisér reportáže a žene se k Zuzaně.

“Paní Šimonová, vždyť jsme se spolu dohodli, co budete do kamery povídat. Vy si to již nepamatujete?”

Jak se ukázalo, žádné řvaní Zuzanu nevyvedlo z míry.

“Ale ano, ale vy zase ze mě nesmíte dělat vola! Když člověk dostane pitomou otázku, může odpovídat pitomě!”

“Ale vždyť… To přece…”

“Ale ano, máte mě za jednu z těch ovcí!” rozohnila se Zuzana a z nepochopitelných důvodů odcházela pryč, jakoby nebylo dál co zkoumat. Asistent režiséra dostal pokyn a jal se ženu následovat s utěšováním:

“Ale on to pan režisér nemyslel zle.”

“Ale myslel. On tady zlým jazykem prosmejčil každičkej kout.”

“On je jen…”

“Ano, on je jen pan Pardál na šelmu málo kočkovitý,” odsekla Zuzana a byla k nezastavení. Asistent opětovně bere Zuzanu za ramena a přemlouvá:

“Paní Zuzanko…”

“Neříkejte mi Zuzanko, to si vyprošuju! Kdo je u vás Zuzanka?”

“Sory, sory, já jen s tím andělem… Byla jste dohodnutá s panem režisérem, že odpovíte - kdo je rozumný, upírá svou naději na dosažitelné, kdo je nerozumný, doufá v nemožné. A pak se zmíníte o zprávě z Ameriky, kde…”

“To víš že jó! Žádná extra Amerika! V naší televizi se střídají zprávy z Ameriky, Dálnýho východu, usínání našich senátorů a tu a tam nějaké to zvíře na konec. V tom se koupe dvacátý první století! Stoka trampot, paskvil a bludiště, ze kterýho není úniku. Ale o tom, co dělají naši zemědělci se dozvíš velký kulový! Já jsem nebyla s ním dohodnutá. Já přece nestojím o žádný teatrální vysvětlení toho záhodnýho úkazu. To on se dohodnul sám se sebou. Kápo, který má na sobě mikinu s kapucou, briketoidní boty, okrasné nákotníky, nosní kroužky a desky plné hanbatých obrázků jako nějakej úchyl. A to se tváří, jakože mu to sekne! Je to až k nevíře, že chtěl, abych se do kamery rozpovídala o vznešenosti bytí a smyslovém světě. Já mu ale kašlu na jeho pravzory nějakého smyslového jsoucna! Většinou, když člověk myslí na božské věci, tak se rychle vrací do lidské bídy. Vše, co vzniká, vzniká pomocí něčeho, z něčeho a jako něco. Je tady zkrátka někdo, kdo pomáhá ke štěstí. On pan režisér nesmí věci nazývat tím, čím nejsou. Žádné přízraky ze snů. Žádná hurá akce. Tady člověk musí zvažovat balanc. Nestačí si jenom přát! Pravda tady byla jasně zjevená a já se teď jen snažím, abych ji pochopila svým vlastním rozumem. Abych pochopila to, co dává mému životu další rozměr. Jak se zdá, anděl není žádná nafoukaná primadona, ale je to veskrze srdeční záležitost. U mě váš rejža domachroval. Postrádá manýry inteligenta za devaterými moři a vyřiďte mu, aby si našel jinou sílu, která mu přetvoří řád vesmíru a oživí hmotu. Já s ním končím!”

To byla poslední slova paní Šimonové, která odmítala připustit, že jen doufá v nemožné, když jasně viděla, že se nemožné v jejich městečku stalo skutečností. Tím spíš byla naštvaná, protože se místem nesla zvěst, že právě tento režisér uprostřed týdne rozjížděl v Praze kampaň snažící se sprovodit anděla ze světa. Přesto se reportáž večer v televizi upravená objevila a bylo zde nešikovně řečeno, že filosofické působení bylo veřejností ne všude kladně pochopeno.

Další problém byl plánovaný porod dvojčat. Ten se měl odehrát rovněž v sobotu, ale od samého začátku bylo jasné, že to nebude jednoduché, že to bude spíš fuška. V celém okolí bylo sice pár mladých žen v jiném stavu, ale ani jedna jediná nebyla v pokročilém těhotenství tak, aby splňovala kritéria záhadné předpovědi. Kdo ale tato kritéria splňoval, byla režisérova manželka, paní Pardálová. Ta svého chotě doprovázela a události nejspíš ovlivnily i její počátek porodních bolestí přímo na place. Do plánovaného termínu porodu jí sice chyběly asi tři týdny, ale… Naprosto reálně dokázala svému muži, že pokládat veškerou hmotu za zdání je neplecha. Režisér ji odvezl do nemocnice, kde do dvou hodin za jeho asistence porodila jednovaječná dvojčata.

Zatímco personál porodního sálu nešetřil komplimenty, pan Pardál se s rozpaky díval na dvě zmuchlaná lidská mláďata a jen tak pod fousy si říkal, že teprve teď pochopil rozsah krásna, které je krásné i ošklivé zároveň.

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

P. S.

Tak byla dokončena nebesa i země se všemi svými zástupy. Sedmého dne dokončil Bůh své dílo, které konal; sedmého dne přestal konat veškeré své dílo. A Bůh požehnal a posvětil sedmý den, neboť v něm přestal konat veškeré své stvořitelské dílo.

Bible

Neděle - den sedmý

Proroctví V neděli se vrátí voda do vyschlé kašny.

Je neděle a v rádiu hrají jednu pecku za druhou. Nechybí ani známý song skupiny Olympik Osmý den schází nám. Davidovi stačilo dní sedm. Volky nevolky vypráví před televizními kamerami, jak mu anděl říkal, že je naše chování celý život natáčeno na “boží kameru” a bere dech všem přítomným sdělením, že tato oproti našim běžným filmovým kamerám snímá i naše myšlenky! Vypráví o tom, že se mu anděl zmínil i o tom, že nenávist a zlo se rodí z pýchy a ze závisti. Pýcha je v nás jako hrdost a odkoukané vyvyšování se nad druhými, závist pak jako nepřání čehokoli dobrého komukoli jinému než sobě samému. Skutečnost tajemného jevu byla toho dne již neoddiskutovatelná.

David má diář popsaný odshora dolů a jeho monolog roztáčí kolotoč diskusí, včetně zájmu světových médií. Jeho soukromí vzalo za své. Problém je však v tom, že se v neděli voda do studny stále nevrací a tak zase ta skeptická část městečka, ale nyní i celé země, má navrch, zatímco pro ostatní je to zklamání z nenaplněných snů.

Ono se to lehce řekne, konat dobré skutky, ale hůř provádí. Není skutek jako skutek. Současný svět má spíš na jazyku reakci, že každý dobrý skutek bývá po zásluze potrestán. Ono se to lehce poručí, měj srdce na dlani, ale vyrveš si jej? Tím spíš, že srdce jako takové bylo mnoha lidem doposud skryté. Když človíček ani neví, že nějaké srdce má, je přetěžké jej nabídnout. Navíc má člověk často pocit, že lidské štěstí je jen na příděl. Nejeden z nás se nechce dogmaticky řídit radami sousedů a myslí si, že se už kdysi octnul na seznamu těch, kteří musí jen a jen trpět.

