www.palmknihy.cz

Fatalista

Jarda Houdek

http://palmknihy.cz/index.php?x=2002

Fatalista

Kapitola 1

Fatalista

Jarda Houdek

Zrcadlo rubriky Povidky sci-fi sekce Neviditelného psa,

http://pes.internet.cz/scifi

Když doktor Hanson přišel z oběda do své kanceláře a zapnul počítač, pípnutí mu oznámilo příchod naprosto nevyhnutelné zprávy z děkanátu: “Dostavte se prosím dnes a přineste zprávu o vývoji vašeho projektu…” Hanson se pousmál, a nahrnul ze stolu do aktovky hromádku cédéček. Znovu si oblékl kabát a vyšel ven. Kráčel vyrovnaným a jistým krokem, bez známek nervozity a rozrušení. A když vyšel mimo doslech, začal si tiše hvízdat.

Děkan se tvářil ustaraně a zjevně ho drtilo značné pracovní vypětí a stres. “Vítám vás, doktore!” zvolal rozpačitě a šel hned k věci: “Měl jsem včera dlouhou rozmluvu s kvestorem. Má-li váš projekt pokračovat, musíte doložit nějaké průběžné výsledky. Víte, že jste pro své výpočty odčerpal skoro třetinu času superpočítačového clusteru katedry informatiky? Žádal jste velkou prioritu a dostal jste ji, protože vaše dřívější výzkumy mají obrovskou hodnotu, ale…”

“To všechno vím, prosím neplýtvejte svým drahocenným časem. Právě včera jsem ten projekt ukončil. Už se tím nemusíme zabývat.” Děkanova tvář se rozjasnila nadšením. Překotně začal Hansonovi gratulovat: “Dovolte abych vám blahopřál, Jamesi! Kdy výsledky publikujete? Bude to určitě zase senzace, jak vás znám! Omluvte prosím moje rozjaření, ale mám z toho radost jako malé děcko.” Děkan se trochu potměšile a spiklenecky zasmál, nebo se o to alespoň pokusil. Sálala z něj radost a zvědavost.

“Nebudu publikovat nic. V noci jsem o tom přemýšlel a ten objev nemůže přinést nic dobrého. Je mi to moc líto, ale nic z toho nebude.” Děkan ztuhl v šoku a dokonce se trochu zakoktal: “Ja-Ja-Jak si to představujete?” Odkašláním si zajistil krátký oddechový čas. “Víte, že používáte vybavení laboratoří naší univerzity, služby svých spolupracovníků a sám jste náš zaměstnanec. Jestli na svém hloupém stanovisku trváte, předám to právnímu oddělení. Nemáte naději. Zničíte se!”

“Snad ano, snad ne.” Doktor Hanson zachovával ledový klid a mluvil naprosto nevzrušeně. Věděl jak se bude hovor vyvíjet, řídil ho. Udával tempo, tón a představoval si děkana jako malý orchestr, jemuž dělal dirigenta. “Je možné mě zničit, ale je možné i zničit výsledky mojí práce.” Děkan proti němu jen kulil oči a lapal po dechu: “To má být vydírání? To je směšné!”

“Proč se tedy nesmějete?” prohodil Hanson lehkým konverzačním tónem. Sám se tomu v duchu tiše smál. “Nesnažím se vás vydírat, nemám žádné požadavky.” “Můžu vám ihned zablokovat přístup k počítačům a prostě si ty data sebrat,” prohlásil s předstíraným klidem. Sahal už po telefonu, když si něco uvědomil: “Nebo snad nemůžu? Snad jste to už nesmazal?” Hanson rozverně zakýval hlavou v další drzé provokaci. “Mám ale zálohu, Miku. Dobře schovanou zálohu. Nikdy bych se neodhodlal to jen tak zničit a vy to víte. Ale schovat, to už je něco jiného.” Nastala chvíle napjatého ticha, ve které si děkan Michael Robinson zvykal na svou novou roli v tomto rozhovoru. Došlo mu, že už nemůže hrát prim a tlačit z pozice síly. Cítil nutnost změnit styl jednání. Upravil si sako a kravatu a nenápadně svůj vzhled zkontroloval v zrcadle tvořícím zadní stěnu vitríny. Pak teprve stiskl tlačítko interkomu a medovým, trochu úlisným hlasem do něj řekl: “Prosím, Muriel, mohla byste nám přinést dvě kávičky? Doktor Hanson nesladí, je to tak?” přeptal se otáčeje hlavu na pokyvujícího Hansona.