Přesto události minulých dní zalomcovaly takřka s každým jedincem. Někdo si rval vlasy, jiný se snažil udržet nadhled a reagovat po úvaze. V tu ránu si tisíce lidí uvědomili nejen to, že by to chtělo dobrý skutek, ale především se potají zamýšleli nad svými hříchy. Nikdy dříve je ani nenapadlo si vůbec něco takového připouštět a najednou jako by se lidé chtěli nastartovat. Debaty U Beránků, kde bylo opět se souhlasem marodného majitele otevřeno, nebraly konce. Vyšachovaly ze hry apatii a naráz si kdekdo i zaúřadoval v andělské kanceláři.

“Kamaráde, ty máš tolik do nebe volajících hříchů, že ti nepomůže ani kufr dobrejch skutků!”

“Vo co ti gou? A co ty? Ty si myslíš, že ses vykoupil včera darem starejch hadrů pro domov důchodců?”

“Jak? Starejch? To byly slušný věci!”

“Tesilový kalhoty, krimplenový blůzy po starý Adéle, vojenskej baloňák a starej kožich s molama! To je ale úroveň! To je něco! To je jen tvůj spekulativní instinkt padoucha.”

“Ne, leželo mi to na srdci a chtěl jsem to vyjádřit činem. Kdo dneska nespekuluje? A co ty? Já dal aspoň něco, ale ty seš tak chamtivej, že nedáš nikomu nic, ani kdyby se ti tady zjevili andělé dva! Cos dal svý ženě včera k svátku?”

“Byl jsem doma, byla ráda. Co bych dával? Mně to není zapotřebí si ženskou nebo anděla předcházet! Tys nedal celej život nikomu nic a dneska poprvé dáš někomu pantofle vietnamky a hned o tom dvě hodiny žvaníš. Stejně to nebylo od srdce. Chtěl by sis tu svoji cestu do pekla vydláždit dobrejma skutkama a to jen proto, že je to tento týden moderní!”

“Ne, ne, já to chtěl dát už dřív!”

“A proč jsi to neudělal? Proč až dneska? No bodejť! To není kamaráde dobré chtění, ale z ješitnosti a tvýho egoismu zčistajasna rozkmitaný zlý svědomí. Seš hamižnej prevít, ale klobouk dolů, kličkuješ s kuráží salonně a grandiózně v tý lidský mizérii a čurbesu jako takříkajíc kudrnatý torpédo.”

“Ne, ty závidíš, že máš rovný vlasy a žes nic nedal. Ty jen celej život kupíš jmění. Ty budeš hamtat i v pekle! Už teď počítej s tím, že seš rozkouskovanej v kotli!”

“Ne, nezávidím ti ty tvoje krepáky. Ty seš chudák, kterej měl dědu laureátem státní ceny a do dneška to nerozchodil.”

Následovaly sprchy hříchů na jedné straně a rádoby dobrých skutků na straně druhé.

Jak hřešíme? Toť otázka. Někdo nedostatkem dobrých skutků, jiný skutky zlými. Asi nejfrekventovanější přímé cesty do pekel bývají prý roubené zabitím člověka nebo ublížením na zdraví, lží, pýchou a leností, ale i smilstvem a lakotou. Zlé skutky i myšlenky skloňované ve všech pádech tvořily toho večera v hospodě zátarasu před Božím milosrdenstvím. Nikdo najednou nechtěl opomíjet ani dobro, ani zlo, ale ke shodě na dané téma se neprobojoval toho večera nikdo. Nejspíš proto, že ať chceme, či nikoli, do konce dnů vidět není. A to lidé nad jiné dobře vědí. I tehdy byla některá srdce zatvrzelá a andělské myšlence se protivila. O trestu za utiskování slabších jedinců nechtěla slyšet a při potřebě konání dobrých skutků mlčela, snad ani netloukla.

Mottem valné většiny městečka se stala různorodost možností dobrých skutků. Kouzlo skutků spočívá právě v jejich dobrotě. Víra v život bez dobrých skutků je mrtvá. Dobré skutky se nehledají někde na smetišti, ty se musí prožít. Touha vykonat něco víc, než MUSÍM, jako by už dopředu sytila hladové, napájela žíznivé a ošetřila nemocné.

U ševce

Velmi silným argumentem pro mnoho lidí se stalo Davidovo tvrzení, že jsou KÝMSI snímány i naše myšlenky!

“Tak to já jsem už definitivně v hajzlu,” zahalekal František, místní švec, “i když? Kdyby tohle byla pravda, tak já se nemoh´ dožít ani dneška…”

“Možná ses ho dožil jen proto, abys ty svoje hříchy mohl promodlit a přešít je jako střevíce,” reaguje jeho paní, jež pracuje v místní čistírně.

“Jó, Anežko, to já bych už do konce života z kleku nevstal.”

“Na co čekáš? Tak hajdy! Klekni a jeď!”

Anežka se zvídavě pohlédla na svého muže a dodala:

“Franto, co myslíš, choděj andělé víc pěšky nebo víc lítaj? Protože kdyby chodili, museli by si k tobě chodit nechat boty opravovat.”

“Jasná zpráva! Takovýmu andělovi, když má dobře podražený boty, se ani nechce lítat.”

“A co udělá anděl, když je špinavej? Myslíš, že se andělé taky koupají?”

“Pochybuju. Ledaže by si jen prali křídla, nebo si je dávali k tobě do čistírny.”

U Otakarů

Pan Otakar doma natíral část koupelny. Je mu přes sedmdesát let a tak není divu, že nosí brýle. Paní Otakarová dovařila oběd:

“Dědo, pojď jíst! Co to pořád děláš u toho kbelíku?”

“Míchám barvu.” A míchal a míchal…

“Neděle je od slova nedělat. Neměli bychom se před jídlem pomodlit?” ptá se opatrně babička.

Pan Otakar vstal od kbelíku a významně na babičku mrknul:

“Já se modlím už tři dny.”

“Já dva. Tak už to před sebou aspoň nemusíme tajit…”

“Dědo, nechej míchání a pojď jíst, budeš mít jídlo studené!”

“Já už nemíchám, já hledám brejle…” A míchal a míchal…

“Říkala sousedka, že jejího manžela odvezli v pátek ráno z porady v továrně přímo na internu. Prej má infarkt.”

“No jo, to je alarmující statistika, tyhle choroby. Mě by zajímalo, jestli i takoví andělé mají v nebi porady?”

“Myslíš, že třeba andělé vědí, že je dnes neděle. Nebo to maj nazvaný jinak?”

“Anděl si lítá kde chce a kdy chce. Tejkonc jde jen o to, zda má taky srdce jako my.”

“Myslíš jako že by i andělé mohli čápnout infarkt?”

“Asi ne.”

“Asi že nemůžou dostat infarkt, nebo asi že nemaj vůbec srdce.”

“Určitě nemaj srdce vůbec. Protože srdce je na to, aby mohl člověk naříkat, ale andělé si nenaříkají.”

“No nevím, jestli nás vidí, co tady děláme za kotrmelce, nezdá se ti, že musí kvílet všichni od rána do večera.”

Anesteziolog

V nemocnici zpovídá v neděli u šálku kávy nová zdravotní sestra jistého anestesiologa, proč si vybral tento obor.

“Já nemám rád, když mi do toho někdo kecá, prostě si pacienta uspím a je klid…”

Sestřička se dodatečně zamyslí:

“No, on patolog to po této stránce taky nemá k zahození…”

“Abych vám pravdu řekl, tak já jsem si včera četl Bibli a tam je napsáno, že Hospodin ani nespí, ani nedříme. Tak nevím, kdyby ON měl dejme tomu slepáka a potřeboval chirurga, jak by to vyřešil?” usmál se lékař.

“Aha,” dí sestřička, “naši říkali, že v celém městě není k mání ani jeden výtisk Bible. Oni netuší, že tu poslední jste jim pod rukama vykoupil právě vy.”

“Kdepak já, tady nebyla Bible k dostání už od středy. Mně ji přivezl brácha od jeho tchána, kterému jsem ji před časem půjčil.”

“A pane doktore, vy si taky myslíte, že ten anděl byl pravý?”

“Myslím, že ano. Kdysi jsem v tom viděl hlouposti, přetrvávající ze středověku, když někdo mluvil o víře či prokletí. Pak jsem ale sám kdysi k Bohu volal a on mi odpověděl a pomohl. Od té doby si už nemohu hrát na svým písečku. Tuhle jsem měl pocit, že mě místo druhé mízy stihne první infarkt a vzpomněl jsem na naše první střetnutí. Pomohlo mi i k tomu, že se už nebojím smrti tak, jako dřív. Bylo to velmi těžké, zvyknout si na myšlenku, že smrt nic neznamená.”

“To vám nevěřím, že se vůbec nebojíte smrti!”

“Ba jistě, možná jsem to řekl špatně. Smrti jako takové se trochu obávám, ale už se nebojím nežít. Setkání s Bohem vás zbaví strachu před vrtochy osudu.”

“Jak? Setkání s Bohem? Vy jste ho viděl?”

“Ale ne, je to něco jako mimosmyslové vnímání. Dost těžko se to vysvětluje. Hledal jsem sebe samého a našel jsem Jeho. Zkuste to, vřele doporučuji.”

“Když víte, pane doktore, já mám odpor ke všemu náboženskému. Mně to přijde všechno iracionální.”

“Proč by racionalista nemohl připustit pár iracionálních prvků? Povznést se nad nekontrolovaný běh chaotických náhod! On ani není čas, čekat na náhody. Sestři, všimla jste si v očích umírajících pacientů, že touží existovat víc, než toho jsou momentálně schopni? Nikdo z nich nechce okorat. Mnoho lidí patří mezi skeptiky s mottem Předložte mi důkaz! Ale když se podívají smrti do očí, rádi by uvěřili i bez důkazů. Jak by ne?”

“To je jen filosofování…”

“A o tom to je! Pro někoho je náboženství slavnostní odhalení skrytých pokladů, pro vás jen chimérickou nadějí.”

“A pro vás?”

“No, pro mě je náboženství vztahem člověka ke své podstatě. Hledání cest starého rozporu mezi tímto a oním světem. Vy jste mladá, tak byste měla filosofovat. No a ten starší by v tom měl pokračovat. ”

“Můj táta mi říkal, že smrt nemá význam ani pro živé, ani pro zesnulé. Já to taky jinak nevidím. Nechci o tom mluvit, ale je fakt, že já dělám v nemocnici chvilku a už teď mi myšlenka na smrt působí bolest. Co budu dělat za pár let?”

“Nestavte vedle sebe svá PRO a PROTI. Své TAM a SEM. Inspirujte se Biblí a pokuste se poprosit Boha, ať vám v tom pomůže.”

“Já nechci být obětí nějaké náboženské manipulace. A navíc, jak já bych mohla hledat Boha, když si sama připadám ztracená!”

“Boha hledat nemusíte, stačí Ho jen poprosit. Tam, kde otevírá ON, nikdo nezavře.”

“Ne, ne, já nevěřím, že by to bylo tak jednoduché. Ale stejně jste světovej. Ať je tomu s tím tajemným budoucnem jakkoli, jsem na to zvědavá. Ale pro jistotu budu na pacienty hodnější. Vím, že se nemá říkat co by bylo, kdyby… Ale právě tady asi je ten prostor pro TO, CO KDYBY PŘECE?!”

Magda

Malá Olinka byla neteří místní prostitutky. Citovanou neděli byla Magda u své sestry na návštěvě a snad poprvé naslouchala Olinčině mluvě:

“Ahoj teto, já jsem byla s maminkou u paní Karnetové. Ona má miminko.”

“OK,” odvětila Magda a se zaujetím se zadívala na svoji malou neteř. Olinka před pár dny na návštěvě sledovala pozorně paní Karnetovou při kojení a totéž doma aplikovala na panence. Vyhrnula si tričko a nastavila jedno prso k panence. Po chvíli panenku obrátila a odhalila druhé ňadro:

“Tak a teď čajíček.”

“To je šikula,” chválí Magda neteř a její maminka pokračuje:

“To nic není, včera tady byl děda a Oli zas kojila. Po chvíli podala panenku dědečkovi s dovětkem: Mě to už nebaví, dokoj to ty! Když jsem ji pak chtěla dát spát a ona se bránila, že panenka ještě nespí, reagoval dědeček po svém: Já kdybych měl k dispozici prso, tak nespím celou noc. Byl z toho tak vedle, že když jsem si šla uvařit kafe a ptám se ho, zda by radši turka nebo anděla, řekl mi, že on by nejraději Turkyni.”

“Olino, ty máš Olinku, ale já se bojím, že já nikdy žádné miminko mít nebudu.”

“No jestli nenecháš toho tvýho pochybnýho podnikání, tak to si piš, že nebudeš!”

“Ale já bych toho chtěla nechat.”

“A co tak najednou? Že by andělomanie?”

“To ne… vlastně jo. Mě ti to trýzní dnem i nocí. Já vůbec nevím, co mám dělat.”

“A to víš určitě, že už nechceš v tom tvým nejstarším řemesle pokračovat?”

“Slibuju, že se na to vyflajznu! Nestojím sice o to bejt tebou káraná, ale na druhý straně bych ti byla vděčná, kdybys mi pomohla. Já se nad všechny urážky povznesu, ale já vůbec nevím, jak bych měla začít? Ty si myslíš, že to jde tak rychle se přeorientovat?”