V šumu z odposlechu zaznělo otrávené “Ano, hned to bude.”

Děkan se usmál a procítěně vzdychl.

“Třeba máte pravdu,” pravil Hansonovi přátelsky. “Možná je to vážně výsledek nevhodný k publikování. I já už měl nějaké neúspěšné výzkumné projekty. To není žádná ostuda. Stává se to. Je třeba se s tím vyrovnat. Začít znovu, jinak, nebo jinde. Třeba jste jen…” V tom se zarazil. Zadíval se do tváře doktora Jamese Hansona a viděl ten vědoucí úšklebek. Poznal, že je vedle. “Proč kolem toho sakra děláte takový ciráty! O co jde! O co vám jde!”

“Zapomeňme na to. Žádný výzkum se nekonal. Výsledky neexistují. Nebo byly zničeny při nějaké poruše. Upřímně vám říkám, že tohle je ta nejlepší možnost, jak to ukončit.”

“Víte, že něco takového neudělám. To nejde. Vy jste něco zjistil a nechcete s tím ven. Proč? Co je to?”

“Můžu vám ty výsledky sdělit. Jen tak mezi čtyřma očima. Trváte na tom? Opravdu je chcete znát?”

“Ano, zajisté,” odpověděl děkan rozhněvaně.

“Znáte klip skupiny Radiohead, kde ten muž leží na zemi a všichni se ho ptají, proč to dělá?”

“Prosím přejděte k věci, nezajímám se o nějakou pop-music, ale o základní výzkum,” vybuchl děkan, rudý vzteky.

“Oni na něj naléhali, aby jim řekl, proč leží na chodníku. On jim něco řekl a všichni si lehli na zem. Tohle je ten případ. Já ležím na zemi. A ptám se vás: Chcete si také lehnout? Už nevstanete. Nikdy.” Doktor Hanson použil vemlouvavý, klidný tón, ale dal si záležet, aby poslední věta zazněla jako tichá hrozba.

Děkan Robinson se otřásl. “Vy mě děsíte.” Pak přišla asistentka se dvěma šálky kávy, cukrem a smetanou. Byla opravdu sexy a doktor Hanson usoudil, že právě to rozhodlo o jejím přijetí. Děkan na ni zíral groteskně toužebně, div neslintal, ačkoli se ze všech sil pokoušel o zářivý úsměv. Okouzlující Muriel zůstávala chladná. Trochu moc hubená, pomyslel si Hanson a dále jí nevěnoval pozornost. Robinson se napil kávy a uklidnil. Pravil: “Tak povídejte, chci si lehnout na chodník.” Muriel to zaslechla a než za sebou zavřela dveře, otočila se s výmluvným pohledem na domnělého pomatence.

“Moje výzkumy se týkaly vyčíslování parametrů náhodného procesu,” začal vysvětlovat Hanson.

“To zní jako dost nudné téma,” poznamenal děkan. “A navíc má sotva co společného s fyzikou částic.”

“Myslíte? Jako vzorek náhodného procesu jsem použil velice malé, izolované množství kapalného kyslíku.”

“Jak moc izolované?” zajímal se děkan.

“Tak moc, abych mohl zároveň snímat přesný celkový stav preparátu. Slyšel jste o mých kvantových metodách měření, takže víte jak moc jsem si mohl dovolit učinit vzorek nezávislým na vnějším prostředí.”

“Téměř dokonale,” přisvědčil děkan Robinson.

“Byl jsem tak důsledný, že jsem eliminoval i prolétávající neutrina,” pochlubil se Hanson a děkan pochvalně zamručel. Hanson pokračoval: “Ani látka tak studená a chudá na kinetickou energii částic, jako je kapalný kyslík, není úplně bez pohybu. Tedy bez Brownova pohybu.”

“Což je vlastně náhodný proces,” poznamenal děkan, zaujatý výkladem.

“A nebo není. Pokud by naše znalosti modelu atomu byly úplné, bylo by možno vypočítat polohu každého jednotlivého atomu mého preparátu v libovolném čase t je větší než t nula. Chápete? Dlouho jsme tvrdili, že elementární částice, hypotetické i měřitelné, se chovají náhodně. Že nemá smysl zjišťovat jejich polohu, protože získáme jen pravděpodobnostní rozložení ovlivněné měřením. Celá kvantová mechanika je jen o pravděpodobnosti.”