“Hele já vím, že to asi nejde pragmaticky mávnutím proutku být hned svatá, ale já bych volila ze začátku zlatou střední cestu mezi těmi extrémy. Vždyť jsi vyučená prodavačka! Tak to zkus v podobný branži. Prej shánej prodavačku v sexshopu. To je sice taky bordel, ale určitě o chlup míň jankovitější, než ta tvoje chátra. A co víc!? Oni ti tam těch pár roků mohou připočíst jako praxi v oboru!”

“I když? Umíš si představit anděla, kterej by nikdy nepodlehnul dráždivému světu erotiky?”, zeptala se velmi potichoučku Magda a hledala ve vráskách své sestry alespoň malé NE. Gestikulace její přísné sestry však beze slov řvala ANO.

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

Dny poté… (aneb po stopách stejné kausy)

A pokračování? Z neděle na pondělí se městečko definitivně stalo nejslavnějším ze všech slavných. Kašna byla v pondělí ráno plná vody a způsobila štěstěnu v srdcích jedněch a napnelismus v hlavách ostatních. Existuje z toho cesta ven? Naprostý andělský triumf… Něco “in”, nezničitelná bomba, enormní exploze, jež věštila a inspirovala i odnepaměti netolerantní a škodolibé jedince.

Situace vygradovala někde v přeslazenost, jinde v toporné dedukce, ale rozhodně nešetřila neomylnými nosy a džentlmenskými postoji. Měla vyhráno na celé čáře, i když si onde vysloužila sprchu odsuzujících slov. Každopádně den ze dne působila jako víno, které věkem nestárne, ale zraje. Byla to situace, která si klíďo píďo vystřihla salto mortále, chovala se i přidrzle, ale každý soudný člověk věděl, že ji nemůže hodit do autu.

City lidí vůkol nešlo ani plánovat ani ovládat. Noviny tiskly jednu tutovou senzační zprávu za druhou. Vzduchem létaly rituály, oficiality, legendární šepot jám lvových, který se nezarděl ani ze soucitu, ani z ovací. Jen se uchechtával. Snaha dobrých skutků místy praskala ve švech, získávala nový háv a valem přibývalo i svíravých pocitů a nočních snových extempore. Času nelze nic vytknout a tak právě čas zpovzdálí registroval ovace vstoje, ale i vražedné tempo událostí, jež hraničily i s produkty masové hysterie.

Andělské klima mělo obrovské charisma, protože zkrátka chtělo. Dokázalo do očí i vdýchnout slzy, přestože zůstávalo fata morgánou. Mělo trochu vznešený naturel a vůči všem postojům zůstalo své. Nenásilně linulo fajnové myšlenky a tam, kde nebylo ku prospěchu, nebylo ani na škodu. Netroufalo si moc hučet, ale už jen tím, že bylo, vneslo do života atypické prvky. Nedávalo najevo, že o tom všem ví, ale poskytlo prostor pro dohady a zůstávalo v pozadí hojící relikvií.

Diskuse předznamenávala mnohé osudy, dokonce někde vyvolávala zbytečné dusno. Snad i proto, že se neupejpala a nechala záhy anděla ležet v žaludku jako největší doping. Šla ruku v ruce s opakováním starých pravd, i když se tyto mnohde minuly účinkem. Nikde ale nepůsobila nevkusně, spíš jen tak lehoulince na obzoru rýsovala volání z budoucnosti. Podle toho, co komu velela mapa jeho svědomí, z hor do rovin shazovala vědomé bytí, prozřetelnost ale i ty nejhorší noční můry. Svědomí totiž nelze svléknout do naha. Courání budoucností tu a tam pokořovalo přísnou spravedlnost mezi vytrpěným a vykonaným bezprávím. Místy by se dala víra i krájet. To může člověk jen tušit…

Ve škole

Ani školu neminula andělská tematika. Pan učitel Jonatán byl takovým vlkem samotářem, starým a nepopulárním pedagogem. Vystupoval za všech okolností jako playboy a elita školy, leč seriózní sebekritika mu chyběla. Celé dlouhé dny byly tenkrát vydány v šanc řadě pochybností a tak i on ve svých hodinách jazyka českého ze širokého spektra možností zařadil slohové téma ANDĚL Proč ano a proč ne? Sám považoval celou tuto agendu za chybnou interpretaci přirozeného jevu a rádoby atraktivní pátrání po legendách. Stále označoval všechny zprávy o andělech jako omyl, podvod a optický klam. Veden svým neomylným instinktem byl přesvědčen o své vlastní preciznosti a považoval každého, kdo se zajímal o andělské zprávy za šarlatána nebo takovou osobu, od které by měl jít člověk raději co nejdál. Doba byla natolik pokročilá, že mnoho jeho kolegů nepovažovalo jeho vysvětlení za uspokojivá.

Slohové cvičení na téma anděl mělo ve škole dohru.

“Jirko, jak můžeš napsat ve větě andělé nikdy neexistovaly tvrdé Y?”

“Pane učiteli, proč bych měl psát měkké, když jste sám zařadil anděla do rodu neživotného?”

U Dvořáků

“Já dnes odpoledne pojedu s mámou domů,” vysvětluje ve školce malá Sára.

“A kde bydlíš?” ptá se paní učitelka.

“No přece tam, kde bydlí náš dům.”

“A kdo tam ještě s tebou bydlí?”

“Já mám doma brášku, ale já bych radši anděla.”

“Proč?” diví se paní učitelka.

“Můj táta mi říkal, že by se anděl nikdy nepokakal do plíny, ale můj bráška kadí rád. Jo a maminka říkala, že tatínek ze stejný branže jako ten anděl. Prej taky furt jen někde lítá.”

Na akademické půdě (anděl versus složenky)

“Platím složenky, tedy jsem,” říká s úsměvem jeden vědec, držící v ruce ještě nevyplněnou složenku a vyzývá pohledem kolegu k dialogu.

“Jo, tak to je můj šálek kávy. Myslíte nepochybně ty kurvy jedny růžový?”

“Pamatujte si, že v životě nemusíte udržet meč, nemusíte udržet moč, ale platit složenky musíte imrvére. Už si vůbec nemusíte vzpomenout, proč je platíte a komu, ale jako by měly složenky na řasách příčesek. Mrknou a způsobí v peněžence průvan naprosto pravidelně. Někdy z krásného domova udělají obyčejný dům, jindy se bolestně do vás zakousnou, přestože mají na první pohled chrup zanedbaný. Nikdy vám nezodpoví indiskrétní otázku, co jsou vlastně zač a jejich projev není nikdy vřelý, natož přátelský. Moc krásy nepobraly, umí jenom šokovat… pomalu, ale programově. Lacině se životem proplácejí, nikomu nešmakují a už jen proto, že je složenka rodu ženského, je zženštělá a mírně feministického postoje… dračice.”

“Černý prachy jsou jim fuk. A to je teprve aperitiv. Tak vám mi někdy ta životní pouť složenek připomíná nelehkou pouť andělů. Ani andělé, ani složenky nemusejí hnout pohledem a člověk letí. Zasvěcené rady sousedů neposlouchají a jak už to občas bývá, mohou za všechno.”

“Složenka není oproti andělům sto ani ochotna lokalizovat naše problémy, sama se nikdy neocitne v ohrožení. Ani po zaplacení složenky, ani po zjevení anděla den nekončí.”

“Ani oni, ani ony nejsou určené jen pro exkluzivní klientelu, vůči každému zaujmou nevšímavý postoj a člověk je ochoten je registrovat jen pod hranicí normálního vnímání reality. Neberou si servítky, nedělají kukuče a cukrbliky, fungujou jako mucholapky - vždycky nás dostanou.”

“Vrhají na všechna témata neblahé světlo, považují se za neodolatelné, sami se nedívají na svět pesimisticky, ale nás k tomu nutí. Vedou lidi k představě, že na nich něco je…, objeví se vždycky, když je nejmíň čekáte, přijímat je v klidu je za hranicemi našich fyzických možností.”

“Varují před unáhlenými závěry, kdykoli si na nás smlsnou. Když je člověk v jejich zajetí, přestává platit čas.”

“Zklidní těkavého ducha a jejich demonstrace se vymyká naší kontrole. Mnohdy dosáhnou rozměrů invaze, jindy jsou zapomenuté, dokud je někdo neobjeví.”

“Andělé i složenky jsou rozeseté celou plochou zeměkoule mnohá desetiletí, vždycky bez nich opatrně očekáváme věci příští.”

“Ujišťují nás o tom, že pravda někdy lže. Nejsou o nic hmotnější než my a stejně nás dostanou na kolena, kdykoli se jim zachce.”

“Změnili nám způsob, jak se dívat na život. Jejich vysvětlitelnost zůstává nadále nedotčena. Jejich předpoklad, že co člověk, to blbec, je však mylný. O složence se nedá říct, že je moc složenková, ale o andělovi se dá říct, že je andělský.”

“Člověk ani se složenkou, ani s andělem nesouhlasí, ale snaží se je rozumově zdůvodnit a musí se na nich na obou podílet. Zatímco složenka není vynikající, anděl je na cestě k vyniknutí.”

“Kolego, víte, jaký je mezi složenkou a andělem rozdíl?”

“???”

“Anděla nemůžete dát do sběru.”

“Člověk ani anděla, ani složenky nemůže změnit, ani s nimi pohnout. Musíme se z nich vzpamatovat dřív, než bude pozdě. Řekněme to krátce, s oběma je to práce!!!”

“Pravda, chtěl to sám život. Jedno je však jistota, s oběma je robota…”

U Koloců

Nejspíš všechny děti touží mít doma zvířátka. Někdo chce psa, jiný papouška, někomu stačí k radosti rybičky. I u Koloců se dlouhá léta děti snažily své prozíravé rodiče přemlouvat, ale ti stále odolávali. V pondělí večer přišel Koloc junior:

“Maminko, dovolila bys mi koupit si domů… malýho, vovočkovanýho…”

“Ne, už jsem stokrát řekla, že ne. Žádný křečky, žádná morčata!”

“Čistokrevnýho potkana?”

“Vašíku, ty mě utrápíš!”

“Já ne, ale je pravda, že máš už na čele tři vrásky.”

“Tři vrásky! A jestlipak víš, z koho asi?”

“Vím, jednu z táty, jednu z práce a jednu z anděla.”

U Procházků

Až dosud si Procházkovi vedle sebe tiše stárli.

“Co bude k večeři?” ptá se pan Procházka.

“Ty seš fakt nemožnej! Já tady usilovně přemýšlím o andělovi a ty myslíš zas jenom na to žrádlo!”

“Jen proto, že někdo naštosoval za sebou výčet náhodných událostí, vytrhnul je z kontextu, unikátně je zkombinoval a podlehnul náporu debilních spár šílenství, tak já tady přece hlady nenatáhnu haksny!”

“To ne, to nejsou náhodný chaotický události. Už jsi někdy přemýšlel o smyslu života? Co když vážně existuje Bůh, který hýbe světem?”

“Jo, nehybný hybatel. Jeho jméno je NIKDO! A k tomu jídlu bude co?”

“Ty všechno kolem sebejistě označíš za omyl. Nech mě chvíli přemýšlet!”

Pan Procházka vstal, vyndal z lednice pivo a chtěl si je nalít do skleničky, ale všechny byly ve dřezu. Vztáhl ruku na stěnu, kde měli ozdobné číše s erby. Nalil bezmyšlenkovitě pivo do jedné z nich a pil. Když dopíjel poslední lok extraktu, náhle zbledl a z pusy vyndal velký zavírací špendlík, který si tam asi jeho ženy kdysi odložila.

“To máš kliku. Do mě to normálně padá volným pádem, ale dnes jsi mě tím andělem tak zblbla, že jsem nejspíš zachráněnej od skalpelu. Až si příště budu chtít vzít pivo, budu ho muset doma lejt přes cedník. To tvoje přemejšlení by mohlo skončit špatně! Já jsem ti už několikrát říkal, že když ty přemejšlíš, tak je vidět, jak se ti v hlavě ta jedna buňka rozkmitává.”

“Ty mě nemůžeš naštvat. Měl sis umýt skleničku a nebrat si tu zaprášenou ze stěny. Já na to musím přijít. Já mám za to, že anděla můžeš slovně zlikvidovat, ale nemůžeš ho porazit a nikdy s ním nejsi v jeho revíru sám.”

“Ty než toho anděla pochopíš, tak se ti tam ta jedna buňka do tý doby umlátí.”

U Kubínů

Manželé Kubínovi prodávali knížky. Měli malé nakladatelství a ještě menší prodejnu. Dneska se člověk knížkami moc dobře neuživí. Lidé jsou od knížek lákáni rozhlasem, televizí, videem, kinem, počítači, internetem a kdovíčím ještě. Kubínovi přesto knížky prodávali, prodávají a prodávat budou. I k nim dolehla zpráva o andělském proroctví.

“Aničko myslíš, že svět vznikl z Božího vedení?”

“Těžko říct. Někdo si myslí, že je na filosofování dost času, ale já myslím, že právě teď by se filosofovat mělo.”

“Já jsem si vždy myslel, že je smrt bezvýznamná a nedává žádnou naději na život po životě.”

“A dneska si myslíš co?”

“Myslím, že u hodně dění hraje roli náhoda. Ale po tom nečekaným andělovi pochybuju o všem, co jsem si dříve myslel. Co je tou hybnou silou? Nevím. Tohle jako by předpokládalo jsoucno i nejsoucno, které prý není! Přece budu dalek toho, abych uvěřil nějaké intuici SESHORA! Můj rozum přece musí zvítězit nad neopodstatněnými vášněmi.”

“Já dneska v noci nemohla spát a stále mi vrtá hlavou čas. Dokážeš si vůbec vysvětlit, co to čas je?”

“Podle toho jak kdy. Čas nehraje pro nikoho z nás. TEĎ je to, co před chvilkou nebylo, aby to mohlo být mžik a pak už jen budoucnost.”