Děkan pokyvoval hlavou. “Poločas rozpadu,” prohodil, “další podobný příklad. Známe střední hodnotu a rozptyl. Chcete tvrdit, že i přesný čas rozpadu atomu je možné vyčíslit?”

“Ano,” odpověděl Hanson bez přemýšlení.

“To není možné. Vaše práce je blud. Popírá výsledky a zkušenosti všech ostatních vědců.”

“Takových už bylo. Třeba se na to dívali špatně. Já tvrdím, že jsem dokázal číslicově simulovat celý ten vzorek a shoda mezi simulací a laboratorním vzorkem byla zarážející. Teprve po dvou hodinách běhu se objevily první měřitelné odchylky, vzniklé zaokrouhlováním v průběhu výpočtů. Tohle můžu dokumentovat a dokázat, ale raději bych to nedělal.”

Oba vědci se napili své kávy a zatímco vychutnávali své nápoje, komunikovali jen pohledem. Ten Hansonův říkal: “Vidíš to, prďolo, už ti to dochází, už se blížíme k fázi lehání na zem.” Robinsonův pohled se ptal: “Tohle není vtip, že ne? Co to tedy znamená?”

Když dopil, řekl to nahlas: “To podle vás znamená, že náš vesmír je deterministický. Má svůj osud. Cokoli se stane, mělo se stát. Není možné ovlivnit budoucnost. Je jen jedna budoucnost a tu je teoreticky možné vypočítat. Prakticky to však proveditelné není. Zatím. Je to tak doktore Hansone?” Trochu mu z toho běhal mráz po zádech, ale nedokázal rozlišit vzrušení z objevu od obyčejné hrůzy.

“Vlastně ano, ale není to celé. Většinu teorie a rovnic, které jsem pro simulaci zkusil použít, jsem byl nucen vyřadit. Nesedělo to,” hodil Hanson háček a usmíval se na hladinu děkanovy rozčeřené mysli.

“Jak jste tedy provedl simulaci?” optal se Robinson netrpělivě.

“Použil jsem adaptivní číslicové filtry vycházející z Kalmanových principů. Sledoval jsem vývoj odchylek a zkoušel v nich najít nějakou zákonitost, pravidelnost.”

“A tohle vám vyšlo?” opáčil nevěřícně Robinson.

“Vyšlo mi, že děje které byly označovány mnoha vědci jako náhodné, jsou ve skutečnosti pseudonáhodné.”

Děkan se zatvářil, jako by jen nepochopil nějaký neslušný vtip.

“Víte jak funguje generátor náhodných čísel v počítači? Násadu násobíme konstantou a posledních několik číslic nám dává novou násadu, jenž je pseudonáhodná. Ale po určité době se celý proces musí nutně opakovat, neboť je jen omezené množství kombinací. Je to pravidelný, deterministický, výpočetně nenáročný algoritmus. A řídí, jak jsem zjistil, celý nám známý vesmír. Znamená to neuvěřitelné množství násad a konstant, ale je to tak.”

Děkan se rozchechtal, neupřímným, strojeným smíchem. “To nemůžete myslet vážně. Tohle není žádný Matrix! Tohle je skutečný vesmír! Můžu si tu na cokoli sáhnout! Je to skutečné! A můžu si dělat co chci. Nejsem simulace, mám svou vlastní vůli. Dělám si co chci! Jste blázen.”

“Možná jste blázen vy. Tak proč se nepřesvědčit?” pronesl nevzrušeně Hanson a vytáhl z aktovky balíček vypálených disků. “Můžete si to ověřit!” Napřažená ruka nabízela jen balíček stříbrných disků s mikroskopickými tečkami, ale děkan na ní viděl jedovatého hada. Vztáhl po discích ruku, ale po krátkém vnitřním boji ucukl.

“Vtipálku! To byl pěkně hloupý vtip,” osopil se na Hansona. Pak nasadil autoritativní a káravý tón: “Nebudu se zdržovat prohlížením bezcenných údajů. Váš projekt shořel. Neexistuje. Nějak to vysvětlíme. Došlo k výpadku, zkratu, nebo kontaminaci. A vy můžete dělat něco jiného. Jasné?”