“Jak jsem v noci nemohla skrzeva toho anděla spát…”

“Jo, jo, já tě viděl, jaks zívala. Já myslel, že se obrátíš naruby.”

“…četla jsem si chvilku o Džóserově pyramidě v Sakkaře. Já bych si přála, aby někdo konečně vymyslel stroj do minulosti. Být tak poutníkem dějinami, turistkou bez hranic! Já bych chtěla vidět na vlastní oči, jak se ty pyramidy stavěly.”

“Aničko, zapomeň na anděla. Někdy je blbost jenom blbá, ale někdy je i nebezpečná. To by pro tebe stejně nebylo žádné terno. To je situace, ze které se nedá zdrhnout. Tam by tě Ančo jako posla budoucnosti chytili, zmrskali a stavěla bys taky…”

U Kolomazníků

Pan Kolomazník tu noc, kdy se na náměstí dumalo a diskutovalo o andělovi, nastydl, což mu vyvolalo v uších zánět. Byl u lékaře a ten mu do uší nacpal jakési smrduté drény.

“Anděli, anděli, takhle smrdím a ještě k tomu hovno slyším.”

Starej Kolomazník byl zedník a zloděj. Dle jeho názoru bylo trestuhodné si nic ze zaměstnání neodnést a pokud pracovník nic neukradne, musí být poslán vrátným od stavební firmy zpět, aby si alespoň něco vzal.

“Tak tohle byla poslední šichta mýho života. Od zítřka jsem milionář.”

“Táto, tys zase podal sportku, viď… Já jsem ti říkala už stokrát, že jednotlivým číslům přisuzuješ paranoidně zvláštní význam. Ty se musíš smířit s tím, žes vyhrál jen jednou v životě a to sňatkem se mnou!”

“Ano, jednou v životě, ale nebylo to sňatkem s tebou, Blážo, ale byla to krabička sardinek na rybářským bále.”

“Co bys s výhrou dělal? Vždyť stejně už všechno máme a do důchodu máš tak jako tak pár týdnů.”

“Já bych peníze odnes´ do útulku pro zvířata.”

“Ha, ha! Ty a dobrý skutky? Od kdy? To je tvoje myšlenková impotence. Nestydíš se starat se jen o peníze a na rozum a pravdu kašleš. Snad taky nepodléháš andělským emocím? Celej život, nepočítaje několik málo momentů, kradeš jako straka a dneska chceš vyhrát peníze pro zvířata. Pokud vím, tak o zvířatech umíš vyprávět jen vtipy. Jó milej zlatej, dobrej skutek by to byl, kdybys přestal krást a dal něco pro útulek ze svýho.”

“A já to udělám!” zahalekal Kolomazník a odešel do sklepa do jeho skrýše pro peníze. Po jeho návratu se jeho žena nestačila divit.

“Blážo, mně ten anděl nedá spát. To není žádnej Ferda mravenec!”

“Nemůžeš věřit všemu, co dávají v televizi! Určitě to bude zas nějaká kachna, na kterou zejtra vyhlásej totální embargo. Jak by mohlo nějaký stvoření lítat?”

“Neblbni! Jak by mohlo lítat? Tak tobě nevadí, že lítají ptáci, je ti jedno, jak jim to vlastně s těma křídlama funguje, ale u jinýho tvora lítání popíráš? Když mohou lítat sovy, proč by nemohli andělé? Ne, ne. Chlapi v hospodě říkali, že se blíží konec světa, a že na to všichni šeredně doplatíme.”

“Blbost. Ten váš základ teorie anděla spočívá v tom, že vyplňuje plynule celou vaši hospodu. Žádný klepání na nebeskou bránu! Nesmíš si nechat vnutit negativní energii. To jste byli všichni zas nadraný! Stejně Boží existenci nikdo nedokázal!”

“Vím, jistota chybí, ale! V hospodě byl i pan Hus a ten říkal, že fór tkví v tom, že ten, kdo o existenci Boha nepochybuje, ten se nemusí snažit nikomu nic dokazovat.”

“Odkdy věříš tomu, co říká Hus. Ještě minulý týden jsi říkal, že jediný, co mu věříš, je to, že je jmenovec Mistra Jana.”

“No právě! On ten pravej Hus to taky asi měl v tý kebuli srovnaný! A že ho museli tehdá lámat!”

“Srovnaný? Vždyť jsi říkal, že ti je putna, že bojoval za Ježíše, že podstoupil mučednickou smrt, že odmítal odpustky… Nejdůležitější podle tebe je, že máme z něho v červenci svátek a den volna.”

“Jo, to jsem říkal, ale to bylo minulej tejden. Blážo, tys nikdy nepřemejšlela o posmrtným životě?”

“Ale jó, přemejšlela, ale to je moc složitý. Život je ještě míň než málo. Já jsem pro tyhle věci nevzdělávatelná. Mně by nepomohlo být po škole třebas i padesát roků.”

“Kdepak, na to nepotřebuješ žádný velký vzdělání. Ty ani nevíš, jak já se bojím, že mi to tam nahoře za ty krádeže spočítají!”

“Tápali jsme, tápeme a tápat budeme. Ale vždyť není všem dnům konec. Netvař se jako umouněný strašpytel! Život má rád změnu, explozi! Půjdeme proti proudu… Hoď se do gala, vezmeme ty lupy a prostě je dáme do toho útulku.”

“To je sice závěr hodný mudrce, ale víš ty, jak se nám tam budou smát?”

“No jo, ale kdo se směje naposledy, ten se směje nejlíp.”

U Baráků

Adam Barák miloval hvězdárny. Tyto observatoře, sloužící astronomickému pozorování se mu staly celoživotním koníčkem, kterému věnoval každou našetřenou kačku. Určování přesných poloh hvězd však nesdílela jeho žena. Viděla v tom jen k ničemu nesloužící vysedávání u speciálních dalekohledů.

“Mirko, proč ty se aspoň někdy nepokusíš prozkoumat nějakou záhadu? Myslíš, že jsme sami mezi miliardami hvězd v nekonečném vesmíru? Proč ty ani dneska neshledáváš žádné argumenty o tom, že se děje cosi mimořádného. Pro tebe není nic záhada, ani tak zapeklitá jako ten anděl? Cožpak ho můžeš jen tak mírnychstýrnychs odepsat?”

“Já jsem spokojená s chlebem a vodou. Ty taky už nic neudejcháš, funíš tady a čučíš do nebe, jako bys hledal nějaký bezbřehý tajemný zákulisí.”

“Víš, jak je to krásný vidět vykoupaný slunce? To je vážně nepopsatelně úžasný místo. Vždycky jsem si myslel, že je vesmír nakažlivej, že tě taky uhrane. Ale kdepak! Byla bys s to, zapomenout na sebe a vnímat krok za krokem dloužící se stíny?”

“Dozajista, ale já mám už z tebe depku. Chodíš tady jako náhrobní kámen. Usiluješ o vysvětlení podstaty vzniku a dění světa, ale to je marnost nad marnost. Okna nám nedolíhaj, podlaha v koupelně vzala za svý, v ložnici není malováno pět let! Anděl to za tebe neudělá! A ty jen věčně studuješ úhelný kameny filosofie. Máš smysl jen pro nesmysl. Celá naše domácnost reziví. Měl bys konečně přejít od bádání k úklidu. Já tě poznala, když jsi v metru vylepoval plakáty a tady nejseš schopnej nalepit ani tapetu. Navíc já jsem u tebe vosk a u nás doma je celé měsíce ticho jako hrobě!”

“Milá zlatá, ty mluvíš bez ustání, já používám slova, jen když je to třeba. Když už byl člověk jednou zrozen, měl by mít vůli k životu a jeho tajemnu.”

“Milej zlatej, já mám vůli k životu silnější, než kdokoli jinej, ale ty nemáš nato žít normálním životem. Kdy naposledy jsme byli v kině?”

“Mirko, po tvém období mládí následuje živoření před televizí. Doma máš v televizi třicet programů a já budu utrácet za kino, kde mi vymejvají mozek!?”

“Pořád lepší, než čumět do nebe a hledat anděly. Proč já si třeba nevzala nějakého doktora nebo opravdického vědce? Ten by se vyřádil v práci a doma by dal pokoj.”

“To je téma. Třikrát sláva! Doktor by ti domů nosil jen drby z márnice. A vědec? Ten by andělskou situaci okamžitě zařadil do vědecké teorie průseru a ještě by ti to chtěl dokázat. On by ti doma extrémním průserem skrzeva extrémního anděla vyplnil celý prostor a to ještě v závislosti na jeho hustotě a času při normální teplotě a tlaku. A to nemluvím o době, kdy by se mu ten potenciál nasranosti nedařilo vyčíslit aspoň zlomkama. Ne nadarmo se říká, že vesmír je nádherná kniha, ale nemá cenu pro toho, kdo neumí číst.”

“Já se bez knih klidně obejdu. Adame, myslíš, že andělé umí číst?”

“Myslím, že jo, protože anděl, kterej by číst neuměl, ten by se tady nechytal.”

“Myslíš, že musí andělé pracovat?”

“Ne! Jedinej tvor, kterej musí makat, je člověk!”

“A myslíš, že i andělé mají horoskopy?”

“Pochybuju! Proč se ptáš?”

“Já jen, táto, že ty seš RYBA a ty jsou prý náruživé v sexu…”

“Ne, ne, Mirko, na horoskopy mě nenachytáš. Žádnej mumraj jako za mlada. Takový nebezpečí nám dneska večer nehrozí…”

Ve dveřích se objevil s tácem a třemi šálky kávy syn Luboš:

“Tak jak, probíráte anděla? Celé město o ničem jiným nemluví…”

“Ne,” odsekla matka, “já se stydím za to, že jsem měla s tvým tátou před dvaceti lety poměr.”

“Díky, že ses přemohla,” usmál se Luboš a podává otci kávu. Ten ale uchopí hrníček nešikovně a pobryndá si župan.

“Buď rád, Luboši, že seš bejk,” rezignuje matka, “protože tvůj táta je sice oficiálně ryba, ale ve skutečnosti je prase.”

U Tobiášů

Paní Tobiášová byla ženou do nepohody. Žádná domácí puťka. Nikdy nezůstala životu nic dlužna a současné andělské dění zařadila po zralé úvaze na posvátné místo ve svém srdci. Na stejné místo je však neřadili všichni. Jedním z nich byl zloděj, který si hrůzu z Boží blízkosti nepřipouštěl. Nesklízel, co zasel, jen kradl. Vytypovával si byty, kde lidé byli dopoledne v zaměstnání a nestydatě se vkrádal do jejich obydlí a loupil, co se dalo.

Paní Tobiášová se rozhodla, že donutí svého muže vymalovat. Pan Tobiáš bral malování jako trestání manželů, ale když si připustil, že nad ním bdí nesmlouvavý anděl, souhlasil. Snad proto, že připustil, že občas není na škodu, postihnout své nepravosti. Malířské šturmování zahájil tím, že po ránu zašel se svou ženou do sklepa pro náčiní. Ale tam byl takový buzinec, že mu nezbývalo, než se zde zdržet a udělat pořádek i zde. Paní Tobiášová vzala štětky, šmirglpapír, sádru a vracela se do třetího patra. Když odemykala dveře, zaslechla v bytě šum a pád jistého předmětu. Ve vteřince jí v srdci zarezonovala myšlenka, že je někdo uvnitř. V tu ránu myslela, že upadne leknutím. Dveře zabouchla, zamkla na dva západy, klíč nechala v zámku a začala nepředstavitelně ječet na celý dům:

“Zloději!!!”

To zaslechla sousedka, vytočila 150 a nebylo co řešit. Vlastně ano. Policie zde byla za pár minut, zatímco zloděj zamčený v právě vykrádaném bytě byl vzteky bez sebe. To byl mumraj! Nutné je podotknout, že to nebyl zloděj ledajaký. Byl to recidivista, po kterém policie pátrala v kriminální galerce už pěkných pár pátků. Paní Tobiášová se stala hvězdou onoho dne. Všichni ocenili hlavně její duchapřítomnost.

Když se večer doma u nich konala malá oslava spolu se sousedy, kteří mohli být hned druzí na ráně, přišel na pozvání i tou dobou velmi populární pan učitel Lukáš Kazatel. Jeho moudro se šířilo městem od minulého čtvrtka, kdy na náměstí rozmlouval a na svoji stranu získal mnoho obyvatel městečka. Nehledě na to, že učil obě Tobiášovy děti.

“To je moc dobře, že jste přišel, já jsem vás už dávno chtěla vyzpovídat. Myslela jsem si, že jsou andělé neskuteční, ale dneska mám pocit, že jeden z nich měl u mě šichtu.”

“Tak tedy gratuluji,” podává Lukáš paní Tobiášové ruku a z druhé přikládá pugét růží. Je pozván na občerstvení a paní domu si hned vymiňuje jeho přízeň a usedá blíž.

“Ne, ne. Ne já, ale vy jste jednička. Myslíte, že mi pomohl anděl?”

“Myslím, že ne. Tohle jste zvládla sama a na jedničku.”

“Díky… Stejně ale mám spoustu dotazů. Pane učiteli, tady se to hemží všemožnými dohady a spekulacemi. Co to vlastně ti andělé jsou za lidi?”

“Problém bude asi v tom, že to nejsou lidé. V hebrejštině znamená pojem anděl vlastně posel. I já to tak vnímám, že jsou andělé vyslanci Boha. Svědectví o existenci andělů jsou zaznamenána již od pradávna.”

“A je anděl chlap nebo ženská?”

“Co já vím, tak jsou andělé nejen nesmrtelní, ale i bytosti bezpohlavní.”

“Takže neexistuje ani ženský rod od slova anděl?”

“To máte asi tak, jako že neexistuje mužský rod od podstatného jména šťabajzna,” usmál se Lukáš.

“A archanděl je kdo?”