“Ano, jasné,” přitakal Hanson a položil svazek disků na děkanův stůl. Neřekl ani slovo pozdravu a odešel.

Děkan chvíli váhal, než pomalu a rozvážně zasunul vrchní disk do počítače. Namátkou zkontroloval nějaké klíčové body práce a nenašel žádnou známku toho, že by se jednalo o vtip či podfuk. Uvěřil. Znovu zavolal Muriel, tentokrát však hlasem nervózně roztřeseným: “Další kafe, prosím. A ještě… mohla byste mi věnovat cigaretu? Prosím.”

Tentokrát Muriel přišla rychleji než obvykle, dokonce i trochu vyvedená z míry. “Vy přece nekouříte,” konstatovala.

“Už dlouho ne. Ale to je jedno. Na ničem nezáleží. Co se má stát, stane se a já to nezměním.”

“Jednou na něco umřít musíme,” zopakovala svou oblíbenou průpovídku.

Děkan pokýval vědoucně hlavou a pak filozoficky hloubavým tónem nadnesl:

“Myslíte si, že jste svobodná?”

“Samozřejmě. Ale o vás rozhodně nestojím,” řekla rázně prostinká Muriel.

Děkan byl odpovědí krátce zaskočen. Pak se krátce a rozpačitě zasmál. “Já to myslel filozoficky. Vím, že nejste vdaná,” vysvětloval zamyšleně. “Ale co když nemáte na výběr? Co když musíte patřit tomu, koho vám osud určí?”

“Vám? To určitě,” vyprskla ve výsměšné ironii. “Nemám zapotřebí tahat financ z vrásčitejch peněženek!” křikla na něj jízlivě.

Děkan vztekle vstal se židle a okřikl ji: “Nebudu vám připomínat, že to nechápete, že jste vedle. Je to nedorozumění, ale to neznamená že můžete opustit meze slušnosti. Tohle si ke mě dovolovat nebudete!”

Muriel se zřejmě hádka zalíbila. Už dlouho kvůli slušnému platu snášela nesnesitelnou společnost vejra netopejra, jak v duchu děkana titulovala. Teď ventil zlosti povolil a ona se chtěla dosyta vyřádit a pořádně se uvolnit. “Tohle, tak přesně tohle jsem měla říct já vám. A už dávno. Ty vaše řečičky. To hloupý žvatlání. Narážky, dvojsmysly, takzvaně náhodný doteky. Seš prase!” zakřičela si, a chtěla aby ji slyšelo celé patro. Jenže křik v ruchu posledních minut pracovní doby zanikl.

Robinson ji ale zcela zaskočil. Chytil ji pevně za ramena a dal jí nepříjemný, uslintaný polibek. Téměř reflexivně ho kopla pod koleno. Povolil sevření a ona se vysmekla. Chtěla utéct ke dveřím. Děkan se zdravou nohou odrazil a skočil na ní. Strhl ji na podlahu. Vykřikla, jen velmi krátce, protože jí rukou zacpal ústa. Pokoušela se kousat, kopat. On jí zatím volnou rukou rozepínal zip na zádech. Divila se, jak pohotově její ozdobný šátek přeměnil na roubík. Pak jí začal svazovat ruce. Tehdy si konečně našla příležitost zvážit svou situaci, vystihnout příležitost a kopnout ho mezi nohy. Měla vyhráno. Vyplivla na jeho bolestí zkroucené tělo zničený šátek a utekla.

Starý Robinson se vzpamatoval celkem rychle. Uvědomil si, jak závažnou chybu udělal. Pochopil, že člověk opravdu nemá na výběr. Vždy je jen jedna možnost, jedna volba, a vše je dáno už od počátku věků. A někdy člověk před sebou tuto jedinou možnost vidí a chápe, co je nutno udělat v následujícím okamžiku.

Pár minut nato doktor Hanson vycházel z budovy děkanátu. Děkan měl kancelář poměrně vysoko a výtahy byly tou dobou přímo ucpané lidmi spěchajícími z práce. Když konečně vyšel na ulici, zjistil, že děkan Robinson jej předstihl. Ležel na chodníku.

“Já to věděl,” pomyslel si flegmatik Hanson a nevzrušeně obešel krvavou skvrnu.

(povídka se umístila na 6. místě v sedmém ročníku soutěže o Stříbřitělesklý halmochron)

Table of Contents

Kapitoral 1