“To je taky anděl, ale představte si to tak, jako že u nás ve škole je ředitel, učitelé a žáci, nebo v továrně je rovněž ředitel, náměstci, vedoucí různých útvarů, mistři a pak dělníci. Tak i v této nebeské branži jsou andělé asi hierarchicky uspořádáni od nejvyššího k nejnižšímu andělskému dělníkovi. Nevím, neznám je všechny, ale slyšel jsem už kromě andělů a archandělů třeba i o serafínech a cherubínech.”

“Ale vidět anděla na vlastní oči in natura, to je blbost, že jo. Nebo jsou fakt viditelní?”

“No…”

“No ano, nebo no ne?”

“Hmmm, jsou. Víte, asi takhle. V Bibli se můžete dočíst základní informaci o tom, že Boha nelze NIKDY spatřit. Já to vidím tak, že právě anděl je viditelný posel od neviditelného Boha. Nevím, jestli si to nevysvětluju špatně, ale zkrátka anděl je za normálních okolností neviditelný, lépe řečeno našima očima nespatřitelný. Když je ale Bohem vyslán k lidem s určitým poselstvím a normální smrtelníci mají být adresáti této zprávy, může být viditelný.”

“A co to znamená, že tam prý musely být nějaké andělské zástupy?”

“Helejte, to máte jako u nás dole. Člověk je někdy sám, ale pak se čas od času stane jedním z účastníků nějaké hromadné akce. Pamatujete se na ty davy lidí o listopadové revoluci v roce 1989? No a asi tak nějak je to i tam nahoře. Když chce Bůh sdělit jedinci nějakou důležitou informaci, pošle jednoho z andělů. Když ale chce zvěstovat třeba Kristovo narození, pošle celé nebeské zástupy.”

“To se mi nezdá…”

“Ne, nemetejte to ze stolu. Víra a nevíra je i tady na zemi. Uvedu příklad. Vezměte si třeba takový obyčejný úplněk měsíce. Mraky lidí popisují, že má tento jev na ně vliv. Já mezi ně nepatřím, ale věřím jim. Přitom se ale divím mnoha vědcům, že to hodí přes palubu jako vědecky nedoložené. Oni sice nepřipustí, že by úplněk mohl mít vliv na člověka, ale klidně připouští, že má vliv na příliv a odliv moře. Když tedy může úplněk působit na celé oceány, proč by nemohl mít vliv na malého človíčka.”

“No jo, ale jak máme věřit něčemu, čemu ani vědci nevěří?

“Vědci nejsou dědové vševědové. Já jsem už dříve říkal, že jsem na skryté záhady taky v minulosti nevěřil, ale dnes když nic, tak mě rozhodně uvedou do rozpaků.”

“A co život po životě?”

“Předpoklad, že náš život bude v té či oné formě pokračovat i po naší smrti považuji já sám za úplně jasnou věc. Jak to bude vše vypadat, nevím, ale hlavu si tím moc nelámu. Tahle polemika je stará jako celé lidstvo.”

“Můj chlap se mě ptal, zda měl anděl na cestu k nám svačinu a vůbec, jí se v nebi?”

“Nevím, nevím, já myslím, že ta cesta je daleko blíž, než se nám to jeví. Cesta něco jako z dimenze do dimenze, úroveň reality, kterou nevnímáme, přičemž třeba vaše cesta do práce může být i delší, než byla cesta anděla k Davidovi. Vezměte si obyčejný spánek. To je takový jakýsi přechodný stav, kdy se minimálně hýbeme a nereagujeme na vnější podněty. Co my víme, jestli neexistuje po smrti něco podobné spánku, kdy nejsme v bdělém stavu v tomto světě a přesto budeme fungovat dál. Tady se můžeme jen dohadovat. Já mám za to, že život po smrti je daleko zřetelnější, než jak se nám ukazuje. Obelstít je možné každý alarm, ale já věřím, že ten Davidův anděl byl skutečný a nepřišel zbytečně. Jsem šťastný, že jsem se toho dožil a nepřestávám se nahoru těšit. Co se týká dotazu na jídlo, pak bych zase volně citoval Bibli. Tam se v odstavci o ustanovení večeře Páně píše, že v království Božím se rovněž budou pít kalichy plodů vinné révy. Jinými slovy já to chápu tak, že se v nebi bude i jíst a pít, jako tady na zemi. Ku příkladu já bych si pro začátek dal špíz s brusinkami.”

“Cože???”, podotkla velmi hlasitě paní Tobiášová. “Já myslela, že když jsem tady na zemi tlustá, tak tam nahoře dostanu nový krásný štíhlý tělo, který si už nebudu huntovat jídlem. A teď mi tady chcete naznačit, že nahoře začnu rovnou večeří? A navíc! Já se těšit bojím. Těšit by se měl člověk jen tak akorát.”

“Někdy je příjemné se těšit, když máte na koho nebo máte-li s kým…”

“Proč se anděl nezjevil více lidem?”

“Opravdová kvalita nepotřebuje reklamu.”

“Mně ňák tuhne krev v žilách. Takže nám radíte co?”

“Ne, já netoužím nikoho ohromovat. Jen bych vám přál, abyste nezůstali na výsluní jen tady na zemi, ale abyste uvěřili a svou příležitost nepropásli navždy. Nezapomeňte, že nejen vaše rodiny potřebují Boha, ale i On, protože je Otec, potřebuje vaše rodiny. Vše je jen ve vašich rukou. Otevřete dokořán dveře vašeho rozumu a vězte, že když uvěříte, tak až přijde Boží soud, i vy se budete radovat s anděly. A s tím, který navštívil protagonistu příběhu, našeho Davida, si třeba i unisono zatancujete.”

“Jen to ne. Moje žena říká, že když se já pokouším o tanec, působím dojmem, že se kácím. Myslíte, že být andělem je zaměstnání?”

“Být andělem není zaměstnání jako každé jiné, snad i proto, že andělé vyzařují něco, co lidi fascinuje. Nesnažte se anděla popírat, zesměšňovat čí bagatelizovat. Zbytečně pohřbíváte jeho fenomén. Vím, že původně byl pro vás anděl neracionální sakum prdum, i samolibá věda se od něj odvrací, i když si ho za rohem pro jistotu hýčká. Jakákoli jiná historická událost v posledním století je ve srovnání s rozruchem, jenž vyvolal, slabým odvarem. Inu jářku, já si myslím, že jediný anděl, který neexistuje je ten, ve kterého nevěříte.”

÷ ÷ ÷ ÷ ÷

Obsah:

Nultý den

Pondělí - den první

Úterý - den druhý

Středa - den třetí

Čtvrtek - den čtvrtý

Pátek - den pátý

Sobota - den šestý

Neděle - den sedmý

Dny poté… (aneb po stopách stejné kausy)

Marie Hovorková

U stadionu 958

29301 Mladá Boleslav

marie.hovorkova@centrum.cz

telefon: 326 326 123

mobil 605966684

Table of Contents

Ze by fakt andel?

Že by fakt anděl?

Marie Hovorková

Že by fakt anděl?